Peatoimetaja veerg 05/19 (Triin Loide)

Ma olen põhimõtteliselt aasta otsa oodanud, et ma võiksin rõõmust särades teatada, et: “Sugukuine Reaktor on lõpuks valmis saanud!”, nii et olgu siis kõigile teada antud, et sugukuine Reaktor on tõepoolest lõpuks ometi valmis saanud ja mul hing kohe kergem & helgem. Edaspidi algab ainult allakäik ja regress, sest juuni saab olema piimakuu ja sellega ongi rahvapäraste kuunimetuste ring täis.

Seekordne number on iseäranis rammus just juttude koha pealt. Fantaasia jutuvõistlus sai läbi ning peale jutuvõistluse kogumikku minevate juttude endale napsamist andis Eva jutuportsu meile. Otsustasime välja anda „Jutuvõistluse järellainetuse“ erinumbri ning panime numbrisse kümme jutuvõistlusele laekunud juttu, mis jäid napilt kogumikust välja, aga tegid muidu igati tubli ja kiiduväärse soorituse. Lisaks jutuvõistluse lugudele jõuab lõpusirgele ka Laura järjejutt „Tagalas on alati soe“.

Tegime tuimalt pätti ja lubasime autoritel oma lugusid soovi korral veel nokitseda, aga seekordse jutuvõistluse tase oli üsna kõrge, nii et erilist vahet ei tohiks olla otse võistlusele laekunud variantidega. Eriti hea meel on mul sellest, et võistlusel osalenud toimetuse liikmed saavutasid kõik üsna kõrged kohad. Kõikide tublidus inspireerib ehk mindki järgmisel võistlusel osalema… Eks kade tunne oli küll seda siblimist ja askeldamist kõrvalt vaadata.

Veensime Weinbergi, et ta on tegelikult ka väga hea arvustaja ja ta ühines vähemalt ajutiselt meie tiimiga ning edaspidi on arvustusteveerge kolm, kui kõik arvustajad tunnevad, et neil on piisavalt energiat ja jaksu, et lugeda ja arvata. Lisaks pakub selline süsteem rohkem paindlikkust, sest kui keegi haigeks jääb või elu omad korrektuurid seab tegemistele, siis saab korraks arvustamata jätta, aga lugude autorid saavad siiski piisavalt tagasisidet kahe teise arvustaja kirjutiste läbi. Pealegi on ilmselge, et justnimelt arvustusi-karvustusi ootavad meie autorid kõige enam. Siit ka märkus, et kes soovib kas või ühekordselt karvustajana kätt proovida, siis ruum meil veel otsa saamas pole – lugege, arvake, arvustage ja saatke meile ära, paneme meelsasti üles ka ühekordseid külalispostitusi. Lisaks kirjutas ta Fantaasia jutuvõistlusest ka teise sisekaemuse, seekord priske annuse spoileritega, sest võitjad on nüüdseks teada. Palju õnne Miikael Jekimovile ja teistele esikümnesse mahtunutele!

Kalveri traditsiooniline õnnitlusteveerg võttis määramata ajaks suvepuhkuse, aga küllap Kalver kogub suvega jõudu ja tuleb sügisel meie juurde tagasi. Kui kellelgi on hea idee mõne püsiveeru jaoks, mida ta viitsiks ise paar kuud kirjutada, siis andke aga toimetusele teada ja lükkame protsessi käima! Mis kirjutamisprotsessi puutub, siis iganädalaste Tartus toimuvate ulmekirjutamistubade asukoht muutus ning see oli sobiv moment, et senimaani toimunust väike kokkuvõte teha.

Tegime tutvust taskuhäälingu „Tumedad Tunnid“ tegijatega ning sellekuiseks ulmestaariks on filmimees Harly Kirspuu.

Täna läks lahti ka Estconile registreerumine, nii et loodetavasti kohtume kõik taas juulikuus Udu talus ja pilgar ning Belialsile meelehärmi valmistamine käib koidikuni!

Tervitades

Triin ja toimetus

Kaanepildi autor on Kadri Umbleja, kujundas Toivo Tooming

Jää hüvasti, Nikolai Baturin (Ats Miller)

Foto: Sven Arbet

5. august 1936 – 16. mai 2019 – võõrapärase nimega mulk, kes elas omapärast elu ja kirjutas omapäraseid laule ja raamatuid

Järelehüüdeid on mitmesuguseid. On kohustuslikke, on kuivi, kuid põhjalikke, mis autorit entsüklopeediliselt kirjeldavad, ja on neid mis tulevad südamest. Mis mõtet on üles lugeda NB teoseid? Nimekirja leiab ju esimesena otsingu pakutavalt Wiki lingilt. Sama kehtib elulooliste andmete kohta.

Kui ma kunagi aastate eest NB 70. sünnipäeva puhul Loomingusse artiklit kirjutades infot kogusin, selgus, et ema tundis teda. Tööasjus muidugi, ema oli pikalt kirjastuse pearaamatupidaja ja rääkis muiates, et NB pärast tegid nad raamatupidamiskorra ringi. Lihtsalt selleks, et sellele muhedale kutile vastu tulla – et ilmus alati suvalistel hetkedel, raha oli tal alati otsas ja alati pidi ta kohe ära Siberisse sõitma (ta töötas üle 15 a Siberis kütina) – talle ei sobinud kuidagi, et honorari makstakse iga kuu 15-ndal eelmise kuu eest... Ja teine detail: kirjutasin kunagi, et kui „Karu südames” peategelane Niika pärast metsanaise püünisraudadest leidmist ja oma hütis ta vigasaanud jala ravitsemist ütleb: „Ei tule siin leppimist Varguke. Aasta parima jahi keerasid prakku!”, siis on vene keelt ja olusid tundvatel inimestel selge, et heal juhul oli autori puhul tegu ainsa kütiga, kes nii poeetiliselt väljenduks, ning milliseid sõnu üks siberlane päriselt kasutaks. Ema tegi suured silmad: „Aga ta tõesti rääkis nii!” Ehk siis oskas öelda üsna kurje ja kahemõttelisi asju nii, et alles järgmisel päeval jõudis kohale, mida ta päriselt ütles.

Midagi pole teha, NB hiilgeaeg jääb põlvkonna kaugusele minevikku. Ja midagi pole teha, et kõige rohkem seostub mees meie teadvuses mainitud „Karu südamega” (1989), sest sellest tehti film (2001). Minu arvates ei ole see ta parim raamat ja film... kõige pehmemalt öeldes ei ühenda just parimat osa ei raamatust ega kinokunstist. Raamatus on sügavust. Jah, see jätab kahetise mulje, alate sellest, et kogu probleemiasetus kipub tänapäeva inimesele võõraks jääma. Romaan on 25-sena metsa läinud mehest, kes raamatu lõpus, 50-sena on end leidnud; ta kaob metsa pärast kohutava õnnetusega lõppenud armastuslugu kohaliku kooliõpetajaga. On üks emakaru ja üks metsanaine, keda samal ajal kunagi näha ei ole. Tolle emakaru laseb ta kogemata maha ja peale seda ei ilmu metsanaine enam kunagi. Raamatu teeb nauditavaks muhe ja ladus keelekasutus, aga... no alustagem sellest, et kas pole teistpidi kuidagi eesmärgipäratu raisata oma elu kusagil võsas vindudes vaid selleks, et aru saada, kes sa selline oled? Võimalik, et ma olen rikutud linnainimene, aga ma eelistan hingelisi segadusi palju mugavamates oludes lahendada...

Film... nojah. Selle tegemine oli omal ajal Sündmus. Et koostöö Moskva stuudioga ja lausa seriaal ja paljas plika pidi ka sees olema. Võib-olla ei peaks niimoodi ironiseerima – et projektis ei saanud sellisel kujul asja tõenäoliselt sellepärast, et kellelegi jõudis kohale, et seitse osa eestlaste leivanumbrit filmides, tühjal pilgul kaugusse vaatamist, oleks kinokunstis küll enneolematu, kuid kardetavasti mitte positiivses mõttes. See oli tol hetkel kalleim Eesti film, aga tulemusena kokku lõigatust on kadunud raamatu lumm ja sõnum ja... Igatahes, ausaks jäädes – kiidusõnu ei tule.

Kas NB oli ulmekirjanik? Ise ta end selleks ei pidanud, kuigi ega ta väga vastu ka ei vaielnud. Ta on kirjutanud raamatuid, mis ilma mingi kahtluseta on ulme, kuid samas ka palju sellist, mis jääb piirile; eks see varemgi korduvalt välja öeldud „maagiline realism” vast ole kõige kohasem nimetus küll. „Ringi vangid”, „Apokalüpsis anno domini...”, Sõnajalg kivis”, „Delfiinide tee” ja «Kentaur» on ilma igasuguse kahtluseta ulme. Samas, selge on, et NB kirjutatu erineb klassikalisest ulmest. Tunnistan, et ma päris kõike NB kirjutatut lugenud ei ole, seega näiteid saan tuua vaid loetust: raamatus „Kartlik Nikas, lõvilakkade kammija” on vast kõige rohkem klassikalist ulmet meenutav detail, kuidas lõvide ette heidetud varakristlase surmakarje ajaloo alguses sujuvalt möödunud sajandil sündiva inimese sünnikisaks üle läheb, kõik muu on selline... võib-olla kõige parem sõna oleks butafooria ja seega vast kõige rohkem õigustatud juba kasutatud määratlus – maagiline realism.

Rohkem ulmeks kalduvate romaanide puhul, näiteks „Apokalüpsis anno domini...” (1997; see raamat, muide, pani mind teadlikult otsima mehe varasemaid teoseid ja silma peal pidama ilmuvatel), seda probleemi ei teki, sest need toimuvad kahtlusteta ulmelisel taustal. Võimalikud on muidugi teised arvamused, kuid minu jaoks on just nimetatud raamat jäänud õige mitmes mõttes NB kvintessentsiks, samas kui see ei ole tema loomingus tüüpiline mitmel põhjusel, alates sellest, et selle tegevustik on suhteliselt kiire. Ent seal on kapaga müüditöötlust, palju kihte, tohutult sümboleid ja see on kirja pandud keeles, mida on tõeliselt hea lugeda.

Raamatus hakkab inimestega midagi juhtuma -- nad kaotavad oma hinge. Neid tabab miski, korraga on nende silmis ja olekus lõputu valu ja õudus ning peale seda on nad hingetud. Küll elus ja toimivad, mõistuse juures ja nii edasi, kuid midagi väga olulist on puudu. Peategelane, eriti tähtsate kuritegude uurija kaotab uurimise käigus kõik oma lähedased ja üldse kõik, mida kalliks peab. Ta jõuab lõpptulemuseni, mida keeldutakse uskumast, ja ta lõpetab oma elu vanglas.

Selle raamatu tegelastel ja tegevuspaigal ei ole midagi ühist meie eluga siin. See on suur lugu, mida läbib ohverdamise teema. Jah, teatud mõõtmes on see suhteliselt lihtsakoelise krimilugu, kuid see on tõepoolest vaid formaalne raam. Raamat esitab küsimuse, et mis jääb järele, kui kaotada kõik, mis su elule sisu ja mõtte andis? Kas on üldse võimalik peatuda ja sealjuures säilitada oma nägu ning tegelikult vähimagi õigustuse olemas olla, olles kaotanud teatud inimliku tuuma (olgu selle nimest kasvõi hing)? Jah, teoses on tohutult paatost. Aga samal ajal ka üsna jõhkrat huumorit.

Lubatagu siinkohal taas korrata allusiooni, mis mind selle raamatu lugemisest peale on kummitanud – see on antitees Kurt Vonneguti, selle virisejast inimvihkaja loomingule. Kui KV hävitaks inimese, muudaks selle tagasi loomaks, et „ebaloomulikult suur aju” probleeme ei põhjustaks („Galapagos”), siis NB leiab, et kannatused on hind inimsuse eest ja see, mis me oleme, tasub võitlemist. Ilgeim kurjategija NB loos teeb umbes seda, mida KV teha tahaks -- hävitab inimeses inimese. Selliseid rabavaid vastandumisi on autorite loomingus veelgi – KV-l on pisiasjades soramine, igapäevaelu naeruvääristamine, NB-l on tugevate inimeste karm võitlus. KV-l on tülgastavalt lootusetu ninali mudas lamamine ja maailma koleduse üle halisemine, NB-l on julgust elada ja selle kõige eest vastutada. On neid, kes kaotavad, kellele elu on kohutav kogemus, ja on neid, kes seisavad asjade eest, millesse nad usuvad. „Jumalad ja puud surevad seistes” –- nii lahkub „Apokalüpsise” peategelane. Ja kui hale on selle kõrval see vana sentents, mida KV parafraseerib: „Andku Kõiksuse Looja mulle jõudu muuta asju, mida saan muuta, leppida asjadega, mida ei saa muuta ja oskust nende vahel vahet teha.” Mida kuradit! Ja nüüd sa, mis-iganes-väljamõeldud-sõber, katsu rohkem omaette olla; küll me, inimesed, mõtleme välja hästi suure haamri, millega ümber veenda asju, mis arvavad, et nad ei ole muudetavad!

Kui ma vanu märkmeid üle lugedes mõtisklesin, mida vast NB loomingust eriliselt välja tuua, mida julgen tingimusteta soovitada, siis peale juba mainitud mulle sügava mulje jätnud „Apokalüpsise” kindlasti „Kentauri” (2003)...

... mis nii sisult kui mahult üks ütlemata erandlik raamat on. Ja seda nii NB enda loomingus kui Eesti kirjanduses üldse. Ei mäletagi, et oleks siinmail midagi võrreldavat leidnud.

Vabandatagu, aga viimased kaks rida on kopeeritud ühest mu varasemast NB loomingut käsitlevast artiklist ja nende lõikude lõpus ja järgmise alguses olevate kolmikpunktidega on aimatud raamatu stiili – pool selles on vormistatud nii, et mõtted on eraldi lõikudena, küll aga lähevad teemalt teemale ühes lauses, mis niimoodi lõikudeks on vormindatud.

„Kentaur” on paks raamat ja pärast selle ilmumist väideti mitmes arvustuses, et seda on raske lugeda. Mind valdas neid arvustusi lugedes vaid kaastunne arvustajate vastu – muidugi on raske elada, kui aju ei ole... Loomulikult pole „Kentaur” mingi „Teismeline nõid” (olgu siis Sabrina või Harry), see on hoopis teises tempos ja teise rõhuasetusega lugu. See on mõtisklus kõrbest, naftast ja jumalast. NB on kunagi olnud kõrbes ja näinud naftatulekahjusid, nii et teatud maagiline puudutus, teatud kohalolekutunne on selle tõttu väga ehe – mees teab, mida ta kirjutab.

Mis võib raamatu juures häirida – kohati on tegelased liiga ilmselt vaid hüpiknukud autori käes. Jah, see on võimas sümbol, aga kui juba neljas Dido järjest endale tule otsa paneb... noh, saate ise aru. NB tegelased on teisalt ikkagi väga elusad ja kuidagi väga selgelt joonistub välja maailmatunnetuslik vastuolu kõrbest naftat välja toovate tehnikatsivilisatsiooni esindajate ja varem kõrbes elanute vahel. (NB ei anna siin mingeid selgeid vastuseid, see ei ole mitte ligilähedaseltki mingi „üllad metslased” või „loodus maksab kätte” tüüpi jura.)

Ulme pole see raamat kaugeltki ainult sellepärast, et kasutatakse tehnoloogiaid, mida inimkond ei tunne ja ühes koopas on allikas, milles supeldes muutud kentauriks. Terve see raamat on ulme. Terve ta loodud maailm elab kohati arusaaamatu elu vastavalt oma reeglitele ja kuigi, nagu NB loomingus ikka, vaatavad poolte motiivide tagant varjamatult ürgsete müütide kõrvad, tekib lugedes tunne, et kõiges selles on midagi läbielamisväärset – see haakub sellega, mida me inimesena tunneme ja mõtleme. Kui püüda välja tuua tõesti peamine, siis esitab NB igavese küsimuse, kas jääme inimeseks ja tunneme end ära näo, olles kohanud Tundmatut.

Veel üks raamat, mida julgen välja tuua on „Delfiinide tee” (2009). Selles on mitu liini, millest mõned mind, otse öeldes, eriti ei kõnetanud (aga teadupärast paljusid teisi jälle kõnetasid) – näiteks poiss, kes väiksena merre uhuti ja kelle delfiinid lapsendasid ja kes siis koos delfiinidega muudkui laineid künnab, Lõuna soojadest meredest Arktika jääväljadeni; ehk siis Tarzan kohtab Amfiibinimest... See liin on mõneti nii soe ja nagu NB-l kombeks nii lahedasti kirja pandud ja nii mitmetasandiline, et seda on hea lugeda, aga kuigi – nagu ka juba korduvalt öeldud – müüdikasutus on kohati nauditav, hakkab teinekord ka vastu, kui loogikavabalt autor oma tegelastega ringi käib; ta võtab mingi tuntud kirjandusliku narratiivi või tegelased ja lükkab selle äärmusse ja siis veel tükk maad teisele poole välja... ehk kujundi ja mõistujutuna tore, aga raamatu teises liinis on näiteks Hukkunud Laevade Sadam, kus leidnud varjupaiga reaalsusest nihestatud seltskond; meri on kuhjanud hukkunud laevade vrakid kõrberannale suurde hunnikusse. On ooperilauja, poksija ja Puhastava Kire Õed, prostituudid, kelle armastus ravib haavu – teatud teises mõttes justkui ootaks, et nende lugu alluks mingisuguselegi loogikale...

Kokku on teos üsna selline unelev ja uitlev pigem. Seda on meeldiv lugeda ja see on ja kosutavaks vahelduseks suuremale osale ilmuvast, mis tekitab tahtmatult pigem mõtisklusi inimkonna allakäigu teemadel.

Mis veel? Ah jaa, NB murdekeeles värsid (mille alusel ka laule tehtud). Ütleme, vähemalt mulle on jätnud kahetise mulje, ja seda suuresti ka murdekeele enda pärast; see ei ole midagi halba ega häiri mind otseselt, kummatigi tuleb tunnistada, et muudab autoriga kaasamõtlemise... väljakutseks.

Ma ei ole kunagi olnud NB-ga päris samal lainel – ma ei oska ega taha kirjutada päris nii, nagu tema seda tegi, ja kindlasti ma otse öeldes jälestaksin elu, mida ta aastakümneid elas. Jah, teda lugedes olen kadedust tundnud, et oskaks ma ka nii... no ei oska, ta ikka kirjutas kuradi hästi! Aga nagu öeldud, ei ole see kunagi ka eesmärgiks olnud. NB sündis aastal 1936 ja alustas kirjutamist 1970-dnatel – praegu pealetuleva tegijate põlvkonna jaoks niisiis jääb ta kahe generatsiooni kaugusele. Kuna kirjapandu on in memoriam vahetult ta surma järel, jätab siit paratamatult välja üsna palju isiklikke mõtteid, eriti ta viimaste eluaastate kohta; võib-olla ütlesingi juba selles viimases lõigus liiga palju.

Lõpetuseks: mul on ainult üks tõsine soovitus – lugege! NB on lugemist väärt. On tore, et meil oli selline ulmekirjanik ja on kahju, et ta rohkem ei kirjutanud.

Intervjuu: Priit Öövel räägib „Tumedatest Tundidest“ (Triin Loide)

1. Kõik lugejad ei pruugi teada, et mis asi on podcast või eesti keeles taskuhääling. Rääkige oma projektist lähemalt – millega tegu? Kuidas ühe podcasti valmistamine välja näeb ja kaua aega võtab?

Muuhulgas olengi ma eesmärgiks võtnud podcastide üldise tutvustamise üldsusele sest mulle tundub, et nende levik ja inimeste teadlikkus nendest võiks olla suurem.

Podcast on järelkuulatav raadiosaade, mida on võimalik kuulata internetis või tellida otse oma telefoni läbi vastavate rakenduste. Paljud raadiojaamad pakuvad võimalust tellida podcastidena eetris olnud saateid. Näiteks kui olete Juure ja Kiviräha fänn, võite tellida „Rahva oma kaitse“, nii et pärast iga uue osa eetrisse minekut jõuab see ka automaatselt teie telefoni.

Podcastide võlu seisneb aga selles, et valdav enamus podcaste ei ole seotud suurte raadiojaamadega, vaid neid veavad ettevõtlikud inimesed ise. Nii on see maastik väga kirju. Teemad ulatuvad seinast seina - poliitikast kokanduse ja spordist kassikasvatuseni . Muidugi on ka podcaste kus inimesed räägivad sellest, mida nad päeval sõid ja kellega poes kokku sattusid. Nii et igaühele midagi. See midagi tuleb lihtsalt üles leida.

Helisalvestushuvilisena ja „bändimehena“ oli mul olemas elementaarne tehnika (mikrofon, helikaart, salvestusprogramm) ja nii ma hakkasingi katsetama. Esimestest osadest alates on tööprotsess kindlasti palju muutunud ja loodetavasti ka helikvaliteet paremaks saanud. Näpunäiteid on andnud erinevad foorumid, youtube ja bändikaaslane Sulliwan.

Tööprotsess on üldises mõttes siiski samaks jäänud ja ühe osa sünd näeb lühidalt välja järgmine:

- Loen sisse kogu jutu

- Puhastan e. lõikan välja vead ja liiga pikad pausid

- Tõstan erinevate tegelaste repliigid erinevatele radadele, et neid oleks lihtsam töödelda.

- Märgistan kohad kuhu tulevad efektid

- Teised osalised loevad sisse oma repliigid

- Lisan dialoogidele, olenevalt nende toimumiskohast, vastava ruumikaja

- Otsin ja/või salvestan ja paigutan eriefektid

- Lisan muusika

- Teen „masteri“ e. muudan kogu kompoti ühtlasemaks, et seda oleks igas seadmes normaalne kuulata.

- Tõstan jutud uude projekti, loen sisse-ja väljajuhatused

- Laen osa üles Podbeani platvormile

Kokku läheb järeltöötlusele, olenevalt jutust vähemalt kümme korda rohkem aega kui jutt ise pikk on.

Podcastiga saad tutvuda SIIN.

2. Projekti eestvedaja tundub olevat peamiselt sina, Priit. Räägi endast õige lugejale natuke ja tutvusta ka ülejäänud tiimi. [fotod sinust ja teistest, kes lubavad; hobid, huvid, haridus, lemmikloomad jne]

Priit: Ah, mis nüüd minust... Sündinud ja kasvanud olen Pärnu-Jaagupis, Pärnumaal. Juured on seal siiani, ise elan juba pikalt Tallinnas. Olen vabakutseline näitleja, muusik, konferansjee, reklaamihääl, pulmaisa... Ühesõnaga teen peaaegu kõike mis meelelahutusse puutub. Ülikooli olen lõpetanud Kultuurikorralduse erialal. Põhiliselt näitlen lastele Lasteteatris Sõber. Muusikat teen ansamblis Öösorr. Viimastel aastatel olen sattunud lugema päris palju raadioreklaame ja teinud rolle erinevate lastefilmide dublaažides. Hobiks (Tumedate Tundide kõrval) on loodusfotograafia ja nüüd ka helide salvestamine looduses. Mul on kaks last – 12a ja 6a keda mõlemat ma ka aeg-ajalt Tumedates Tundides ära kasutan. Üks elukaaslane – Aiky, keda ma ka kogu aeg ära kasutan ja kaks kassi – Triibik ja Härra Kiisu (keda ma ka tulevikus plaanin ära kasutada). Aiky on ka näitlemise taustaga ja allub juhendamisele väga hästi. Nõiategelased ja kriiskavad vanamutid tulevad juba puusalt.

3. Olles ise non-profit veebiajakirja toimetaja, siis aiman hästi, milline sisemine tuli peab sees põlema, et niivõrd obskuurset projekti algatada ja käimas hoida. Siiski – kust tekkis idee käima lükata peamiselt õuduskirjandusele tuginev taskuhääling? Millest kõik alguse sai?

Kui ma avastasin enda jaoks podcastid ja nägin, et ka Eesti raadiojaamad järjest enam oma saateid selles formaadis jagavad, siis olin ma väga õnnelik sest arvasin et see toob lihtsama juurdepääsu ka Raadioteatri järjejuttudele ja kuuldemängudele, mille austaja ma juba lapsest saadik olen. Aga võta näpust – podcastina need ei ilmu ja ERR-i rakenduse kaudu telefonist nendeni jõudmine on kohutavalt aeganõudev, ebaloogiline ja närvesööv (autoroolis ka eluohtlik) tegevus. Nüüdseks on välja antud ka Raadioteatri enda rakendus, mis teeb asja lihtsamaks, aga valik on suhteliselt väike ja täieneb väga aeglaselt.

Nii hakkasin ma kuulama välismaiseid taskuhäälinguid. Esimene mis mu nö. konksu otsa sai oli NoSleep Podcast. Välja kasvanud samanimelisest Redditi grupist, kuhu inimesed postitavad oma õudusjutte. David Cummings Kanadast võttis asja käsile ja hakkas neid lugusid sisse lugema ja podcastina välja andma. Algselt ühemeheprojektist on nüüd, 6 aastat hiljem, saanud ülemaailmne ettevõte, millega on seotud kümned inimesed – autorid, näitlejad, produtsendid, toimetajad kes kõik tegutsevad oma koduriikides ja kohtuvad aeg-ajalt antavatel live esitlustel.

Kuulates Nosleepi ja teisigi avastasin järsku, et sellist asja ei tee Eestis keegi. Mulle on alati meeldinud lugeda. Nii teatris kui lastele unejutuks olen harjunud erinevaid karaktereid tegema. Nii mõtlesingi proovida.

4. Palju see hobi teie seltskonnale maksma läheb? Kas näiteks viieeurosest püsiannetusest aastas oleks mingit abi? Või kuidas saaks projektist huvituv inimene teile kasulik olla, millise skillsetiga inimesi teil vaja läheks, kui üldse?

Kui ma millegi muu peale ei kulutaks, siis failide üleslaadimine ja domeeni omamine kokku maksaksid veidi üle 100€ aastas. Võimaluste piires püüan ma lisaks täiustada salvestus- ja töötlustehnikat, teha reklaami nii Facebookis kui mujal, hankida nii soodsalt kui võimalik :) FB loosimisteks auhindu jne. jne.

Abi oleks loomulikult igast annetusest. Ma olen tänulik kõigile, kes siiani on meie tegevust jõudumööda toetanud ja meile sünnipäevaks annetusi saatnud. Olen nüüd loonud platvormi www.patreon.com/tumedadtunnid kus soovijatel on seda võimalik teha lihtsamalt ja igakuiselt. Samuti saab sellel lehel tutvuda meie tulevikuplaanidega e. mida me toetuseks saadud rahaga peale kavatseme hakata. Samuti saavad toetajad meie poolt ka midagi erilist vastu.Toetussummad algavad 1$ kuus ja lähevad riburadapidi edasi kuni 100$. Kui keegi soovib meid toetada suurema summaga, andke teada ja tekitame ka selleks võimaluse J

- Kasulikud saavad meile olla autorid kes meile lugusid saadavad. Algernoni ja Reaktori arhiivide läbitöötamine on päris ajamahukas (kuid meeldiv) tegevus. Kui aga autorid juhivad meie tähelepanu mõnele oma uuele või tundmatumale jutule, samas reklaamides ka näiteks oma äsjailmunud raamatut, siis oleks kasu vastastikune ja tulemus kiirem.

- Oodatud on ka kõik näitlejapisikuga inimesed! Kui teil on huvi Tumedates Tundides kaasa lüüa, võite saata meile paariminutilise salvestuse, milles loete ette vabalt valitud teksti. Teil ei pea olema professionaalne tehnika – peaasi, et diktsioon oleks hea ja Te suudaksite vältida taustamüra. Alustuseks kõlbab ka nutitelefon.

- Ka kõik helisalvestus- ja produktsioonihuvilised on oodatud. Kui viitsite aidata teha seda tööd, millest tööprotsessi kirjelduses juttu oli, siis olete samuti teretulnud ühendust võtma!

Mul on plaanis ka aja jooksul teha meie köögipoolt tutvustavaid videoid. Nii boonuseks meie Patreoni toetajatele kui ka õppematerjaliks neile, kes sooviksid meid salvestus- ja produktsioonitöös aidata.

Väga suureks abiks on ka loomulikult see, kui tutvustate meid oma sõpradele ja hea sõnaga mainite. Mida kaugemale me levime, seda tõenäolisem on, et me oma eesmärgid saavutame ja et ulme levib ka seni veel teadmatuses vaevlevate inimeste hulgas :)

5. Kas te riigilt olete üritanud mingit toetust taotleda oma projektile? Kulka?

Siiamaani pole veel riigi poole pöördunud kuigi see mõte on peast läbi käinud. Enne loodan tõestada projekti elujõulisust ja kasvatada fännibaasi, et oleks midagi riigile ette näidata.

6. Kas Tumedate Tundide loovalik peegeldab ka teie endi kirjanduslikku maitset? Mis sorti kirjandust või ulmet vabal ajal loete?

Priit: Kindlasti peegeldab. Lugu peab mulle endale meeldima või mingilgi määral huvi pakkuma. Mulle endale istuvad vist kõige rohkem etnohorrori stiilis lood. Udused rabaääred ja kahtlased metsamajakesed. Võib-olla sellepärast, et mulle meeldib suviti sellistes paikades fotorännakutel viibida. Lugemiseks püüangi selliseid lugusid leida, aga ega nende valik just üüratu pole. Samuti meeldivad mulle klassikalised tondijutud a la M.R. James. Lovecraft loomulikult meeldib. Olen internetist leidnud ja e-lugerisse ladunud ka päris palju õuduskogumikke (nii autorite kui aastate lõikes). Ja kui õudusest mõneks ajaks aitab, siis pöördun skandinaavia ja briti krimikirjanduse poole.

Aiky: Tumedate Tundide lugude valik on pannud mind ulme- ja õuduskirjandusele hoopis teise pilguga vaatama. Enne ei huvitanud see mind üldse, nüüd aga kuulan jutte suure põnevusega. Kui mingi ime läbi on aega ilukirjandust lugeda, siis eelistan krimikirjandust.

7.Kas te ise ka kirjutate?

Ühtegi juttu pole ma veel seni kirja pannud. Ei ole suutnud alustada. Ma kardan, et selleks puudub mul püsivus. Tahaksin kohe mingit tulemust näha, aga tean juba ette, et jutu valmimine võtab aega. Luule ja laulusõnadega on vähe teistmoodi, neid ikka aeg-ajalt kirjutan.

8.Millised on “Tumedad tunnid” edasised arengiplaanid? Mul tekkis uljas mõte, et kutsuks teid millalgi Estconile Reaktori parimaid palu ette näitlema…

Estconile tulla on mul sel aastal kindel plaan. Võin ka näitlemist proovida. Aga tegelikult, kui lubatakse, siis tahaksin välisalvestuse vormis võtta üles mõne arutelu või ettekande ja sellest teha näiteks Tumedatele Tundidele eriosa!?

Tulevikuplaanid sõnastasin (muuhulgas ka enda jaoks) siis kui panin kokku Patreoni toetuslehte. Kuigi lehel on neid eesmärke rohkem kirjas, siis laias laastus on neid kolm.

- Jõuda kuludega nulli :)

- Jõuda nii kaugele, et meil on võimalik hakata autoreid lugude eest tasustama. See peaks neid motiveerima meieni tooma oma uusi originaal- või tõlkelugusid, mis omakorda muudaksid Tumedaid Tunde atraktiivsemaks.

- Jõuda nii kaugele, et saaksin olla põhikohaga podcaster, mis tähendab omakorda seda, et Tumedad Tunnid ilmuksid tihedamalt ja regulaarsemalt.

Lisaks on plaanis seada sisse väike nö. fännipood koostöös kunstnik Lauri Rahusooga kes juba tegeleb meie logo erinevate versioonide ja uute õudsate piltidega...

Ja päris ulmevaldkonda kuulub mõte teha kunagi Tumedate Tundide kõrvale ka inglisekeelne podcast, mis esitleks eesti ulmet ja õudust ka ülejäänud maailmale.

9. Sarnaseid podcaste on ka välismaal. On teil mõni lemmik?

Antoloogiapodcastidest kindlasti juba mainitud „Nosleep podcast“, aga samuti ka „Scary stories told in the dark“, „Shadows at the door“, „Tales to terrify“. Seriaalidest e. jätkuva looga podcastidest on mulle enim meeldinud „The White Vault“, aga ka „Small Town Horror“ ja „Black tapes“. Paraku on seriaalidega podcastide hulgas nagu televisiooniski – esimene hooaeg on kõige parem ja siis hakkavad ideed otsa saama.

10. Mis teeb ühest loost hea loo? Kindlasti ei sobi kõik lood ettekandmiseks. Kui mõni Reaktori autor hellitab soovi ka enda lugu etteloetuna kuulda, siis mis elemendid kõige paremini töötavad?

Minu jaoks teeb heast loost hea loo hea lugu. See peab käima tõmbama, huvi tekitama, ma pean tahtma seda edasi lugeda/kuulata, ma pean tahtma teada saada kuidas see lõpeb. Mul on endal tihtipeale teatris või kinos ette tulnud olukordi kus lavastus on halb, näitlejatööd ei tõmba, aga ma tahan teada, mis edasi saab ja see hoiab mind saalist lahkumast. Lõpp peab suutma otsad kokku tõmmata või jätma kuulaja mõtlema ja arutlema. Liiga tihti olen lugenud jutte (ka eesti kirjanikelt) kus stardiidee on väga hea, süžee jookseb algul suurepäraselt, siis aga saavad mõtted otsa ja loo lõpp visatakse lihtsalt maha. Sellised lood on pettumus.

Kokkuvõtteks - podcastina töötab see mis lihtsalt jutunagi. Paljud podcastid ei lisa juttudele efekte ega muusikat. Kui on hea lugu, siis on see ka ilma nendeta huvitav.

11. Mis on Eesti ulmes sinu arvates hästi, mis on halvasti? Millistest teemadest või žanritest kõige rohkem puudust tunned? Kes su lemmikud Eesti ulmes on?

Priit: Eesti ulme kasvab ja areneb minu arvates päris kenasti. Vaikselt lisandub uusi autoreid ja vanadki ei puhka loorberitel. Aga mul on tunne, et see kasvab ja areneb põhiliselt kogukonnasiseselt. Ulmet loevad need, kes on seda kogu aeg teinud. Et lugejaskonda kasvatada (nii kvalitatiivses kui kvantitatiivses mõttes) peaks minu meelest püüdma kogukonnast välja murda. Tuleks zombidena nakatada seni veel ulmest puutumata, süütuid hingi. :) Seda püüan teha minagi.

Otseselt ei tunne ma puudust ühestki žanrist. Kui, siis klassikalistest tondijuttudest või sirgjoonelistest õudusseiklustest a´ la läksin üksi metsa, eksisin ära ja siis hakkasid asjad juhtuma.

On puudus sellisest kohast kus noored kirjandushuvilised saaksid oma (ka halba) uudisloomingut avaldada. Siinkohal tookski näitena jälle NoSleep grupi Redditis. Sealt leiab massiliselt täielikku jama, aga ka tõelisi pärle. Algernon ja Reaktor on praeguse seisuga ikkagi ajakirjad kus ilmuvad valitud tekstid. Aga oleks vaja ka kohta kuhu noored autorid saaksid valimatult oma loomingut üles panna, üksteist kritiseerida ja seeläbi paremaks muutuda.

Isiklikeks lemmikuteks loomulikult kõik Tumedates Tundides esindatud autorid. Eriti Hargla ja Orlau!

Aiky: Samuti lemmikuteks Hargla ja Orlau.

12. Loominguline ülesanne – kui sa saaksid kümme miljonit eurot koos käsuga eesti ulmet edendada, siis kuhu ja kuidas sa selle paigutaksid? Ehk siis – millest on meie ulmemaastikul puudust, millest mitte? Kas sa pigem toetaksid omamaise ulme avaldamist või välismaise ulme tõlkimist? Või panustaksid hoopis omamaise ulme tõlkimisele välismaale?

Esimene pähekaranud mõte: Selle raha eest saaks korralike eriefektidega teleseriaali või paar filmi, mis põhineks erinevate eesti autorite paremikul. Seriaalid ja filmid töötavad väga hästi eesti inimese peal (nt. Süvahavva) ja hästi tehtuna tutvustaksid eesti ulmet ka välismaal.

Kirjandus (nagu ka teised kunstivaldkonnad) ei tohiks ainult loota toetustele. Tuleb kirjutada, tõlkida ja välja anda häid raamatuid, mida inimesed ostaksid. Selleks, et inimesed neist teaksid, tuleb neid ja nende autoreid tutvustada ja reklaamida, et nad ei jääks ikka ja jälle poolsuletud klubisiseseks lugemisvaraks.

13. Loodan, et olete saanud mahti ikka Reaktorit ka lugeda. Mida võiksime teha paremini, mida teisiti, mida eriti hästi teeme? :)

Olen saanud mahti lugeda, aga kahjuks vist mitte piisavalt, et päris konstruktiivset kriitikat edastada. See on suurepärane, et on koht kus ilmub uusi lugusid, aga samas ka pädevaid arvustusi ilmunud teostest ja ülevaateid valdkonda puutuvatest sündmustest. Minu kui kõrvaltvaataja arvamus on, et kogukonna ja riigi väiksust arvestades võiksid Reaktori ja Algernoni helged pead ühineda ja koos Eesti ulmeasja edasi viia.

14. Oled viimasel ajal midagi head lugenud-vaadanud-mänginud? On sul mõni soovitus lugejaletele, et voh, seda võiksite lugeda-vaadata-mängida?

See on nüüd vist kõige raskem küsimus. HÕFFil sai igasuguseid asju nähtud. „Unthinkable“ ja „One cut of the dead“ meeldisid eriti. Raamatutest midagi päris uut polegi ette võtnud. Ostsin Amazonist 99 sendiga M.R. Jamesi, A. Blackwoodi ja A. Conan Doyle üleloomulike juttude e-kogumikud ja püüan end neist läbi närida. Head õudusmängu võiks keegi hoopis mulle soovitada J Praegu mängin lastega Raymani ja ise Farcry 3-e.

Päeva materjal Wikipedias, aprillis 2019 (Taivo Rist)

KUU ROMAAN: "Ela ise ja lase ka teistel surra" (5. aprill, avaldamise 65. aastapäev)

Ian Flemingi teine romaan James Bondi seiklustest esmaavaldati 1954 ja on ilmunud eesti keeleski. Bondi peavaenlane on selles Mr. Big, sõber on Felix Leiter (kes üllatuslikult jääb ellu, ehkki kaotab käe ja jala) ning Bondi-tüdruk on Solitaire. Mister Big smugeldab USA-sse piraadi Henry Morgani varandust ning söödab oma vaenlasi haidele. Haid tunnevad inimesi halvasti ja söövad lõpus ka Bigi ära. Romaaniga on lõdvalt seotud kolm Bondi-filmi: 1973 "Live and Let Die", mis oli esimene Bondi-film Roger Moore'iga peaosas, 1981 "For Your Eyes Only" jälle Roger Moore'iga ja 1989 "License to Kill" Timothy Daltoniga.

https://en.wikipedia.org/wiki/Live_and_Let_Die_(novel)

KUU ARVUTIMÄNG: "Sabre Wulf" (7. aprill)

Pealkirja võiks tõlkida mõõkhammashundiks; sellist looma pole kunagi eksisteerinud, aga mängus on ta kõige hirmsam vaenlane, kelle vastu mõõk ei aita. Peategelane on Sabreman ehk Mõõgamees ning talle ei anta mingeid juhiseid selle kohta, kuidas mängida ja mida on vaja teha. See tuleb välja selgitada katse ja eksituse meetodil. Tõsi küll, skoor jookseb ekraani ülaservas ja selle põhjal saab midagi järeldada. Mõõgamees seikleb labürindis, mille suurus on 16×16 ekraanitäit ja ekraanid on staatilised, nii et kui ta ühest paremale üle ääre jookseb, siis siseneb teise vasakult äärest. Graafika oli oma aja kohta eeskujulik ja kriitika oli vaimustuses. Peamiseks puuduseks nimetati hinda, mis oli poole kõrgem kui rahvas harjunud oli.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sabre_Wulf

KUU ASTRONOOMIA: üheksas planeet (9. aprill)

Siin pole silmas peetud Pluutot, vaid Päikesesüsteemi seniavastamata planeeti. Otsingute ajalugu algas 1906 ja on järjest intensiivistunud. Planeet arvatakse läbimõõdult 2–4 korda ja massilt 5–10 korda suuremaks kui Maa. Ta arvatakse olevat väga kaugel ja täistiiru tegemiseks ümber Päikese võib tal kuluda 10–20 tuhat aastat. Igasuguseid astronoomide jaoks huvitavaid hüpoteese on esitatud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Planet_Nine

KUU ULMEAJAKIRI: "Satellite Science Fiction" (11. aprill)

Aastail 1956–59 ilmus 18 numbrit. Esimeses 14 numbris oli 128 lehekülge ja viimastes 64. Kaanehind oli 35 senti. Peatoimetaja Leo Margulies pani igasse numbrisse romaani ja reklaamis oma ajakirja: romaan ajakirja hinnaga! Lisaks oli igas numbris lühemaid jutte. Autorid kuulusid tollasesse paremikku, näiteks ilmus seal Philip Dicki debüütromaan "The Cosmic Puppets". Margulies teadis, et Wellsi "Ajamasinast" on igas väljaandes paar lehekülge vahele jäänud, ta leidiski arhiivist puuduvad leheküljed üles ja avaldas "Ajamasina" esimest korda täies mahus. "Satellite Science Fiction" oli kõvakaaneline ja võitles pehmekaaneliste ulmeajakirjade vastu, aga ebaõnnestunult. Lõpetas majandusraskuste tõttu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Satellite_Science_Fiction

KUU KUNST: Chaloni René laibaga hauamonument (15. aprill)

See skulptuur omistatakse Ligier Richierile ning see valmis 1544. ja 1557. aasta vahel. Chaloni René (René van Chalon, Renatus de Chalon) sai 1544 25-aastaselt Itaalia sõjas haavata ja suri järgmisel päeval. Tema surivoodi juures oli keiser Karl V, kes oma kirjas René naisele Lotringi Annale jutustas üksikasjalikult surma asjaolusid. René tahtis endale hauamonumenti, kus oleks kujutatud tema keha ilma nahata – René arvates nii, nagu ta näeks välja 3 aastat pärast oma surma. Niisugune soov polnudki XVI sajandil väga tavatu ja Anna otsustas selle täita. Kuid erinevalt eeskujudest skulptuur seisab, tehes sellest elava laiba. See uuendus sai väga mõjukaks.

Muide, René rikkalikud valdused läksid 11-aastasele Nassau-Dillenburgi Willemile, kes läks ajalukku Hollandi riigi rajaja Oranje Willemina. Kui René poleks sõjas langenud ja oleks pärija saanud, oleks Willem olnud palju vaesem ning Hispaania kuningas Felipe II poleks määranud teda kuberneriks ja riiginõukogu liikmeks, mis võimaldas Willemil juhtida hollandlaste vabadusvõitlust ... Ainest alternatiivajaloo jaoks?

https://en.wikipedia.org/wiki/Cadaver_Tomb_of_Ren%C3%A9_of_Chalon

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: irritaator (19. aprill)

Irritaator kuulus terapoodide, täpsemalt spinosauruste hulka ja elas varakriidis 110 miljonit aastat tagasi tänapäeva Brasiilia maa-alal. Nime sai ta selle järgi, mida paleontoloogid tundsid, kui selle eluka pealuud esimest korda nägid. Tuntakse üht liiki: Irritator challengeri, kusjuures liiginimi tuleb Arthur Conan Doyle'i professor Challengeri järgi. Irritaator oli suhteliselt väike spinosaurus: 6–8 m pikk ja kaalus 0,9–3,6 t. Tal olid pikad ja kitsad lõuad, tänapäeval on sellised elukad tavaliselt kalatoidulised ja irritaator võis samuti kaladest toituda. Ninaaugud olid ülalõua kõrgemas osas nagu krokodillidel ja irritaatorgi võis olla veeloom. Aga nähtavasti sõi ta muud ka, vähemalt avastati üks irritaatori hammas pterosauruse (tiibade siruulatus 3,3 m) kaelast. Kätel oli irritaatoril 3 sõrme, igaühe otsas terav küünis.

https://en.wikipedia.org/wiki/Irritator

KUU SÕJAVÄEPILT: Norra sõjaväe kuninga kaardiväe aukomandör Nils Olav inspekteerib vägesid (1. aprill)

Nils Olav on kuningpingviin, kõige kõrgema sõjalise auastmega lind maailmas. Norra kuningas Harald V tõstis ta 2008 aadliseisusse ja 2016 andis talle brigadiri auastme.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Nils_Olav_inspects_the_Kings_Guard_of_Norway_after_being_bestowed_with_a_knighthood_at_Edinburgh_Zoo_in_Scotland.jpg

ESIMENE LOODUSEPILT: "Põdra suplus" (5. aprill)

Montanas on metsatulekahju ja sellest pääsemiseks seisavad põdrad keset jõge. Ajakiri "Time" valis selle üheks aasta 2000 parimatest fotodest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Deerfire_high_res.jpg

KUU MÜTOLOOGIAPILT: "Venus, Cupido, Narrus ja Aeg" (26. aprill)

Kas teate, kust on pärit Monty Pythoni trampiv jalg? Vaat sellelt Agnolo Bronzino 1545. aasta maalilt. Sellel on kujutatud hulk allegoorilisi tegelasi, kellest üheselt identifitseeritud on ainult Venus ja Cupido.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Angelo_Bronzino_-_Venus,_Cupid,_Folly_and_Time_-_National_Gallery,_London.jpg

KUU LOEND: "Bioware" videomängude loend (30. aprill)

23 mängu, millest esimene ilmus 1996. aastal ja viimane pole veel ilmunud. "Tähesõjad", "Balduri värav", "Lohede aeg" ...

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_BioWare_video_games

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

TEINE LOODUSEPILT: väävliskulptuur (10. aprill)

Etioopias on vulkaan, mis purskab väävlit. Väävlist on moodustunud looduslik skulptuur. Tänage õnne, et see pilt lõhna ei edasta.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ET_Afar_asv2018-01_img36_Dallol.jpg

KUU KOSMOSEPILT: Maokandja Roo kaksiktähe süsteem (13. aprill)

Pildi peale on jäänud ka Antaares ja Sinise Hobusepea udukogu.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Rho_Ophiucus_Widefield.jpg

KUU PROMINENT: Stephen Hawking kaaluta olekus (26. aprill)

Vaat mida see mees kõik oma elu jooksul ära ei teinud!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Physicist_Stephen_Hawking_in_Zero_Gravity_NASA.jpg

KUU ULMEFILM: "Saatana vallatused" (23. aprill)

Georges Méliès' 1906. aasta 19 minuti pikkune film, mis on mõjutatud "Faustist". Méliès ise mängib Mefistofelest. Kui sel aastal jagatuks "Oscareid", kandideerinuks eriefektide kategoorias, aga stsenaarium on nõrk ja näitlejad samuti. Sisust on raske aru saada, nii et järgneb ümberjutustus. Ent tollastele vaatajatele polnud seda tarvis, sest see film on tollase tuntud näidendi ekraniseering.

Alkeemik Alcofrisbas kutsub enda juurde inglise inseneri ja leiutaja William Crackfordi (saabub teenri Johniga), et talle maagilisi mune müüa. Crackfordil on kinnisidee püstitada ümbermaailmasõidu rekord ning kui Alcofrisbas demonstreerib talle munade võluvõimeid (väidetavalt täidavad need kõik soovid), on Crackford vaimustuses ja ostab munad. Ostu-müügilepingut ta ei loe ja hiljem selgubki, et tasub oma hingega. Pärast inseneri lahkumist selgub, et Alcofrisbas ongi Mefistofeles ja tema abilised on seitse surmapattu. Kodus viskab Crackford esimese muna maha ja soovib reisi alustada; saatana abilised toovad kohale miniatuurse rongi, topivad sinna Crackfordi perekonna ja mööbli ning reis võib alata, teener John on rongijuht. Linnaelanikud irvitavad tillukese rongi üle ja loobivad seda, aga Crackfordi ei heiduta isegi see, kui sillaõnnetuses tema pere hukkub, ainult vedur Johniga ja esimene vagun Crackfordiga pääsevad. Lõpuks jõuavad kõrtsi, mille omanik on maskeeritud Mefistofeles ise. Ahvid ja deemonid teevad seal reisijate elu kibedaks ning Crackford püüab lendava hobutõllaga põgeneda, aga saatana eest juba ei pääse ning peagi tutvustab Mefistofeles talle lepingut ja viib ta põrgusse.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Merry_frolics_of_Satan_(1906).webm

Rohkem kui lihtsalt ulmesugemed ehk 2019.a ulmejutu võistluse kommentaarid (vol.2) (Heinrich Weinberg)

Hoiatus: järgnev artikkel sisaldab spoilereid. Edasi lugeda üksnes omal vastutusel!

Teadmiseks: väljendan artiklis läbivalt oma isiklikke seisukohti ja subjektiivseid hinnanguid – nii tulebki nendesse suhtuda.

Esimeses artiklis 2019.a ulmejutuvõistluse teemal keskendusin peaasjalikult faktipõhisele materjalile (mitu juttu, mis žanrites jne) ning kirjeldasin mõningaid enda isiklikke emotsioone ja kogemusi. Käesoleva artikli eesmärk on pakkuda natuke sisulisemat analüüsi, mis tähendab, et ma toon näidetena ka konkreetseid jutte. Saan aru, et võib olla nii meeldiv kui ebameeldiv leida siit oma lugu olgu positiivse või negatiivse näitena, kuid see on paratamatu kirjaniku edevuse „palk“ – kui sa kord oled oma teksti lasknud teele, oled sa andnud suure osa kontrollist selle saatuse üle enda käest ära; su tekst hakkab justkui elama oma elu ja sa võid ju proovida seda kontrollida, mismoodi lugejad (NB! ka mina olen kõigest üks lugeja) sellest aru saavad või ei saa üldse aru ning kuidas sellesse suhtutakse. Oluline on silmas pidada, et ma ei anna hinnanguid autoritele kui inimestele ja ei too siin välja ühtegi nime. Nii Top 10 kui ka kohad 11-29 tehti 11.mail avalikuks, seega võite igaüks ise näpuga järge ajada, kes millise loo autor on. Minu arvustused on suunatud tekstidele nii nagu need võistlusele esitati, kui keegi autoritest võtab vaevaks oma juttu olulisel määral ümber kirjutada (loodetavasti ikka paremaks), siis selle tulemusena tekkiv ebakõla käesoleva arvustuse ja lõpuks avaldatava jutu vahel on paratamatus, millega tuleb leppida.

Meeldetuletusena, et vaatamata minu suurtele hirmudele oli 79 esitatud võistlustöö lugemine ikkagi laias laastus positiivne kogemus. See on olnud jutuvõistluste tööde arvude rekord ja ma tahaksin kõiki autoreid tänada, et nad oma tööd žürii pilgu alla usaldasid. See on juba teie suur võit, et olete üle saanud küsimusest (või isegi hirmust), kas usaldada oma tekst kellelegi veel lugemiseks peale iseenda ja võibolla sõprade-pereliikmete-õpetajate. Paradoksaalselt on mul hea meel ka nende juttude üle, mis mulle ei meeldinud.

Nagu kirjutasin oma eelmises artiklis, siis ma ei üritanudki mingeid akadeemilisi hindamiskriteeriumeid rakendada. Pole minu ala. Ma olen täpselt nii subjektiivne ja valiv kui mulle sobib, panen kirja oma esimesed muljed, mõtted, kommentaarid jne. Lõpptulemusena tekkis mul juttude pingerida, mis loomulikult erines rohkemal või vähemal määral võistluse lõpptulemusest. Arvestades seda, et teise vooru jõudis lõppkokkuvõttes 29 lugu ja tuginedes ka teiste žüriiliikmete isekeskis vahetatud mõtetele, võiks öelda, et võistluse üldine tase oli kõrgem kui varasematel aastatel. Artikli teisest poolest leiate minu isikliku topi. Samuti olen sinna välja kirjutanud esikümnesse mitte jõudnud jutud, millele ma annaksin enda poolt avaldamissoovituse. Ja nagu näete, siis pole neid mitte vähe, mis viitab sellele, et rebimist oli omajagu.

Kolme sorti jutte…

Lugemise järgselt enda jaoks kokkuvõtteid tehes jõudsin sarnasele järeldusele nagu žüriiliige ja kirjanik Triinu Meres, kes on kirjutanud varasemalt oma analüüsis 2014.a võistlustöödele, et jutud võib jagada laias laastus kolmeks. Esimese pundi moodustavad lood, mis on selgelt ja üheselt väga abitud ja kinnitavadki seda eelarvamust, mille küüsis ma alustades olin. Teine ports jutte on sellised, mis on juba täiesti loetavad, millel on algus, teema-arendus ja kokkuvõte, millest on näha, et autor on suutnud oma kavatsused teoks teha ja mis keeleliselt on ka sellised, et ei tee haiget, ei tekita piinlikkust, neist pole vaja end „läbi närida“. Ja kolmas hulk on muidugi need, mis mind koheselt kaasa haarasid, mida lugeda on suisa rõõm. Loomulikult on need jaotused tinglikud ja jagunevad omakorda alamkategooriateks. Samuti võib ka parematest, headest ja väga headest juttudest leida erinevaid nüansse, mida kritiseerida.

Et mingit otsest järjekorda lugudel polnud, siis alustasin lihtsalt failide nimekirjast nii nagu arvuti neid mulle kuvas ja esimesed kaks lugu, mida lugesin, olidki paraku abitud, piinlikud tekstid. Ilmselgelt oli neil lugudel olemas mingi idee, kontseptsioon, autor kujutles enda peas midagi, kuid ei suutnud seda edasi anda. Ideest (või ideedest) üksi ei piisa. Ei piisa näiteks sellest, kui kirjeldatakse ära tegevused, asetatakse need kuhugi suvaliselt tähistatud võõrale planeedile, öeldakse, et eksisteerib kõrgtehnoloogiline galaktikaimpeerium, et selles maailmas on mingid elukad, kes inimesi ohustavad ja siis toimub ka justkui midagi. Suurem osa jutust aga ongi pühendatud otseselt asjasse puutumatu taustainfo andmisele. Või siis näiteks on loo keskseks antagonistiks suvalise väikeriigi täiesti triviaalse majandusharu esindaja, kes autori kujutluses ja tahtel on saanud korraga maailmavalitsejaks. Selles on midagi halvas mõttes koomiksilikku, midagi sellist, mis on ilmselge, et reaalsusega pole sel midagi tegemist. Lastejuttudes ja -filmides on maailmaks suhteliselt väike nö mull – küla, väikelinn vmt – kogu lugu on ka reeglina väikeste mastaapidega ning sellest tingitult ei mõju need jutud totakalt. Kui aga autor esitab tõsimeeli Cruella de Ville’i teisiku tõsiseltvõetava maailmavalitsejana, siis vabandatagu mind – no ei ole hea ulme, kohe mitte ei ole.

Samuti ei toimi minu jaoks viimase piirini ülekasutatud skeemid: olen teismeline tüdruk/poiss, mul on mingid salajased võimed, millest ma siis autori suval olen kas teadlik või mitte ning mul on nüüd missioon, olgu selleks kättemaks, tõe avastamine või lihtsalt mingi seikluse läbi tegemine. Värskuse otsimise ja isiklike lemmikteemade vahel tasakaalu leidmine ja mingilgi määral adekvaatne tekstide hindamine oli tegelikult minu jaoks paras väljakutse.

Eelneva kriitika objektideks on näiteks lood „Pääsemine“, „Enda küljest rebitud mina“, „Tulevikuta maailm“, „Mormoore mets“, „Libahundi päevik“ ja mitmed teised. Autor on suutnud luua lavakujunduse, on pannud oma tegelased liikuma, kuid mida sisuliselt üldse pole, on lugu ise – see miski, mis annab tekstile üleüldse olemasolu õigustuse, põhjuse, miks ma seda lugeda võiksin. Kokku 30 teksti 79 esitatud tööst jäid erinevatel põhjustel minu isiklikul 10-palli alla 5 punkti.

Teine näide abitusest on lugu pealkirjaga „Maakas Kuul“. Võib ju tunduda lihtne, et ehitan oma loo blogiformaadis üles. Ma ei tea, võibolla autor ongi blogija? Kronoloogilises järjekorras päev-päeva kaupa toimunu kirjeldamine ja mõne oma mõttekillu jagamine võib toimida sotsiaalmeedias, kuid see, mida tehakse blogides, Instagrammis, Twitteris, FB-s jm sellistel „seintel“ pole ilukirjandus! Lisada iga „sissekande“ (st peatüki) lõppu veel trobikondade kaupa inglisekeelseid häšš-tääge võib ju jällegi olla vahva sotsiaalmeedias (kuigi tegelikult on mage isegi seal), aga ilukirjanduslikus jutus on see minu hinnangul tüütu. Ma ei eita, et blogimisharjumus kasvatab seda nn kirjutamismusklit, mis peab harjuma tööd tegema, aga vabandatagu mind – autor pole mingi Keiti Vilms, kes oma säutsudest „romaani“ kokku paneb ja selle aasta kultuurisündmusena intelligentsele vähemusele „maha müüb“.

Minnes natuke sisulisemaks – kui autor ise kuskil poole peal kurdab, et ilmselt lugeja juba arvab, et tekst on tüütu, siis on tal 100% õigus – miks peaksin mina põnevusega seda igavat päevast-päeva kulgemist lugema!? On soovitatud võtta oma kogemuste pagasist midagi aluseks ja kirjutada. On arvatud, et hea ilukirjanduse sünniks peakski inimesel juba natuke elukogemust ka olema, et tekst ei mõjuks naiivselt ja abitult. Ehk siis elulised, olmelised teemad-nähtused (nt inimsuhted, väärtushinnangud, emotsioonid) tekstis peaks tõukuma elukogemusest (et tekst mõjuks ühest küljest „päris“ asjana) ja heas ulmetekstis peab neile lisama fantastilised ideed, misjärel saadud kooslust tuleb esitleda läbi põneva loo. Võibolla noored, kel veel oma elu napilt, vaimustuvadki juutuuberitest ja blogidest ja sellest kergest hipsterlikust „hola, mina siin jälle, käisin täna basseini ääres mohiitot libistamas – näe üks pilt mu kintsust kah“ värgist, kuid see pole ilukirjandus. Ning kui panna „Maakas Kuul“ jutu „peksule“ mingi mõtteline punkt, siis head ulmejuttu ei saa lihtsalt sellest kui omaenda (või sõbranna) tööle saamise stoori asetatakse Kuule mineku sousti. Sellele konkreetsele autorile oskaks soovitada üksnes elukogemuste omandamist (või kui juhtumisi on tegemist elukogenud täiskasvanuga, siis võibolla hoopis mitte üritada olla keegi teine, vaid jääda iseendaks), kannatlikkust ja pikka meelt ning mitte mingil juhul ärgu visaku „pliiatsit“ nurka. Üks olulisemaid eeldusikirjanduslikuks tegevuseks – teksti tootmise võime – on ju olemas. Natuke annet ning palju harjutamist, õppimist, kirjutamist, kirjutamist ja veelkord kirjutamist – ja kindlasti saab paremaks minna.

Vahemärkusena – tegelikult oli neid blogi, päeviku või kirja(de) vormis lugusid võistlusel mitmeid. Ja osad neist olid sealjuures hästi teostatud ning üks („Apollo 18“) jõudis suisa esikümnesse. Seega ei ole küsimus otseselt formaadi valikus, vaid ikkagi loo teostuses kui niisuguses.

Paratamatult liigitan siia „abitute“ kategooriasse ka sellised jutud, mida üldse ei suutnud lugeda (neid oli kokku 5tk) ja sellised, mille läbisin diagonaalis (2tk). Paarile jutule olen kirjutanud oma lugemisaegse kommentaarina näiteks: ei, tegelikult ei saa kokku normaalset juttu kui lihtsalt mingeid suvalisi sõnu ja lauseid ritta seada ning neile vahele pikkida justkui-üritab-ulme-olla ideejupikesi ja võõrapäraseid sõnu; ei saa välistada, et minu peene (sõna)kunsti tajumise ja vastuvõtu lävi on lihtsalt niivõrd nüristunud, et ma ei saa asjast aru.

Mõtteline piir abitute ja juba-täitsa-loetavate lugude vahel läheb kusagil selles hallis tsoonis, millest ühele poole jäävad tekstid mõjuvad nende päris asjade konarlike, elutute ümberjutustustena ning teisel pool ongi siis päris lood, sellised tekstid, milles on elu.

Paremuse poole vaadates

Täitsa loetavad jutud jagunevad omakorda alamkategooriatesse. On sellised, millest paistab välja, et autoril on annet, noh, ütleme lobisemiseks. Selline on näiteks lugu „Lõpp või algus“, mida lugedes jäi minule isiklikult mulje, et autor istus ühel ilusal päeval (või mis iganes ajal) maha ning siis keel põses (või suunurgast väljas) lihtsalt pani ühe jutiga kirja kõik, mis tal parasjagu mõttesse tuli. Teen mõttelise kummarduse inimesele, kes selliselt suudab nö teadvuse vaba vooluna isegi mingi mõtestatud loo valmis teha. Kõige kummalisem on selle teksti juures, et see ei tekitanud lugedes aktiivset tõrget, pigem hämmingut, mis asi see nüüd siis oli, mida ma just lugesin!? Päris sedasi ikka ka ei saa, et „peksan natuke segast“ ja tulemuseks on surematu meistriteos. Ma muidugi ei välista, et sellisele tekstile on oma fänniklubi olemas, tõenäoliselt on see üks selline „punk“ lugu, lihtsalt mitte päris minu esimene eelistus. Ega teine...

Hea näide väheke absurdini viidud jutust on ka „Uluru“, milles kaks eestlastest UFO-kütti seiklevad Austraalia sisemaal. Jällegi enda lugemisaegseid kommentaare vaadates: mis kõige naljakam – omas jaburuses hakkas see jutt lõpupoole mulle isegi natuke sümpaatsemana tunduma – umbes nagu mingi endid väga tõsiselt võtvaid idioote kujutav komöödia. Seejuures ei tohi tõlgendada minu kriitikat „Uluru“ komöödialikkuse aadressil selliselt, et ma põhimõtteliselt „mingeid naljalugusid“ kõrgelt ei hinda. Võistlusel oli üks minu jaoks ülilahe naljajutt ja teine, mida liigitaksin sotsiaalse satiiri all ja sai samuti minult kõrgemad punktid.

Täitsa loetavate juttude seas on ka terve rida selliseid, mille juures jäid mõned nüansid häirima. Oli selleks siis veidi logisev narratiiv ja kohati rabe stiil („Riia keisririigi allakäik ja langus“, „Vampiiriprobleemi mõnetine lahendus“, „Evolutsioonikahjur“, „Mälestus igavesest eilsest“) või teatav üldine ebamäärasus ja selge eesmärgi puudumine („Tehing mälupangas“, „Taevas näeme“) või siis pikk heietamine keskset ideed mitte puudutavatel teemadel („Lumemarjaveri“, „Kuigi sa ise seda ei tea“, „Luua ja lummata!“) või rikub puänt ära kogu loo („Universumi ahvid“, „Väljaspool Linnuteed“, „Kirjatark ja Doktor“, „Kirke ehk kolm maailma“).

Mõnel puhul jääb mulje, et autor pole päriselt suutnud otsustada, mida ta siis lõpuks soovib kirjutada. Jutt „Käsikäes“ on kokku traageldatud erinevatest stseenidest, sisaldades põhjalikku informatsiooni maailma kohta ja siis korraga päris humoorikat kirjeldust ühest zombist surnuaial. Olnuks see zombi-jant keskse osana põhjalikumalt välja arendatud, saanuks täitsa kobeda teksti. Jutu „Rohelise kuninga tagasitulek“ hea potentsiaal jääb paraku realiseerimata, sest autor pole suutnud otsustada, kas kirjutada selline ehe, keel põses esimese kontakti lugu, mis leiab aset 18.sajandi Eesti maakolkas, suvalises talus nii nagu toonane talumees, -naine seda kogeda võinuks; või siis jutustada lugu, kuidas kunagi iidsel a’al toimunud müstiline juhtum mõjutab ebaharilikul moel veel tänagi sealsamas elavaid inimesi, kellega toimub mingi enneolematu seiklus, või sündmus. Selle asemel antakse meile kaks otsekui poolikut, omavahel kehvasti kokku traageldatud juttu, millest teine osa on pealegi pööratud veidrike jandiks.

Siis on selles teises „täitsa loetav“ portsus selliseid lugusid, millest on hea meel tõdeda, et autoril jutt tõesti jookseb. Lood on vägagi konkreetsed, oletan, et nende kallal on ka natuke (või isegi palju) vaeva nähtud ja kui mitte, siis tuleb tõdeda, et autoril on annet – andku minna, tehku tööd ja nähku vaeva ning ei jää tulemused tulemata. Need ei mõju abitutena, neid pole vaev lugeda. Näiteks „Ainult unenäos“, „Neaniskos“ ja „Muutus“ on sellised lood. Aga nendel lugudel on paar (minu jaoks) ääretult suurt ja ületamatut miinust. Esiteks on need osaliselt lihtsalt vastikust tekitavad. Olgu – ei saa välistada, et see ongi olnud autorite eesmärk ja sel juhul palju õnne – ära tegite! Teiseks on näiteks toodud lugudes sisuliselt olematu „päris ulme“ aspekt. Nii sedastab „Neaniskose“ autor juba oma loo alapealkirjas, et see on „ulmeliste sugemetega vagajutt“. Halloo!!! See on ulmejuttude võistlus, kuhu te oma tööd olete saatnud! Minu hinnangul see ei päde, kui lihtsalt mingile olemasolevale ideele, „loopojale“, moe pärast mingi üleloomulik või sürreaalne aspekt juurde poogitakse. Nii ei sünni ulme!

Kui siis loo lõppvaatuses korraga tegelaste uksele koputab Jeesus, kes osutub tõesti päris Jeesuseks – no andke andeks, aga minu meelest ei tee see jutust ulmet. Kusjuures rõhutan – see jutt võinuks tõesti vabalt olla näiteks psühholoogiline, väikeasula elu-olu ja inimesi portreteeriv ja analüüsiv tekst, miks mitte mingi mõistliku, realismi piiresse jääva puändiga, mis muutnuks selle heaks novelliks. Toimugu selle autori peas mistahes, see on tema isiklik personaalne probleem, pole minu asi ega pädevus mingit psühhoanalüüsi teha, tekstil on potentsiaali, kuid ma ei leia, et see oleks „päriselt ulme“. Sama võõristus valdab mind „Muutust“ lugedes. No mis ulme see on kui inimene muutub šokolaadibatooniks ja selle protsessi käigus kogeb füüsilist kahanemist, ilget tõbe ja köhib pähkleid? Sürrealism – palun väga, aga mitte ulme. Üks tuntumaid tänaseid Eesti autoreid, kes taolisi „täiesti lambist“ võtteid oma teostes kasutab, on näiteks Urmas Vadi. Loed ja loed täiesti argielulist lugu ja korraga on seal näiteks rääkiv mäger. See aga ei tähenda, et sa oled enesele teadmata kogemata ulmeromaani (või novelli) lugema sattunud.

Ma võiksin lausa eraldi kategooria teha ja nimetada sellesse lahterduvat materjali „puuduva žanritunnetusega tekstideks“. Ehk siis ulme ei väljendu mingis suvalises nihestatud sürrealismis. Nagu ma eelpool ütlesin – olmelised asjad peavad tunduma „päris“. Minult endalt on üks võhik kunagi raamatuesitlusel küsinud umbes sedasi, et millest ikkagi need ulmad tulenevad, et kuidas ma autorina oma ideid saan. Ja vot siin „see asi“ ongi – ulme ei võrdu mingite suvaliste ulmadega, see ei ole „pudeli põhjas päkapikkude nägemine“; ulme ei ole sürreaalne reaalsusnihe, hallutsinatsioon. Minu meelest pole see ka inimese šokolaadiks muutumise kirjeldus. Mis ei tähenda, et see või teine ei võiks olla hästi teostatud ilukirjanduslik tekst. Siia ritta võiks veel loetleda näiteks „Kuigi sa ise seda ei tea“, „Nüüd õige aeg on valmis seada lõksud“, „Testamenditäitja“.

Selliseid häid tekste, mis pole minu meelest päris õigele võistlusele laekunud, oli rohkem kui üks. Näiteks „My Donna“ on krimilugu, „Üksi“ on selline kerge paranormaalse varjundiga melanhoolne jutuke – olukirjeldus, mitte ulmejutt, „Jaan, revolutsionäär“ võiks olla päris hea ulme kui vaid autor oleks oma fantaasia päris metsikuks valla päästnud; hetkel lihtsalt selline kummituslugu.

Ja siis muidugi need head ja väga head jutud, mida lugeda on nauding. Õnneks oli neid palju.

Minu personaalne edetabel

(Esikümne jutud siis sellises pingereas nagu mina nad oleks asetanud.)

„Käilakuju“ – lugu tulevikumaailmas toimetavatest dissidentidest, kelle eesmärgiks on totalitaarses süsteemis revolutsioon algatada. Seda lugu lugedes olin esimestest lõikudest peale kaasa haaratud – väga intensiivne jutt. Eriti meeldis mulle see ilmselge tulevikus oleku tunnetus, mitte lihtsalt kirjeldus, vaid justkui ise seal olemine. Mulle meeldib samuti selle loo struktuur – see ei ole lineaarne jutustus, vaid hüppab edasi-tagasi, luues seeläbi natuke suuremat pilti kui üksnes nüüd-praegu liin. Mis on minu meelest tõeliselt hea loo tunnus: ma lähen ahneks; anna mulle veel ja veel ja veel infot selle maailma kohta! Vahepeal oli mul lugedes hirm, et võibolla autor ei vea lõpuni välja, võibolla tuleb siingi mingi „puänt“, mis rikub terve loo. Aga õnneks mitte – kõik toimis lõpuni ja minul oli tunne, et olen just lugenud võidulugu. Kohtunike kogu kollektiivne tahe oli küll teistsugune, aga võistluse tipptekst on see igal juhul. (Minu isiklikul skaalal 10/10)

„Libakass“ – esimese ehmatusega loen: LAIBAkass... teritan silmi ja siis saan ikka aru, mis kirjas on. Loen ja mõtlen, et lugu, mis algab sõnadega: "Otu asetas hiire keset viie tee risti ning astus sammukese tagasi," on kas väga lahe või lootusetult nõme. Kaks hetke olen esimesel leheküljel veidi nõutu, et mis see siis nüüd on, mida ma loen, kuid siis saab lugu hoo üles ja autor ei võta enne jalga gaasipedaalilt kui lõppvaatuse „laupkokkupõrke“ järel (ja võimalik, et ka siis mitte). Ma naersin seda juttu lugedes, nii et silmad olid märjad. Ma ei mäletagi, millal ma viimati pärast Karlssoni lugude lugemist oleksin ühe raamatu või loo juures sedasi naernud. See oli niivõrd võrratu huumor! Mul on „ketserlik“ mõte, et niivõrd andekas autor võiks kirjutada lastejutte – jääb üle vaid loota, et see polnud ühekordne sähvatus, aga isegi sellisena väärib „Libakass“ kummardust. Naer on terviseks! (Minu skaalal 10/10)

„Sümpaatia“ – oli vast esikümne lugudest üks enim vastakaid arvamusi tekitanud tekst, mille osas ma ei salga, et selle sinna „upitamise“ eest kannan mina suurema osa vastutusest. Esimese hooga mõjus loo avastseen kui Eesti vaste „Elavate surnute“ teleseriaalile. (Lihtsalt vahemärkusena olgu öeldud, et ka RMK metsamajakeses ja Kose-taga metsatalus toimuv „Elavate surnute“ kloon oli võistlustööde seas täiesti olemas – „Päikese all“ – nii et kes zombisid armastab, võiks selle teksti ilmumist oodata.) „Sümpaatia“ plussideks on minu meelest selline loomulik Eestis toimuv üleloomulikkus – pole siin seda poppi etnoõudust, pole siin veidrat ponnistust, mis ei mõju usutavalt; on loodud oma „maailm“ – hea küll see on väike ja ma tahaksin hirmsasti natuke rohkem tausta saada, mis on minu puhul täiesti tüüpiline; tausta on alati justkui liiga palju (igavad lood) või liiga vähe (põnevad lood). Ja seal on huvitav keskne probleem ning veel üks nüanss, mida ei saa liigselt sisu reetmata välja öelda. Minu hinnangul väga hea jutt. Võibolla prohmakana tooksin välja asjaolu, et sõjalises konfliktis vaenlase territooriumil kogemata lastekodu hävitamine koos kaasnevate tsiviilohvritega ei saa olla ajendiks tuumalöögi andmisele. Aga see on lõppkokkuvõttes pisidetail – võibolla annavad avaldaja ja toimetaja andeks kui autor seda osa jutus korrigeerib? Samuti tuleks jutule minu meelest kasuks kui keskse antagonisti isik ja eesmärgid oleks natukenegi detailsemaks lahti kirjutatud. (Hinne 9/10)

„Ortoni isevärki avantüür“ – selle väga põhjalikult läbi mõeldud maailmaga aurupunk-jutu juures häirib mind vast enim asjaolu, et veel ca 1/3 juures pole justkui see „päris asi“ veel pihta hakanud. Käib kompamine ja adra seadmine. Küll aga kompenseerib loo teine pool selle täielikult. Seega tuleb selle jutu juures kindlasti kannatlikkust varuda ja see saab rikkalikult kompenseeritud. Minu parimate oletuste kohaselt on tegemist samaaegselt nii aurupungi kui alternatiivreaalsusega (või siis alt-ajalooga), milles Inglismaa analoog on sõjas Mandri-Euroopaga. Siin jutus on nii kellavärgiga roboteid, hiiglaslikke õhu-sõjalaevasid, jälitamist, aktsiooni, inimlikke probleeme kui üllatusi. Maailm, tegelased, miljöö – kõik toimib kooskõlas. Mitte küll minu lemmik, aga igati väärikas võidutöö võistlusele. (Hinne 9/10)

„Riisirahvas“ – minu jaoks isiklikult on nii õudus kui fantasy sellised žanrid, kus mind on raske veenda või enda poole võita. „Riisirahvas“ on näide tekstist, mis need alamžanrid omavahel oskuslikult põimib. Mul on lihtsam loetleda asju, mis mulle selle teksti juures ei meeldi: esimesed leheküljed käib üks heietamine, mis tekitab küsimuse, kus on ulme? Ei ole ju inglaste rännakumuljed Hiinas midagi üleloomulikku – jah, on võõras maa, võõras kultuur, kuid mitte ulme! Miljöö kirjeldamisel võiks ilmselt detailsemaks minna – heakene küll, haritud eestlane võiks teada, et riisi kasvatatakse sisuliselt vees (üleujutatud põllud), aga kui kirjeldus on mäekülgedel laiuvatest põldudest ja terrassidest tuleb juttu alles hiljem, siis on kerge hakata kujutlema lainjaid, kuldseid viljapõlde... Minu jaoks on paratamatu see, et kõik, mida on püütud õudsena (õõva, hirmu tekitavana) välja mängida, jääb üksnes vastikuks – jäle, mitte hirmus. Aga... Ja see on oluline! Tegemist on tervikliku, oma mütoloogia ja sisemise loogikaga jutuga. Mida on kaugelt enam kui suure osa tekstide kohta saaks öelda. Siingi on autor võtnud rahulikult aega lavakujunduse paika sättimiseks, aeglaselt pinge üles kerimiseks ja siis „läheb andmiseks“. (Hinne 8/10)

„Siis kui nad tulid“ – on kurb lugu sõjast, selle laastavast mõjust, mõttetusest. Lugedes läks tegelaste saatus korda ja samas tundub ka kuidagi veidralt päevakajaline, mõeldes tänase maailma konfliktidele ja pingetele. (Hinne 8/10)

„Apollo 18“ – on nagu pealkirigi ütleb Kuulendude teemaline lugu. Selline ehe vandenõuteooria jutt. Hea näide sellest, kuidas kirjade vormis saab päris hästi lugu teha. Ameeriklane ja hiinlane, mõlemad vastavalt oma riigi kosmoseagentuuride töötajad, suhtlevad salaja krüpteeritud kirjavahetuses vahetades informatsiooni, mis siis õigupoolest ikka toimus nendel kuumissioonidel. Puänt on lool minu meelest vägagi mõnus, samuti on suudetud luua õhustikku ja paranoia tunnetust. (Hinne 7/10)

„Esimene port“ – küberpunk jutt, mis oma sisu poolelt tõi mulle silmade ette „Valmistub esimene mängija“. Mõjus samamoodi natuke arvutimängu ümberjutustusena ja see on peamisi faktoreid, mis selle loo minu jaoks tüütuks muutsid. Häiris püüdlik estonglish loo alguses. Maailma üldisem kirjeldus jäi minu jaoks puudulikuks, mis nagu ütlesin eelnevalt on ju iseenesest hea loo tunnus – minus on tekkinud uudishimu. Tegemist sellise lihtsakoelise jutuga, mis on kirja pandud üle keskmise hästi. (Hinne 7/10)

„Riia Keisririigi allakäik ja langus“ – see on üks nendest lugudest, mis minule personaalselt valmistas raskusi. Ma saan aru, et kirjutajatele antakse soovitus mitte üle pingutada oma tekstide vormindamisega – igasugused viguritega fondid jmt. Oli ka võistlusel selliseid, mis üritasid olla „lahedad“, aga põrusid selles. Käesolev tekst nagu veel mõned teisedki, aga paistis silma vormindusega, mis oli lihtsalt häirivalt puudulik, et mitte öelda lohakas: lõikude vahel puudus igasugune „tühi“ õhk, mistõttu tekst mõjus ühtlase sõnademassiivina, mida on raske lugeda. Samuti tuleks hoolsalt kaaluda lõikude tekitamist – ülipikad lõigud muudavad samuti lugemist raskemaks. Need puhttehnilised asjad võivad muidu head käsikirja varjutada. Selles loos on koos alternatiivajalugu ja maagia. Natuke segasevõitu sehkendamist on omajagu, kuid kokkuvõttes moodustub siiski üle keskmise lugu. Veel ühe tähelepanekuna – Louis XIV oli Päikesekuningas, kuid ei elanud Suure Prantsuse revolutsiooni ajal. Ehk siis mõelgu autor enne avaldamist tõsiselt järele, mida ta selle faktiveaga peale hakkab (Hinne 6/10)

„Lumemarjaveri“ – nimetasin seda juttu juba ülalpool kui näidet liigsest, asjasse puutumatust heietamisest. Nõustun – ma ei ole väga kannatlik lugeja, ma tahan, et mul oleks huvitav algusest peale (või vähemalt suhteliselt ruttu hakkaks huvitav). Kogu õhustik ja sündmuste kulminatsioonini arendamine on ju hästi kirja pandud, kuid see moodustab minu hinnangul liialt suure osa teksti mahust. Ma ei ole absoluutselt rahul selle loo lõpuga – justkui oleks autoril mõtted otsa saanud, või tähtaeg kukkunud – kuidagi on vaja asi ära lõpetada. Niipea kui tekst tempo üles kruvib ja midagi õigupoolest juhtub, siis sisuliselt tõmbab autor joone alla ja – kõik. Nagu päriselt!? Ja lisaks kõigele eelnevale oli see samamoodi väga viletsa vormindusega tekst... (Hinne 5/10)

Jutud, mis ei jõudnud esikümnesse

Nagu näha on siin minu isikliku skaala hindeid, mis on kõrgemad kui esikümne lugudel. Mis teha – me ei ela ideaalses maailmas ja žüriiliikmete kollektiivne arvamus summeerus teistsuguseks edetabeliks. Igatahes loodan ma neid jutte näha mõnes järgmises Täheajas või Reaktoris (sh Tuumahiius) või kuskil mujal avaldatuna. Need on kindlasti seda väärt ja õnneks (või kahjuks) on nende autoritel ka vabamad käed oma lugusid kohendada – loodetavasti ikka paremaks!

„Tuuletallaja tasu“ – jutt, mis paraku jäi esikümnest välja. Minu jaoks selline mõnus, terviklik ennemuistne jutt. Kusjuures üks peamisi etteheiteid sellele loole oli muinasjutu sarnasus. Minu meelest nimelt see jutustamisviis – mitte liigselt heietatud, võrdlemisi lakooniline ja samas sujuv, on selle jutu puhul pigem plussid. Kui tuua välja parandamist vajavaid (kaalutluskoht, eksole, mitte käsk!) asju, siis näiteks anglitsismid (positiivne, meeter jmt) võiks asendada millegi arhailisemaga, samuti puänt võinuks võibolla veidi teravam ja konflikt vägevam olla. (Hinne 9/10)

„Kelle kehas?“ – krimiõudukas. See oli üks esimesi lugusid, mida lugesin ja esimesi, mille juures tekkis tunne, et sooh – võibolla ei olegi see lugemine nii lootusetult jube töö kui ma kartsin? Minu meelest on see päris nutikas jutt, kus võibolla õige veidi-veidi jääb vajaka keskse idee nö töömehhanismi selgitustest. Kõik on lihtsalt nii seepärast, et autorile tundus nii õige ja hea. Vaatan oma märkmeid ja sealt leian: lõpus oleks ikkagi veidi tahtnud mingitki selgitust, kuidas see kõik toimida võiks – olgu või mingit demonoloogiat või kvantvärki või tont-teab-mis-parateadust. Hetkel on jutt täitsa hea, meeleolukas, ilma liigse ballastita, kuid kõik on lihtsalt nii nagu on, sest autor arvab sedasi hea olevat. Sürreaalne on see lugu pigemini, mitte ulme. Kindlasti tasuks sellele loole leida avaldamiskoht. (Hinne 9/10)

„Sierra“ – hoogne militaarne märul miskil X planeedil lõksus olevast eriüksusest. Lühike jutt, ei mingit liigset ballasti, edasi on antud erinevate tegelaste vaatepunktist, lõpetuseks isegi väike puändike. Mulle meeldis – mõnus meelelahutus. Kui jällegi midagi enamat tahta, siis ehk veidi rohkem tausta maailmast. (Hinne 8/10)

„Uurija Haagi vaba nädal“ – loo avalausel on kõvasti potentsiaali mind lugejana täiesti välja lülitada. Võib ju mind snoobiks pidada või midagi, kuid see mida kuulsad välismaised „koomikud“ on nimetanud „riietusruumi lobaks“ mind personaalselt ei paelu. Suurim miinus selle teksti juures on ulme vähesus. Aga mind see ei häiri – olles nii „X-files’i“ kui „Fringe’i“ fänn, leian juba üsna ruttu end tekstiga samalt lainepikkuselt ja lasen end sellel põnevuslool kaasa haarata. Kui üldse midagi soovitada, siis võibolla veel veidike asju üle võlli ajada, rohkem ulmet sisse tuua. (Hinne 8/10)

„Kui õunapuud õitsevad“ – mul on elavalt meeles selle loo juures mind tabanud emotsioon... Kasutatud on (vähemalt minu jaoks) tavatut struktuuri: iga natukese aja tagant toimub justkui hargnemine, kus kirjeldatakse reaalsuse eri versioone, kasutades tekstis tähistusi A) märksõna ja B) märksõna. Seejärel kirjutatakse mõlemad lahti kuni järgmise hargnemiseni. Minu meelest on see ainuke võistlusele laekunud selline „diipleva soga“ piirimail balansseeriv nutikas tekst, mis väärib süvenemist ja läbi närimist. Ilmselt peaks autor mõndagi veidi konkreetsemaks ja selgemaks kirjutama, tasuks ka läbi mõelda, kas „lõputuid“ korduseid võiks ehk siiski vähem olla ja kas ilmtingimata on õige ja vale vahel otsustamine alati nii skemaatiline. Igal juhul tundus see maagia ja nõidumise teemaline lugu mulle selline, et soovitaks samuti avaldamiskohta otsida. (Hinne 8/10)

„Tagasipöördumine kummitavatele randadele“ – õudusjutt, mis on vormindatud justkui 19.saj jutustuse stiilis. Kordan ennast kui ütlen, et mulle ei mõju sellised „õudused“ hirmsa, vaid eemaletõukavana, kuid aktsepteerin seda, et lugu tervikuna oli hästi teostatud. (Hinne 8/10)

„Mis vaevab hundi südant?“ – see lugu läheb mulle hinge pealkirja poolest ja loomulikult minule kui koeraomanikule see sümpatiseerib. Nii et vastupidiselt kuulujuttudele, kohvi joomise eest ma lisapunkte ei andnud, kuid see libahundilugu suutis mind puudutada küll. Algus mõjus justkui kummardus Jack Londonile. Kurb lookene. (Hinne 8/10)

„Unemeel ja Põrgu“ – teine fantasy, mis mulle tõesti meeldis. Terviklik, oma mütoloogiaga, sissejuhatuse, teemaarengu ja lõpuga jutt. Vastupidiselt minu üldisele arvamusele, sobiks selle kohta isegi termin ’muinasulme’. On haldjaid, on maagiat, on kõnelev puu, surematu tegelane jne. (Hinne 8/10)

„Luua ja lummata!“ – vaatan oma märkmeid selle fantasyna mõjuva SF-düstoopia kohta: suhteliselt ilusasti, melanhoolselt kirja pandud olupildike. Midagi erilist ei juhtu, midagi olulist ei muutu, kriisi ei tule, maailma ei päästeta ja see ei lähe ka hukka. ’Pildike’ on see õige iseloomustav sõna selle loo kohta - see on pigem staatiline, mitte dünaamiline jutt. Ausalt öeldes jäi mulle teise kolmandiku vältel veel segaseks, kas see lugu nö läheb ka kuhugi või ongi pigem selline olupildike. Mis on keskne probleem, kriis, draama? Kui välja arvata see, et kõik on nii üleüldiselt pekkis...? (Hinne 8/10)

„Mister Higginsi õpetus“ – lugu, mida ma kvalifitseeriksin kui sotsiaalset satiiri. Samuti võiks seda lahterdada nn tuumapungiks. Perekond sõidab Californiast New Yorki muuseumi külastama. Ees ootab üllatus. Lühike, hoogne tekst, natuke anekdoodi tunnustega. (Hinne 8/10)

Lisaks oli veel 7 juttu, millele andsin oma skaalal hindeks 7/10 ja 10 lugu, mille hindeks said 6/10 ehk siis minu silmis üle keskmise taseme jutte oli kokku omajagu. Välja olen jätnud siit need lood, mis minu hinnangul tõesti kohe kuidagi ulmeks ei kvalifitseerunud, olid nad siis head või mitte. Niipaljukest peab ikka oskama žanrit tunnetada, et tulemus oleks ulmelugu.

Oli igati hea saagiga võistlus. Aitäh veelkord autoritele, korraldajale ja kolleegidele žüriist!

Artikkel: Kirjutamistoa võlud ja valud (Reidar Andreson)

Ilukirjanduse loomine on tavaliselt üsna privaatne tegevus, mille müstilisse protsessi püütakse enamjaolt kaasata nii vähe segavaid elemente kui võimalik. Keskendumine vajab arusaadavalt vaikust ja rahu või vähemalt ühtlast mõõdukat tausta. Igal kirjanikul on omad rituaalid, inspireeriv keskkond, sobiv aeg ja emotsionaalne laetuse aste, mis tagavad kõrgeima produktiivsuse. Kui käsikirja või jutu mustand on ilmavalgust nägemas, saab pahaaimamatuid testlugejaid või kurnatud sisutoimetajaid halastamatult ära kasutada, et nood võiksid loodud sõnarägastikku oma kullahinnaliste kommentaaridega vürtsitada.

Ma ei tea, kuidas on lood Eestis olmekirjandusmaastikul või teistes žanrikirjanduse kogukondades, mis pole seotud ulmega, aga üldiselt tundub kirjanikkude kooslustel puuduvat harjumus regulaarselt aasta läbi koos kirjutamas käia. Toimuvad küll perioodilise aktiivsusega üritused (kord kuus või kvartalis erinevad loometoad, novembris NaNoWriMo jt), aga regulaarne iganädalane kooskirjutamise rutiin pole kuigivõrd levinud. Sellest johtuvalt on huvitav nentida, et ulmekirjutajatel on alates viimase kümnendi algusest olnud võimalus osaleda Maniakkide Tänava korraldatud arvukates Tartu töötubades.

Vajadus töötoa järele tulenes peamiselt sellest, et kuidagi stimuleerida algajatest ulmekirjutajaid uusi lugusid looma. Algselt oli põhiliseks vormiks lühijuttude välkkirjutamine, mis on aja jooksul pisut muutunud. Kõigepealt pakuvad kõik kohaletulnud minimaalselt ühe teema või pealkirja välja, seejärel toimub hääletamine ja kõige enam hääli saanud teemal kirjutatakse. Muidugi võis soovi korral kasutada ka teisi teemasid või üldse enda valikul midagi kirjutada, aga selline fikseeritud pealkiri aitas tihtilugu kirjanikehakatistel mõtte kiiremini liikuma panna. Aega anti kirjutamiseks napp pool tundi, mille jooksul pidi terviklik lugu valmis saama. Algus, teemaarendus ja puänt. Vahel anti veidi ajapikendust, kuid üldiselt soositi tungivalt selle vahemikuga hakkama saamist. Seejärel said autorid oma värske jutu ette lugeda, mille järel pidid kõik kohal viibijad antud loo kohta midagi negatiivset välja tooma. Muidugi konstruktiivselt.

Ei ole halba heata

Väidet, et nii lühikese ajaga paberile või arvutisse visandatud jutud on kehvad, võib võtta lausa aksioomina. Taolise ülesehitusega töötoa peamiseks eesmärgiks oli pakkuda läbi kriitika ja ettepanekute võimalust autoril edaspidi iseseisvalt oma lugu konarustest siledaks lihvida. Tihtipeale kujunes kuulajate vaheline arutelu heas mõttes hullu panemiseks, kus ideed ja teemaarendused kohati väga fantastilisi pöördeid võtsid, mis ulmežanris igati tervitatavad. Autoritele ei pruugi kõik sellised ettepanekud sobida, mis on täiesti mõistetav. Oluline on endale kasulik info üles tähendada ja kriitilised kohad loos üle käia. Midagi pole katki ka sellisel juhul, kui ühtegi säravat mõtet kuulajad välja pakkuda ei suuda. Autoril peab olema ülbust enda loomingule kindlaks jääda. Sellisel juhul võib kasu olla vihjetest liig õhukeste tegelaste, loo vähese originaalsuse, dialoogide konarlikkuse või jutu üldise voolavuse puudumise kohta.

Üheks vähem räägitud teemaks on kriitikameele kasvatamine. Autorile tuleb kasuks omada paksu kesta, kuna lugejate arvamused võivad olla üpris karmid. Seetõttu on hea väiksemas seltskonnas harjutada end kriitikatulvast kasulikke noppeid leidma ning öeldut mitte isiklikult võtma. Kommenteeritakse siiski loomingut, mitte autorit. Iga lugejal on õigus oma arvamusele ja maitsele, millega tuleb ühel kirjanikul lihtsalt arvestada. Ei tasu väljatoodud vigadest heituda, vaid püüda parem neist õppida ja edasi kirjutada. Pelgalt õlale patsutamine või kiitmine ei ole üldiselt konstruktiivne. See võib hiljem teose avaldumise järel autorile hoopis karuteene valmistada, kui petlikult positiivse esmamulje järel hakkab BAAS-ist või mujalt ainult negatiivseid arvustusi krae vahele sadama.

Ühisel töötoas kirjutamisel on loomulikult omad varjuküljed. Esiteks ei pruugi kõigile sobida seltsis kirjutamine. Inimeste iseloomud on erinevad ja kindlasti leidub palju kirjanikke, kes ei talu ühtegi inimhinge enda kõrval, kui on vaja loomingulised tšakrad valla päästa. Sellisel juhul võib alati ulmekirjutamistoa seltskonna poole pöörduda näiteks e-maili teel, kui on soov leida testlugejaid või saada abi ideede osas.

Teiseks probleemiks võib olla töötoa püsikirjutajate seltskond ise. Paratamatult on igal kirjanikult sarnaselt lugejatele omad lemmikteemad, maitse, teadmised ja kogemused. Ei ole võimalik, et kõigile autoritele sama stiil, mida lävivad töötoa liikmed, sobiks ja see ei tohigi nii olla. Antud probleemi vältimiseks on nõu andmine ajas muutunud. Kui esimestel aastate võis tõesti uuele autorile tunduda, et eestvedajad tahavad oma ettepanekutega põhimõtteliselt tema loo ümber kirjutada, siis nüüd on olukord sootuks teine. Pigem proovitakse anda üldisemaid viiteid probleemsematele kohtadele ja kui lähebki sisutoimetamiseks, siis alati rõhutatud klausliga, et see kõik on pelgalt soovituslik. Kuidas võimalikud ulmelugejad autori teksti tajuvad, mis võiks teisiti olla, kuidas paremini lõppu lahendada.

Palju välist kriitikat on tulnud just selle nn „Tartu koolkonna“ kohta, mis väidetavalt propageerib lugudes ajuvaba tegevusmöllu, jomkasid, matsakat jämehuumorit ja pätiromantikat. Võin enda puhul käsi südamel öelda, et ma ei ole oma töötoas kirjutatud juttudesse ja romaani midagi sellist sisse pannud. Võimalik, et mõni autor tõesti üht või teist noist teemadest põgusalt puudutab, aga see on tema isiklik valik, mitte töötoa rahva poolt pealesurutud sisu. Elavad arutelud, mis käivituvad teemadel nagu näiteks transhumanism, füüsika kosmoses, võõra kirjeldamine (või mitte kirjeldamine), usutav maagia, maailmaloome, teistsuguse ühiskonna sotsiaalsed arengud, kaasavad tavaliselt kõiki töötoas viibijaid. Juhtub ka seda, et mõni meist loeb lõigu või peatüki ette, mille järel saavad teised selle loogilisust või struktuuri arvustada. Olles lugenud mitmete töötoa autorite lugude mustandeid ja lõpetatud jutte, võin rahumeeles kinnitada, et lõigu alguses välja toodud väited ei vasta tõele. Ei ole võimalik taolist üldistust teha.

"Ma tahan ainult romaani kirjutada!"

Järjest enam on töötoa püsikirjutajad ja külalised tegelenud oma pikkade projektidega ja see on täiesti OK. Olen viimasel kahel hooajal (perioodil sügis 2017 – kuni kevad 2019) vedanud ulmekirjutamise töötuba koos Maniakkide Tänaviga. Mina olin enamasti kõigest koha eest vastutaja, kuigi mõnel korral pidin pealiku puudumisel ise juhtrolli täitma. Enda kogemusest võin rääkida, et nendel kahel intensiivsel kirjutamise aastal tegelesime kõik 95 protsendi ulatuses enda projektidega – olgu nendeks siis tellitud teemakogumikesse kirjutamine, isiklik jutukogu, lühiromaanid või romaanid. Töötuba muutis selle perioodi jooksul tugevalt oma formaati. Uus programm nägi välja selline, et alguses tehti ulmeteemadel (loetud raamatud, ideed, ulmeuudised jms) sooja aju õigele lainele saamiseks. Seejärel hakkasime kõik omi kirjatöid tegema ja see võis kesta parematel juhtudel neli-viis tundi jutti. Sõnasaak varieerus meil vahemikus 500-2000, keskmiselt umbes 1000 lähistel. Kui lähtuda mõne Eesti ulmekirjaniku motost, et päevas peab minimaalselt 200 sõna ritta saama, suutsid paljud meist töönädala normi edukalt täita. Tuleb meeles pidada, et tegemist on hobikirjutajate, mitte elukutseliste kirjanikega, kellel hoopis teised piirväärtused.

Me ei põlga ära ka teisi ulmesse panustavaid inimesi. Meil on käinud töötoas nii tõlkijad, kujundajad ja kunstnikud kui ka ajakirjade toimetajad. Kõik, mis on seotud ulmega, sobib. Arusaadavalt on rõhk ulmekirjanduse loomisel, kuid meil pole probleemiks olnud arutleda teemadel, kuidas ühte või teist sõna/väljendit maakeelde panna, kuidas kujutada kosmoselaeva või toetada moraalselt toimetajat, kes ahastusest juukseid kiskudes peanahka vigastab. Ma pigem arvan, et sellise kirju seltskonna liikmed hoopis inspireerivad üksteist. Olen tähendanud, kuidas mitmed kohalolnud kiidavad just seda regulaarsust (töötuba toimub kord nädalas), et see paneb „sunni“ peale. Kodus või mujal on sada kolm teist asja teha. Hästi mõjub ka kaaslaste nägemine, kes klapid peas armutult klaviatuure klõbistavad või kannatamatul ilmel lisapaberit küsivad. Räägitud on sedagi, et kuna kirjutamine toimub regulaarselt samal nädalapäeval ja kellaajal, siis on autor juba päeva jooksul end vaimselt õigele lainele sättinud ja lugu peas läbi mälunud, mistõttu kohapeal tuleb produkt lihtsalt ära realiseerida.

Kui osalejatest rääkida, siis meil on 7-8 püsikirjutajat, kes püüavad pea igal nädalal kohal olla. Huvi pärast vaatasin viimase kahe aasta töötoa külaliste nimekirja ja sain kokku täpselt 30 erinevat inimest. Seega võib öelda, et üpris suur osa Tartu linnas või selle ümbruses tegutsevatest ulmekirjanikest on vähemal või rohkemal määral meie juures kirjutamas käinud – Maniakkide Tänav, Jaagup Mahkra, Joel Jans, Mairi Laurik, Meelis Friedenthal, Miikael Jekimov, Meelis Ivanov, kui mõnda tuntud nime nimetada. Lisaks on meil käinud külalisi ka kaugematest Eesti paikadest nagu näiteks Heinrich Weinberg Paidest või Indrek Hargla Viimsist. Müts maha nende ees, et nad on leidnud aega ja tahtmist sõita Tartusse kirjutama. Vastutasuks võtsime selle aasta jaanuaris ette dessandi pealinna, et sealsele kirjutamistoa seltskonnale vaheldust pakkuda ja neisse indu süstida. Sündmust kajastati ka Reaktoris (https://www.ulmeajakiri.ee/?tallinn-tartu-uhiskirjutamine-10-jaanuaril). Sellest kujunes omamoodi linnu ühendav kirjutamissündmus, mis oli loodetavasti inspireeriv mõlemale poolele. Ei saa välistada, et tulevikus plaanitakse sarnaseid ühiskirjutamisi korrata.

Lõpetuseks pean ütlema, et minu laiska kirjutamist arvestades on töötuba aidanud nii mõnedki projektid lõpuni viia ja uusi mahukamaid asju edasi liigutada. Mis seal salata, kui vahel juhtub, et terve nädal pole saanud mahti sõnagi ritta seada, sunnib töötuba seda ometi tegema. Mida sa seal niisama ikka passid, parem juba kirjutad. Seega teen üleskutse, et kel vähegi soovi meeldiva seltskonnaga koos ulmet luua, olete väga oodatud. Ei ole oluline, kas kirjutad oma esimest juttu või oled vana kirjahunt. Väikese muudatusena on sellest maist muutunud töötoa asukoht. Nüüd kirjutame neljapäeviti algusega 18.00 Eesti Kirjanike Liidu Tartu osakonna (Vanemuise 19, Tartu) ruumes. Võtke oma kirjutusvahend (paber, pliiats või sülearvuti) kaasa ja astuge läbi!

HÕFF-i lühifilmidest (Ove Hillep)

Igal aastal (alates 2013.) peetakse Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivalil maha ka lühifilmide poolfinaal Melies d’Argent (Hõbedane Melies) auhinnale ning õigusele minna finaali püüdma Melies d’Or (Kuldne Melies) tiitlit. Nagu igal aastal, astus võistlustulle 4 linateost ning kvaliteet kõikus seinast-seina. Žüriisse kuulusid Marta Balaga, Daniel Cohen ja Urmas Eero Liiv.

Kaks lompi (Two Puddles)

UK, 2018

6 min

Filmi tegevus keerleb kahe lombi ümber, mis sissekukkunud inimesi endasse imevad ning pealtnäha suvalisel hetkel välja sülitavad. Filmi esimeses osas näidatakse terve minuti, kuidas perekond einet võtab, kuid selle ära kannatanuna, läheb asi tunduvalt põnevamaks. Väga meeldis mulle lõpplahenduses esile kerkiv moraalne dilemma. Täitsa väärt seda 10 minutit.

Treiler:

Flamenkotantsija (Bailaora)

Hispaania, 2018

15 min

Film algab hästi ning hoogsalt sõdurite sissetungiga mingisse soojas kliimavöötmes paiknevasse asulasse. Annab juba lootust, kuid kogu ülejäänud filmi näitab ekraan peamiselt kinniseotud silmadega tüdruku tantsu. Ei, stiil oli mõnus, mustvalgest rõhutud õhkkond, tehniliselt väga hästi teostatud, aga kogu selle 15 minuti jooksul ei toimunud väga midagi huvitavat. Mingid lapsed seal möllasid, kuid pinget see ei kergitanud ning üldse jäi arusaamatuks, mis üldse toimus.

Kui tuled kustuvad (When the Lights Go Out)

Leedu, 2018

14 min

Koolikiusamist käsitlev leedukate lühike õudusfilm oli tehtud üpriski õnnestunult. CGI andis soorituselt silmad ette nii mõnelegi nähtud täispikale filmile ning lugugi koos lõpupuändiga kukkusid tegijatel hästi välja. Keriti pinget, lendas verd ning torkas õigesse kohta.

Maasikaõgijad (Strawberry Eaters)

Eesti, 2018

15 min

Lühianimatsioon paarikesest, kelle maasikapõllud vallutavad teod. Ilma igasuguse dialoogita anti 15 minuti jooksul edasi üllatavalt pikk lugu ning seda kõike esialgu harjumatus, kuid see-eest meeldivalt sürrealistlikus stiilis. Teose jooksul saab elada kaasa kaotusele, lähenevale hullusele, roimahõngulisele tragöödiale ning kirsiks tordil veel ka ootamatule lõpplahendusele.

Maasikaõgijad / Strawberry Eaters // Trailer from Eesti Joonisfilm on Vimeo.

Oscari kelluke (Oscar’s bell)

UK, 2018

12 min

Südamlik lugu isast, pojast ning koerast metsas, mis suudab lihtsate vahenditega elegantselt pinget kerida ning pakkuda lõpuks klassikalise, kuid ootamatu puändi. Suurepärane näide, kuidas saab ka võrdlemisi väheste vahenditega hea tulemuse.

Lumetorm (Le Blizzard)

Andorra, 2018

12 min

See film oli küll 12 minutit segadust. Segase stsenaariumiga lugu (vist?) ajarattas (time-loop) olevast naisest. Mingi tädi, mingi laps, mingid inimesed, mingid sõdurid – aru sai sellest filmist võrdlemisi vähe ning lõpplahendus jättis liiga palju vastamata küsimusi.

https://www.imdb.com/title/tt6426966/

Robot kaitseb sind (Robot Will Protect You)

Eesti, 2019

11 min

Nicola Piovesanil on Eestis elades juba päris mitu huvitavat projekti käsil olnud ning kuivõrd tema eelmine projekt „Küberkaheksajalgade rünnak“ oli (minu meelest) läbikukkumine, andis see Neo-Berliini näol autorile tubli vundamendi, millele ehitada midagi uut. „Robot kaitseb sind“ on südamlik animeeritud ühepäevaseiklus väikese Neo-Berliini tüdrukuga, kelle seltsiliseks on pirakas robot SAM-53. Naiivse lapse silme läbi nähtud katsumuste taustal veereb detailiderohke maailm ning lõpplahendus oleks peaaegu pisara silma võtnud. Loodan, et Nicola teeb veel midagi sellist.

Karv (Bad Hair)

Eesti, 2019

13 min

Hiljem treilerit vaadates ei tulnud film üldse tuttav ette – kas minu mälu petab või oli tegelikult filmis hoopis teine näitleja ning ka rekvisiidid ei tulnud nii tuttavad ette. Vaadatud sai seda reedel kell 1700, mis tähendab, et nii purjus ei saanud ma ka olla...

Filmi fookuses on võitlus kiilaspäisusega ning sellest tingitud võimalikud kõrvalnähud. Kaameratöö oli hea, näitlemise üle ei saa kurta ning film väärib igati liigitust ihurõlguse (body-horror) alamzanri alla. Ütleme ausalt, silmamuna raseerimine võttis ka minul kehakarvad võbisema. Olematu dialoogiga (mida esindasid enamus selles nimekirjas olnutest) filmist aga jäi miskit puudu ning puhtalt jälkusele ehitatud film ei kippunud hästi kandma. Sellest hoolimata pälvis „Karv“ sel HÕFFil Hõbedase Meliesi ning sõidab Itaaliasse kuldset püüdma. Toimetusepoolsed õnnitlused meeskonnale.

Filmiarvustus: Iron Sky 2 (Ove Hillep)

Vaadates Iron Sky esilinastust suurelt ekraanilt HÕFFil aastal 2012, olid minu ootused mitte just kõige kõrgemad, kuid teatud määral ikka, kuna tegu oli potentsiaalse kultusfilmiga, millele andsid B-filmi maigu juurde õrnalt skandaalne stsenaarium ning eksklusiivne teemakäsitlus. Teine osa aga tõestas, et vaid skandaalsest stsenaariumist ei aita ning puhtalt jaburus filmi ei päästa.

Tegevus toimub umbes 25-30 aastat pärast esimese filmi lõppu ja peategelase rollis näeme eelmise filmi staaride mulatist tütart, kes enda väite kohaselt on ainuke, kes kuubaasi toimimisvõimelisena hoiab – parandab, hooldab ning vajadusel teibib kõikvõimalikke seadmeid alates elutagamissüsteemist ning lõpetades omal ajal osaliselt lammutatud kosmoselaeva parandamisega. Tekkis kohe küsimus, et miks ta nimetab Kuu elanikke (kes ei ole tema) natsideks, kui saksa täpsusest ei ole seal enam haisugi, peategelane ei ole aarialane ning ainukeseks viiteks sellele on asjaolu, et inimkonna ainukeseks asulaks on põhimõtteliselt ülerahvastatud ja ülemõõtmelise haakristi varemed.

Viimase filmi lõpul vallapääsenud tuumasõda muutis kogu Maa radioaktiivseks tühermaaks ning inimkond säilis tänu natside kuubaasile. Kuna Kuule jõuavad immigrandid Siberist, selgub, et Maal on inimesi küll, kuigi sealsed elutingimused on väljakannatamatud. Kui esimese filmi tuulde rihtida, siis oleks arvanud, et filmi sisuks võiks olla midagi eepilist nagu inimkonna uuesti ülesehitamine. Paraku annab juba filmi algus aimu, et Kuul elavad inimesed ei suuda iseendagagi hakkama saada, rääkimata siis nii kolossaalse ülesande täitmisest. Ilmselt said ka filmitegijad sellest aru ning stsenaarium võtab hoopis teise suuna, rõhudes tütre pingutustele oma ema päästmisel.

Filmi algul paljastatakse vandenõu, et nii USA endine president ning ka Putin, kes oma kontoris kükktantsu vihub, on reptiilid. Esimest neist näeme me filmi jooksul veel, kuid teine oli justkui täiesti tühi stseen – olgu, see võis tal hästi välja tulla, kuid filmi terviklikkusele ei andnud see (ja paljud veel) mitte midagi juurde. Ja kui filmi loogika lonkab (arvestame asjaoluga, et selles filmis ratsutab Hitler türannosauruse seljas ja see ei ole kõige ebaloogilisem), siis dialoog ei kõlba isegi rebastele mitte. Siinkohal on vist suisa proovitud, kui mitu lolli lauset suudetakse pooleteise tunni sisse mahutada. Kui juba kõige paremad laused filmis on flashbackidest ja/või peategelase filmile pealejutustamisest (jap, ka see on ära kasutatud), siis on midagi valesti.

Kiitmata ei saa jätta muidugi eriefekte, kuna selle koha pealt ei oldud tõesti kokku hoitud. Samuti olid kostüümid ning kogu kuubaasi varemete rõhuv meeleheide kenasti välja toodud, kuid seda enam paistis välja ka peategelase toonitatud erinevus, kuna enamasti inimesed lihtsalt istusid kusagil koridoriveeres ega teinud midagi. Kui nad just ei olnud sõdurid – sellisel juhul nad patrullisid. Mida ja miks, ei selgunud. Geniaalne lüke oli Steve Jobsi kummardajate kirik (Kuu ainuke religioon), mis pidas oma iJutlusi ning luges iPalveid iPiiblitest, kuigi selle liikmed olid nii generatiivselt halvad, et neile ei suutnud isegi kaasa tunda.

Parim steen filmist oli siiski põgenemine kaarikutega, mida vedasid tritseeratopsid, kangelaste ning kurjamite kannul veeremas väike tehispäike. Eepikat oli, kuid väiksemates mõõtmetes.

Filmi ei päästa ka lõpp, kus kinnitatakse esimese filmi lõpus õhkuvisatud viidet, kuid see tekitab vaid tunde, et miks ei oleks võinud hoopis sealt mõnda ideed võtta. Selle võib andeks anda, kui nad teeksid ka kolmanda filmi...

Iron Sky 2 on jabur B(C)-kategooria seiklusfilm postapokalüptilises melodraamatilises kastmes ning seda tuleks sedasi ka võtta. Esimese osa eepilisus on vahetunud ebaloogilise kehvalt jälgitava Tomb Rider’i vastu. Teravus on kadunud, paljuski on laskutud päevapoliitika tasemele, püüdmata säilitada vähimatki usutavust ning langedes lõpuks äraleierdatud klišeede mülkasse.

Raamatuarvustus: Mart Sander „Kõhedad muinaslood“ (Jüri Kallas)

Tänavusel HÕFFil esitles Mart Sander raamatut „Kõhedad muinaslood“, mille alapealkirjaks „Kogumik fantaasia- ja õudusjutte“. Taskuformaadis ja pehmed kaaned, loetavas suuruses kiri, lisaks veel autori illustratsioonid – meeldiv kätte võtta ja lugeda. Samuti on sümpaatne, et Mart Sander pole läinud moodsa kirjastusliku hämamise teed ning žanri ja raamatu olemust häbenenud ja hämanud. Muinaslood, kõhedus, fantaasia, õudus ja jutud – lugejal peaks selle peale juba mingi pilt silme ette tekkima. Vähemasti sellisel, kes on kursis Mart Sanderi varasema kirjandusliku loominguga...

Enne kui raamatu kallale asuda, tahaks ma meenutada midagi mälestuslikku. Kunagi ammu, 90ndate keskpaiku, kirjutasin ma üldhuviajakirja Favoriit lühema loo eesti ulmest. Seda kohalikku ulmet ei olnud sel ajal kuigi palju, aga samas piisavalt, et Mart Sanderi jutukogu „Mercator“ (1994) mainisin ma vaid möödaminnes. Mitmel põhjusel, aga peamiselt just seetõttu, et sel hetkel ootasin ma (taas)tärkavalt eesti ulmelt midagi muud ja seepärast ei pidanud ma antud köidet nii oluliseks. Eks selline arusaam sai üsna kiirelt ka karistatud, sest pärast ajakirja ilmumist tegi üks kamraad kodusel napsuõhtul mulle väga põhjaliku verbaalse nuhtlemise. Mismõttes vaid möödaminnes mainid? Tegu ju ühe stiilseima eesti autori teosega!

Jätame siit mälestustest edaspidiseks meelde sõna „stiilne“, sest seda läheb meil veel vaja.

„Kõhedad muinaslood“ sisaldab seitse juttu-lühiromaani ja kuna autor on raamatu lõpus kenasti dokumenteerinud tekstide kirjutamisaja ja -ajendid, siis saab huvilisem lugeja mõttes mingit statistikat ja üldistusi teha. Palju tekste on kirjutatud algselt raadio, filmi või teatri tarbeks ning kõige vanem on kirja pandud juba ammusel 1992. aastal. Sõna „tarbeks“ on samuti oluline meelde jätta, sest Mart Sander ütles esitlusel selge sõnaga, et ta hakkab alles siis kirjutama, kui on kindel, mis sellest tekstist saama peab. Sander ütles, et reeglina hakkab ta kirjutama, kui keegi temalt midagi tellib, et ta ei usu seda palavikulise looja teooriat, kus loovisik kannatab ja kannatab ning lõpuks midagi välja purskab.

Kogumiku seitsmest tekstist on raamatukaante vahel varem ilmunud viis: kaks Indrek Hargla koostatud antoloogiates „Eestid, mida ei olnud“ (2017) ja „Vinguv jalaluu“ (2018) ning kolm Mart Sanderi ingliskeelses jutukogus „Z, the Terminal Letter“ (2005).

Lugudest lühidalt:

„Must kast“ – lühiromaan andekast muusikust, mis minu jaoks oli pisut kurnav lugemine, sest mulle sai üsna alguses selgeks, mis toimub ja mis on see pealkirjas mainitud must kast. Samas sain ma aru, et ega autor toimuvat ja kasti erilise mõistatusena ei kirjutanud, oluline oli hoopis muusikuga toimuv. Mõneti aitas avalugu mul vist sihiku paika panna, sest edasine oli lobedam lugemine.

„Tegelikult“ – jutt, mille põhjal valminud filmi ma 2018. aasta HÕFFil nägin. Film on härjalt kogu maailmas auhindu saanud, aga mind jättis see küll üsna ükskõikseks. Ja sellise kergelt ükskõikse ja väga ettevaatliku emotsiooniga ma jutu kallale ka asusin ning lugesin loo, mis oli ehk kogumiku üks parimaid. Öö ja kaks vestlejat baarileti ääres.

„Üksinduse allikas“ – Kreutzwaldi-antoloogia „Vinguv jalaluu“ lugejatele ilmselt tuttav, aga minu jaoks uus tekst. Mulle meeldis! Alglugu meelde küll, aga mitte niipalju, et ma oleks suutnud võrrelda, mida sellega tehti. Lugesin siiski pigem Mart Sanderi juttu. Meenub, et kui autor antoloogia esitlusel jutust katkendeid ette luges, siis jäi mulje, et tegu on pigem naljalooga, aga ei olnud.

„Saatan Robert“ – alternatiivajalooliste lugude antoloogia „Eestid, mida ei olnud“ tarbeks kirjutatud tekst, mis pole küll klassikaline alternatiivajalugu. Sellest hoolimata on see 1856. aasta Revali teatritrupi lugu üks ägedamaid nii antoloogias kui ka kogumikus. Usun, et tekst on ulmefännidel loetud ja seega pole mul põhjust siin pikemalt.

„Öine palavik“ – pisut uimane ja kergelt palavikuline lühiromaan ühest naisest, kes koos mehega kolib majja, mil on oma salajane ajalugu. Eks igaüks taipab, mis seepeale juhtuma võiks hakata...

„Kolmkümmend minutit mõrva“ – maleteemaline mõrvalugu, kus kogu aeg perspektiivi muudetakse ja selged asjad mingil hetkel enam nii selged polegi, kuniks need taas selged on. See kriminaalse kallakuga lühiromaan on ka kogumiku „Kõhedad muinaslood“ ainus tekst, mida vist kuidagi ulmeks ei saa pidada, aga ega too seepärast nüüd halvem pole.

„On teil unistus?“ – jutt suurtest soovidest ja nende täidemineku hinnast. Küüniline puänt teeb teksti ka sobilikuks lõpulooks kogumikule.

Mart Sander ütles raamatu esitlusel, et kogumik peaks pakkuma nädalajagu lugemist – jutt ja päev ning peaks niimoodi aitama üle saada HÕFFi võõrutusnähtudest. Tunnistan, et läksin hoogu ja lugesin raamatu läbi suisa kolme õhtuga. Oleks ka kiiremini saanud, aga juttude lugemisega on ikka nõnda, et tahaks pärast ühe lõpetamist ja järgmise alustamist väikese pausi pidada. Sirutad jalgu ja selga, puhkad pilku, teed tassi kohvi jne. Kuigi jah, eks paar korda läks ka kaks juttu järjest. Oli himu ja hoog oli samuti sees.

Mart Sanderi jutud, nii värskes kogus, kui ka varemloetud, on sellised kergelt vanamoelised. Kuigi lugude tegevusaeg ulatub rahvajutulikust muinasajast tänapäeva, toimub enamuse tekstide tegevus siiski XX sajandi esimesel poolel. Pole ka ju suur saladus, et teise ilmasõja eelne aeg on Mart Sanderi lemmikajastu, et tollane nn kaotatud aeg.

Samas, ei saaks öelda, et need jutud võiksid olla mõne tundmatu kahe ilmasõja vahel kirjutanud Euroopa autori looming. Siin-seal viskab ikka sisse midagi sellist, mis teeb neist moodsa, aga teatava perioodi vaimus kirjutatu. Ma ei julge väita, kas ma pimetestis tunneksin ära Mart Sanderi jutu, aga lugedes oli küll pidevalt selline emotsioon, et siin ta teeb nüüd seda ja siin seda. Mingid võtted kordusid tekstist teksti – ja see pole üldsegi paha. Positiivsena võiks veel märkida seda, kuidas Mart Sander hoiab lugu kontrolli all. Näiliselt need jutud kulgevad üsna loiult ja teinekord justkui sihitult, aga jutu lõppedes on selge, et kõik oli lõpu nimel ja polnud siin midagi sihitut. Eks annab tunda autori stsenaristi- ja lavastajakogemus.

Kogumiku „Kõhedad muinaslood“ tekstid kerivad vaikselt, ajuti ehk isegi uniselt, aga rahuliku pinna all on kirg ja toimub palju. Sageli on tekstidel ka ootamatuid jõnkse sees ja lõpus. Vähemasti minuga juhtus mitu korda, et lugesin teatava uimleva naudinguga ja siis järsku tekkis küsimus, et mis nüüd... lappasin siis lehekülje-kaks tagasi ja leidsin üles selle jõnksu, kus jutt pöördus, või siis lihtsalt midagi olulist toimus.

Kes võiks olla selle raamatut lugeja? Loomulikult Mart Sanderi ande austaja, aga ka kõik lühijuttude huvilised. Võimalikul lugejal ei maksaks ka heituda või erutuda raamatu tiitellehel olevast määratlusest „fantaasia- ja õudusjutud“, sest päris tüüpiline ulme see pole. Lihtsalt natuke põnevad, kergelt kõhedad, pisut fantastilised ja romantilised lood. Ja stiilsed! Ulmefänn peaks mainitut arvesse võtma, siis pole pettumust ja põhjust pärast viriseda, et miks autor ei kirjutanud sellist ulmet, mida fänn ootas.

Ulmkonnakroonika 05/19

Ulmestaar: Harly Kirspuu

Kirspuu on 3 Alutaguse lendoravat üksteise kukil, mis koosnevad põhiliselt üllatustest (ja mõned neist on ka väidetavalt meeldivad).

Kirspuu on lootusetult vana museaal, aga mingitel segastel põhjustel meie oma ajast.

Kirspuu on väike vedur, mis esialgsete arvutuste järgi peaks põhimõtteliselt suutma.

Raamatupede.

Paranev melomaan.

Halbade filmide kohalik ema.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Mul on igal ajahetkel pooleli vähemalt 5 raamatut. Praegu on valik Balzacits kuni Tsvetkovini. Üks kõikide aegade lemmikuid on Kivisildniku "Kutse", mis minu arust võiks olla Eesti uus rahvuseepos - oluliselt kergem lugeda ja siin riigis alati temaatiline. Kuna oma diplomeeritud olekus olen ajaloolane, siis eriliselt tõnbab selleteemalise kiiksuga tausta juurde. Soovitan nt Kaverini "Kahte kaptenit" - kuidas Kaverin (tema minevikku arvestades veel eriti) sellise asja eest Stalini preemia sai, ja mitte massihauas ei lõpetanud, on täielik müstika.

Mis vaatamisse puutub, siis seoses sellega, et olen alguest peale olnud Imelike Filmide Festivali ülemeesel, kes sama seltskonnaga tegi Eesti esimese natsizombifilmi, siis seal mul põrgatab mingi stabiilsusega väga... Huvitavaid asju vastu. Viimane oli ilmselt The Last Sharknado, mis erinevalt esimestest filmidest ei mängi absoluutselt odava tähelepanu peale. Näha on, et mitte keegi kaamera lähiümbruses ei võta asja tüsiselt - kõik teavad, et sellest tuleb täielik soust, aga vahet pole, peaasi et endal on lõbus. Samuti jääb pikemaks meelde Hellraiser 10, mis on esimene sellest sarjast ilma pika aja, kus ei hakka vaatamiselt kulutatud ajast masendavalt kahju - samas on see ilmselt viimane Hellraiseri film, sest kikide nende produtsendid olid Weinsteinid, ja me teame, kuidas nendega läks.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Sellest ei saa kunagi päris alguses aru. Erinevatel raamatutel on see erinev. Mõnel on see loorääkimisoskus, mõnel on lugu, mõnel on loo taust ja mõnel on aste, millega autor oma lugu tõsiseltvõetavaks peab. Enne paarikümmet protsenti lugemist pole lootustki ühestki raamatust tegelikult aru saada.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... )ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Esiteks ja absoluutselt Arthur C. Clarke. Neile, kes teavad tema asjadest ainult "2001", soovitan kätte võtta ja ülejäänud 3 raamatut ka läbi lugeda (Ei, "2010" filmiversiooni läbivaatamine ei lähe arvesse). Kasvõi puhtalt sellepärast, et siis kogumõttest paremini aru

Teiseks kõikvõimalised 19. sajandi lõpu ulmekirjanikud, ja nende maailmapilt. Inimesed, kelle ajastul oli hobuvankrile kummirataste allapanek meediakajastust vääriv innovatsioon (seda isegi Tallinnas), nägid tulevikku selle sama entusiasmiga, mis viis hiljem inimese kosmosesse, ja mis vahepeal on justkui kuskile kadunud.

Kolmandaks Stephen King. Kui 100leheküljeline objekt kvalifitseerub sinu teoste hulgas lühijutuna ("Children of the Corn"), sest sul läheb tavaliselt 3 lehekülge aega, et kirjeldada kuidas su tegelane maha istub - ja sa ikka veel suudad kirjutada ilma et kellegil igav hakkaks, oled sa ilmselgelt andekas.

4. On sul lemmikloomi?

Ei - toitu saan tavaliselt muudest allikatest

Algas Estconile registreerumine

Registreerida saab ennast iga-aastasele ulmefännide kogunemisele SIIN.

Aerofoto Udu talust, 2015

Reede, 19. juuli

16:00 Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

17.00 Lipu heiskamine. Estconi ametlik algus. Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

18.00 Külalise tund. Võõra kujutamine ulmes. Kirjandusteadlane Jaak Tomberg.

20:00 Külalise tund. Tõlkija Juhan Habicht. Vestleb kirjastaja Raul Sulbi.

22.30 Ulmedisko. Robotid. Veiko Belials

Tegemist nüüdseks juba traditsiooniliseks muutunud hilisõhtuse ettekandega, mis lõpetab avapäeva ja kus vaatluse all on muusika ja ulme seosed. Alguse sai traditsioon 2013. aastal. Eelistan lugude valikus (sõltumata käsitletavast teemast) alati kas terviklikku teostust (lugu, mida videos jutustatakse), head visuaali või ootamatut-harjumatut vaatenurka. Igal kord võib valikus leida midagi, mis on naljakas, jabur või kurioosne. Seekord on nii oodatud kui ootamatuid robotikäsitlusi, garanteeritult jaburaid ja lõbusaid klippe.

Laupäev, 20. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Jutuvõitluse muljed. Žürii liikmed Maniakkide Tänav ja Andri Riid. Paralleelselt saab tänavuse Kirjanike Liidu romaanivõistluse žürii liikme Mairi Lauriku eestvedamisel jutukirjutamise töötoas oma oskusi lihvida.

13:00 Autoritund. Manfred Kalmsten. Vestleb Joel Jans

Kalmsten sai 2018. aastal oma esimese Stalkeri. Paras aeg on uurida, miks ta kirjutab, mida ta kirjutab, kuidas ta kirjutab…

14:00 lõunasöök

15:30 Stalker 2018. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid ka õnnitletakse pidulikult.

Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada.

17.00 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

Üks pikema traditsiooniga sündmusi Estconil, mida kõik ootavad. Klassikaline mälumäng, kus ajud sõlme väänatakse.

19:30 Täna, 50 aastat tagasi. Esimesed inimesed Kuul. Joel Jans

21.00 LARP/Lauamängud

Programm hargneb paralleeluniversumitesse. Triin Liin teeb Mandi abiga LARPi, kes tahab, võib hoopis lauamänge mängida. Selleks toob loodetavasti ulmelised (ja vähemulmelised) lauamängud Tallinnast kohale Andreas.

Pühapäev, 21. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Võõra kujutamine ulmefilmides. Ra Ragnar Novod ja Henryk Johan Novod

13.00 Vanaemad ulmes. Sylvia Spruck Wrigley

14:30 Lipu langetamine. Estconi ametlik lõpetamine. Tasapisi kodu poole sättimine.

Stalkeri hääletamine

Stalker 2019 lõpphääletus käib praegu ja hääletada saab oma lemmikute poolt SIIN. Võitjad kuulutatakse välja Estconil.

Stalker on loodud tunnustamaks kalendriaasta jooksul eesti keeles ilmunud parimat ulmet. Auhinda antakse välja eraldi algupärastele ja tõlketeostele ning eraldi romaanidele ja juttudele. Esmakordselt kuulutati Stalkeri võitjad välja 1998. aastal. Kõigis kategooriates selguvad parimad lugejahääletuse teel. See tähendab, et ootame hääletama kõiki, kes loevad meeleldi ulmet.

Täielik fantastika Rahvusraamatukogus.

Neljapäeval kl 16.00 räägib Raul Sulbi Tallinna rahvusraamatukogus ulmest. Juttu tuleb ulme väljaandmisest, ajakirjadest, ulmesarjadest, tõlkimisest, koostamisest - sõnaga kirjastamisest ja seda kõike läbi Sulbi erakordselt enigmaatilise isiku prisma.

Kõik on oodatud!

Facebooki ivent:

https://www.facebook.com/events/594603661052345/

Koomiksinäitus Kõhe folk Tartus

Käisime vaatamas koomiksinäitust Kõhe Folk2 (Tartu Ülikooli Raamatukogus, kolmandal korrusel). Minge ka - näitus on avatud 7. Juunini. Lisainfo on kirjas siin.

Pildistas Laura

Tartu ulmekirjutajad uues kohas

Sellest kuust alates tegutsevad Tartu ulmekirjutajad Tartu Kirjanike majas. Kirjutamised leiavad aset väikses saalis (suure saali kõrval) ja toimuvad hetkel igal neljapäeva.

Tallinna ulmikute kolmas reede

Pildistasid Triin ja Riho

Uudiskirjandus 05/19

Suverüütel

Jim Butcher

Harry Dresdeni sarja neljandas romaanis kurvastab Harry Susani lahkumise pärast, mida ta peab enda süüks, ei maga ega söö ja teda ähvardab korterist välja tõstmine. Kuid ta vaenlased ei lase tal masenduses endasse tõmbuda – ta on sunnitud vastu astuma Võlurite Nõukogule, milles arutatakse Punaste Vampiiride ultimaatumit: saata neile Harry Dresden või läheb sõjaks. Lisaks saabub tema juurde klient, kes teeb talle pakkumise, millest ta ei saa keelduda – välja uurida, kes mõrvas kohaliku kunstniku Ronald Reueli.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

302 lk

Kivike taevas

Isaac Asimov

See on noore Isaac Asimovi esimene romaan, mis pani aluse Galaktikaimpeeriumi romaanidele ja Asumi sarjale.

Ühel hetkel on Joseph Schwartz õnnelik pensionile läinud rätsep Chicagos, 1949. aastal. Järgmisel on ta abitu võõras Maal esimese Galaktikaimpeeriumi kõrgajal. Maa, nagu ta varsti teada saab, on stagnatsioonis, vaid kivike taevas, mida põlgavad kõik 200 miljoni Impeeriumi planeedi asukad, sest Maa inimesed julgevad väita, et see on inimkonna päriskodu. Ja Maa on vaene, suurte radioaktiivsete piirkondadega – nii vaene, et kõik Maa elanikud peavad kuuekümneselt surema.

Joseph Schwartz on kuuskümmend kaks.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Jaana Talja

200 lk

Ingel ja idioot

Helga Nõu

Meie esiisade unistused ja armastus kodumulla vastu on kadumas ja Eesti talu katused varisevad. Kunagise peremehe pojapoeg elab nüüd välismaal ega tea enam sedagi, kes oli Tammsaare. Kummaliste sündmustega seoses sünnib peremehe pojapojapoeg liiga väikese peaga. Kaitseingli lohakuse tõttu kukub poiss kõrgelt ja saab lisaks peavigastuse. Operatsiooniga loksuvad aga vanaisade geenid paika ja ta saab kontakti oma vaarisaga. Originaaltekstist midagi teadmata kirjutab ta romaani„Õigus ja tõde”.

Eesti Keele Sihtasutus

238 lk

Tähed kui tolmukübemed

Isaac Asimov

Sisuliselt Asumi eellooks oleva romaani tegevus toimub ca 10000 aastat tulevikus, tükk aega pärast Roboti-tetraloogia sündmusi, ent kaua enne Asumit – Trantor on alles laienemas ja kuigi Maa on radioaktiivne, seal ikka veel elatakse.

Planeet Tyrann valitseb 50 planeedist koosnevat impeeriumi Hobusepea udukogu lähedal, piirates alistatud planeetide arengut ja nende omavahelist suhtlemist. Biron Farrilli, Nephelose planeedi tähtsaima aadliku poeg on Maal ülikooli lõpetamas, kui ta saab teada, et tyranlased on ta isa kinni võtnud ja hukanud. Ta leiab end mässu, poliitiliste intriigide ja spionaaži segapuntrast, võitlemas Tyranni despootidega ja igal sammul eluga riskimas.

Kirjastus Fantaasia

Sari: Sündmuste horisont

Kaanepilt John Harris

Tõlkinud Martin Kirotar

Öine vahetus

Stephen King

„Öine vahetus” (Night Shift; 1978) on õuduskirjanduse kuninga ja 20. sajandi kõige menukama ulmekirjaniku Stephen Kingi (1947) esimene ja kriitikute ning fännide hinnangul ka tema kõige parem novellikogu. Raamatule on sissejuhatuse kirjutanud Kingi üks lapsepõlve lemmikkirjanikke, meilgi tuntud ameerika krimiklassik John D. MacDonald. See on kogumik, milles on tunda veel noore Stephen Kingi värskust, kogumik, mille palad on eelkõige ehedad ja karged õuduslood, tihti lühikesed ja novelliliku lõpplahendusega, mitte Suur Kirjandus, mida King oma viimastes literatuursema ambitsiooniga kogumikes („Pärast päikeseloojangut” (Just After Sunset; 2008, ek. 2012)) üha enam viljelema on hakanud. „Öine vahetus” sisaldab 20 Kingi varase loomeperioodi tuntumat pala nagu „Öine vahetus” (The Graveyard Shift; 1970), „Ma olen uks” (I Am Doorway; 1971), „Maisi lapsed” (Children of the Corn; 1977) ja „Jerusalem’s Lot” (1978). Mitmest selle kogumiku loost on saanud alus populaarsele õudusfilmile, olgu selleks siis maailmakuulus „Children of the Corn” (filmid 1984, 2009), „Maximum Overdrive” (film 1986) või „The Lawnmower Man” (film 1992).

Lisaks Cthulhu-õudusele ja lovecraftilikule Uus-Inglismaale kohtame selles kogus õõvastava ökosüsteemi moodustanud hiidrotte, teistelt planeetidelt kaasa toodud tulnukõudust, peopessa tekkivaid silmi, ellu ärkavaid mängusõdureid oma hirmuäratava lahingarsenaliga, teadvuse omandanud masinaid, laste usukultusgruppi maisipõllul ja paljut muud hirmutavat ning õudustäratavat.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Silver Sära, Kristi Kartašev, Andreas Ardus, Raul Sulbi, Eva Luts

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Orpheuse Raamatukogu

Kujuteldavate olendite raamat

Jorge Luis Borges

„Kujuteldavate olendite raamat” on üks eriline pärl Borgese loomingu pikas reas. Kirjutatud keskaegse bestiaariumi vormi järgides, viib see meid Läänemaise kultuuri juurte juurde, kirjeldades lugejale rohkeid inimmõistusest sündinud olendeid, kes on asustanud mütoloogiaid ja religioone, kirjandust ja filosoofiat, müstikute nägemusi ja poeetide unenägusid.

Samal ajal kannab see raamat meid ka Borgese loomingu juurte juurde, tema mõjutajate ja inspiratsiooniallikate juurde, ja annab võimaluse näha ühekorraga neid kive, millest see maailmakuulus kirjanik on oma loomingut ehitanud.

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud: Ehte Puhang

Reaktori juttudest 05/19 (Tõnis Hallaste)

Ukrainakeelne diktaatorite lühiajalugu. Katkend romaanst “Sada aastat püksata”

Müütiline Inimkoi

Ühtaegu väga veider ja samas väga otsesõnaline tekst on jaotatud kaheks nii-öelda peatükiks. Esimeses, “Puhja Tao, 1941”, äiutab seltsimees Stalin hällis väikest Hruštšovi, eemal inkubaatoris haub Brežnevi muna, kui juurde tuleb sm Beria järjekordsete mahalastavate nimekirjadega, mis nõuavad Stalini allkirju. Peatükis “Poodud võõraste mets, 1941” on Stalin algul kodus, loeb kirju ja teeb esialgseid plaane nädalavahetuseks, seejärel näitab tema jahil käimist.

See on jutt, mis oma tobeduses võib ühtedele lugejatele mõjuda mõttetu lorana, teistele aga väga laheda satiirina Nõukogude diktatuuri pihta. Üldiselt kipun ma arvustatavaid jutte lugema kaks korda - esiteks ülevaatliku esmamulje mõttes ja selleks, et mulje laagerduks, teist korda selleks, et värske pilguga võib-olla midagi uut leida. Nõnda õnnestus mul sedagi teksti näha mõlemat pidi - esimesel korral mõttetu lorana, teisel korral salamisi nutika asjana.

Esimesel lugemisel valdas mind tunne, et paroodia oli tibake liiga üle võlli ja et iroonia sihtmärk oli kuidagi liiga lihtne. Näiteks hällis magav Hruštšov esimeses “peatükis”. Nõukogude liidu valitsejate selline mõnitav käsitlus... Mind vist lihtsalt ei huvita Nõukogude liit ega kommunistlik diktatuur sedavõrd, et see mõjuks mu silmis kuigi tabava või aktuaalse satiiriobjektina.

Teisel lugemisel aga tabasin end mõttelt, et see ei tundugi üksnes vahetunnis vihikusse soditud  ülemeeliku poisivolaski jauramisena. Paar nalja täitsa töötavad oma grotesksuses (näiteks lugedes südamlikku kirja kelleltki Mamlakatilt Tadžikistanist, pühkides pisaraid, tegi Stalin mõttes märkuse - lugupidamise väljanäitamiseks Mamlakati vanemad oma käega maha lasta). Või et kalale minek on väärt mõte, aga Beriat ei saa, sest tollel on mahalaskmissõltuvus - probleem, millega tegeletakse igast meditsiiniliste vahenditega. Midagi oli ehk veel. Mitte lausa tabavad jupid, aga huvitava grotesksuse määraga ja kuidagi huvitavad.

Veel tundsin, et mulle tundmatuid nimesid oli piisavalt, et kinnitada, et autoril on mingi huvi teema vastu (või kas just võõraid, aga igatahes vahepeal unustatuid - Zinovjev ja Kamenev koertena rihma otsas, jahtimas kas Jakovlevi või Mikojani). Võib-olla on satiiriobjekt tema jaoks igati aktuaalne. Mulle endale küll tundub, et tegemist on huvitava näitega läbini aegunud satiirist - mõni kümnend varem olnuks see päris terav ja põnev, praegu on see lihtsalt hambutu näkitsemine nende kallal, kelle nimi ei tekita enam seda õudu või aukartust, mis kunagi ammu.

3/10

Kollased silmad öös

Artur Räpp

Mees varjab end surmaga ähvardavate kollaste silmade eest sohu. Vihm trummeldab, on külm ja kõle, ent see on hea - seda suurem lootus, et nemad ei leia teda ja et nad lähevad temast mööda. Seda suurem lootus pääseda oma ultrakiust päästenööri Regina juurde. Pärast vihma heidab ta selga eelmise päeva uimasisalike saagi (uimainimestele uus laar rõõmu, neile Reginaga uus rahalaar). Ent koduteel näeb ta liiga palju punaseid jälgi, et tunda kergendust kojujõudmise üle. Kas tõesti veri...? Kui ta koduukse avas, siis sai kõik selgeks...

Viimati ühe Arturi teksti kohta ütlesin, et parem kui varem, ja andsin ikkagi piinlikult vähe punkte. Aga mulle on üldiselt varem tundunud, et kirjeldatavas maailmas on nii mõndagi, aga see kaob kuidagi ära kirjelduste samaaegsesse kuhjamispüüdu ja väljajättelisusse. Kõlab paradoksaalselt, aga siiski pole seda - ühelt poolt oleks nagu isegi liiale mindud kirjeldustega, mis väljuvad konkreetse sündmuse või konkreetselt tajutava piiridest, teisalt ei ole kirjeldatud seda, mis annaks edasi tervikut käesolevast sündmusest.

Praegusele tekstile annab ehk juurde see, et sündmustik on vägagi kitsalt piiritletud. Seeläbi muutuvad kõik need hetkesündmusest väljuvad kirjeldused selle planeedi elusloodusest ja maagilistest või teadusulmelistest olenditest vägagi oluliseks, sest tihendavad hetkesündmust, kuivõrd toovad esile kõiki neid ohte, mis võivad meest tabada.

Siinkohal pean ütlema, et asjaolu, et nimetan meest tabavaid ohte “maagilisteks või teadusulmelisteks olenditeks”, võib jätta mulje, nagu ma poleks aru saanud, kumba nad õigupoolest olid. Mu jaoks oligi huvitav, et nad olid mõlemat. Öeldakse küll, et kontkäed, näiteks, on pärit Berengi süsteemi neljandalt ja pääsenud kogemata “siia planeedile”. Seega pealtnäha teadusulmelised, milleks üldse rääkida maagilisusest või müstilisusest. Aga siiski, neid nimetatakse “kontkäteks”. Mingeid teisi nimetatakse libarebasteks. Ja see, milline needus näib varjavat end kollastes silmades, sugugi ei peegelda teadusulmelist materialistlikku maailmavaadet. Seega on tehtud väga huvitav valik - tegemist on teadusulmeliste olenditega, aga neisse suhtutakse kui fantastilistesse ja õudsetesse koletistesse. Mulle näis see olevat huvitav märk ebausust ja vaimupimedusest kauges tulevikus.

Süžee oli napp, peategelase emotsionaalsus oli ehk tiba dramaatilisemapoolne (Räpi tekstides mu mäletamist mööda ennegi olnud melodraamale lähenevaid reaktsioone tegelastelt), aga seda kõike oli hallatavas koguses. Tjah, põhiliseks nurisemise kohaks jääb mul vaid see, et tekst oli lõppeks natuke lihtne. Tuli mõningane paranoia, et kas tõesti sai lahendus olla nii lihtne - vägisi tahtsid silmad välja lugeda mingit lisatähendust või varjatud tagamõtet. Aga ei, see oligi täpselt selline, nagu oli. Natuke lihtne ja naiivseke, aga vähemalt polnud tegemist pongestatud künismiga.

Kokkuvõttes tuleb öelda, et ilmselt on tegemist mu lemmiku Artur Räpi tekstiga. Kas teen ülekohut, kui aiman, et kuskil oli mängus toimetaja, kes ütles, et selle võib välja jätta, selle kah - et tuleks teadlikult kokkukoondatud tekst? A mine tea, võib-olla oli see toimetaja Arturis eneses, kes selge vaimuga teksti üle lugedes nägi, kust mida ja kuidas koondada.

6/10

Golem

Ander Skarp

Elevil Joona viib vanaisa põnevusega keldrisse, kus oli ootamas suur mudakuhil. Vanaisa mõtleb algul pragama pista, enne kui näeb, et sel on ju silmad ja suu ja muud täitsa inimlikud jooned. Täitsa pael, golem hoopis! Vanaisa küll hoiatab, et golem on mudast kratt - kui teda kolme veretilgaga toita, ärkab ta ellu ja nõuab käske. Kui vanaisa lahkub, otsustab Joona teda ikkagi kasta verega. Sellele järgnev ei tee kellelegi head...

Nagu Artur Räpi looga, oli siingi fookus kitsas ja see mõjus hästi. Krati lugu on lihtne ja mugav jälgida, näib ka, et lihtne ja mugav kirjutada. Klassikaline värk. Tegelased - Joona ja vanaisa - olid täitsa sellised nagu ikka, ei väljunud selliste tegelaste tüüpmallidest. See kõik oli igati sirgjooneline ja turvaline lugemine.

Kui aga kratti verega toideti, väljus asi sellest mallist, siis alles hakkasid vaatama, mida autor otsustab erilist teha. Ja sealtmaalt läks asi allamäge. Sest kratil polnud Joonaga midagi huvitavat teha. Hoiatan kohe spoilerite eest, aga et - kratt otsustas, et Joonast tuleb kaitsta, ja temast saab üheolendiline loodusjõud, mis asub hävitama kõike oma teel. Kui krati tutvustamine lugejatele ning tema loomine oli kena ja klassikaline, siis sellele järgnev oli distantsilt ülevaatlik sündmuste loetelu, mis mõjus selle teksti sees võõralt.

Näib, et autorile ei meeldinud esimese poole lihtsus, mispärast pookis ta juurde mingid edasised sündmused, andmata neile mingit eluvaimu loolisel kujul. Vast pole kohatu öelda, et kui teksti esimene pool oli veel kenasti välja kirjutatud ja elas, siis teisele poolele jäid kolm veretilka andmata - see oli lihtsalt mudahunnik. (Ma siiski ei ütleks, et sõnnikuhunnik, sest seal polnud midagi aktiivselt halba, seal lihtsalt polnud midagi muud peale elutute sündmuste.)

Autor võinuks mõelda nii mõnelegi küsimusele, millega teksti vürtsitada. Kui loo teine pool jäänuks alles, saanuks seda konstrueerida tuumse küsimuse ümber, milleks on: mis teeb Joona vere nii eriliseks, et tema kratist sai selline enneolematult kõikvõimas hävituslik jõud? (Tegelt tabas mind lugedes küsimus, miks keegi teine ei teinud vägevat kratti, kes hävitaks golemi, aga huvitavam näib Joona krati seninägematu vägevus ja selle tagamaade avamine).

Usaldusväärsem ja õpetlikum ja ilmselt ka viljakam olnuks aga teise poole väljajätmine. Kui lugu on lihtne ja tüüpiline, siis millega võiks seda vürtsitada? Joona ja vanaisa suhtlus - miks otsustab Joona krati ikkagi ellu äratada? Kirjeldatagu seda protsessi psühholoogilises plaanis. Praegu Joona lihtsalt elustas tolle niipea, kui vanaisa lahkus. Mis mõtted või tunded teda ajendasid? Isegi kui tegemist oli lapse läbimõtlematu teoga - impulsiivne ja uudishimulik lollus võib olla huvitav asi, mida vaadelda, sest ta teab, et ei peaks, aga tahaks nagu, lihtsalt tahaks. Loo esimene pool kujutas endast ühe lihtsa loo raamistikku, aga sellele lihtsusele saanuks panna huvitavaid nüansse. Tore on harjutada kätt ülilihtsa süžeevõimalusega, aga suurepärane oleks anda sellele omapoolne originaalne tõlgendus. Nii avastad kirjandusliku näpuharjutusega, mis paneb ühe loo toimima.

6/10

Unistus ilusamast homsest

Mairi Laurik

Peter on meeskonnaga Veenuse orbiidil. Nad saadavad planeedi atmosfääri eraldaja, Peteri loodud tehnoloogilise abivahendi, millega peaks õnnestuma luua planeedil uue linna. Peteri motiivid ei piirdu ent leiduri saavutusõhinaga - ta on jätnud seljataha elu Maal. Ta laseb end krüogeeniliselt tarduma panna, et saada Veenuse esimese linna üheks esimeseks asukaks. Eraldajaga peab kõik õnnestuma, sest tema jaoks pole tagasiteed.

Loen seda ja tunnen end enam-vähem samamoodi, nagu Maniakkide Tänava eelmise kuu juttu lugedes. Kompetentselt kirjutatud ja tehnoloogilisest keelepruugist küllastatud jutt, mis liigub kenasti väljamõõdetud sammul - selline ongi Eesti harrastusulme ülemine kiht. Küllap on tegemist laetud väitega ja mõni hakkaks nurisema, nähes selles nurjatut sõbramehelikku õlalepatsutamist (noh, et ikkagi ülemine kiht). Neile ütleks vastuseks, et “harrastusulme ülemine kiht” on siiski samm allpool seda, mida ma nimetaks professionaalseks. Ja neile, kes näevad selles väites raske kirjutamistöö taandamist üksnes harrastustegevuseks või, pagan võtaks, lihtsalt mingiks hobiks, vastaksin, et mu muljetus põhineb üksnes lühikese jutu lugemisel. Pealegi sellise, millel omad vead, mis ei luba kohe valimatult kiita.

Enne aga räägin kiiduväärsest. Esiteks see, mida juba mainitud - tehnoloogilisest keelepruugist küllastatud jutt. Tegemist ikkagi ühe leiutise katsetamisega, selle tööprotsessi kirjeldamisega (kui mina oleks sellist süžeed kirjutanud, oleks ma jutustajaks teinud laeva koristaja; minu tehnikakauguse rõhutamiseks oleks see koristaja veel mingisuguse vaimudefektiga - nõnda õigustaksin tehniliste aspektide vältimise või ülimalt umbmäärase kirjeldamise). Laurikul olid need kenasti kirjutatud, inimesed vaatamas ja jälgimas näidikuid ja muretsedes operatsiooni õnnestumist. Tegemist oli ka süžeega, mis paneb rõhku tehniliste asjade suht korrektsele väljakirjutamisele.

Ometi näis teksti tuum peituvat mitte tehnoloogilise vidina katsetamises, vaid ühes tegelases valikus. See polnud ühe fiktiivse tehnoloogilise lahenduse juhtumianalüüs, vaid Peteri lugu. Lugeja sai teada tema enese tööle keskendumise ja perekondlike suhete kohta, anti ka Maalt lahkumise tagamaid.

Nii et kaks aspekti, mida võib ära mainida. Sellegipoolest jäi mulle tunne, et mõlemat võinuks veidi paremini lahendada. Tehnoloogiline leiutis oli mu arust huvitavalt kirjeldatud, aga lõpuks öeldi ilma kommentaarita, et projekt jäeti katki. Põhjendust ei antud - oleks tahtnud teada, kas oli äkki mingi asjaolu, millega nad polnud siiski arvestanud...? See tõmmanuks leiutise juhtumianalüüsile kena lõpetatuse. Saanuks ehk olla midagi sellist, et avalik huvi projekti vastu oli palju väiksem kui nemad oma hermeetilistes laborites aimata oskasid. Ootamatult aktuaalne põhjendus oleks see, et teadusrahastus sai ootamatu löögi osaks - mida räägib üliodavast Läti õllest maani täis tütar... Aga ei, las ma lähen oma rumalate naljade juurest järgmise lõigu juurde.

Mulle meeldis, et loo rõhk oli pigem psühholoogilisel aspektil - peategelase minevikul ja äratulemisel Maalt, selle põhjendamisel -, aga järele mõeldes jäi kuidagi tunne, et see oli kuidagi liiga lihtne ja stereotüüpne, et kanda teksti. Selles polnud midagi sellist, mis, nuh, iseenesest õigustaks Peteri loo kirjutamist. Sellele saab vastata, et loo tehniline ja psühholoogiline külg käisid paralleelselt, kumbki polnud mõeldud teisest üle kõlama. Kaks poolt kokku annavad ühe kenasti kirjutatud loo. Aga jäi tunne, et nõks jäi veel puudu, et oleks hea lugu.

7/10

Jyrka karvustused 05/19 (Jüri Kallas)

Alustaks üldisemast. Mul pole midagi pseudonüümide vastu, ka arvan ma, et J. J. Metsavana poleks pidanud oma kiuslikele sõpradele ja õpetajatele järgi andma ning pseudonüümist loobuma. Ulme on räme nišikirjandus ja mingit megamenu selles žanris ei tule niiehknaa ning argumendid, et selle või tolle nime kasutamine saab takistuseks kiirteel megatiraažidele, miljonitele eurodele ja üldrahvalikule tunnustusele – see takistuse jutt on lihtsalt üks loll kius. Samas, kusagil on siiski piir! Näiteks on teinekord juttu olnud müütilisest autorist, kes tahab oma nimeks võtta Tür A. Hiinlane. Ja nüüd on meil reaalne Müütiline Inimkoi. Kohale jõudsime! Ma muidugi vabandan, kui autoril ongi passis kirjas Müütiline Inimkoi, aga kui pole, siis on loll nimi küll.

Müütiline Inimkoi – Ukrainakeelne diktaatorite lühiajalugu. Katkend romaanist „Sada aastat püksata”

Autorinimest sai avasõnas räägitud, aga ega see pealkiri kah... „Ukrainakeelne diktaatorite lühiajalugu“ kõlab muidugi hästi, aga ega ma erilist mõtet/seost selle taga ei täheldanud. Jah, ma tean, et maisi-Nikita... Kuid see alapealkiri, et kas see peab olema vabanduseks, et tekstil pole saba ja sarvi. Ma igaks juhuks küsisin toimetusest järgi, et ega pole tegu katkendiga ilmuvast romaanist, et ongi kogu jutt, vä!? Väideti, et nii on.

Kui kõik see kokku panna, siis on meil pretnsioonikas postmisiganes, kus poosi rohkem kui rubla eest, aga kui lähemalt vaadata, siis autor istub mingi haleda ja kergelt lehkava hunniku otsas ning näikse ise enam kui rahul olevat. Lugejal pole selle tekstiharjutusega suurt midagi peale hakata.

Kui aga positiivset leida püüda, siis lugeda on mõnus, et kui tervikut mitte otsida, siis on päris mõnus ja ajuti üsna terane sõnalasu. Pikri ja Pelevini kõrvad on küll kenasti näha, aga ka see pole etteheide.

Kui autor suudaks ka nüüd midagi terviklikku luua, siis mina oleks vist rahul, seniks aga...

5/10

Mairi Laurik – Unistus ilusamast homsest

Alustaks peamisest: jutt on hea, on idee, on mõte, on lugu jne.

Kahjuks on nii, et hea jutu puhul hakkab isegi rohkem silma see, mis on valesti... või siis pole nii hea. Antud juhul siis jutus toimuv. Mind hakkas lugedes kohutavalt härima see tühi dialoog ja kirjeldus, kuidas tüübid vaatavad ja ootavad ning mida nad sinna juurde räägivad. Jah, hea, et miskit pseudoägedat killurebimist polnud, aga see mida ma praegu lugesin, see oli igav ja oli peaaegu nagu mingi vana ulme, kus tegelased üksteisele kõmisevaid loenguid peavad. Päris nii hull õnneks küll polnud, aga hea see ka polnud.

Eks ma olen omajagu hädas, et kritiseerin, aga ega ma midagi asemele soovitada kah ei oska. Autorile oleks siin mõttekoht, et püüdku end minusuguse saabastesse panna ja vaadata minu silme läbi, et kas mu kriitikal on alust, et kas ja kuidas, et kui mitte selle jutuga, siis ehk mõne järgmisega...

Üldiselt aga hea ja meeldiv ning aus ulme. Mulle meeldis.

8/10

Artur Räpp – Kollased silmad öös

Ütleks kohe kõige olulisema – seniloetuist on see Artur Räpi parim jutt, et neist, mida mina olen lugenud. Umbes pooltest siis...

Mis selle siis teistest paremaks tegi? „Kollased silmad öös“ oli rohkem kirjanduse moodi, kui eelmised. Ma ei ole päris nõus selle teooriga, et hea kirjandus on siis, kui lugeja unustab ära, et ta loeb kirjandust. Muarust pole normaalse mäluga inimesel võimalik seda unustada, aga minu puhul ja eriti karvustuste tarbeks lugemisel on hea märk juba see, kui ma unustan, et ma loen sundusena. „Kollased silmad öös“ hakkas mind tõesti mingil hetkel huvitama, ma ei otsinud enam puudusi-voorusi. Tõsi, kusagilt poole pealt, umbes sealt, kus kütt hakkas end kodu poole sättima, et sealt hakkas hinge kippuma kahtlus, et kas lähebki nüüd nii, nagu ma arvan? Õnneks ei läinud ja lõpp oli ägedam, kui ma karta/loota oskasin. Eks pisukese sohiga, sest autor jättis osa olulisi asju enda teada, aga ega see polnud klassikaline kriminull, kus autor peab kõike teadaolevat kohe lugejaga jagama.

Kergelt konarlik, õrnalt tüütu, aga muidu hea tekst.

7/10

Ander Skarp – Golem

Ühesõnaline pealkiri ja veel „Golem“! Eks autor ise teab, mida teeb, sest Gustav Meyrinki romaaniga Skarbi jutt niiehknaa ei võistle ja kuna golemlus polnud puänt, siis ei lobisenud pealkiri suurt midagi ka välja. Võib-olla on mul lihtsalt allergia ühesõnaliste pealkirjade asjus, eriti pärast seda, kui ma nägin üht võõrkeelset nimekirja, kus olid kokku kogutud kõik sarnaste pealkirjadega tekstid – oi kuipalju seal oli neid kontakte, kohtumisi, tulnukaid jne. Golemit seal vist polnud, aga Skarbi oma peaks olema umbes viies „Golem“, mis mulle ette on juhtunud...

Aga jutt ise? Juttu pole! Esimene pool on suht-koht korralik olukirjeldus elust maal, vanaisa juures ja sellest, kuidas häiritud poisiklutt golemi ehitab. Teine pool on aga hõre looskelett, millega jutskui otsad kokku tõmmatakse ja eelnevale mingi tähendus antakse.

Ander Skarp oskab paremini, on teinud paremini.

4/10

Üks hea jutt, üks üllatav jutt ja kaks suht-koht ebaõnnestumist – pole üldsegi paha saak. Jah, ma olin ülapool vist üsna kriitiline ja seda kõigi nelja asjus, aga ega siinses rubriigis ei peagi ma kellegi semu olema. Jah, ma võin mitte aru saada, või valesti mõista, aga iga autor peab sellega arvestama, et lugejate reaktsioone ta määrata ei saa. Ja kui autor tunneb, et talle tehakse liiga, siis tuleks korra maha istuda, mõelda, öeldu arvesse võtta või püüda öeldu võimalikult kähku unustada, sest järsku  seekord on tõesti see haruldane juhus, kus ma aru ei saanud.

Weinberg arvab – aprillikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Olgu alustuseks öeldud, et ma pean end jätkuvalt suhteliselt kehvakeseks lühijuttude lugejaks. Aastate jooksul olen ma lugenud ilmselt oluliselt enam juttude arvustusi kui jutte endid, sest suuremalt jaolt loen ma omast vabast ajast ikkagi asju, mille lugemist ma naudin ja enamasti on need romaanid. Isegi näiteks kultusantoloogiatest „Lilled Algernonile“ ja „Diogenese latern“ on mul enamik lugudest lugemata. Samas aga olen avastanud peamiselt tänu jutuvõistluse žüriisse sattumisega, et olen tegelikult nö ametialaselt võimeline jutte lugema. Isegi päris suure koguse korraga.

Jutuvõistlus oli positiivne kogemus ja kui siis Frau Loide (Reaktori peatoimetaja) nõudlikult uuris, kas ma oleksin vabatahtlikult valmis hakkama Reaktori kirjasaatjaks lugude arvustamise rubriigis, olin muidugi lahkesti nõus. Motiiviks on eeskätt see suur ja tänuväärne töö, mida Jüri Kallas ja Tõnis Hallaste on juba pikemat aega teinud, lugedes iga kuu läbi Reaktori jutte ja nende kohta midagi kommentaariks kirjutades. Ma loodan, et ka autorid on neile tänulikud (isegi kui kriitikaga ei nõustu või see kuidagi haiget on teinud) – ma ise vähemalt olen tänutundega lugenud arvustusi kahele enda jutule, mis sel perioodil on Reaktoris avaldatud.

Niisiis püüan nüüd kohusetundlikult lugeda ja midagi loetust arvata. Olgu siis öeldud, et teen seda täpselt samamoodi nagu hindasin jutuvõistlusele laekunud töid: kirjutan üles oma mõtted ja emotsioonid, küsimused ja kommentaarid nagu need lugedes pähe turgatavad. Ja täpselt nii subjektiivselt kui mulle parasjagu tundub. Vabandada ei kavatse – igaüks, kes oma loo on avaldamiseks saatnud, peaks olema piisavalt täiskasvanu, et arvustus vastu võtta. Siia panen lõppu hinde 10-palli skaalal ja kui viitsin siis kopeerin asjad BAASi (seal siis loomulikult 5-palli skaala). Hindeid tuleks tõlgendada selliselt, et vahemik 4...6 on selline keskmine tase. Alla 4 jäävad hinded viitavad siis sellele, et loetu (eriti) ei meeldinud. 7-8 märgib juba päris head ja 9-10 näitavad siirast vaimustust.

Siit nad siis tulevad – 2019.a aprillikuu juttude arvustused:

Müütiline Inimkoi – Ukrainakeelne diktaatorite lühiajalugu. Katkend romaanist „Sada aastat püksata”

Ei saa jätta nimetamata täiesti ajuvaba pseudonüümi. Ütlen seda, olles ise „arbitraarse Ida-Saksa kirjanikuna“ teravalt teadlik kriitikast, mille olen enda pseudonüümi aadressil saanud... Kuid mööndustega ühinen nende kommentaatorite leeriga, kes ütlevad, et kui on pseudonüüm, siis vähemasti olgu normaalne inimese nimi. Meil on näiteks pseudonüüme, mis koosnevad kodaniku eesnimest ja väljamõeldud perekonnanimest (Indrek Hargla, Mairi Laurik jt) on ka neid pseudonüüme, millel pole kodanikunimega mingit pistmist (nt Siim Veskimees, Jaagup Mahkra) ja siis on need, kelle pseudonüüm polegi nimi (Maniakkide Tänav, Bix Pokupoeg, Paadikapten jt). Maniakkide Tänava puhul on üldsus ilmselt leppinud sellega, et tegemist on kaubamärgiga, mis on juba nii pikalt-laialt kasutust leidnud, et selle muutmine oleks arvatavalt liialt segadust põhjustav, aga... Ma saan aru algajate autorite (või miks ka mitte nii algajate) soovist varjata oma identiteeti – mul endal oli üks paljudest kaalutlustest see, et kui tuleb läbikukkumine, siis võin anonüümselt lavalt kaduda ja keegi ei peagi teada saama, kes tegelikult Weinbergi nime taga oli. Aga... Näha autori kohal sõnapaari ’Müütiline Inimkoi’ tekitab küsimusi. Kas see peaks olema mingi nali? Kas see tekst on ka mingi nali? Kas selle inimese minapildiga on kõik ikka korras...?

Ehk siis – ma saan hästi aru, et see siiani ei ole jutu arvustus. Aga... See ei ole ka autori kui inimese arvustamine! See on kriitika valitud pseudonüümile ja kui sa tuled lagedale sellise (või mistahes teistsugusega), siis oled sa kõik täitsa ise välja teeninud, mis selle kohta öeldakse ja arvatakse.

Loo juurde siis.

Stseen, laast...? Ma olen natuke raskustes selle "loo" määratlemisega, sest minu meelest pole siin üldse lugu kui niisugust. Jutt algab täiesti suvalisest kohast, jätkub sama suvaliselt ilma igasuguse teema-arenduseta ja lõppeb mittekuhugi. Kui nüüd võtta tõsiselt pealkirja (mida loomulikult pole võimalik tõsiselt võtta), siis on tegemist katkendiga mingist romaanist. Minu soe soovitus – kui terve see "romaan" on sama seosetu, võiks tõsiselt kaaluda selle sahtlipõhja peitmist. Või siis ainult suht salaja, väga väikeses kõrget kunsti hindavas seltskonnas käsikirjalise, riisipaberile läbi mitmekordse kopeerpaberi paljundatud koopiate ette lugemist ja põranda-alust levitamist...

Otsides loo juures plusse – noh, autor vähemasti on võimeline moodustama lauseid. Dialoog on ka nagu täitsa olemas. Lugemine ei tee selles mõttes haiget, et oleks mingi eriliselt jube ja konarlik, algeline lauseehitus vmt. Aga ma loen ja nendin, et ilmselgelt ma ei ole sihtgrupp – minu jaoks täiesti mõttetu tekst... Kui tahta katkendit serveerida iseseisva jutuna, siis peaks see ikkagi moodustama mingisugusegi alguse, keskpaiga ja loogilise kokkuvõttega liini suuremast tervikust. Või siis olema isutekitaja (teaser) selle romaani lugemiseks, millest katkend on võetud.

Ei tekkinud isu. No kohe üldse ei tekkinud. Ja kui mõelda, et ainsad ulmelised momendid näikse olevat kuskilt ei-tea-kust-ja-ei-tea-miks ilmunud "kakakarva kuradike", kel puudub jutus tegelasena igasugune kandev roll, sümbolit või mingit muud tähendust sel ka pole; samuti jääb lookese alternatiivajaloolisus minu jaoks hoomamatuks; siis tahes-tahtmata tekkib küsimus – kus on ulme? (3/10)

Artur Räpp – Kollased silmad öös

Ma võlgnen Arturile vahest ehk isegi kõige mõnusamad koostöökogemused juttude toimetamise osas. Artur pole kunagi tagasi kohkunud minu juttude „lahti harutamisest“ ja pulkadeni läbi tuuseldamisest. Ma ilmselgelt ei küündi päris samale tasemele sisulise ja vormilise analüüsi poolest, mida ta ise on mulle tagasi sidestanud.

Kuskil planeedil on mingid jubedad elukad, kes inimesi söövad, aga kelle eest saab varjuda, jäädes liikumatuks – peategelane kaotab oma sõbra neile elukatele. Päris jube jutt...

On planeet, on elukad, on mees, naine (lapseootel), on pingeline situatsioon, nagu mingi lõpp oleks ka... Selle loo (või siis situatsioonikirjelduse, sest tegelikult on olemuselt siiski tegu kõigest natuke tummisema laastuga) põhilisteks tugevusteks ongi meeleolu, õhustiku loomine. Selles mõttes on see paine, hirm ja pinge täitsa edukalt välja tulnud. Mis stiililiselt vajaka jääb, on see alguse põiklemine mineviku ja oleviku vormi vahel. Nõus - on tekste, kus autor ongi valinud selle võtte, et pinge kruvimise hetkel läheb minevikult üle olevikule ja kui jälle sündmustik maha rahuneb, läheb minevikule tagasi. Siin alustab autor mineviku vormis, läheb siis üle oleviku vormile ja jääbki selle juurde, ka siis kui loos tulevad hetked, mil toimub justkui pinge leevendus.

Kui ma püüan kokku võtta jutu suurimad plussid enda jaoks, siis veelkord – õhustik. Õudust on neetult raske kirjutada, nii et see oleks õudne ka kellelegi, kes on – ütleme vanem kui 5-6 aastat. Kõik need tondid, kummitused, poltergeistid ja deemonid – phähhh... No pole õudne! Ei saa parata. Aga kui õudus tuleneb mingist SFi butafooriast: elukad, tulnukad, pinge, teadmatus, ootamine, õudse ja ebameeldiva lõpu ootus, siis see mõjub.

Suurim miinus on jutul see, et terviku loomiseks oleks vaja rohkem tausta, rohkem detaile, rohkem tegevust. Hetkel võibki mõistatama jääda, et mis värk siis lõpuks oli. Natuke nagu läbi uduse klaasi antakse seda asja. (5/10)

Gareth D. Jones – Paljastuhnurite õigustatud meelepaha (tõlkejutt)

Tõlkejutt. Teagi – kui palju ja kes võtaks vaevaks autorile tagasisidestada, mis tema loomingust arvatakse...?

Alustuseks on siis olukord, et paljastuhnurid on välja suremas; Kenyas kaob viimase tuhnurite koloonia lähedusest ühe külakese ca 2000 elanikku. ÜRO saadab eksperdid uurima, mis värk on.

1) See jutt on tüüpiline näide sellest, et ca 1/2 juttu on läbitud ja ainus vihje, et üldse toimub miskit ebatavalist, on seesama 2000 inimese kadumine. Ehk siis ebaproportsionaalselt suur maht läheb sissejuhatusele ja "asja juurde" jõudmiseni.

2) Lugedes leian end mõtlemast, et tegelikult oleks päris värskendav kui ma ei peaks lugema tegelaste tutvustusi stiilis "umbes 60-aastates, punase näo ja valgete juustega paks mees". Ma ei tea - kui see on jutu sisu seisukohalt üldse oluline, et tegelane on selline nagu äsja näiteks toodud, võiks see olla serveeritud kuidagi teisiti... Näiteks - "tegelase X suur kogu paistis eemalt põõsa vilust, kus ta oma punaselt näolt higi pühkides tegi märkmeid oma nutitahvlisse." Või midagi sihukest. Et poleks nii skemaatiline. Mitte, et ma ise poleks samamoodi oma tegelasi kirjeldanud, eksole :)

3) Poole jutu peal ootan veel huviga, mis teema siis nende tuhnurite ja kadunud inimestega on. Aga tunnen, et mu kannatus hakkab katkema... Kauaks seda uudishimu jagub? Ja kas lõpp on seda kannatlikkust väärt?

4) Lõpp ongi selline nii-ja-naa. Müsteerium selgitatakse ilusasti ära. Ei hakka seda siin reetma, et lugejail oleks omal kah mingigi rõõm. Ma olen õige natukene pettunud. (6/10)

Ander Skarp – Golem

Ander Skarp on autor, kelle tekstides on mingi omapärane nihestatud reaalsus. Mõnes tekstis on rohkem nagu sürrealismi kui ulmet, aga see on puhtalt subjektiivne tunnetus. Käesolev jutt on siis sellest, kuidas külapoiss Joona meisterdab vanaisa talu laudas jõemudast golemi ja kuidas ta selle kogemata ellu äratab ja mis siis edasi saab. Ladus ja lihtsalt loetav jutuke. Minu meelest ilma ülearuse heietamiseta.

Kriitika pool...

1) Mind kohutavalt häirib õigekirja poole pealt selline lähenemine otsekõnele, kus ei kasutata lause alguses suurt algustähte. Näiteks:

Joona kehitas õlgu: „mängus oli vaja joonistada maha suur pentagramm ning igasse pentagrammi tippu lisada üks peotäis muda. Siis ma lugesin võlusõnad ja...”

„Ah võlusõnad, jah?” muigas vanaisa: „need on ühed huvitavad mängud sul, mida sa mängid. Minu vanaisa rääkis alati, et krati tegemiseks tuleb kratile loovutada kolm tilka verd ja siis ärkab põrguline üles."

Lause algab ikka suure tähega. Isegi kui see on lause, millest üks osa on otsekõne. Joona kehitas õlgu: "Mängus oli..." Aga olgu - see on toimetaja tegemata töö. Kuid kirjutaja võiks ise ka selle lihtsa asja meelde jätta ning toimetajat mitte päriselt kirjavigadega üle ujutada...

2) Mis võrdlus??? "...et oleks silmad ette teinud ka kõige atleetlikumale neegerjooksjale."

Justkui valged inimesed või kollased ei saaks olla atleetlikud ja jooksjad? Kuidagi on selle lausejupi juures tunne, et ma olen sattunud lugema mingit 1950.aastatel kirjutatud asja. Ning ei – ma ei kavatse siinkohal laskuda diskussiooni sõna 'neeger' sobilikkusest või sobimatusest, rassistlikust olemusest või selle neutraalsusest eesti keeles. See teema on ikka igaühe isiklikus peakujus (või -sisus) kinni. Minu jaoks on see lausejupp lihtsalt anakronistlik, arhailine. See ei ole enam 21.saj eesti keel. Kui see oligi autori taotlus - siis palju õnne, tehtud! Aga mis võiks olla selle taotluse kandev, oluline roll loo seisukohast?

Nii – kriitikat on nüüd kõvasti saanud. Samas mulle päris meeldib selle loo lõpplahendus, kuidas korraga muutub laudanurgas valmis meisterdatud golemi-jurakas globaalsete mõõtmetega probleemiks. Kahju natuke, et lugu sellel kohal otsa lõppeb. (7/10)

Arthur M. Doweyko – Võimalikkuse massin

Teine tõlkejutt aprilli-numbris. Alustuseks dialoogikeskne jutt... Lugeda on täitsa ladus, aga ca 1/2 peale on põhiline probleem selles, et lugu on igav. Ja kui siis hakkab midagi juhtuma, johtub see asjaolust, et teadlane käitub nagu mingi lollakas – jätab ajakirjaniku järelevalveta ülikalli ja potentsiaalselt ohtliku laboriseadmega. Järgneb suurem kogus sehkendamist kuni lõpuni, mis paneb mind isiklikult lihtsalt õlgu kehitama.

Tulevikku vaatamise masin on iseenesest ju päris intrigeeriv idee. Aga et siin keskendutakse niivõrd triviaalsetele teemadele, nagu professori ja tolle õpilase omavahelised suhted ja et professor käitub nagu emotsionaalselt ebastabiilne teismeline...?

Kui nüüd tõsiselt otsida positiivset kah, siis lool on olemas sissejuhatus, teema areng ja kokkuvõte. Kuigi ilmselt olen ma liiga rumal, et päris lõpust (puänt?) mingit tõelist naudingut tekkida saaks. Mulle ei meeldi sellised lõpud mitte üks raas, kus tehakse justkui kõik eelnev tühiseks. (5/10)

Mairi Laurik  - Unistus ilusamast homsest

Natuke melanhoolne jutuke Veenuse terraformimisest. Või noh – mitte niivõrd terraformimisest kuivõrd hõljuvate platvormide ehitamisest – miski kosmoselaeva meeskond tegeleb Veenusel terraformimise projekti alustamisega. Keegi Peter, kes on vastava tehnoloogia välja töötanud ja veel mõned.

1) Üldiselt on täitsa ladusalt loetav tekst. Minu silmis on päris suur pluss juba see, et alguses ei lähe mingi ebaproportsionaalselt suur maht heietamisele ja nö nuppude paika seadmisele. Samuti on mõistlik lahendus, et kohe esimestest lausetest on selge, millega tegemist - SF, Veenuse maasarnastamine jne

2) Mulle meeldib selle loo sihuke natuke nukker, melanhoolne alatoon. Mitte selline vapper, optimismist pakatav "pioneeride palee seiklusjutt", vaid pigem just tagasihoidlikkus ja rahulikkus. Autor polegi ilmselt eesmärgiks püstitanud mingi märulipõneviku kirjutamist. Ja niisugusena on täitsa OK.

3) Puudujääkide poolest nimetaks mõnetist hüplikkust. Näiteks ühel hetkel on ilma sissejuhatuseta keegi tegelastest Lizaks nimetatud - kes? Kapten, kellest eespool juttu oli või veel keegi kolmas-neljas...? Heakene küll - see saab natuke aega hiljem selgeks, et Liza pole kapten, aga kes ta siis on? Samuti mõjub üleminek minevikumeenutusele seoses Sofiaga kuidagi traageldusena - ilmselt saanuks seda teematki puistata rohkem jutu muude osade vahele laiali ja siis see lõpp, eksole. Mingis mõttes arusaadav - puändi ja sisuloogika mõttes oligi oluline, et sinna sedasi hüpatakse. Aga, aga... :)

4) Lõpp muidugi mõjus tuttavlikult, sest ma olen näinud sama loo selles tähenduses järge, et tegevustik toimub samas maailmas, aga palju aastaid hiljem. Konkreetselt käesoleva loo kontekstis tahtnuks mina näha natuke rohkem lahti kirjutamist.

Üldises plaanis tugev keskmine lugu. Kindel pluss on see, et minus tekkis huvi – ma tahaks rohkem selle maailma ja tegelaste kohta teada kui autor hetkel pakub. (7/10)

* * *

Kokkuvõttes ütleks nii – ma ei ole väga kannatlik lugeja. Kui mul hakkab igav, siis hakkab minu hinnang jutule kiiresti langema. Ma ei viitsi lugeda pikki heietusi, mis pole huvitavad. Mingisugune jutu kirjutamise loogika võiks olla selline: mida lühem, seda kiiremini peab huvitav olema. Tänapäeval konkureerivad inimeste tähelepanu pärast nii paljud asjad, et kui sa teed mõneleheküljelise jutukese, siis on patt kulutada 1/2 või 2/3 selle mahust „nuppude mänguväljale paigutamiseks“. Oleks siis veel, et nupud ja mänguväljak ja nende ajalugu on kuidagi eriliselt huvitatavad ja annavad vihjeid selle „päris asja“ kohta, mis kohe-kohe tulemas on…

Teine asi on ulme proportsioon ulme jutus. Kui küsida, mida jutust otsin, siis kõige üldisemas plaanis: midagi erilist. Ma tahan, et see oleks huvitav jutt. Ja loomulikult on see väga subjektiivne, varieerudes inimeseti ning üksikisiku tasandil isegi aastaajast, kellaajast, täis või tühjast kõhust sõltuvalt. Aga korrates iseennast – ma ei ole (enamasti) rahul lihtsalt ulmesugemetega. Vaja on, et elulised, olmelised teemad-nähtused (nt inimsuhted, väärtushinnangud, emotsioonid) tekstis tõukuks kirjutaja elukogemusest (et tekst mõjuks ühest küljest „päris“ asjana; et tulemus poleks naiivne ja piinlik) ja heas ulmetekstis peab neile lisama fantastilised ideed, misjärel saadud kooslust tuleb esitleda läbi põneva loo.

Jutt: Uluru (Paavo Helde)

Wycliffe Welli kõrtsihoonest välja astudes rabas kuumalaine meid jälle jalust. Keegi oleks nagu suure fööniga tulist õhku näkku puhunud. See oli siinkandis tavapärane. Puu all külitas paar-kolm aborigeeni, kelle loiud silmad meist aeglaselt üle libisesid, näitamata vähimatki märki, et nad oleksid meid tegelikult näinud. Ka see oli siinkandis tavapärane. Tundus, et aborigeenid elavad mingis omaette maailmas, millel pärismaailmaga palju pistmist polnud.

Ernstil polnud aega pärismaalastele tähelepanu pöörata, ta oli selleks liialt ärritatud. „Kuramuse diletandid!” pahandas ta. „Ise peavad end ufopealinnaks, aga võin kihla vedada, et nad ei tunneks tulnukat ära ka siis, kui see neile paraadskafandris vastu tuleks. Kuidas saab olla nii piiratud silmaringiga? Mida ma siin näen -  ainult täiesti mõttetud viiekümne aasta tagused ajaleheväljalõiked ja plastmassist külmkapimagnetid, suurte roheliste peadega!”

„Ära nüüd erutu,” püüdsin Ernsti rahustada. „Nad on praktilised inimesed, turisti rahakoti peal väljas, ei ole neil mingeid tõsisemaid eesmärke. Võta rahulikult, muidu saad veel kuumarabanduse.”

„Tõepoolest,” muutus Ernst murelikuks ja kõõritas silmi kissitades lõõskava päikese poole. Tema nägu lõi veel rohkem punetama. „Ruttu autosse ja kliima tööle, siin väljas ei ole normaalsel inimesel võimalik elus püsida!”

Ronisime autosse ja jätkasime sõitu Uluru poole. „Miks sa mind üldse Austraaliasse vedasid, kui sa kuuma ei kannata?” küsisin tüdinult.

„Kuidas miks?” üllatus Ernst. „Ma ju rääkisin sulle, et John – mäletad, minu salajane kontakt Arecibo observatooriumis – sattus peale infovahetusele, mille üks ots oli päris kindlasti Austraalias.”

„Mis infovahetus? Need on ainult sinu luulud, kuidas sa aru ei saa? Kosmoses on palju asju, mis kiirgavad raadiokiirgust, täiesti loomulike füüsikaliste protsesside käigus. Ja Austraalias on muidugi samuti palju antenne, mis kiirgavad raadiokiirgust. Ja kui nad juhtuvad seda samal ajal tegema, ei tähenda see seda, et nad suhtlevad omavahel!”

Ernst põrnitses mind altkulmu ja litsus ainult tugevamini gaasipedaali. See oli viga, sest samal ajal tormas hõredate põõsaste varjust välja salk suuri kahejalgseid olendeid, kes tõtlikul sammul üle tee kiirustasid.

„Vaata ette!” karjatasin ma, kuid oli juba hilja. Kostus tume mütsatus, pidurid krigisesid ja auto jäi poolkülitsi keset teed seisma. Vastutulev kolme järelhaagisega reka andis signaali ja mürises tohutut tolmupilve üles tõstes pooleldi teepeenrale vajudes mööda. Järelhaagised vänderdasid ohtlikult kaldudes meeter maad küljelt küljele, kuid imekombel ei pudenenud ükski küljest ega riivanud meid.

Ronisime välja ja silmitsesime pika pilguga asfaldil lebavat emu. Suled sassis ja pikk kael veel pikemana välja venitatud. Silmad suletud ja verenire noka vahelt nõrgumas. Selle linnu maine teekond lõppes siin.

„Rendifirmale see ei meeldi,” nentisin ma kapotile tekkinud mõlgile osutades.

Ernst ei pööranud mulle vähimatki tähelepanu. Selle asemel otsis ta välja oma peegelkaamera (tõsisel ufoloogil ei sobi ju moblaga pilti teha!), Geigeri loenduri ja portatiivse paneelkiirgusdetektori, mille abil ta asus õnnetuskohta mõõtma ning jäädvustama, samal ajal oma võidunud kaantega kaustikusse midagi hoolikalt üles kirjutades.

„Mida sa teed?” küsisin üllatunult.

„Kuidas mida? Dokumenteerin ebatavalisi sündmuseid! Või tahad sa öelda, et sina ajad iga päev

emusid alla?”

„Seda mitte, aga ma ei ela ka Austraalias. Ja lehmakorjuste järgi otsustades ei ole sellised õnnetused siin sugugi mitte haruldased!”

„Nii, radioaktiivne kiirgus puudub, röntgenikiirgust pole, metalliotsija näitab vaske... Misasja???” Ernst põrnitses jahmunult oma aparaate ning asus seejärel emu hoolikalt uuesti üle mõõtma. Lõpuks pöördus ta minu poole ja teatas: „Muidu on normaalne, aga kaela sees on nagu mingi traat.”

„Mis traat? Kas ta sõi telefonikaablit?”

Ernst oli juba lahti koukinud oma Šveitsi sõjaväenoa ja hakanud emu kaela pealt sulgesid nüsima, seejärel nahka ja konte. Pärast suuri pingutusi eraldus emu pea lõpuks keha küljest.

„Kurat, kõik kohad on verd täis, midagi ei saa aru!” kaebas Ernst.

„Aja parem auto tee pealt ära, enne kui järgmine reka tuleb,” soovitasin mina.

„Okei, võtame kaasa ja uurime hiljem,” andis Ernst alla. „Paki pagasnikusse!”

Vaatasin kahtlevalt tolmust ja verist surnukeha, kuid tundsin Ernsti juba piisavalt selleks, et mitte vastu vaielda. Leidsin suure prügikoti, mis mahutas suurema osa emust, ja laadisin linnu autosse.

Olime vaevalt autosse istunud, et edasi sõita, kui avastasime järsku, et meile on siginenud kaasreisija. Tagaistmelt vaatas meile vastu tõmmu kõhn plikatirts, pikad mustad juuksed üle õlgade, endal suu kõrvuni. „Hellõu!” teatas ta meile võidukalt.

„Mis sina siin teed? Kust sa siia said? Kobi kohe välja!” ärritus Ernst. Tüdruk raputas pead ja tema naeratus venis aina laiemaks. „Ümbrus hea sisalik sisalik. Sõit soov sina auto.” ütles ta. Sõnad olid selges inglise keeles, aga nende mõte jäi ähmaseks.

„Ära jaburda, räägi korralikult!” kamandas Ernst. Tundub, et tüdrukule see meeldis, ta hakkas istmel üles-alla hüppama.

„Pea nüüd hoogu! Mis su nimi on?” tundsin mina huvi. Tüdruk juurdles hetke selle küsimuse üle ja teatas siis kihistades: „Suhe juhuslik tähendus nimi.”

Vaatasin Ernsti poole, aga ka tema ei olnud vist millestki aru saanud. Proovisin uuesti: „Minu nimi on Eerik. Mis on sinu nimi?”

Tüdruk tundus üllatunud. „Suhe ümbrus tähendus nimi. Nimi ümbrus mina sisalik,” ütles ta ja kummardus istmel ette, öeldes „Nimi ümbrus mina madu!” ning end seejärel kõrvale kallutades: „Nimi ümbrus mina potoroo!”

„Niisiis Potoroo,” otsustas Ernst. „Vahet pole. Aga kus su vanemad on? Sinu suguharu, või kuidas neid veel kutsuda? Mida sa siin üksinda teed?”

„Lähedus soov Talinguru mina!” vastas tüdruk. Nähes, et me ei reageeri, täpsustas ta: „Lähedus tugev Uluru Talinguru! Liikumine meeldiv auto sina. Kinnitus tugev sisalik mina, klass ohutu sisalik rihm.”

Nende sõnadega osutas ta turvavööle, mille ta tõepoolest oli endale korralikult peale tõmmanud.

„Me ei saa teda siia niimoodi üksi jätta,” pöördusin Ernsti poole. „Sõidame edasi ja kui kedagi näeme, anname üle.”

Ernst põrnitses uut reisijat vaenulikult üle seljatoe, pööras siis ringi ja lülitas süüte sisse. Sõitsime edasi, nüüd juba aeglasemalt. Tee oli sirge ja tühi, kuum õhk virvendas asfaldi kohal.

„Mis jama see nüüd on, miks siin nii palav on?” kurtis Ernst ja keeras konditsioneeri põhja. Midagi ei muutunud, autos muutus järjest palavamaks. Lõpuks lasi Ernst aknad alla, kuid ka sissetungiv tuul ei pakkunud erilist jahutust. Ainult Potoroo vahtis erksalt paremale ja vasakule ega pannud kuumust tähelegi.

„Siia me kärvame,” nentis Ernst süngelt. „Kuramuse emu lõhkus kliima ära.”

„Ära ole nii negatiivne!” proovisin teda ergutada. „Kängurud ja sisalikud ei kurda kuumuse üle! Ja pärismaalased on siin kuuskümmend tuhat aastat elanud ja kenasti hakkama saanud!” Kõõritasin tagaistme poole.

Korraga kuulsime tugevat signaali ja arusaamatuid plekiseid häälitsusi. Ernst viskas pilgu peeglisse, jõnksatas end sirgemaks ja keeras auto teepeenrale. Mürisedes möödus meist sõjaväekolonn, soomusmasinad kihutamas kiiremini kui ma eales varem olin näinud.

„Paistab, et asi on tõsine,” ütlesin ma Ernstile. „Tundub, et meie kallite naabrite nagistamine on isegi siia jõudnud.”

„Kes peaks midagi tahtma Austraaliast? Sisalikud ja termiidipesad, muud siin ei ole. Ma ei saa aru, miks neil üldse sõjavägi on.”

„Sõda rünnak sisalik Jaapan, aeg keskmine sisalik ümbrus.” kostus tagaistmelt. Vaatasime üllatunult Potoroo poole. „Purunemine äkiline Abigooga Jaapan.” selgitas ta. „Põhjus selge madu sisalik, remont edukas Abigooga madu,  relv nõrk Jaapan sisalik. Sarnasus tugev auto ümbrus!” näitas ta näpuga kapoti suunas.

„Autol pole viga midagi!” uratas Ernst. „Kuramuse rauast emu oli süüdi!”

„Kartmine tarbetu sisalik ümbrus,” teatas Potoroo. „Mõju nõrk madu relv, kaitse riiklik madu Austraalia.  Sügavus vähene sisalik mõju, katmine kihiti sisalik elektron. Ümbrus hea sisalik sisalik!”

Vaatasime Ernstiga segaduses teineteisele otsa ega osanud selle jutu peale midagi öelda. Tüdruk naeris valgeid hambaid välgutades ning kõigutas süles oma kaheliitrist kokakoolapudelit.

* * *

Peatusime Ti Trees, et bensiini võtta ja veidrast kaasreisijast kuidagi vabaneda. Viimasega läks lihtsalt, auto oli vaevalt seisma jäänud, kui Potoroo uksest välja lipsas ning lähima nurga taha kadus. Ohkasime kergendatult, et häirivast jõnglasest lahti saime.

Bensiinijaama kõrval asus aborigeenide kunstikeskus, mis oli tavapäraselt konditsioneeritud, nii et peamiselt enda jahutamiseks astusime sisse ja vaatasime ringi.

„Ma ei mõista, miks mina ei võiks neidsamaseid konni ja sisalikke maalida ja kenasti ära elada,” kaebas Ernst piltide ees edasi-tagasi käies. „Kas mina ei ole oma maal pärismaalane?”

„Kes sind keelab?” küsisin mina. „Konnad ja sisalikud oleksid sinu maalituna palju eksootilisemad kui siin.”

Siis langes Ernsti pilk postkaartidele ning üks neist pälvis tema tähelepanu.

„Näed siin, need kaljud on kuldlõikelises suhtes. See on nii selge, et ei saa kuidagi olla juhus!” teatas ta ning toppis postkaarti mulle nina alla.

Ma ei näinud kaardil midagi erilist, kuid soovitasin selle asitõendina ära osta ja katalogiseerida. Ernsti maja oli ehitatud endise Vene sõjaväepunkri peale ja tal oli maa all kolm korrust hoidlaid, mis olid täis tuubitud kõikvõimalikke potentsiaalselt tulnukatega seotud esemeid. Üks postkaart mahtus sinna kindlasti veel.

Ernst hakkas otsima kedagi, kes meile postkaardi müüks. Ateljeeruumis oli mitu aborigeeni, kuid need vahtisid oma lõuendeid ega teinud meid märkamagi. Kui Ernst ühele neist õlale koputas, siis vaatas too korraks üllatunult üles, kuid ilmselt midagi reageerimisväärset nägemata süvenes kohe jälle oma poolelioleva töö põrnitsemisse.

Lõpuks õnnestus meil jutule saada ühe pärismaalasest noormehega, kes uksest sisse tuiskas. Ta teatas meile vaevalt arusaadavas inglise keeles, et tema ei saa kaarti müüa, kuid kutsub juhataja. Tõepoolest haaras ta mobiili ja vestles kellegagi tükk aega.

„Muuseum siin. Vaata kena!” juhatas ta meid seejärel kõrvalruumi, kus meid võtsid vastu sisalikutopised ja ammu lammutatud telegraafijaamade maketid.

Lõpuks saabus valgest inimesest juhataja, kes müüs meile lahkesti postkaardi. Kui me küsisime, miks pärismaalased ei võinud meilt 60 austraalia senti vastu võtta, vastas ta: „See ei ole nende töö. See ei sobi neile. Nad ei saa sellest aru. 60 dollarit või 60 senti, see on neile üks ja sama. Teie ei saa nendest aru, nemad ei saa teist aru.”

Kehitasime õlgu ja lahkusime. Ees ootas veel pikk tee Ulurusse.

* * *

Õhtul jõudsime Alice Springsi ja võtsime kalli toa kehvas motellis. Kohe, kui mobiili sisse lülitasin, hakkas see helisema. Muidugi oli see minu palavalt armastatud abikaasa.

„Mida sa teed seal? Miks sa telefoni ei võta? Miks sa siin ei ole? Miks sa ei hooli oma perekonnast? Sõda on kohe puhkemas ja sina oled jumal teab kus! Ma ei kannata seda välja! Miks sa läksid? Kes sind selleks sundis? Kes seal sinuga veel on? Tuumaraketid on meie peale sihitud! Millal sa jõuad? Sa ei saa aru vastutusest, mis sul on! Ütle Ernstile, et sa pead kohe tagasi tulema!”

Hoidsin telefoni kõrva äärest kaugemal ja püüdsin uurida, mis on juhtunud ja kes kellega sõda alustab.

„Kust mina seda tean? Nad kõik räägivad sellest! Konservid ja sool on poest otsas! Sa pead kohe tagasi tulema, kuuled või? Miks sa aru ei saa? Millal sa tuled? Ära pane toru ära!”

Lubasin, et arutan asja Ernstiga, ja lõpetasin kõne. Silvi helistas sedamaid uuesti ja kordas oma tiraadi veel kaks korda, ilma ühtegi uut fakti lisamata.

Ütlesin Ernstile: „Tundub, et poliitiline olukord on tõesti hullemaks muutunud. Järsku peaksime siiski tagasi keerama?”

Ernst silmitses mind jahmunult. „Aga Eerik, see poliitiline olukord ongi ju täpselt see põhjus, miks me sellel retkel oleme! Me peame leidma tulnukad ja andma neile üle ametliku abipalve!”

„Ernst, kas sa tõesti usud ise seda jama? Kui tulnukad oleks tõesti olemas ja siin meie planeedil kohal, kas sa ei arva siis, et nad oleksid pidanud juba ammu sekkuma?”

„Sa ei saa aru kõrgematest tsivilisatsioonidest,” ohkas Ernst väsinult. „Kui nad suudavad lennata siia, siis nad on ilmselgelt kõrgemalt arenenud. Ja mida kõrgemalt nad on arenenud, seda enam hindavad nad teiste elusolendite privaatsust. Neil on kindlasti doktriin, mis ei luba neil omaalgatuslikult vahele segada teiste tsivilisatsioonide arengusse. Kui aga esitada ametlik abipalve, siis nad ei saa seda ignoreerida.”

„Ja mis paneb sind arvama, et sinu palve kvalifitseeruks ametlikuna?”

„Sest ma olen ohustatud liigi esindaja!”

Nähes, et ma ei saa aru, jätkas Ernst pikema selgitusega: „Kui sa mõtled, et abipalve peaks esitama ÜRO või mingi valitsus, siis oled sa asjadest ikka väga valesti aru saanud. Mis ei ole muidugi üllatav, arvestades ajupesu, mida me lapsepõlvest peale oleme pidanud läbi tegema. Aga siiski, selgelt mõtlevale inimesele on ilmselge, et niinimetatud ametlikud valitsused ei esinda enam ammu oma rahvaste huve ja on moondunud omavahel rivaalitsevateks parasiitorganismideks, mis käituvad oma primitiivsete ja agressiivsete reeglite järgi, millel ei ole mingit pistmist nende rahvaste heaoluga, keda nad nagu peaksid esindama.

Kõigi sisemiste ja välimiste tunnuste järgi on riiklikud moodustised omaette liik, mis muuseas taastoodab ennast edukalt, tekitades järjest uusi sarnaseid moodustisi. Aga nad ei ole iseseisvad organismid, nad parasiteerivad meie peal, kasutades inimeste ajusid ja kehasid oma struktuuride ülesehitamiseks! Ja tagatipuks on nad muutunud meie enda liigile äärmiselt ohtlikuks, üksik inimene ei saa alustada sõda teise inimese vastu, aga üks riik teise vastu saab, ja arva ära, kes selle käigus kannatab! Muidugi inimesed, mitte riigid!

Ja asi ei piirdu riikidega, hiidkorporatsioonid on samasugused parasiitorganismid. Kas sa tead, kui palju dollareid suurfirmad iga filmi või mängu eest tahavad? See kõik läheb parasiitide nuumamiseks, inimestele ei jää midagi!

Kõrgem tsivilisatsioon saab muidugi kohe aru, et tegemist on ühe liigi represseerimisega teise liigi poolt, seda nimetatakse muuseas genotsiidiks ja see on keelatud Genfi konventsiooniga! Ära arva, et tulnukad lasevad ennast petta, valitsused küll üritavad jätta muljet, et nad esindavad inimesi, aga on ilmselge, et see ei ole tegelikult nii ning seega olen mina kui üks vähestest inimliigi esindajast, kes asjadest aru saab, täiesti kvalifitseeritud esitama abipalvet oma liigi nimel.”

„Kas Genfi konventsioon ei ole mitte sõlmitud just nimelt riikide poolt, nende riikide poolt, keda sa süüdistad kõigis pattudes?” tundsin tagasihoidlikku huvi, kui Ernst oli selle pika kõne innustatult ette kandnud.

„See on silmakirjalik nagu kõik nende teod! Vahel on nad sunnitud vastu oma tahtmist tegema õigeid asju lihtsalt selleks, et jätta muljet, et nad on inimesele millekski kasulikud! Ja ära arva, et nad sellepärast kuidagi paremaks muutuvad!”

„Aga Ernst, miks sa ikkagi arvad, et tulnukad meid aitaksid? Kui nad on nii kõrgelt arenenud nagu sa räägid, siis kas meie ei näi neile nagu sipelgatena? Kui üks sipelgapesa asub võitlema teise sipelgapesaga, kas siis sina kui inimene ja kõrgema liigi esindaja ei peaks vahele astuma ja sõja lõpetama? Tunnista ausalt, mitu korda sa oled seda teinud!”

Ernst vaatas mind pika pilguga. „Sa ei ole ikka mitte millestki aru saanud! See on täpselt see, millest ma rääkisin! Kuni keegi sind ei häiri, vaatad lõbuga, kuidas sipelgad üksteist hävitavad. Aga kujuta nüüd ette, et üks sipelgas tuleb spetsiaalselt sinu juurde ja annab edasi spetsiaalse palve, et sa sekkuks ja lõpetaks tapatalgud! Kas sa ei tunneks nüüd vajadust midagi ette võtta? Kas sa ei arvaks, et liiki, kes on võimeline sellisel moel ennast väljendama, tuleks aidata ja igal moel tema väljasuremist vältida?”

„Okei, saan aru,” püüdsin kaasa mängida. „Aga ikkagi, miks Uluru? Miks me ei võiks tulnukatega kontakti võtta näiteks kodus interneti kaudu?”

„Kes täpselt ütles sulle, et sipelgad on tingimata alam rass? Kui sa vaatad ümberringi, siis mida sa näed? Tuhandeid termiidipesi! Ja kui sa vaatad Ulurut, siis mida see sulle meenutab? Kas pole see hiiglaslik termiidipesa? Kas pole mitte võimalik, et see on tulnuktermiitide kosmoselaev, mis õnnetuse tagajärjel on pidanud keset Austraaliat maanduma? Isegi Bill Bryson kirjutas oma raamatus, et Uluru on parim koht tulnukate leidmiseks. Lühidalt: kui me otsime tulnukaid Austraaliast, on Uluru esimene ja peamine koht, kus seda teha!”

Sain aru, et Ernstile vastu vaielda on lootusetu, kuigi minu teada peaksid sipelgad ja termiidid küll täiesti erinevad asjad olema. Kui telefon jälle helisema hakkas, lülitasin selle ilma vastamata välja.

* * *

Hommikul olime varakult autorendifirma ukse taga. Nipsakas tibi teatas meile, et meie leping ei näe ette asendusautot ja et nagunii peame kõvasti oma rahakotti kergendama, kuna meil pole ette näidata politseiprotokolli selle kohta, et meie polnud kokkupõrkes süüdi. Lahkusime vihaselt kontorist ja otsustasime vaatamata katkisele konditsioneerile sõitu jätkata.

Auto kõrval seisis kõhn paljasjalgne tüdruk, suur kokakoolapudel pikkade sõrmede vahel tilpnemas. See oli muidugi Potoroo. Meid märgates venis ta suu kõrvuni ja ta tervitas meid üles-alla hüpeldes.

„Mida sina jälle tahad?” päris Ernst tõredalt. „Ära taksoteenuse peale rohkem looda! Kõss minema!”

„Lähedus soov Uluru sisalik!” teatas tüdruk pead kallutades. „Pidevus katkendlik ümbrus sisalik. Lähedus suhteline Uluru madu, pidevus hea madu sisalik.”

„Ei mingit Ulurut ja ei mingeid sisalikke!” teatas Ernst. „Vähemalt mitte sinu jaoks! Sina lähed kohe tagasi sinna asutusse, kust sa plehku panid! Või veel parem – näe, seal seisab paar politseinikku! Kohe anname su neile üle ja nemad tegelevad edasi! Vot sulle sisalik!”

Potoroo kiikas politseinike poole. Tema nägu tõsines ja suu tõmbus kitsaks kriipsuks. Aeglaselt tõstis ta käe ja suunas pika väljasirutatud sõrme Ernsti poole. „Seadus range sina piraat!” ütles ta vaikselt.

„Misasja?” jahmus Ernst. „Mis jama sa ajad? Mis piraat?”

„Tõlgendus ümbrus sina piraat!” kordas tüdruk juba valjemini ja vaatas politseinike poole, kes midagi omavahel arutasid. „Viide toimiv mäng sisalik, nimi import sisalik ’Revenge of Duty’, nimi import sisalik ’Need for Greed 4’!”

„Kust sa neid tead?” jahmus Ernst ja vaatas tahtmatult oma koti poole. Arvutimängud olid tema ainuke nõrkus, kuid loomulikult ei olnud ta nõus parasiitfirmadele nende eest ühtegi senti maksma. Austraalia autorikaitseseadustele keerati aga iga aasta vinte peale.

Tüdruk kehitas õlgu ja kõõritas politseinike poole.

„Mokk maha, väike väärakas!” sai Ernst julgust tagasi ja trügis Potoroole lähemale. „Ära looda, et politsei mingit räpast jõmpsikat kuulama hakkab! Kao siit kohe minema, või muidu...” tõstis ta raske kämbla, et tüdrukule äiata.

Potoroo jälgis teda huvitatult, kergitas siis ühe oma pikkadest sõrmedest – ja suur mehemürakas jäi paigale. „Mõju vähene loosung piraat. Seadus range sina ahistaja! Seadus range sina vägistaja!”

Ja järsku purskusid tema silmist pisarad. Politseinikud katkestasid oma jutu ja hakkasid meie poole vahtima.

Ernst tardus paigale ja kui talle kohale jõudis, milles teda süüdistatakse, vajus ta näost ära ja lasi käed rippu. Väljavaade järgmised kümme aastat Austraalia vanglas veeta ei tundunud talle vist väga ahvatlev.

Tüdruk takseeris teda uudishimulikult, puhkes siis naerma ja patsutas teda oma väikese käega rinnale. „Kartmine tarbetu madu sina! Ümbrus väike sisalik hea. Sõit soov mina Uluru!”

Nende sõnadega tõmbas ta auto tagaukse lahti ja ronis sisse.

* * *

Linnalähedane asustus lakkas peagi ja meie ees ulatus taas silmapiirini tühi maanteelint, mõlemal pool laius hõredalt spinifeksipõõsastega kaetud tasandik. Ernst oli otsustanud väljapressijat tagaistmel ignoreerida.

„Mida kuradit nad siin keset kõrbe teevad?” karjus ta üle lahtistes akendes ulguva tuule mühina.  Sain aru, et ta mõtles Alice Springsi. Tõepoolest, see oli veider koht, 30 tuhande elanikuga linnake keset tühjust, lähima tuhande kilomeetri ulatuses ainult lehmafarmid, endised postijaamad ja mahajäetud kullakaevandused. Ja aborigeenide asulad.

Kolmkümmend kilomeetrit enne Ulurut tõkestas meie tee sõjaväe kontrollpunkt. Kiivri ja automaadiga noor sõdurpoiss kiikas korra läbi akna autosse ja teatas: „Piirkond on suletud. Keerake ümber!”

„Mis on juhtunud?”

„Oleme sõjas.”

„Mis sõjas? Kellega? Kuidas?” küsisin ehmunult. „Kas Uluruga on tõesti midagi lahti?”

„Te peate meid läbi laskma, meil on tulnukatele ametlik petitsioon!” teatas Ernst sõdurile autoriteetsel häälel.

Sõdur ei teinud meid kuulmagi, ainult viitas automaaditoruga tuldud teed tagasi.

Sõitsime aeglaselt tagasi ja peatusime teeäärses puhkekohas, et asja seedida. Lülitasin mobiili sisse, kuid levi muidugi ei olnud. Häälest ära kakaduud krääksusid puude otsas. Pilvitus taevas tiirutasid kotkad, otsides ettevaatamatut madu või sisalikku. Higist läbiligunenud särk kleepus keha külge. Võileivad ei äratanud erilist söögiisu.

Potoroo leidis varikatuse serva alla kootud võrgu keskelt alustassisuuruse musta-punasekirju ämbliku, kelle ta kohe pihku võttis ja tükk aega uuris. Me ei hakanud vahele segama, olgugi et enamik Austraalia ämblikke on rohkem või vähem mürgised – või kui aus olla, siis pigem selle pärast.

Järsku täitis taevalaotust terav müra, mis jättis kakaduude kisa täiesti varju. Madallennul kihutas üle kõrbe kaks hävitajat, millele järgnes veel kaks. Äkitselt tekkis esimesest paarist ühe taha kobrutavmust suitsusaba, lennuk kaldus otsekui juhuslikult siia-sinna ja võttis lõpuks kindla suuna maa poole. Plahvatust ennast ei olnud võsa tagant näha, kuid suur tolmupilv kerkis üles ja mõnesekundilise hilinemisega jõudis pärale ka kokkupõrke kärgatus.

„Mida kuradit?” Ernst oli püsti tõusnud ja vahtis pikksilmaga taevast, mis oli nüüd sama sinine ja rahulik kui mõni hetk varem.

Auto lähedal ületas teed emude salk. Kaks lindu ees, kaks taga, jooksid nad rivikorras täpselt plahvatuse suunas. Ernst õnneks seda ei näinud, ta oli ikka ametis taevasse vahtimisega. Ma ei hakanud talle midagi ütlema, oli selge, et tema vererõhk oli niigi kõrge.

„Kui siin on sõda, ei tea, mis siis kodus veel toimub?” kurtsin selle asemel.

„Side nõrk risk Eesti.” kostus selja tagant.

Pöördusime Potoroo poole ja põrnitsesime teda jahmunult. „Kust sa tead, et me Eestist oleme?” küsisin ma.

„Mis risk?” küsis Ernst.

Tüdruk kihistas naerda ja hüples jalalt jalale. „Usaldus kõrge mina info. Prognoos maksimum risk vesi, resonants miinimum koht Otepää.”

„Kust sa tead, et ma Otepääl elan?” küsis Ernst kahtlustavalt.

Tüdruk kehitas õlgu ja osutas tolmusele kõrvalteele. „Suund kindel Uluru sisalik, veerema kindel sina sisalik!” kinnitas ta ja jooksis paljaste jalgade välkudes tee kõrvale võssa.

„Oota!” hüüdis Ernst. „Kes sa oled? Mis sa meist tahad? Tule kohe tagasi!” Ta tahtis tüdrukule järele tormata, kuid pidi kohe vandudes nõelteravate okaste eest taanduma, kätel verepiisad.

„Nii ei saa seda jätta!” teatas ta. „Roni sisse ja sõidame. Ma ei saanud tollest sonimisest küll suurt sotti, aga pole võimatu, et see tee viibki Uluru juurde.”

„Ernst, pea nüüd hoogu! See plika on püstihull, kas sa tõesti usud ühtki tema sõna! Ja isegi kui see tee läheb sinna, kuhu arvad, kas sa oled tõesti kindel, et tahad niimoodi sõjaväe selja taha hiilida?”

Ernsti silmis hõõgus pahaendeline tuluke. „Küll me selle mäe üles leiame, ära muretse. See kuramuse Uluru on kosmosestki näha! Aga on selge, et midagi seal toimub, ja just sellepärast me peamegi sinna minema! Kobi autosse!”

Ernst vajutas gaasi, nagu sõidaks ta rallit. Tolmune tee tegi järske käänakuid ja tal oli tükk tegu auto tee peal hoidmisega ning kividest, aukudest ja termiidipesadest mööda laveerimisega. Meie taga kerkis õhku suur punane tolmupilv. Tolm tungis ka lahtistest akendest sisse ja krigises hammaste vahel.

Püüdsin kaardil meie asukohta leida. „Ernst, minu arust ei sõida me sugugi Uluru poole, pigem vastupidi,” teatasin ma lõpuks.

„Mis sa jamad, näe, mägi paistab!” osutas ta käega ettepoole. Tõepoolest, võsa vahelt võis aeg-ajalt näha punaselt kumavat mäeharja.

„See peab olema mingi teine mägi. Me ei ole Uluru lähedalgi!”

„Uluru on täiesti unikaalne, teist sellist mäge ei ole. Viie kilomeetri pikkune ja 300 meetri kõrgune punane liivakivimonoliit keset tasandikku.  Seda ei saa millegagi segi ajada!”

Pikkamööda jõudsime lähemale ja pidin tunnistama, et mägi nägi tõesti reklaambrošüüride kaanepiltide moodi välja.

Ernst oli vist samuti jäänud mäge vahtima ja ei märganud õigel ajal täpselt keset teed turritavat põlvekõrgust termiidipesa. Viimasel hetkel ta pidurdas ja püüdis kõrvale pöörata, kuid see ei õnnestunud. Tugeva mürtsatusega põrkas auto vastu takistust ning jäi hetkega seisma, otsekui oleksime vastu seina sõitnud. Pidin õnne tänama, et mul turvavöö kinni oli. Sellegipoolest tundsin suus veremaitset, ilmselt olin endale keelde hammustanud.

Ronisime vaevaliselt autost välja ja tegime selle ümber ringi. Auto esirattad olid mõlemad sissepoole pöördunud nagu pardi jalad. Tekkinud vaikuses võis kuulda, kuidas mingi vedelik autost välja sirises. Oli selge, et see riistapuu omal jõul enam edasi ei liigu. Termiidipesal seevastu ei paistnud midagi häda olema.

„Millest nad neid teevad?” imestas Ernst termiidipesa jalaga togides. „Kas raudbetoonist?”

„Sul on ju metalliotsija olemas,” tuletasin meelde.

Ernst põrnitses moodustist kahtlustavalt. „Ei, hetkel on tähtsamat teha. Mul on tunne, et see tee ei vii nagunii mäe juurde, nii et autost poleks nagunii kasu olnud. Võta vesi ja hakkame minema!”

„Mis vesi?” imestasin mina.

„See vesi, mille sa bensiinijaamast ostsid! Ära tule mulle ütlema, et sa ei teinud seda!”

„Ma ei tea mingist veest midagi,” ütlesin nördinult. Avasin pagasniku ja pidin sealt tõusva haisu peale oksele hakkama. Kuumus ei olnud emule hästi mõjunud. Sobrasin nina kinni hoides ringi ja suure otsimise peale leidsin pooleliitrise pudelikese vett, mis lennuki peal joomata oli jäänud.

Ernst põrnitses süngelt pea kohal rippuvat päikest ja pühkis särgiga üle lauba nõrguvat higi. „No mis siis ikka. Mägi ei ole enam kaugel.”

Hakkasime minema. Kõrvetavas kuumuses oli raske isegi ühe koha peal seista, saati siis veel edasi liikuda. Higilõhna peale saabusid varsti kohale kärbsed, kes üritasid hulgakaupa meile ninna, silma ja suhu ronida. Vehkisime kätega nagu hullud, aga see paistis kärbseid ainult ergutavat. Kümne minuti pärast jõime oma veepudeli tühjaks ja viskasime minema. Seejärel lohistasime end vaevaliselt edasi.

Järsku nägime põõsaste vahel liikumist, algul ühel, siis ka teisel pool. Väikesed pärismaalaste salgad liikusid ruttamata samas suunas kui meie. Palavus ei paistnud neile kuidagi mõju avaldavat, nad sammusid rahulikult edasi ja ei teinud väljagi kärbestest, kes nende näo peal jalutasid. Ka meile ei pööranud nad mingit tähelepanu.

Ruttasime ühele salgale järele. „Kuhu te lähete? Mis seal toimub?” nõudis Ernst. Üks aborigeen vaatas segaduses ringi, nagu oleks ta alles nüüd meid märganud, manas näole midagi naeratuselaadset ja ütles: „Hellõu!” Seejärel sammus ta koos teistega edasi, nagu oleks meid hetkega unustanud.

„Ei ole nendega midagi peale hakata,” ähkis Ernst. „Peame lihtsalt kaasa minema ja vaatama, mis toimub.”

Liikusime higi pühkides ja kärbseid peletades aeglaselt edasi, suutmata kuidagi pärismaalastega sammu pidanud. Noid tekkis muudkui järjest juurde ja kõik suundusid mäe poole. Neile lisandusid emude salgad, kes liikusid palju kiiremini ja väga korrapärastes rivides.

Mägi ei olnud õnneks tõesti väga kaugel ja selle nõlvad hakkasid varsti meie üle kummuma, varjates kõrvetava päikese. Pidin tunnistama, et mägi tundus tõesti Uluru moodi. Kui päris mäe juurde jõudsime, kinnitasid seda ka mitmesugused keelutahvlid nagu „See on Aṉangu hõimu meeste rituaalide koht, pildistamine keelatud!” ja „Uluru mägi on püha ja sellele ronimine on vastuolus Tjukurpa reeglitega!”

Potoroo ootas meid mäeserva juures. See ei üllatanudki meid eriti. Tüdruk jälgis huviga meie vaevalist kulgemist ja naeris lõbusalt, kui me juhtusime kivinukkide otsa komistama. Siis tõmbas ta selja tagant välja oma lahutamatu kokakoolapudeli ja ulatas meile: „Koostis algne jook madu.”

Kulistasime tänulikult magusat vedelikku ja ma sain jõudu korralikumalt ringi vaadata. Pärismaalased ei teinud keelusilte märkamagi ja ronisid mitmes reas mäest üles. Jõudnud sobivale kõrgusele, istusid nad maha või heitsid hoopis pikali. Neile järgnesid emud, kes kippusid siledal kivil libisema ja pidid end noka ning tiivajuppidega järele aitama.

Potoroo viipas ka meid üles, turnisime vaevaliselt mõnikümmend meetrit kõrgemale ja võtsime aset esimese sobiva kaljunuki peale.  Ernst hingas raskelt, kuumus ei mõjunud talle tõesti hästi. Ta jõllitas tuimal pilgul meie ees laiuvat spinifeksipõõsastega kaetud ühetaolist tasandikku.

„See on kindlasti mingi usuline rituaal,” arvasin mina. „Varsti tuleb preester kõnet pidama.”

„Ei ole neil mingeid preestreid,” ühmas Ernst tülpinult. „Krokodill ja sisalik on nende preestrid, ja nemad kõnet ei pea. Sa vaid kuula neid, nad ei oska korralikult rääkidagi, mis kõnesid sa tahad neile pidada?”

Korraga tundsime tugevat nõksatust. Kas tõesti maavärin? Haarasin kaljust kinni, kuid rohkem tõukeid ei järgnenud.  Seepärast ma ei pannudki kohe tähele, et kõrbemaastik meie all liigub.

„Ma teadsin seda!” sosistas Ernst vaikselt. Ta oli nüüd elavnenud. „See ON kosmoselaev! Brysonil oli õigus!”

Kiirelt kaugenevat maastikku jälgides ei saanud ma muud teha kui temaga nõustuda. „Aga kes seda juhivad? Kus need tulnukad on? Ja miks nad aborigeenid kaasa võtsid?”

„Vahet pole, me peame nad kiiresti üles otsima!” hüüdis Ernst ja hüppas püsti. Ta tormas Potoroo juurde ja hakkas toda raputama. „Vii meid kohe tulnukate juurde! Me peame nendega otsemaid rääkima!”

Potoroo vaatas Ernsti üllatusega. „Viibimine vähene madu Austraalia, klass rass valge madu. Sobivus kõrge tulnukas sina, sobivus madal tulnukas mina.”

„Ta tahab vist öelda, et aborigeenid on siin kogu aeg elanud ja et tegelikult oleme meie tulnukad,” oletasin ma.

Ernst ajas kandilise lõua ette ja põrnitses altkulmu tüdrukut. Ta pahistas õhku läbi ninasõõrmete järjest valjemini ja kiiremini, kuni hakkas kõvasti hingeldama ja vajus jõuetult istukile. „Miks siin nii külm on?” kähises ta.

Tundsin nüüd ka ise, et kõrbekuumus on asendunud lõikavalt külma õhuga, mis pealekauba tundus iga hetk hõrenevat. Pilku allapoole heites sai ka selgeks, miks. Kõrb oli jäänud kaugele alla, olime mõne hetkega tõusnud mitmeid kilomeetreid. Meelekohtadesse lõi terav valu.

Pärismaalased istusid stoiliselt kalju peal. Ei külm ega õhupuudus paistnud neid kuidagi häirivat. Emud seevastu heitsid kõhuli, sirutasid kaelad piki kivi välja, sulgesid silmad ja jäid tardunult lamama.

Ernst varises pead kinni hoides pikali ja hakkas oigama. Potoroo jälgis teda uudishimulikul ilmel, raputas lõpuks pead, patsutas peopesaga vastu kaljut ja ütles: „Lähedus soov Uluru muld.”

Kalju hakkas kohe laskuma ning õhk muutus jälle hingatavaks. Hõõrusin oma külmast kangeks tõmbunud liikmeid. Taamalt paistis mingi suur linn, kuid me maandusime sellest kaugel, ookeani ääres. Ernst ajas vaevaliselt end istukile ja jõllitas ainiti Potorood, kes kihistades teatas: „Sobivus madal lend sina! Transport algeline sina Eesti.”

Pikkade liipavate sammudega lähenes meile suur emu, härmatanud kividel libisedes.  Potoroo võttis tema nokast plekist Mozarti šokolaadikuulide karbi ja ulatas Ernstile: „Valik üksmeelne sina valve!”

„Mis see on? Suveniirid?” ei saanud Ernst millestki aru. Ta tegi karbi lahti. Karbis ei olnud šokolaadikommid, vaid kaks väikest tuhmidest metalsetest kolmnurkadest ehitatud raami. Kummagi  keskel rippus sädelev ümmargune kerakene, ilma et ta oleks raamiga kuidagimoodi ühenduses olnud. „Mis ma nendega pean tegema?”

„Tähendus ligikaudne ajalugu tehnoloogia. Tegemine halb sina sisalik. Säilitamine hea sina sisalik!” selgitas Potoroo. Siis tõusis ta püsti ja viipas allapoole.

Sain aru, et aeg on lahkuda. Upitasin Ernsti kuidagimoodi üles ning teda kaenla alt toetades koperdasime mööda järsku kaljut alla ja varisesime liivale pikali.

„Risk kõrge koht Sidney, kasutus võimalik relv sisalik, tase keskmine sisalik relv. Suund soov koht Wollongong!” teatas Potoroo ja osutas nähtud suurlinnale vastassuunas. Seejärel pahvatas ta naerma ja hakkas lõbusalt üles-alla hüplema.

Jälgisime osavõtmatult, kuidas tohutu punane kalju hääletult õhku tõusis ja kiirelt kaugusesse kadus.

„Ma vist tean, mida kõik need sisalikud ja maod tema jutus tähendasid,” ütlesin ma lõpuks. Need on vist muutujad, nagu x ja y matemaatika võrrandites. Lihtsalt tähistavad midagi. Teises lauses ära seletatud.”

„Nii et ta rääkis valemeid?” küsis Ernst ja vajus mõttesse. „Aga mida siis tähendavad kõik need sisalikud ja maod nende piltide peal, mida me nägime?”

„Iga madu ja sisalik viitab millelegi muule,” pakkusin ma. „Kui pildil on kümme sisalikku, siis on tegemist kümne abstraktsioonikihiga, mis on kindlasti üksteisega mingil huvitaval moel seotud.”

„Kas sa saad aru, millest sa räägid?” vaatas Ernst mind pika pilguga. „See tähendaks, et aborigeenid ongi tulnukad, keda me otsime!”

„Ma ei tea, kas nad on tulnukad, aga teistsugused on nad kindlasti. See on ju tegelikult ilmselge. Nad on teisest maailmast, tasub vaid korraks neile otsa vaadata. Ja kuuekümne tuhande aasta jooksul on neil piisavalt aega olnud end täpselt niimoodi sisse seada, nagu nad tahavad.”

„Ja kuhu nad siis nüüd sõidavad?”

„Ilmselt kuskile kaugele. Kui sipelgad otsustavad oma pesad ja terve metsa napalmiga maha põletada, peavad karud kolima.”

„Ja kes on siis Potoroo? Nende juht, tõlk, nuhk või robot?” nõudis Ernst.

Sellele küsimusele mul vastust ei olnud. Ütlesin ainult: „Potoroo ei ole nimi. Potoroo on muutuja z.”

Ernst vaatas kommikarpi oma käes ja ma teadsin, et tulnukad olid teinud õige valiku. See karp läheb kõige sügavamale keldrikorrusele Ernsti hoidlas ja ükski inimene või valitsus ei näe seda niipea.

Kaugel võis näha teravat valgussähvatust, mis lõi põhjapoolse taeva heledamaks kui päikese. Ajasime end vaevaliselt püsti ja hakkasime vastassuunas liipama.

Jutt: Sierra (Bar Hiid)

„Raisk!“ röögatas Pääv, kui rikošett plaksatusega tema õlga maandus, aga seersandi hääl mattus majaseintel plagiseva kuulirahe kõrvulukustavasse mürglisse. Poleks tabamus teda pikali paisanud, ei pruukinuks kaaslased Pääva pihtasaamist tähelegi panna.

Hoolimata kõikidest missioonidest ja nüüdseks ligi kaks aastat valel planeedil vaenulike võimude eest redutamist polnud Pääv kunagi kuulitabamust omal nahal tunda saanud. Ta oli neid ainult teiste peal tunnistanud ja tohterdanud. Pääv teadis alati, et varem või hiljem tuleb ka tema hetk. Väljaõppel ei teinud keegi talle emaka omamise eest vastutulekuid ja tal polnud mingit põhjust oodata enamat ehedalt vaenlaselt lahinguväljal.

Pääva sitke keha prantsatas põrandale. Tema pea käis küljega vastu maad ja kartulikarva määrdunud juuksed paiskusid üle näo laiali. Hetk peale langemist kuulis ta karukasvu seersant Lehtla madalat möiret: „Pääv pihtas!“ See hetk sööbis Pääva mällu – Lehtla aukartustäratavalt pikk ja jäme kogu neid sõnu kuuldavale hõikudes, mehe ronkmustad kräsujuuksed ereda aknavalguse taustal lendlemas.

„Tuli seis! Hoidke varju, jumal küll!“ karjus leitnant Rabakaev meeskonnale. Rabakaev oli pikka kasvu mees, heledate sassis juuste, sirge lõua ja tugeva ninaga. Leitnandi hääletoon kõlas Päävale rohkem ahastava palumise kui enesekindla käsuna. See polnud Rabakaevu moodi. Tavaliselt suutis ta kõike, mida ütles, öelda julgustavalt. Praegune ebaharilik toon kinnitas, et nad on tõsises jamas. Nad kõik teadsid seda.

Oleks vaid kolonel elus – tema oleks teadnud, kuidas siit pääseda, jõudis Pääv tabamusest meeltesegasena mõelda. Ta pigistas ägisedes oma õlga ja vaatas otsivalt koloneli poole. Aga midagi polnud muutunud. Kolonel Kuningi kortsulise ja isalikult julgustava pilgu asemel vaatas talle vastu külma laiba võõraks purunenud poolik nägu. Pääv lebas tema kõrval. Nende vereloigud segunesid.

Pääv ei teadnud kui palju KPRi sõdureid neid piirab, aga tule järgi tundus nagu neid oleks terve rühm. Võib-olla rohkem. Vähemalt oli lagendikul seisev metsamaja, kust nad öövarju leidsid, priskete kiviseintega.

Eile õhtul oli Pääv tõmmanud koidueelse valve. Nõme vahetus, mis lõikas une kõige magusama koha pealt pooleks. Kuning oli enne teda, aga ta ei tulnudki Pääva äratama. Selle asemel lõpetas meeskonnaülem oma valve esikupõrandal vedeleva laibana. Pääv oli silmad avanud automaadivalangute ja hõigete peale. Ta oleks praegu andnud kõik ühe rutiinse nõmeda koidueelse valve eest.

„Mul on survet vaja!“ karjus Pääv läbi vesiste silmade leitnant Rabakaevu suunas, proovides asjatult vasaku käega verejooksu paremast õlast pidama saada. Rabakaev, koloneli surma järel nüüd meeskonnaülem, kükitas akna all varjus. Süümepiinad pigistasid tema kõri. Ta oleks pidanud olema parem leitnant. Parem abi oma kolonelile. Ta oleks pidanud olema hoolsam, targem, ettenägelikum. Hääl tema sees kisendas, et koloneli surm on tema süü. See, et Pääv pihta sai, on samuti tema süü. See hääl ajas teda iiveldama.

Rabakaev raputas pead, justkui und peletades. Ta andis kiired käekäsklused, et meeskond varjus püsiks ja sööstis madalale hoides veres aeleva Päävani.

„Kuidas see iskonitist läbi tuli?“ päris ta meedikult.

„Me oleme neile kaks tundi hagu andnud! Ma ei saa lõputult fookust hoida. Keegi meist ei saa!“

„Tal on õigus, leitnant. Me ei saa siin lihtsalt istuda,“ lisas Lehtla.

Kuulid vingusid kakofoonilises kooris ja puistasid tuppa kivitolmu. Tolm paakus Pääva veristele sõrmedele ja juustele. Pääv nägi Rabakaevu näos hirmu. See oli põhjendatud. Neli meeskonnaliiget veel püsti, kaks maas. See jama oli kaela sadanud täiesti ootamatult. Nad viibisid mahajäetud majas, hõredalt asustatud metsas. Lähikonnas polnud baase ega isegi tsiviilasulaid. Nii ohutu piirkond, kui asjaolusid arvestades olla sai. Kuidas kurat nad kõikidest võimalikest kohtadest just siin orki lendasid?

„Suru siit!“ õpetas ta leitnanti, suunates tema käe haavatampooniga kaenla alla. Ristis hambad ei suutnud tatti pritsivat piinakarjet kinni hoida, kui Rabakaev jõuga tema kaenlaalusele vajutas. Läbi valu piidles Pääv enda all kasvavat verevaipa ja kompas vasaku käega haava ümbrust.

„Kurat küll, kuul on sees!“ ahhetas ta murduva häälega. Ta mõistis enda situatsiooni liiga hästi. Kuul oli kaevunud liigesesse. Kaenlaveen kokkupõrkes puruks rebitud ja imeliku tuimuse järgi otsustades õlapõimik samuti. Ta vajas operatsioonilauda. Pääva kurk tõmbas klompi. Tema silmad hakkasid kipitama. Tal oli endast hale. Ta tahtis nutta.

„Sõlm teisele poole,“ nähvas ta, proovides praktilise juhendamisega masendavaid mõtteid eemale peletada. Pääva õpetuste saatel õnnestus Rabakaevul meedik niivõrd kinni siduda ja valuvaigistada kui olemasolevad vahendid võimaldasid. Süst ei tuhmistanud ainult Pääva valu, vaid uputas ka tema ärevust.

Peagi uitas ta rahulike silmadega mööda kiviseid aknaavasid ega osanud öelda, kas nende servil märatsenud kuulitorm oli raugemas või tundus see nii tulenevalt tema seisundist.

„Jääb tasasemaks,“ kommenteeris Lehtla lootusrikkalt, kinnitades sellega Päävale, et täheldus tule vaibumisest polnud tajuhäire. „See tähendab ainult, et neile on raskem tulejõud appi saabumas,“ torkas seersant Mägi. Ta oli ümara ninaga mees, silmatorkavalt lopsaka vuntsiga, kastanpruunid juuksed lohakalt ühel küljel. „Kuidas kurat nad meid siit pärapõrgust üldse üles leidsid?!“ kirus ta tigedalt.

Korra või paar minuti jooksul pandi mõni lask maja poole teele, aga võrreldes varasemaga oli maad võtmas suhteline vaikus.

Pääva mõte eksles juba mujal. Näiteks selle ümber, kuidas nad olid juba kaks neetud aastat pidanud sellel ajast maha jäänud kolkaplaneedil oma elu eest võitlema. Näiteks selle ümber, kuidas ainus, mis neid koju naasmast takistas, oli lihtsaimagi tubulaarsidet võimaldava ühendusseadme puudumine. Näiteks selle ümber, kuidas nad kõik Sierra meeskonnas hoolimata koos veedetud aastatest üksteist perekonnanimedega kutsusid. Mis üldse oli Lehtla eesnimi? Kas tal üldse oli eesnimi? Võib-olla oligi see ühtlasi tema eesnimi? Lehtla Lehtla? Pääv ei suutnud itsitamist tagasi hoida.

Pääv on pilves, otsustas seersant Karell. Karell oli kidur kuju. Lühike ja peenike keha, hall nahk ja aukus silmad. Meeskonna luuraja. Kiire analüütilise mõtlemisega.

Tema hinnang olukorrale oli järgnev.

Miinused. Meeskond oli sisse piiratud. Väljas oli mitukümmend KPRi sõdurit, mõne aja pärast arvatavasti rohkem. Kolonel Kuning oli surnud, seersant Pääv sandistatud. Leitnant Rabakaev oli veidralt eemalolev. Tema kohta ebatavaline, aga ka olukord oli ebatavaline.

Varustuse eelist polnud – oma relvad kaotas Sierra üsna alguses, kui pärast planeedile eksimist end naiivselt kohalike võimude kätte andis. Praegune relvastus oli varastatud ja vaenlastega võrdne.

Plussid. Sierra oli eliitüksus, oskustelt võimekam kui väljas olevad sõdurid. Mis veel? Iskonit muidugi. See voolas nende veres ja seda ei suutnud võimud neilt ära võtta. Fokusseerides polsterdas iskonit kehakoed ja andis tavatraumadele immuunsuse. Neil oleks võimalus üle elada kiire väljamurdmine, kui oleks, kuhu minna.

„Ma proovin nendega läbi rääkida,“ katkestas leitnant Rabakaev Karelli mõttelõnga. Kolm allesjäänud meeskonnaliiget – vibalik Karell, hiiglaslik Lehtla ja vuntsiline Mägi – kergitasid kõik kulme. Nende jaoks oli see järjekordne näide Rabakaevu ebaiseloomulikust muserdusest. „Ma annan ennast vangi kui nad lubavad teil minna,“ täpsustas ta silmkontakti loomata. Rabakaev ise leidis plaanist natukenegi leevendust lämmatavale süütundele. Kui tema oli kõiges süüdi, pidi tema ka kõigega vastutama.

„Halb mõte,“ paotas Karell esimesena suud, „Kuning avas halba aimamata ukse ja sai ilma hoiatuseta valangud kaela. Miroša ei taha meid elusalt“.

„Me ei laseks sul ennast Mirošale vangi anda isegi kui ta nõus oleks,“ täiendas Lehtla vennalikult, „Mõtleme parema plaani välja. Oleme alati mõelnud.“

„Ma olen enda mänguasja valmis nokitsenud. Kasutame parem seda,“ pani Mägi meeskonna mittenõustumisele punkti. Ta oli Sierra sapöör, nii et kõik teadsid, mida ta silmas pidas.

„Kui suure paugu see teeb?“ küsis Karell.

„Liiga suure. Me peame sellega kavalad olema. Siit majast õhatuna pühiks see terve lagendiku puhtaks ja omajagu metsa peale. Meist ei jääks midagi alles. Isegi mitte iskonitiga,“ vastas Mägi.

„Aga kui see plahvatab siin ja meie oleme seal, nende juures?“ uuris Lehtla.

„Tavalise inimese rebiks see puruks ka metsaserval, aga iskoniti abiga? Ma ütleks, et meil oleks arvestatav võimalus löök üle elada.“

„Viiskümmend meetrit lagedat õue, siis metsaserv. See on vabalt tehtav jooks,“ rõõmustas Lehtla, „Ainult et me ei saa Pääva ja Kuningit ju maha jätta“.

„Meil pole valikut,“ vaidles Karell.

Lehtla hakkas vastu vaidlema, aga Mägi lõikas uue teemaga vahele: „Millega vaenulikud siia tulid?“

„Kaks soomukit ja neli veoroomikut,“ vastas Karell, „Kõik maskeeritud ja enamus rinde taga. Üks soomuk peidetud ette, kirdeservale.“

„Kindel või? Mina ei näinud midagi,“ kahtles Lehtla.

„Seepärast olen luuraja mina,“ laskus Karell uuesti sõnelusse.

Edasine vaidlus kostus leitnant Rabakaevule kauge kajana. Meeskonnaliikmete langemine oli ta rööpast välja löönud. Kui neetult saamatu pidi ta leitnandina olema, et oli lasknud tänasel päeval juhtuda? Ta tahtis nurka pugeda ja ennast haletseda, aga vaikselt tõusis tema teadvusesse tõdemus, et mis iganes juhtus, on ta praegu nende juht. Temalt oodati otsuseid. Jah, ta oli oma meeskonda alt vedanud, aga nüüd oli tal valida, kas veab neid veel rohkem alt või päästab, mis päästa annab.

„Aitab!“ käratas ta üle arutelu, „Tegevuskava on järgmine. Uks on lääne peal. Lehtla, sina oled minuga. Murrame uksest välja, jookseme metsaservale ja tagasi. Hoia iskonit pinges – me peame selle üle elama. Karell, kohe kui põhitähelepanu meile fikseerub, paned sina teiselt poolt aknast välja ja kaaperdad selle soomuki. Mägi – sina jääd siia, me ei saa riskida, et sa viga saad. Keegi teine sinu mänguasjaga mängida ei taha. Hoolitsed, et mõni uljaspea vahepeal majja ei tungiks. Karell toob soomuki maja juurde, kõik ronivad peale ja tõmbame minema. Mänguasja jätame siia tiksuma, plahvatus katab taganemist. Miroša maksab. Maksab valusalt“.

Kõik meeskonnas tundsid kõik kergendust, nähes, et vana hea leitnant Rabakaev on jälle see, kellena nad teda teadsid. Pääv, kes oli parasjagu põiganud enam-vähem selge teadvuse faasi püüdis kinni Rabakaevu pilgu. Nad vaatasid üksteist mitu hetke sõnatult. Rabakaevu hing oli sama puruks nagu Pääva keha. Pääv hingas katkendliku sõõmu õhku. „Ma usun Sind, Rabakaev,“ leidis ta lõpuks sõnad, „Sa päästad meid ära. Oled alati päästnud.“ Rabakaev tahtis viimasele vastu vaielda, aga suutis vaid suud maigutada. Lõpuks, rohkem Pääva kui enda jaoks, ta noogutas.

Inspektor Miroša hoidis ühes käes binoklit ja sõi teisega võileiba. Veerand tundi tagasi lõppes majast vastutuli. Miroša lootis, et järelikult olid nad kellelegi kuuliga sisse murdnud. Võib-olla isegi mitmele, aga ta ei tahtnud unistustega ahneks minna.

Varsti saab see läbi, teadis Miroša. Sierra teeb kas meeleheitliku katse välja murda, mis juhul nad langevad või jäävad nad sinna kükitama, kuni rasketulejõud kohale jõuab, mis juhul nad samuti langevad. Kaks aastat taidlemist ja tagaajamist saab lõpuks joone alla.

Veel koidikul oli Miroša olnud murelik. Kui ta möödunud öösel Sierra asukoha ootamatult teada sai, oli reageerimiskauguses vaid tema ise koos käputäie saatjatega.  Nad kükitasid hommikupoolse öö maja ümber luurates ja abivägesid oodates, kes pidid saabuma kahes laines – esmalt viivituseta teele saadetud korrakaitserühm ja paar tundi hiljem lähimas baasis komplekteeritud miinipildujad.

Kui vana Kuning majaukse hommikul lahti lükkas, et vett lasta, oli esimene sats abivägesid alles kahe kilomeetri kaugusel. Miroša selg oli kattunud külma higiga. Olnuks Kuning märganud, et Miroša ja tema kamp põõsastes kükitavad, oleks kogu Sierra neil hetkega kraes olnud. Miroša poleks suutnud isegi vastupanu osutada.

Kolonel Kuningi suurenenud eesnääre koostöös sooviga tualeti asemel värske õhu kätte astuda olid mõrvanud Miroša lootuse Sierralt alistumist nõuda. Ta nägi jätkamiseks vaid ühte, riskantset võimalust.

Noore Vratise kotkasilm ei vedanud alt. Kui esimene valang poleks tabanud... Miroša ei tahtnud sellele mõelda. Kogemus näitas, et kuulid hakkasid Sierra tüüpidele peale ainult siis, kui nad olid kas hajevil või kui neid külvati kümnetest automaatidest korraga. Poiss väärib medalit.

Hukkunud pealik tekitas piisavalt palju segadust, et Sierra kiire vasturünnaku asemel peitu tõmbus. Veerand tundi hiljem oli Miroša käsutuses kuue korrakaitsja asemel juba kuuskümmend.

Miroša lasi binoklil kaelale rippu jääda ja võttis võileiva korralikult kahte kätte. See maitses hästi. See maitses võidu järele.

Miroša ei armastanud oma tööd. Ta oli ministeeriumi käske täitnud piisavalt kaua, et veenduda nende ideoloogilise jura silmakirjalikkuses. Ainus, mida ta tahtis, oli teha täis oma viiskümmend neetud juhtumit, et erupaberid kätte saada ja ülejäänud päevad suvilas veeta. Tal oli seal väike töökoda vaaside voolimiseks. Voolimistöö ei teeninud, aga vähemalt sai seda teha armastusega.

See elu oleks pidanud tal praeguseks käes olema. Miroša oli lahendanud keskmiselt kolm juhtumit aastas. See oli hea tempo. Kui tema lauale maandus juhtum number nelikümmend kaheksa, Sierra toimik, polnud Mirošal aimugi, kuidas see tema pensioniplaani nöökima hakkab.

Kui ta esimest korda toimikut sirvis, ei suutnud ta oma silmi uskuda. Konflikt taevataguste tulnukinimestega. Ta tundis mõnda aega isegi Sierrale kaasa, sest, nagu toimikust selgus, olid nad end algselt ise ministeeriumi kätte andnud. Sierra oli lootnud, et KPR aitab neil konstrueerida sideseadme, mille abil kodustega ühendust võtta ja keegi järele kutsuda.

Ministeerium pidas paremaks anda nad üle riiklikule meditsiiniteaduste laborile. Pärast üha intensiivsemaks muutunud inimkatseid murdis Sierra välja. Ministeerium tahtis neid tagasi. Mirošale oli antud volitus nii lepete sõlmimiseks kui tapmiseks. Peaasi, et Sierra vabalt KPRi aladele hulkuma ei jääks.

Nüüdseks oli Miroša kaastunne aegunud. Mida rohkem lähenemiskatseid Sierra verevalamiseks pööras ja mida rohkem pidi Miroša ustavate alluvate matuseid külastama, seda enam vahetus tema kaastunne põlgusega. Tagantjärgi oli tal isegi hea meel, et tänane kinnipidamine veretult ei laabunud. Aegamööda oli ta hakanud Sierrat kogu hingest vihkama. See oli Sierra süü, et ta pidi ikka veel teenima vastikut riigiaparaati. See oli Sierra süü, et töökoda suvekodus...

Kärisevad automaadid rebestasid vaikuse. Miroša pillas viimase võileivatüki ja rabas binokli. Proovivadki välja murda! Miroša tundis, kuidas veri pähe tõusis ja süda vasardama kukkus. Otsustav hetk! Ta lootis kõigest väest, et tema plaan õnnestub. Lootis kõigest väest, et Sierra proovib kaaperdada peibutiseks seatud soomukit lagendiku kirdeserval, mis oli süütamiseks valmis seatud.

Püssid hakkasid kõrvulukustavalt karjuma. Karell luges viieni ja sööstis aknast välja. Madalalt, kiirelt, sihikindlalt. Rabakaev ja Lehtla tõmbasid teisel pool maja tuld endale. Karell teadis, et esialgu ei osanud keegi teda sihtida. Ta andis jalgadele valu.

Veel nelikümmend viis meetrit liikuda. Karelli kõrv tuvastas lahingukäras esimesed enda kohta käivad hõiked. Nelikümmend meetrit soomukini. Lasud hakkasid Karelli suunas vihisema, aga läksid kaugelt mööda. Kolmkümmend viis meetrit. Esimene kuul põrkas vastu Karelli roideid. Tema tahtejõud oli tugev, iskonit fokuseeritud. Tabamus jättis vaid sinika. Kolmkümmend meetrit. Teine tabamus, seekord vasaku kõrva kohale. Valus, aga ohutu. Kakskümmend viis meetrit minna.

Karelli pilk püsis soomukil. Lohakal maskeerimisvõrgul polnud luuraja silma vastu lootustki. Enamik vaenulikke olid masinast kaugemal, ainult kaks päris külje peal. Mõlemad neist andsid tema poole tuld. Karell muigas. Kuulid põrkusid nahalt. Kakskümmend meetrit. Lähenedes muutusid lasud täpsemaks ja tugevamaks. Karell põikas järsult paremale ja tõstis vasaku käega käsipüstoli. Kolm lasku, kaks laipa. Soomuk oli vaba. Viisteist meetrit.

Automaadivalangud panid maapinna Karelli ümber mullaselt tantsima. Ainult seitse lasku olid tabanud ja mitte ükski neist viga teinud. Soomuki ukseluuk oli lahti! Karell tänas oma õnne. Kümme meetrit. See oli peaaegu liiga lihtne. Kui rumalad, et jätsid soomuki juurde vaid kaks valvurit! Kui lohakad, et ukse pärani unustasid! Mis neil arus oli, et soomuki siia parkisid? Viis meetrit. Karelli analüüs huugas ülekoormusel. Sellised vead polnud Mirošale kombeks. Soomukil polnud siin mingit taktikalist eesmärki. Kuidas ta nii vähestelt pihta sai? Mis lõhn see selline on?

Karell jõudis soomukini. Ta ei peatunud. See polnud õige. Lõks! Karell oli kindel. Ta kihutas otse soomukist mööda ja põrutas oksteraginal tihnikusse. Lasud kaikusid kõrvus, aga Karell teadis, et on nende sihikutelt kadunud. Mets varjas teda. Ta jätkas jooksu.

Mis edasi?! Karelli pead täitsid järeldustehted. Rabakaev on armastav juht. Ta ei loobuks ühestki liikmest, isegi kui nad on haavatud või surnud. Ilma soomukita Pääva ja Kuningit päästa ei saanud. Rabakaevu hoolivus määrab Sierra hukule. Karelli tagasiminek ei päästaks midagi. Meeskonna hülgamine oli moraalselt vale, aga ellujäämine oli Karellile olulisem kui moraalsus.

Kas ta jääb nüüdsest üksi? Aga kui meeskond ikkagi pääseb? Ta vajas rohkem andmeid.

Karell rahmas hoo pealt vasakule käele jäänud tammetüvest ja hiivas ennast üles okste vahele. See oli vägev isend, kindlasti ümberkaudsetest kõrgem. Peaaegu hääletult ronis Karell oravana ladva poole. Ta leidis endale kõrgemalt okste vahelt sobiva koha. Vaade oli vägev. Majaõu paistis selgelt kätte. Karell sättis end pessa. Madalamad puud ja tihedad oksad varjasid tema alumist külge. Isegi tema ise poleks suutnud maa pealt märgata kedagi, kes siin istuks. Ta hingas rahunevalt ja jäi ootesse. Mis iganes pidi majas edasi saama, siit võis ta sellele tunnistajaks olla.

See oli hetk, mida Vratis oli oodanud. Veel eile pidas 18-aastane Vratis oma elu kõige õnnestunumaks päevaks seda, mil ta kolm aastat tagasi „Vaprate Noorkodanike“ laskmisvõistlustelt riikliku kuldmedali koju tõi. Alates tänasest pidas ta oma elu kõige õnnestunumaks päevaks tänast. Pärast seda kui ta hommikuhakul viiekümne meetri pealt majast välja astunud bandiidikõbile kuuliseeria kümnesse kihutas, oli inspektor Miroša mõõtnud teda pilguga, mis täitis noore Vratise sooja uhkusega.

Omaenda meisterdatud sihik püssi peal, istus noor Vratis kõrge männi ladvas, majaõue edelaservas, just nii nagu inspektor teda juhendanud oli. Viimased minutid oli Vratis väledat aknast välja põgenenud bandiiti stabiilselt oma sihikul hoidnud, aga päästiku vajutamata jätnud. Ta teadis, et sellest poleks kasu. Pealegi oli inspektor keelanud soomuki vargust segada. Vratise töö algas siis, kui bandiit lõksust mööda kihutas ja põõsastesse kadus.

Kui Vratis sihtmärgi kaotas, jõudis ta juba muretsema hakata, et on oma ülesandega põrunud. Peagi ilmus saak aga kõrge tamme okste vahelt uuesti tema sihikusse. See väike tüüp oli osav. Ta liikus Vratise sihikus nõtkelt nagu sisalik. Viimaks jäi bandiit paigale. Ta peitis ennast okste vahele nii neetult hästi, et kui Vratis poleks olnud kõrgel positsioonil ja ise näinud, kuidas bandiit sinna ronis, poleks ta teda märganud isegi õigesse kohta vaadates.

Vratis ootas, et salakaval luuraja natuke rahuneks. Ta luges kümneni. Vratis hingas rahulikult välja, kuni rist sihikul täpselt õigesse kohta vajus. Ta vajutas päästikut. Pauhh! Bandiidi pea nõksatas taha poole ja järgmiseks kukkus surnud lihakott puu otsast alla, justnagu suvaline maha lastud jahilind. „Värdjas,“ mõmise Vratis rahuolelevalt. Enam polnud kahtlust. Täna oli tõesti tema elu kõige õnnestunum päev.

Miroša üksuses teeniv korravalvur polnud kunagi tundnud võrreldavat valu sellega, kui Lehtla püssipära tema ninaluu alt üles kildudeks virutas. Automaatide kisa oli kõrvulukustav. Rabakaev ja Lehtla olid jõudnud metsaservale ja võtnud käsikähmluses maha mitu korravalvurit, aga neile peale vajuv tulejõud oli kasvamas talumatuks. Mõlemad mehed olid kaetud kriimude ja verevalumitega, aga pääsenud tänu iskonitile tõelistest vigastustest. Nende võhm oli otsakorral.

„Aitab! Tagasi!“ röökis Rabakaev Lehtlale. Mehed alustasid hambad ristis üle õue maja poole jooksmist. Kuulid piitsutasid neid vihase valuga. Intensiivse märuli keskel oli raske mõtteid korrastatult liigutada ja alles siis kui nad olid poolel teel tagasi, läbis Rabakaevu teadvust põhjus, miks nad üldse välja olid tunginud. Ta viskas kiire pilgu suunda, kust Karell pidi soomukiga lähenema. Tema kõht keeras sõlme, nähes, et soomuk oli paigal ja Karelli ei paistnud.

Hetk õõnsat jahmatust oli kõik, mis vaja, et iskonit pisutki lõtvuks. Samal hetkel tema säärt tabanud kuul ei põrganudki tagasi, vaid puuris jõhkrutsevalt läbi pindluu. Tabamuse füüsiline jõud koos valu ja ehmatusega röövisid ummisjalu tormavalt Rabakaevult igasuguse tasakaalu. Tema tahe oli treenitud ja reageeris valule keskendumisega iskonitile. Kui ta mööda maad veeres, tabasid veel mitmed lasud, aga leitnandi mõttejõud hoidis iskoniti tugevana ning koheseid haavu juurde ei kuhjunud.

Paar sammu tagant poolt tulnud Lehtla tõmbas leitnandi hoo pealt jalule, aga mõistis kohe, et pealik polnud jooksuvõimeline. Lehtlal polnud kahtlust, et vigastatud Rabakaev sellise kuulipeksu all elusalt majani ei jõua. Rabakaev oli alati kõigi liikmete eest väljas olnud. Lehtla polnud kunagi teeninud kaitsvama juhi all. Ta ei saanud pealikut hätta jätta.

„Sul on võhm väljas!“ karjus Lehtla, toetades liipavat Rabakaevu kaenla alt, „Mina pole isegi higine! Mine ees, ma katan!“

„Ei!“ käratas Rabakaev. Tema oli juht. Tema pidi vastutama. „Pane edasi! Ma tulen järgi!“ käskis ta. Kuulid peksid neid ebameeldivalt kibedate nahalaksudena.

Lehtla vangutas pead. „Ära pabista, boss!“ karjus ta lõbusalt, „Need hernepüssid on mulle lapsemäng!“

Rabakaevu südames polnud ruumi lahendusele, kus Lehtla teda katma jääks. Ometi nägi mõistus selgelt, et Lehtla talus tampimist hõlpsamini. Rabakaev ägises kuulilöökide all, Lehtla vaid turtsatas nende peale. Mehemürakas oli meeskonnas kõige suurem, kõige sitkem. Rabakaev teadis, et peab targalt otsustama.

Rabakaev tõstis sõrmed üles ning karjus: „Loed kümneni ja tuled järgi!“ Lehtla noogutas ja näitas pöialt.

Rabakaev liipas maja poole edasi, Lehtla pööras talle selja ja jäi seisma näoga metsa ja vaenlaste poole. Ta ajas käed külgedele laiali ja röökis irvitades: „Kas see ongi kõik, mida suudate?!“ Lasud koondusid Lehtla peale, rebides niigi räbalateks kistud riideid olematuks, kuulid põrkumas rinnalt, jalgadelt, isegi näolt, jättes järgi veritsevaid sinikaid. Ta kiikas selja taha ja veendus, et leitnant liipas edasi aina kergema tule all. Rabakaev oli aastatega Lehtla lojaalsuse välja teeninud ja Lehtlal oli hea meel, et sai seda lõpuks välja näidata.

Lehtla seisis kui kalju huilgava kuulitormi käes. Ta oli lugemisega jõudnud viieni, kui tundis, et peab nüüd päriselt pingutama hakkama. Läks nagu ebameeldivaks. Mitte midagi sellist, mis oleks teda muretsema pannud või suutnud näolt irvitust pühkida. Ta suutis selle vabalt ära kannatada.

Seitsmeni jõudes Lehtla nägu siiski enam naeratus ei ehtinud. Need raiped hakkasid päriselt valu tegema. Aga valu polnud Lehtlale võõras. Mis nad arvasid, et suudavad päriselt temale, seersant Lehtlale, häda teha või? Lehtla sõi nendesuguseid hädapätakaid hommikuks. Jugadena voolavad kuulid tagusid teda igast suunast.

Üheksa juures oli Lehtla verine. Tema murdumatu tahe ja iskonit püsisid. Ükski kuul polnud sisse murdnud. Aga just nagu olid need rebinud tema riided, nokkisid need nüüd tükk tüki haaval iga tabamusega lahti tema nahka. Veriselt lotendavate nahalappide hulk tema kehal kasvas, aga see polnud Lehtlale midagi. Mis ta siis tegema pidi? Alla vanduma? Lehtla oli tulnud elusalt läbi galaktilistest sõdadest, mille suguseid need algelised kolkatotalitaristid ettegi ei suutnud kujutada!

Kui esimene kuul Lehtlale päriselt liiga tegi ja tema kõrva minema viis, andis valu talle ainult tahtejõudu juurde. Mida iganes nad teha võisid, jagu polnud neil võimalik temast saada, otsustas Lehtla. Kui esimene kuul tema kõhtu sisse kaevus, polnud ka sellest midagi. Lehtla tõmbus vaid pisut küüru, aga seisis edasi ja järgmised kolm kõhule maandunud kuuli põrkasid tagasi.

Neljas aga ei põrganud. Viies puuris end samuti soolte vahele. Tina kuhjus Lehtla kehasse, aga ta keeldus alistumast. Keeldus isegi pikali kukkumast. Tahtejõu taha asi ei jäänudki, aga veel mõned sekundid halastamatu survega lihvivat kuulirahe ja tema jalgadel polnud alles piisavalt lihaskude, et keharaskust toetada ning need murdusid kokku.

Pikali maha vajununa teadis Lehtla veel ainult ühte asja – tema võidab ja nemad kaotavad. Ta ei teadnud kuidas, aga kuidagi pidi see juhtuma. Kohe peale väikest hingetõmmet ta veel näitab neile. Lihtsalt väike hingetõmme. Õige väike, kinnitas ta endale ja sulges igaveseks silmad.

Rabakaev liipas üle ukseava ja varises käpuli. Mägi sööstis madalale hoides ligi ja tõmbas ta mööblist ehitatud barrikaadide taha varju. Väljast peale valguv mürgel pani terve maja vappuma.

„Kaugel soomuk on?“ hõikas Mägi üle lärmi.

„Soomukit ei tule,“ vastas Rabakaev läbi ristis hammaste, kahe käega purunenud jalast kinni hoides.

„Mis mõttes ei tule?! Kus Lehtla on?“

Rabakaev ei vastanud.

„Ta jäi üksi?“ ägestus Mägi, „Aga Karell?“

Viha ja ahastus peksid Rabakaevu sisimas üksteist vahule kuni ta seda kõike enam sees hoida ei suutnud. Rabakaev tõmbas kopsud õhku täis ja lasi selle kõik valla karjega. Ürgse, sõnadeta karjega. Karjega, mille korjas üles isegi inspektor Miroša teisel pool lahinguvälja.

Mägi mõistis. Tema silmad läksid vaikselt verele. Põsed hakkasid õhetama. Ta seiras põrnitseva pilguga ruumi jäänud meeskonnakaaslasi.

Pääv lebas teadvusetult vastu seina, äratundmatult puruks lastud kolonel Kuningi kõrval. Leitnant Rabakaevu nägu oli kaame ja tühi, tema käed pakkisid laisalt lahti valuvaigistavat süstalt. Mägi ei häirinud mõte suremisest. Küll aga häiris teda vaatepilt leitnant Rabakaevu saatusest.

Rabakaev oli kõige toetavam juht keda ta teadis. Kolonel Kuning oli olnud karm ja jäärapäine, leitnant Rabakaevul oli koloneli parema käena kombeks seda puhverdada. Et kolonel Kuning vaenlase käe läbi hukkus, tundus omamoodi auväärne. Et leitnant Rabakaev peaks selliselt surema, näis ebaõiglane. Leitnant tundis ennast alati isiklikult süüdi, kui mõni meeskonnaliige kannatas. Milline tasu oli hoolivale juhile selle kõige eest ette nähtud? Seal ta nüüd küürutas, jalg purustatud, mehed tapetud, hing murtud. Mägi kujutles Mirošat seda kõike kusagilt põõsast pealt vaatamas, teed rüüpamas ja muhelemas.

Mägi ei saanud enam olla. See kõik ajas tal silme eest mustaks. Talle aitas sellest jamast. Mägi tõusis otsustavalt püsti ja marssis kõrvaltoa poole.

Mõned aknast sisse kihutavatest kuulidest andsid tema pihta latakaid. Üks neist lõi piisavalt valusalt vastu põske, et Mägi ärritada, mispeale ta reflektiivselt aknaava poole vaatas ja märkas metsaserval üles seatavaid miinipildujaid. Ta kiirustas edasi. Varsti oli ta kõrvaltoast tagasi, istus barrikaadi varjus ja askeldas süles lebava meetri pikkuse silindrikujulise kaadervärgi kallal.

Leitnant Rabakaev kössitas nurgas. Süst oli mõjumas ja valu järele andmas. Ta suutis jälle mõtelda. Tema pääsemine polnud enam kõne all. Rabakaev tundis peaaegu kergendust, et see kõik tema jaoks läbi saab. Ta ei talunud võimalust, et peaks pärast kõike, mis siin tema vastutusel aset leidis, ise ellu jääma. Ta jälgis Mägi askeldamist. Mägi jääb ellu. Rabakaevul oli plaan, kuidas vähemalt seda tagada.

„Anna mulle andeks, et ma sellel juhtuda lubasin,“ palus Rabakaev Mägilt.

Mägi ei suutnud vastata. Tema kõrvus kohises. Ta polnud võimeline sõnu lausuma. See, et Rabakaev oli murtud andestust paluvaks inimvareks ajas teda ainult veel rohkem närvi. Ta askeldas sõnatult edasi, põsed kuumad. Ta vajas kättemaksu. Kättemaksu selle eest, mis leitnandile tehti. Kättemaksu Mirošale.

„Ma tean, et on raske mind ja Pääva maha jätta,“ kõneles Rabakaev edasi, „Aga sa oled ainuke, kellel jalad all on. Ainuke, kes saab kindla surma raadiusest välja joosta. Ma võtan pommi sülle. Vajutan päästikut kohe kui piisavalt kaugel oled. Sa elad selle üle, nemad mitte“. Mägi ei reageerinud, kuid paistis, et sai nikerdamisega ühele poole. Ta pani tööriistad kõrvale ja tõusis koos seadeldisega püsti.

Rabakaev tajus Mägi klaasistunud silmade taga laamendavat maru, kuid ei saanud selle sisust aru enne, kui Mägi koos pommiga välisukse poole astuma hakkas. „Oota! Mida Sa teed?!“ karjus ta Mägile. Mägi oli vihaga ääreni täidetud, seda kallas lausa äärest üle. Ta läks ja virutas jalaga lahti viimased riismed, mis välisuksest järel olid.

Rabakaev karjus tema poole nii et kõri oli valus, aga mürgel, mis Mägi välja ilmumise peale lahti läks, summutas kõik hääled, mida inimolend suutnuks kuuldavale tuua. Rabakaev nägi barrikaadi vahelt, kuidas Mägi, pomm kaenlas, üle välja marssis. Rabakaev hingeldas. Siis pööras ta ringi ja heitis kõhuli maha. Ta ajas iskoniti pingesse ja surus ennast nii maadligi kui sai, käed kaitseks kuklale tõmmatud.

Plahvatus purustas kõik. Rabakaevule tundus nagu oleks keegi proovinud ainsa hoobiga tema keha kõikidest vedelikest puhtaks lüüa. Maailm käis ringi ja asjad lendasid arusaamatutes suundades. Kõrvus vilistas ja mürises läbisegi. Valgus ja pimedus vaheldusid. Miski kiskus teda ühes suunas ja siis kümnes suunas korraga. Ta tundis end kosmilise sulena ajajõgede kärestikes, uppudes kõiksuse lõpmatuis sügavikes, teadmata isegi oma nime.

Kui Rabakaev lõpuks maailma mingilgi määral aduma hakkas, polnud maja enam olemas. Hoovi ja metsaserva asemel laiutas ülesküntud mullasoga.

Rabakaev polnud ikka veel kindel, kes ta on ja mida ta siin teeb, aga ta otsustas, et talle aitab tänaseks ja ta läheb koju ära. Osa tema vaistust tahtis suunata teda kõndima, aga Rabakaev ei saanud täpselt aru, mis see kõndimine oli või kuidas see käis. Liikuda ta siiski suutis, nii et ta siis liikus. See oli kuidagi veider, aeglane ja vaevaline.

Kui ta oli natuke aega teel olnud ja jõudnud pahaendelisse mullaste murtud kändude maailma, nägi ta nende vahelt läbi liikudes elutuid kogusid. Üks neist oli kuidagi tuttavlik ja Rabakaev liikus lähemale. Ta peatus laiba kõrval ja põrnitses. Põrnitses pikalt. Põrnitses, kuni neuronid hakkasid segi löödud mäluühendusi vaikselt korda seadma.

Rabakaev pilgutas intensiivselt silmi, aga ainult üks pilkus. Ta teadis seda meest. Miroša! Tema hinges kasvas viha. Ta virutas värdjale. Virutas veelkord. Ja veelkord! „Miks?!“ röökis ta tema peale. „Sa ju lubasid! VÄRDJAS! SA LUBASID MULLE!“ Rabakaev peksis elutut keha ja nuttis.

Kui Rabakaev oli Mirošaga salaja ühendust võtnud, oli Miroša lubanud rahu. Kõigil oli sellest tagaajamisest kõrini! Rabakaev tahtis lihtsalt, et tema meeskond saaks koju. Kas seda oli siis palju palutud? Kaks kuradi aastat ringi hiilimist! Iga kord kui KPR neile kusagil peale sattus, tapsid nad enesekaitseks kõik maha. Kellel seda vaja oli? Kes sellest võitis?!

Kuningi plaanid ei aidanud neid kodule lähemale, aga kogu meeskond kummardas teda nagu jumalat. Nii nagu Kuning ütles, nii pidid kõik tegema. Kuning polnud pärast esialgset kinnipidamist nõus enam sõnakestki võimudega vahetama. Kui väiklane võis üks mees olla?

Inspektor Miroša oli Rabakaevuga raadio teel nõustunud. Ta oli tänanud Rabakaevu rahukäe eest ja nad olid koos kirunud seda lõputut ajujahti. Miroša oli ministeeriumi nimel vabandanud ja lubanud, et ei luba neid enam katsealusteks teha. Oli lubanud, et alistumisel aidatakse neil luua ühendus koduga. Oli lubanud, et kui Rabakaev annab asukoha, piiratakse nad ülekaalukate jõududega sisse ja tehakse rahupakkumine. Aga inspektor Miroša osutus valetajaks. Ja leitnant Rabakaev osutus reeturiks.

Rabakaev valas oma viha Miroša laiba peal välja, kuni ta enam ei suutnud. Kui korrakaitsjad lõpuks tapaväljale jõudsid, ei leidnud nad ainsatki elavat tunnistajat. Ei kedagi, kes oleks juhtunut seletanud. Neil jäi avanenud vaatepildi kohta palju vastuseta küsimusi. Vahest kõige kummalisem neist oli leitnant Rabakaevu jalutu ühekäeline laip inspektor Miroša rinnal viimset und puhkamas.

Jutt: Langtoni maailm (Joel Jans)

Kogu planeet oli mässitud seitsmesse eri koostisega atmosfäärikihti ning iga kord, kui kapsel ületas järjekordse sellise piiri, kerkis okse kurku. Ekraanidelt vilksatasid mööda pilved ning nende tagant paistis planeedi levinuim pinnavorm - hiiglaslik punane kõrb. Oleksin tahtnud seda põhjalikumalt silmitseda, aga pildi pidev värin tekitas minus uusi iiveldushooge.

Hetkeks tundus, et jõuan isegi tervena pinnale pinnale, aga just kõige viimane atmosfäärikiht sai saatuslikuks ning suutmata enam hambaid koos hoida läkitasin kõik orbiidil manustatud proteiinid kiivrisse.

Minu vastas istuv Müller ei öelnud sõnagi, aga tema hävitav pilk andis piisava hinnangu. Aga mind see ei häirinud. Sõnad võivad teha haiget, aga pilgud elan ma üle, eriti kui need pärinevad Müllerilt. Oma kosmosereisi esimestel kuudel oleksin tundnud selle suurekasvulise vana kosmosesõduri ees häbi, aga kaks aastat samas laevas elamist teevad hoolimisega imet. Peale viit kuud tülitsesime juba nagu vana abielupaar ehk olime jõudnud vanade kosmosekarude keeles „kuldpulmani”. Mis tähendas seda, et võimalusel ei rääkinud me üldse ja lihtsalt põrnitsesime teineteist vihaselt.

Skafandri kiivrisüsteemid alustasid lurinal okse eemaldamist ning maandur toetas valju põntsuga oma jalad vastu planeeti. Olin peale maandumise vintsutust enam kui kindel, et kogu ülejäänud päeva leban ma voodis ja toibun, aga nagu ka rappumine, kadus ka iiveldus ja hetkel, mil luugist välja astusin ja Langtoni oma silmaga nägin, ununes paha tunne täiesti. Autopiloot oli meid maandanud platood meenutava mäe tipus ning silmapiiril paistis sellega sarnaseid mägesid veelgi. Muidu oli planeet täiesti lage, kui mitte arvestada siin-seal auravaid happejärvi. Punase kääbustähe valgus rüütas kogu planeedi verevasse ruskesse kuube, kus kauguses liikuvad pilved meenutasid tulekahjukuma ning koonusjad platoomäed helkisid telliskivipunaselt.

Keset seda kõikmõeldavate punaste toonide orgiat torkasid horisondil olevat üksikud sinised triibud teravalt silma ja ma mõistsin, et need olidki ilmselt langtonlased – kohalik kummaline eluvorm, kelle tõttu me siin üldse olimegi.

Maandumispaiga ümbrus ise kihas inimtegevuse arvukatest märkidest. Igal pool meie ümber mürisesid suured robottraktorid ning taamal paistis viiest eri suurusega kuplist koosnev uurimisjaam.

„Päris rõve mülgas,” mühatas Müller. „Sellise lääguse peale tahaks juba isegi roopi panna...”

„Sul ajab iga planeet südame pahaks. X-31 oli liiga metsik ja niiske. Stross-8 on aga jälle liiga lage,” vastasin ärritunult. Langton tundus päris huvitav ja see, et Müller end kohe algusest peale selle vastu häälestas, ajas mind närvi.

„Jah sest ma tahan planeeti kus oleks inimesi, elu, tööstust.”

„Ehk siis New-Kasahh?”

Müller krimpsutas valulikult nägu.

„Ära hakka! Seal on ju kõik elanikud nagu puuga vastu pead saanud. Üks tühine liberaalne jobu ajab teist sarnast hipit taga.”

„Okei, ütle mulle üks planeet mis sulle meeldib? Üksainus!”

Kuid Müller ei öelnud midagi, vaid viipas meile läheneva hõljuki suunas ja ma jäin vait.

Hõljuk peatus tolmupilve õhku paisates järsult otse meie ees, selle luuk klõpsas lahti ja sinna ilmus skafandris pea.

„Jõudsitegi kohale, hüpake peale.“

Põrnitsesime Mülleriga lärisevat hõljukit ja selle päikesepoisina säravat juhti.

„Ja kes te olete?“

„Teaduskeskuse juht Arno Suvi.“

Ronisime hõljukisse, kuigi jaam tundus naeruväärselt lähedal.

„Näitan teile kohe tööobjekti või tahate enne puhata?” uuris Arno, kui olime end istuma sättinud.

Mülleri näost oli näha, et tema oleks ilmselgelt kuhugi puhkeruumi holovideote taha vajunud. Minu tuju ning tervis olid aga täiesti taastunud ning avaldasin häälekat soovi planeediga tutvuda.

Arno lükkas turbiini täistuuridele ja tõstis masina ulja kaarega õhku. Alustuseks tegi ta tiiru ümber platoo ja näitas meile seda kuhu ta täpselt komputrooniumit soovis. Selleks oli baasist sajakonna meetri kaugusel puhastatud nelinurkne plats, kuhu juba varemalt nähtud robottraktorid väsimatu agarusega maaki kokku tassisid ning seda püramiidi meenutavasse kuhilasse kokku surusid. Ega seal ausalt öeldes midagi väga vaadata polnud ning Arno mõistis ka seda ise ning pakkus, et võib meile ka langtonlasi näidata.

„Mis elukad need täpselt üldse on? Mingid ühiselulised korallid?” uuris Müller ning mõistsin, et tüüpiliselt temale polnud ta ka see kord viitsinud objekti kohta jagatud infot läbi uurida. Arnot ei paistnud selline võhiklus sugugi solvavat, hoopis vastupidi. Tal ei avanenud ilmselt sageli võimalust enda tööst rääkida ning nüüd pääses jutt kui paisu tagant liikvele.

„Jah, esialgu pidasid ka esimesed planeeti uurinud sondid Langtoni eluvorme mikroorganismide kolooniateks, aga mida rohkem me oleme neid uurinud, seda põnevamaks on nad osutunud. Aga kui te vaatate nüüd vasakule siis näete neid ka ise.”

Vaatasin öeldud suunas ning silmasin kümmekonda rivvi paigutunud taevasiniselt läikivat laiku. Nende suurust oli õhust raske hinnata, aga teel loetud materjalidest teadsin, et nad olid kolm meetrit kõrged, viisteist meetrit laiad ning üle kahekümne meetri pikad moodustised, mis koosnesid miljarditest omavahel reageerivatest orgaaniliste hapete kihtidest.

„Kuid kõige huvitavamad asjad nende puhul on muidugi kivistised. Kui neid poleks olnud, ei oleks ilmselt ka meid siin, kuna aga sondide info alusel tuvastati, et langtonlased jätavad edasiliikudes maha keerukaid jälgi, mis peegeldavad neis toimuvaid protsesse. Need jäljed kuhjuvad kiht-kihilt üksteise otsa ning me oleme tuvastanud, et iga uus jälg sisaldab midagi ka varasematest jälgedest. Ehk siin toimub ilmselgelt mingit laadi informatsiooni salvestamine, selle kasutamine ja täiendamine”

„Võib-olla on see lihtsalt nende viis jääke väljutada ja teie songite nende sitas ning üritate sealt mingit mõtet avastada,” ei saanud Müller muidugi jääda oma rumalusega esinemata.

„Milleks on neil siis miljardeid retseptoreid, millega neid kivististekihte kombata?“ hüüatas Arno. „Mina usun, et nad loovad enda närvisüsteemides sealsest infost funktsioneeriva maailma ja ehk tänu komputrooniumile saame ka lõpuks teada, milline see on.“ Arno läks rääkides üha rohkem hoogu, tema senine vaikse teadlase mask langes ning sealt tagant paljastus oma alast kirglikult huvituv teadlane.

Silmitsesin meie all siniste metsatulekahjudena liikuvaid langtonlasi ning püüdsin kujutleda, milline võiks olla olendite maailm, kellel pole peale keeruka keemilise kompamismeele mitte mingit muud tajuorganit. Kuid mu kujutlusvõime jooksis kriginal kokku ja andsin alla.

„Nagu tark hallitus, mis roomab mööda lõputut raamatulehte,” võttis Arno kogu asja kokku. „Aga nüüd oleks viimane aeg üks kohv teha,“ sõnas Müller ja Arno pööras minu kurvastuseks hõljuki ümber ja viis selle baasi tagasi.

Seal sai Müller lõpuks holovideote ja kohvi juurde ning mina hakkasin koos Arno ja kahe teise teadlasega ehitusplaanidega tutvuma. Projekt oli lihtne, aga suurejooneline – neil oli plaan lasta nanomasinatel ehitada kahekümne tuhande tonnine komputrooniumi kompleks, millega siis lootsid nad täielikult simuleerida tervet karja Langtoni olendeid ning nende mustreid.

„Tühi vaev ja vaimu närimine, kui te minult küsiks,” torises Müller, kes oli oma kohvitassiga märkamatul meile seljataha hiilinud „Mina ei usu eales, et inimesed hakkavad aru saama, mida need hallitused mõtlevad. Nad on selleks liiga erinevad, pange sinna taha komputrooniumi palju tahate.”

„Seepärast püüamegi me arendada välja erilise tehismõistuse, mis suudaks opereerida nii meie, kui ka nende terminites,” seletas üks abilistest, ent Müller lõi vaid käega, läigatades sellega poole oma kohvist põrandale.

Mõlemad Arno abilised vahetasid seda nähes üllatunult pilke.

„Ütleme, et me saamegi neist aru, ja edasi? Mis siis sellest? Mis kasu me sellest saame, kui oskame nendega rääkida?”

„See oleks esimene võõrtsivilisatsioon, kellega me oleme kontakti loonud!?” hüüatas Arno assisent ärritunult ning nende vahel puhkes tuline vaidlus. Oleksin sellesse ka ise heameelega kaasa löönud, aga erinevalt baasi töötajatest pidin mina Mülleriga veel mõnda aega ühist kosmoselaeva jagama. Seega ajasin end püsti ja läksin magama.

***

Ajaks, mil ma ärkasin ja ühiskajutisse jõudsin, olid Müller ja Arno juba seal. Minu saabumisega tekkinud vaikus jättis mulje, et olin neid mingi olulise vestluse pealt katkestanud. Mõlemad mehed põrnitsesid vaikides enda kohvitasse ning ma pidin piinlikule vaikusele ise lõpu tegema, tehes ettepaneku tööga pihta hakata.

Eelmise päevaga võrreldes oli ilm sombune. Suured tumepunase rasked pilved rippusid platoo kohal nagu mäed, valmis iga hetk alla langema ja meid puruks listsuma.

Robottraktorid mürisesid endistviisi ümber maagikuhila ning üritasid seda paremini kokku pressida. Lasin Arnol need ära kutsuda, sest igasuguseid tarkvaraga varustatud masinaid oli targem nanotehnikast eemale hoida ning hakkasime pihta. Mina tegin maagist mõned pistelised proovid, Müller tõi maandurist nanomasinaid sisaldava ampulli ja Arno seisis lihtsalt kõrval, püüdis meile mitte ette jääda ning jälgis kogu protsessi siira uudishimuga. Asetasin ampullil ühele maagikangile ning sisestasime Mülleriga oma arvutitesse võtmed, mis nano aktiveerisid. Ilma nende kahe võtmeta olid need tibatillukesed masinad sama väärtusetud kui roostepuru ja kaks võtit välistasid ühtlasi ka selle, et masinaid saaks kuidagi protokolliväliselt kasutada. Ampull kiitis meie võtmed heaks, selle metallkest läks prõksuga pooleks ja värskelt aktiveerunud masinad pudenesid maagile.

Silmitsesin lummatult, kuidas nanod maaki ahmisid ja esimesi grafiitmusti komputrooniumi struktuure looma asusid. Müller minu vaimustust ei jaganud, ta haigutas valjult ja sõnas, et läheb vaatab maanduri üle, kuna turvapealikuna on ta töö tehtud ja mingit ohtu nanotehnoloogiale ei paista.

Nanod õgisid maaki eksponentaalselt kasvava aplusega edasi ja ma üritasin Arnoga juttu teha.

„Mis sa arvad” pärisin ma temalt. „Kas teil õnnestub langtonlastega suhelda?”

”Muidu te poleks ju siin, kui me nii ei arvaks?” muigas Arno kõveralt.

„Jah, aga kas nad on võimelised meist arusaama? Nad on ikkagi nii erinevad. Võimalik, et neil pole isegi mingit keelesarnast asja olemas, sest kõik mida nad teavad on vaid nende jalge all olevad mälestused.”

„Ära unusta, et nad liiguvad pikkades rivides. Ma olen näinud kuni sadu kilomeetreid pikki kolonne, kus paistab valitsevat range hierarhia. Ilmselgelt toimub seal ka mingit laadi suhtlus, mis algab esimesest karjajuhist ja lõppeb kõige viimase riviliikmega ning just seda üritame me ka esimesena dešifreerida. Aga lõppkokkuvõtteks on need spekulatsioonid ja kõik sõltub eelkõige sellest mis komputroonium välja töötab.”

Meie vahel võttis taas maad vaikus.

„Kuidas siin muidu elada on, igav vist?” püüdsin vestlust argisematele teemadele vedada.

„Jah, ega peale venelaste pole siin ju rohkem kedagi ja nemad on...” ta krimpsutas nägu „Parajad infantiilid kui aus olla.”

„Ju vist,” pomisesin automaatselt, imestades, et mulle jagatud failides polnud seda mainitud.

„On nad kaugel?”

„Mitte väga, siit kuskil seitse kilomeetrit,” sõnas Arno ja viipas käega lauskmaa poole.

Vaatasin samuti näidatud suunas aga ei näinud seal peale peale paari mäe ja üksikute langtonlaste karja midagi.

Komputroonium oli vahepeal kasvanud juba kahe meetri kõrguseks ja Arnol sai nende vahtimiselt ilmselt villand, kuna ta teatas, et tal on mingeid igapäevaseid analüüse teha ja siirdus jaama tagasi.

Üksi jäänuna tegin igavusest tiiru ümber platoo ja üritasin leida mõningaid tervena säilunud langtonlaste kivistisi. Nende leidmine osutus seejuures palju raskemaks kui olin arvanud, sest terve platoo oli baasi rajamise ja komputrooniumile tarviliku maagi hankimise käigus otsast lõpuni raske tehnikaga tümaks trambitud ning vähesed terved tükid polnud rusikast eriti suuremad.

Kuid isegi need tillukesed kämbud suutsid mind üllatada. Olin varemalt kujutanud langtonlaste kivistisi pigem mingite Maa korallide sarnastena, kuid tegelikult meenutasid nad pigem matemaatiliste valemitega genereeritud fraktaalivahtu. Kus tibatillukesed kerad ja torud moodustasid korduvaid sümmeetrilisi mustreid, millede taga tundus olevat ülikeeruline, kuid inimmõistusele kättesaamatu loogika.

Olin kivististe uurimise ja neist holosalvestustega nii ametis, et ei märganudki kuni arvutuskeskus valmis sai. Mõistsin seda alles siis kui hiiglasliku komputrooniumi poolt heidetud vari hakkas mu ülesvõtteid segama.  Selle viiekümne meetri kõrgune nanoliit kõrgus jaama kõrval nagu stardivalmis tulnukate kosmoselaev, valmis heitma väljakutset kõigile universumi saladusele. Lülitasin enda skafandri visiiriekraani tööle ja nägin kuidas. nanoliidi triljonid komponendid aegamööda ellu ärkasid ja mu silme ees joonistus välja mitmetasandiline skeem, mis oma keerukuselt ei jäänud minu arvates langtonlaste kivististele mitte väga palju alla.

Komputrooniumi jõudis vahepeal esimeste testidega lõpuni ja väljastas terve hunniku raporteid. Kontrollisin pisteliselt neist paari olulisemat ning käivitasin nüüdseks kasutuks muutunud nanomasinate enesehävituse. Viimane algatas komputrooniumi ehitusest osavõtnud nanodes keemilised reaktsioonid, mis nende imetillukesed komponendid läbi põletas ja nad lõpuks nanoliidi tugistruktuuri osadeks muutis. Nii välistas korporatsioon olukorra, kus keegi võis neid samu nanosid millegi muu loomiseks nanoliidist välja urgitseda ja taaskasutada. See keris enda laadimisriba peaaegu lõpuni -  99.9 protsendini ja väljastas veateate. Numbrid ei klappinud ehk sada tuhat nanomasinat ei suutnud hävituskäsule vastu raporteerida.

Esialgu ei osanud ma muidugi midagi halba karta. Nanod kippusid võõras ja vaenulikus atmosfääris päris sageli katki minema.  Jõudnud nanoliidi taha võisin aga veenduda, et seekord polnud asi tehnilises rikkes. Nanoliidi muidu veatult siledal seinal asetses tibatilluke arm, sedavõrd pisike, et ilma arvuti juhatuseta poleks ma seda isegi leidnud. Ainet oli eemaldatud ehk vaid mõne grammi jagu, aga sedagi oli juba liiga palju. Orion-2 elamiskõlbmatuks muutmiseks oli kulunud palju vähem. Täpsemalt vaid sadakond nanomasinat ehk selle sõrmesuuruse killuga oleks saanud hävitada vähemalt kümmekond sarnast planeeti.

Lasin komputrooniumil enda käivitusprotsessidega jätkata ning läksin Müllerit, kes turvapealikuna oleks pidanud sellega esimesena tegelema.

***

Leidsin Mülleri puhkeruumist diivanil lösutamas ja holovideosid vahtimas.

„Sada nelikümmend tuhat nanomasinat on puudu!”

„Ma tean,” ütles Müller ükskõikselt.

„Sa tead?”

„Jah, sest ma ise võtsin need sealt ära.”

Jõllitasin teda hämminguga, ma teadsin ju Müllerit ammu ja oleks temast paljugi oodanud aga vargust?

Müller sirutas samal ajal käe põuetasku ja tõi sealt lagedale termospudeli.

„Kõik nanod on kenasti siin viimase terani alles.”

„Misjaoks nad sealt ära võtsid?”

„Mõtlesin, et kui juba siin oleme võiks juba ka endale pisut raha teenida. Arnol oleks vaja siin tähesüsteemis veel paar tööd teha. Nagu selgus, on siin üks päris kena ja terraformitav planeet. Esialgu on ta muidugi sama mõttetu peldik, kui see Langton siin, aga kui veidi nanodega kaasa aidata, saaks sellest normaalse elukoha. Langtoniga kahjuks seda lootust pole.”

„See on väga tõsine korporatsiooni reeglite rikkumine.”

„Need reeglid on mõeldud kurjategijate eemale hoidmiseks. Et nad ei saaks nanodega mingit uut genotsiidi korraldada. Mina tahan lihtsalt pisut teenida ja selle käigus ühe planeedi elamiskõlblikuks muuta. Arno vaid kohendab seal natuke atmosfääri, muudab pinnase koostist ja...”

„Reeglid on tehtud seepärast, et igasugune igasugune kontrollimatu nanomasinte kasutamine on äärmiselt ohtlik,” kordasin ma. „Kas sa oled unustanud, mis Orion-2-l juhtus?”

„Orionil juhtunu pigem tõestab nanomasinate ohutust, mitte vastupidi. Nood töllid pidid tõsiselt pingutama, et oma planeet elamiskõlbmatuks känkraks muuta. Nad ei eiranud mitte ainult kõiki ohutusreegleid, vaid häkkisid ka nanomasinate kaitselülitid maha. Ma ei ole idioot, kui sa seda mõtled, ma olen koos sinuga kolm projekti püsti pannud ja tean kuidas neid kasutada.”

„Mina pole sellega endiselt nõus,“ katkestasin ma Mülleri loengu. „Anna masinad siia ja ma teen nad kahjutuks.”

Tahtsin Mülleri käes olevat termost enda kätte napsata aga ta oli kiirem ja asetas selle mu käeulatusest väljas olevale lauale.

„Kui sa oled raha pärast solvunud, siis ma ei kavatsenud sind ilma jätta. Me mõlemad saame selle pealt lõpuks päris kopsakad summa.”

„Ei!”

„Mis sul mees viga on? Kas sa tahad tõesti veel viis aastat mööda universumit kolistada ja sandikopikate eest firmale miljardeid teenida?”

Kehitasin õlgu.

„Miks mitte, mulle meeldib reisida ja võõraid maailmu näha.”

„Aga minul on neist maailmadest villand. Oled üht planeeti näinud, oled ka teisi näinud. Ja kui päris aus olla, siis on mul sinust samuti kõrini.”

Ta sirutas vööle ja tõmbas kabuurist teenistusblastri.

„Ma juba kartsin, et sa keeldud, aga mis seal ikka. Metsikutel planeetidel on ennemgi korporatsiooni töötajatega õnnetusi juhtunud.”

Jõllitasin relva ja mõistsin, et ma ei tundnud Müllerit kõigist koos veedetud kuudest tõesti absoluutselt mitte üks raas. Vargus ja nüüd siis veel relv? Ma olin pidanud teda lihtsalt ebameeldivaks tropiks aga tuli välja, et temas oli peidus veelgi tumedamaid külgi.

„Mis sa teed? Lased mu siinsamas jaamas maha? Aga Arno?” pärisin ma Müllerilt.

„Mis tal peaks olema mingist võõrast tehnikust?” sõnas Müller, aga tema hääles kõlas kõhklus. Ilmselt polnud nad siiski nii äärmuslikke meetodeid veel läbi arutanud.

„Mis kurat siin toimub?” kostis üllatunud hääl meie selja tagant. See oli üks Arno assistentidest, kes oli ootamatult ühiskajutisse astunud ning silmitses nüüd üllatunult mind relvaga sihtivat Müllerit. Ilmselt ei olnud Arno enda inimestele täit plaani avaldanud, sest assistendi näol valitses siiras hämming.

Järgnev tuli ka mulle endale üllatusena. Ma pole end kunagi vägivaldseks inimeseks pidanud ja viimane kord lõin ma kedagi ilmselt kaugel kooliajal. Aga üks hetk oli mul sealsamas kõrval seisvast kohvimasinast pärinev kann käes ja järgmisel hetkel lendas see vastu Mülleri pead. Kann purunes tuhandeks tükiks pritsides sooja musta vedelikku ja plastikukilde üle ühisruumi. Müller karjatas ning vajutas päästikule. Blaster läks lahti ning tulikuum osakeste voog lendas minust napilt mööda põletades jaama kuppelseina rusikasuuruse augu. Viimasest hakkas kohe mürgist atmosfääri sisse pahisema ning õhku täitis ärritav väävlihais. Haarasin laualt termospudeli ja sööstsin ühisruumist välja. Minu ainus võimalus oli jõuda esimesena süstikuni ning lennata sellega tagasi orbiidil ootavasse laeva, mis viiks mind järgmise asustatud maailmani. Müller võib niikaua koos Arnoga langtonlasi imetleda ja üksteise närvidele käia, kuniks neile sammal selga kasvab. Või pigem selle ajani kuni korporatsiooni mehed kohale saabuvad ning nad vahi alla võtavad.

Sain just skafandri selga, kui selle raadio tööle hakkas.

„Hei, pea kinni!” kõlas üle skafandriside Mülleri vali hääl, aga ma ei teinud tast väljagi.

„Pidage ta kinni, ta ei tohi süstikuni jõuda!” pöördus ta nüüd läbi üldside kõigile poole.

„Mis toimub?” päris Arno imestunult.

„See toimub, et kui te end kohe ei liiguta, siis olete kõik töötud.”

Mina sain niikaua lüüsist välja ja hakkasin suurte hüpetega süstiku poole jooksma.

Arno ja tema kaks abilist kes olid seni askeldanud komputrooniumi tohutu kogu varjus hakkasid samuti süstiku poole kiirustama ning mõistsin, et nad jõuavad selleni enne mind. Heitsin üle õla pilgu jaamale ning nägin, seal Müllerit blaster käes lüüsist väljumas. Ta hakkas suurte sammudega minu poole astuma ning mulle hakkas lõpuks kohale jõudma, et ta raisk tahtis mind tõesti päriselt tappa.

Hakkasin platoo servani taganema, need olid paljudest rasketest üles – alla ronivatest robottraktoritest üsna ümarateks kulutatud ja mul tekkis hetkeks lootus, et ehk õnnestub mul sealt lihtsalt alla ronida aga servani jõudes see lootus kadus. Antud mäekülg langes peaaegu, et püstloodselt paarkümmend meetrit otse alla.

„Mis kurat siin toimub ja mis sa.” nõudis Arno ärritunult. „Ma sain aru, et te olete mõlemad nõus.”

„Meie insener paistab olevat üks neist paljudest korporatsiooni ajudeta jüngritest, kes teenivad seda mõtlemata.”

„Aga blaster...?”

„Tahad eluaegset vangistust?”

Vaatasin veelkord üle platoo serva ja märkasin nüüd, et otse minu alt liikus mööda järjekordne langtonlaste rivi ja see välistas igasuguse sealt kaudu põgenemise veelgi enam. Tahtsin platoost eemale astuda aga just siis sattus mu saabas ühele vähestest veel terveks jäänud kivististestruktuuridest, see vajus sinna sügavamale sisse kui olin oodanud ning ma komistasin ja järgmisel hetkel lendasin ma juba üle ääre.

Kõik mu silme ees muutus üheks punaste toonide vir-varriks. Jõudsin juba imestada, et maapinda ei tulegi ning siis tabas see mind kogu raskusega. Mu silme eest lõi valust mustaks ning korraks arvasin, et ongi kõik.

Kuid siis teadvus selgines ja ma avastasin end keset tiheda uduga kaetud sinist lagendikku ning kõik skafandri häirekellad karjusid mulle otse kõrva.

Ajasin end käpakile ja mõistsin õudusega, et ma olin kukkunud ühe platoo ümber luusivale langtonlasel otsa. Skafandri alarmid tulid aga sellest, et mu skafander oli nende kehakeemiast sulamas.

Surusin hambad risti, ukerdasin valust välja tegemata langtonlase servani ja kukutasin end alla. Platoo kõrgusega võrreldes võib veel viis meetrit tunduda nagu nali, aga kogu mu keha oli juba hell ning teine kokkupõrge oli valusamgi kui esimene.

Olin mõne hetke valust ja šokist oimetu. Seejärel hakkas medpakk tööle, tundsin selle asukohas teravat torget ning valu taandus ja pilk tõmbus tagasi fookusesse. Mu skafander suitses nagu tõrvik ja isegi kiivris oli kerge kõrbelõhn. Vähemalt alarme enam polnud, sest skafandri arvuti oli teise kukkumise peale lõplikult rivist väljas ning esialgu tegi see mulle isegi heameelt. Samas polnud mul aimugi, palju mul võis olla hapnikku või kas skafander juba ei lekkinud? Uurisin seda niipalju kui oskasin ning tegin järgmise häiriva avastuse – termos koos nanodega oli läinud. Välitasku, kuhu olin need pistnud, ei pidanud ilmselt happelisele keskkonnale vastu ning termos oli nüüd ilmselt kusagil langtonlase turjal.

Langtonlane, kellele olin peale kukkunud ise kõrgus sealsamas, suur nagu sinine mägi ja paistis viibivat õndsas teadmatuses nii minust kui nanodest. Kuulatasin mõne hetke, ega pole kosta Arno hõljuki häält, aga valitses vaikus. Püüdsin ka raadiot tööle lülitada aga see oli viga saanud ja keeldus töötamast. Võis vaid loota, et Mülleril oli nüüd Arnoga omajagu seletamist ja mina polnud hetkel prioriteet, kuna peale seda kukkumist ei oleks tohtinud ma omal jalal kuhugi minna.

Aga kuhu mul õigupoolest minna oligi? Mõtisklesin mornilt ja äkitselt meenus mulle venelaste jaam. Ukerdasin löökaugust välja ning silmitsesin ümbrust. Kõik need pagana langtonlaste mäed tundusid ühesugused ja skafandri arvuti keeldus endiselt tööle hakkamast, mistõttu hakkasin huupi esimese taamal paistva platoo suunas astuma.

Olin ehk kõndinud vaid sadakond meetrit, kui märkasin, et langtonlane järgnes mulle ja tema kannul tuli veel terve pikk rivi suguvendi. Olin suutnud ilmselt pähe kukkuda ühele nende karjajuhile. Pöörasin järsult vasakule, ent minu pöörangukohani jõudes muutis ka karjajuht suunda ning taipasin, et ta tuli mööda mu jälgi. Kogu minu ümber laiuv tasandik oli

kohati õhema, kohati paksema kivististekihiga kaetud ning mu skafandri rasked saapad vajutasid neisse õrnadesse struktuuridesse sügavad jäljed.

Pilved taevas tõmbusid veelgi tumedamaks ning varsti hakkas ka sadama. Piisad olid madala raskusjõu tõttu rusikasuurused ning materdasid mind halastamatult. Skafander pidas õnneks endiselt atmosfääri, aga mulle hakkasid järjest rohkem muret tekitama langtonlased, kes ei kavatsenudki maha jääda. Nad järgisid iga mu haaki, mida ma mõne happejärve või suurema kivististe künka tõttu olin sunnitud tegema ning minus võttis võimust üha süvenev paranoia. Kurat teab, kuidas võivad sellised olendid suhtuda tulnukatesse, kes nende esiisade mälestustel tallavad ning kas nad ei leia lõpuks targema olevat mind hoopiski laiaks litsuda?

Tegin korraks puhkuse ja istusin ettevaatlikult ühte suuremasse kivististekuhilasse maha. Langtonlaste rivi jätkas minu suunas teed aga nad olid veel õnneks piisavalt kaugel, et võisin väikese puhkuse lubada. Püüdsin veelkord meenutada kus me olime Arnoga platool seisnud, kui ta mulle venelaste jaama näitas ja meenutada millised olid olnud taamal paistvad platoomäed, aga praegu tundus kogu maastik ühesugune miljonis punase toonis värelev põrgu. Äkki oleksin pidanud ikkagi Mülleri pakutud raha vastu võtma? Kuid ma olin näinud videosid Orionist, kus need masinad neelasid kõike mis sisaldas süsinikku ja töötlesid selle ümber teemantiks. Esimesed katsed seda orbiidilt vesinikpommidega kontrollida. Siis kaadrid inimestest tänavatel kristalliseerumas. Kogu planeeti katvad teemantvihmad, puudesalud mis helgivad päikesekäes nii eredalt, et neid on orbiidilt ilma päikeseprillideta valus vaadata. Parem juba surra kui karta kogu elu, et sinu tõttu hävib terveid tsivilisatsioone.

Läbi kiivri kandus minuni õrn reaktiivmootorite undamine ja see raputas mu poolunest ärkvele. Ajasin end püsti ja leidsin, et langtonlaste rivi oli jõudnud lausa häirivalt lähedale. Nägin nüüd selgelt, et nad ei voolanud infosetetest niisama üle vaid imendusid neisse saades struktuuriga üheks. Mootorite undamine valjenes ning mõistsin, et mul pole palju aega. Seega lasin langtonlaste karjajuhil mulle veelgi lähemale tulla ning hakkasin liikuma alles siis kui ta oli minust meetri kaugusel. Polnud just eriti tore, kõndida nii lähedal hiiglaslikust happelisest kosmosetulnukast, aga midagi paremat mulle ka pähe ei tulnud, kui loota, et ehk ei hakka Müller langtonlasi liiga põhjalikult uurima.

Kuulsin nüüd isegi vaikset krudinat, mida edasiliikuvad langtonlased tegid, kui nende lugematud keemilised jätked üle kivististe libisesid ja see aina kasvatas mu hirmu. Mu vaimusilma ilmus pilt minust endast, osana ühest neist kivististest ning langtonlased lõputute rividena üle mu elutu keha roomamas ja minu skafandrilt neile arusaadavaid märke lugemas. See oli tobe kujutlus, sest ilmselt oleks langtonlaste happeline koostis skafandri ammu enne üles sulatanud aga ma ei saanud sellest kuidagi lahti.

Õhust kostev undamine valjenes samal ajal peaaegu möirgamiseni ning hakkas seejärel hääbuma.

Püsisin kindluse mõttes veel kümmekond minutit langtonlase varjus ja sörkisin siis nii kiirelt kui jaksasin temast eemale. Reaktiivmootori mürinat kuulsin veel kaks korda, ning mõlemad korrad pugesin taas langtonlase ette peitu. Ent kumbki kord ei tulnud see enam nii lähedale.

Mülleri edukas maharaputamine lisas mulle alguses enesekindlust, aga medpakis said valuvaigistid otsa ning raskem osa teest oli endiselt ees. Kui alguses valutas vaid käsi, siis lõpuks olin ma üle kere üks hõõguv valukolle. Lisaks meenus mulle veel üks oht, millele ma polnud varem osanud mõelda. Mülleril polnud tegelikult üldse tarvis Arno hõljukiga mässata. Tal tarvitses vaid tagasi jaama lennata, meie maandurisse istuda ning sealt saaks ta juba orbiidil oleva emalaevaga ühendust, mille sensoritega poleks mu leidmine enam eriti suur vaev. Ta ei peaks isegi mind üles korjama tulema, sest emalaeval oli olemas ka täiesti pädev energiarelv, millega polnuks raske mind orbiidilt puruks tulistada. Lubasin seepeale langtonlaste rivil mulle taas pisut lähemale tulla, kuigi ma polnud sugugi kindel, et kas surm nende läbi oleks ikka meeldivam.

Minu sihtpunktiks olev platoo kasvas samal ajal aina suuremaks ning ma mõistsin üha suurema vihaga, et isegi kui see oli vene baasi asukohaks, siis polnud mul mingit viisi sellest järsust seinast üles ronida. Kõndisin trotsist siiski niikaua, kuni püstloodne sein vastu tuli. Selleks hetkeks olin ma juba valust ja väsimusest poologar ning oma saatuse suhtes täiesti ükskõikne. Istusin maha ja viimane asi, mida veel mäletasin, oli minust mõnekümne meetri kaugusel seisvad langtonlased. Seejärel kaotasin ma juba teist korda teadvuse.

***

Ärkasin medbloki piiksumise peale ning avastasin end automaatkirurgi seest. Selle osavad robotjätked tegid mu randme juures just viimaseid pisteid ning kui üles vaatasin nägin kirurgi kohale kummardumas suurt kasvu habetunud meest.

„Lama rahulikult sõber,” ütles ta universaalkeeles, kuid kerge aktsendiga. „Sul pole tarvis muretseda. Sa oled uurimisjaamas KB-3. Mina olen Leonid Nikolajevitš, selle jaama peateadur. Sul vedas, et ma tulin uurima, et mida need sinised mütakad meie platoo lähedal sebivad.”

Noogutasin uimaselt.

„Me saatsime juba euroopa teaduslaborisse sõnumi ja nad lubasid sulle kohe järgi tulla.”

See lõi mind paugupealt virgeks. Kui nad tõesti sõnumi Arnole saatsid, siis polnud mul palju aega.

„Nad on relvastatud, tahavad mind tappa ja on ilmselt valmis ka teid tapma. Ajage kogu baas jalule! Kas teil relvi on?”

„Arno ja tahab kedagi tappa?” hakkas venelane naerma. „Sa sõbrake pingutad üle, ta võib olla üks huumorivaene värdjas, aga mõrvar ta küll pole.”

„Mitte tema, vaid minu kaaslane, Müller,” sõnasin ning jutustasin Leonidile kiiruga kogu loo. „See on tõesti sigadus. Eriti veel peale Orioni, seal oli päris suur vene kogukond ja ma olin mitmetega neist koos missioonidel käinud. Aga seda, et nad meid kõiki on valmis tapma, ma ei usu.” sõnas ta kui olin sellega lõpetanud.

„Ma ei uskunud ka seda, et ta võib mind tappa.”

Leonid ohkas.

„Igal juhul lähen toon blastri ning ajan ka ülejäänud baasi üles.”

„Teil siin kvantside on?” pärisin temalt.

„On aga mis sellega?”

„Kui ma saan peakorterisse sõnumi edasi saata, muutuks nii minu kui kellegi teise tapmine mõttetuks. Kogu nende tagaajamise mõte on ju saada mind kätte, enne kui ma kellelegi jõuan keskusse teada.”

Leonid noogutas.

„See on hea mõte, ma ajan meie sideoperaatori üles. Tahad sa ehk niikaua kohvi?”

„Ei, ei mingit kohvi!”

Leonid kadus sidemeest otsima ning mina kõndisin medblokist üldruumi ja võtsin seal diivanil istet. Kogu jaam oli ehitatud kuplitest, samamoodi nagu Arno oma ning üldruum oli ilmselt täpselt sama suur, kuid selle sisustus rääkis hoopis teisest kosmosekultuurist. Seintele oli kleebitud nii erinevaid lippe, kui pilte kuulsatest venelastest ning igal pool vedeles instrumente, proove, skafandriosi ning tühje pudeleid.

Radist osutus samasuguseks karvakasvanud mehemürakaks nagu Leonidki. Ta oli ootamatu äratamise pärast pahur, haises tugevalt viina järgi, kuid oli nõus sidekeskuse üles bootima.

Jõudsin oma sõnumiga ehk vaid poolepeale, kui kogu baasi raputas kohutav plahvatus. Kõik ühisruumis olnud asjad – seehulgas ka mina ja sidemees paiskusime pikali ning lõin enda värskelt õmmeldud käe valusalt ära. Kõige hullem oli aga asjaolu, et kuulsin eksimatult reetlikku sisinat – heli mida iga kosmoserändur teab unepealt.

Tormasime sideruumist välja ja surusime selle hermeetilise ukse kinni.

„Sest pole kasu, kogu jaama hermeetilisus on rikutud.” sõnas parasjagu tagasi jõudnud Leonid.

Sidemees põrutas mitu tundmatut, kuid kõla järgi arvestades ilmselget roppust ja sööstis mööda koridori edasi, meie tema kannul.

„Kust kurat see su Müller on orbitaalkahuri saanud?” nõudis Leonid minult.

„Meie laev on planeedilähedasel orbiidil. Ilmselt läks ta tagasi maandurisse ning juhib seda sealt.”

Sööstsime lüüsikambrisse ja ma tegin seal skafandrit selga tõmmates kindlasti isikliku rekordi. Samal hetkel, kui jaamast välja jõudsime, tabas seda järgmine lask. Pöörasin ümber ja nägin kuidas taevast langev tulenool kohe meie selja taga oleva peakupli munakoorena purustas ning kogu ümbruse vihisevate kildude ja tulega üle külvas. Ühele plahvatusele järgnes ka kohe teine kui jaama hapnikuvarud õhku lendasid ning lööklaine paiskas meid pikali. Lendasin peadpidi ühte veel tervena püsivasse mälukivistisse ja sain mõne hetke imetleda taas nende fraktaalset kärgstruktuuri. Siis tundsin, kuidas kellegi tugev käsi mul kuklast haaras ja püsti vedas.

„Meil pole aega, läki kulgurisse,” käratas Leonid ja tuikusin tema kannul kuuerattalisse sõidukisse. Radist oli juba seal ees ja käivitas mootorit. Istusin vaatluri kohale ja uurisin läbi kuppelkatuse ümbrust. Nüüd, mil kuppel venelaste jaama enam ei kaitsnud pääses kogu happeline atmosfäär maiste tingimuste jaoks loodud materjalidele ligi ning see lõi oranzikas leegiga põlema. Leonid lasi radistil sellest hoolimata ümber varemete kolm ringi teha, enne kui ta veendus, et sellest leegitsevast põrgust polnud rohkem ühtegi ta kaaslast pääsenud.

Tahtsin Leonidilt küsida mitu inimest oli jaama jäänud, aga ainus pilk tema näkku veenis mind seda mitte tegema.

Nad vahetasid radistiga paar lühikest venekeelset lauset ja kulgur läks järsu nõksakaga liikuma. See veeres platoo servani ja hakkas siis enesekindlalt mööda selle peaaegu püstloodis külge alla laskuma.

„Kuhu me lähme?”

„Arno jaama, ma tahan selle Mülleri-värdjaga näost näkku kohtuda.”

Kulgur jõudis samal ajal mööda seina alla ning selle kuus hiigelsuurt ratast kaevusid sügavale mälukivististesse, pöörlesid hetk kohapeal ringi, haakusid siis aluspinnasega ja masin sööstis tolmupilve maha jättes edasi.

Me ei jõudnud väga kaugele kui nägin Arno hõljukit meile vastu tulemas. See langes kivina taevast ja jäi mootorite möirates meie ette õhku seisma. Radist tõmbas vandudes kange ning kulgur peatus.

„Blin!” vandus Leonid ja haaras blastri. Ta kontrollis selle akut ning ronis siis koos radistiga kulgurist välja – mina muidugi nende kannul.

Väljas tabas mind hetkeks mingi ebaratsionaalne paanikahoog. Kõik oli taas nii nagu vaid mõned tunnid tagasi, kui olin pikki tühermaad venelaste jaamani edasi rühkinud. Isegi langtonlased olid taas kohal ning liikusid oma tavapärases pikas rivis aegamööda meie peatuskohale lähemale.

Arno hõljukist väljus vaid Müller.

„Sina oledki see Mülleri värdjas, kes mu baasi õhku lasi?” küsis Leonid.

„Mina,” sõnas Müller ükskõikselt.

„Urood!” mõmises Leonid ja tulistas. Ere plasmavihk lendas Mülleri peast kümnekonna sentimeetri kõrguselt mööda ja seejärel tulistas Müller. Leonidi kiiver plahvatas metalli, luu ja verepihuks ning ta peata kogu langes plärtsatusega verepunasesse happelompi, kus see  oranžidesse leekidesse lahvatas.

„Oota, ma ei...” sõnas radist, kelle nime ma polnudki teada saanud ning tõstis allaandmise märgiks käed. Kuid järgmine lask purustas ka tema kiivri ja mehe elutu keha langes oma ülemuse oma kõrvale.

„Ma ütlesin, et pole mõtet põgeneda. Nüüd oled sa oma rumalusega tapnud veel terve hulga inimest,” ohkas Müller õpetlikult.

„Mina!?” minu viha Mülleri ülbuse üle oli nii suur, et see varjutas juba isegi surmahirmu. ”Kuidas saan mina olla sinu mõrvade eest süüdi, sa kuradi paks jobu?!”

„Sest ma ütlesin, et pole mõtet põgeneda.”

„Kuidas sa venelaste jaama hävitamise õnnetuseks maskeerid?”

„Ära minupärast muretse. Küll ma hakkama saan. Sa anna parem nanod siia.”

„Mul pole neid, termos sai kukkumisel viga ning nanod on kuskil mööda tühermaad laiali.”

„Ära valeta, ma ei usu elu sees, et sa need sinna niisama vedelema jätsid. Sinusugune niidisittuja hoiab neid koguaeg tihedalt keha lähedal.”

Langtonlased olid samal ajal meile veelgi lähemale jõudnud. Nad oli Müllerist nüüd vaid mõne meetri kaugusel.

„Ma kordan, kuhu sa nanod panid? Mul on neid vaja.”

„Olgu, sinu võit, saad nad endale,” sõnasin ning surusin ajavõitmiseks käe tühja skafandritaskusse.

Müller astus sammu lähemale, märkas alles nüüd temasuunas tulevat langtonlast. Ta karjatas, üritas taganeda, kukkus pikali ja Langtonlase helesinine keha voolas temast üle.

Kostis veel teinegi röögatus ent nüüd enam mitte üllatusest vaid koletislikust valust ja seejärel side katkes. Mõne hetke oli Mülleri figuruur läbi langtonlase veel näha. Seejärel hakkas see aegamööda laiali valguma nagu vette kukkunud tindiplekk, ning hetkeks mil langtonlane oli temast kogu oma kerega üle sõitnud, kadusid ka viimased inimkehale äratuntavad kontuurid. Langtonlane jätkas samal ajal häirimatut edasiliikumist ja ma judisesin paljast mõttest, mis minuga oleks juhtunud kui oleksin tema turjal pisut kauem olnud.

Heitsin veel kiire pilgu langtonlasest üle käidud maapinnale, kuid seal polnud Müllerist jälgegi. Selle asemel olid vaid värsked auravad mälukivistised.

***

Võtsin enne Arno juurde minekut maast Leonidi blastri, kuid seda polnud vajagi. Süstikus kössitaval teadlasel polnud mingit soovi mulle vastu hakata. Ta üritas vabandada ja seletada, kuidas tema polnud algusest peale Mülleri plaaniga nõus, kuid ma käskisin tal vait jääda ning mind tagasi jaama viia.

Seal ronisin ma oma maandurisse, lülitasin kõik turvasüsteemid tööle, seehulgas ka lähenemisandurid, et Arno ei üritaks mind näiteks buldooseriga üle platoo serva nügida ning magasin kakskümmend tundi jutti.

Kui ma viimaks ärkasin oli mu esimene mõte koheselt tagasi orbiidile tõusta, ent ekraanidelt avanev pilt pani mind meelt muutma.

Langtoni olendeid oli platood ümbritseval tasandikul rohkem kui tavaliselt – mitte enam isegi sadu vaid tuhandeid, moodustades keerukaid ja ilmselt vaid neile endile lõpuni arusaadavaid formatsioone, mis keerlesid omakorda ümber mingite seninägematute siniste obeliskide.

Tõmbasin skafandri selga, võtsin blastri kätte ja läksin seda lähemalt uurima.

Ka Arno oli platool ning üritas mind silmates jaama tagasi põgeneda, ent ma käsutasin ta paigale.

„Mis need on?” pärisin ma objektidele viibates.

„Mis sa ise arvad? Ikka need kuradi nanomasinad. Langtonlased on saanud need kuidagi endale ja õppinud neid kasutama.”

Ning korraga meenus mulle termos, mis oli jäänud langtonlaste karjajuhi turjale, kellele ma olin otsa kukkunud. Aga see oli võimatu, isegi kui langtonlase kehahapped neid ära ei sulatanud oli enam kui uskumatu, et mitte mingit tehnoloogiat omavad langtonlased suutsid neid kuidagi programmeerida.

„Ma tean, jabur või mis aga nanoliidid need on. Ma käisin varem hõljukiga ühe neist juures ja võtsin proove,” sõnas Arno, kes oli justkui mu mõtteid lugenud.

„Aga mida nad nendega teevad?”

„Kurat seda teab, mul poisid alles tegelevad analüüsimisega ja võib-olla peame panema komputrooniumi nüüd hoopis seda uurima.”

Soovisin talle sellega edu, tegin veel mõned holovõtted ja ronisin tagasi maandurisse, kindla sooviga langtonilt lahkuda. Õnnetuseks otsustasin ma tehtud ülesvõtted veel enne õhkutõusmist peakorterisse edastada ja niikaua kui reaktor soojenes jõudis sealt juba tulla vastus, mis keelas mul kuhugi liikuda ning käskis jääma edasisi arenguid jälgima ning lisameeskonda ootama.

Seega jäi langtonile edasi ja pean tunnistama, et tegelikult oli metsikult lahtipääsenud nanotehnoloogiat isegi põnev jälgida. Vaid paari päevaga oli kogu meid ümbritsev ala kõikvõimaliku ülikeeruka nanomaterjalidega kaetud ning nanoliidid jätkasid kasvamast.

Tegin Arno hõljukiga proovide kogumiseks palju lende. Luba ma temalt küsima ei hakanud. Lootsin saada langonlaste plaanidest rohkem aimu, aga tulemused ajasid mind pigem rohkem segadusse. Valdavalt olid kõik nanomasinad, mida kätte sain, programmeeritud erinevate keerukate hapete ja ensüümide loomiseks ning kuna ma pole bioteadlane, siis ei öelnud need mulle mitte midagi. Korjasin tulemused siiski hoolega kokku ja edastasin peakontorisse. Vastust sealt muidugi küll ei tulnud. Muidugi oleks ma võinud Arnolt nõu küsida või kasvõi uurida kaugele nende komputrooniumi arvutused on jõudnud aga meil kummalgi polnud väga soovi teineteisega rääkida.

Esimene suurem muutus langtonlaste, või siis täpsemalt nende nanomasinate, käitumises tuli hetkel mil olin planeedil olnud juba üle kuu. Meid ümbritsevad nanoliidid olid kasvanud nüüd kõrgemaks kui platoo ja suurimad küündisid ligi kolmesaja meetri kõrgusele ning olid nii viiekümne meetrise läbimõõduga. Just neis kõige suuremates hakkasid ilmema veidrad arengud. Esiteks hakkasid nad eritama vaikset müra ja vibratsiooni ning teiseks hakkas neist väljuma mitmesuguseid jääkgaase alates süsihappegaasist kuni osoonini. Mis neid protsesse aga põhjustas jäi endiselt segaseks. Teadmiseni jõudmine, et mida langtonlased tegelikult ehitavad, võttis veel ühe nädala.

Olin just lõpetanud järjekordse raporti, veidi holovideosid vaadanud ning valmis unne jääma ning järjekordset ühelaadset langtoni päeva lõpetama, kui kõik mu ümber täitus valju müraga. Tõmbasin nii kiirelt kui suutsin skafandri selga ja tormasin välja. See, mis ma seal nägin, täitis mu hoopis uutlaadi hirmuga.

Kõigi suuremate nanoliitide (millede arv küündis nüüd juba paarisajani) jalamid olid mähkunud paksu lillakasse suitsu ning need värisesid nii tugevalt, et seda oli näha juba ilma mingi optiliste suurenduseta. Siis liigatas neist üks. Siis teine. Üksteise järel hakkasid nanomaterjalist sambad tulesammaste toel taevasse kerkima. Mõistsin alles nüüd, et need olid raketid. Millegipärast polnud see, et pidevalt vaid maapinda uurivad tulnukad võiksid  kosmosesõidukeid ehitada, mulle kordagi pähegi tulnud.

Raketid tõusid samal ajal üha kõrgemale, nende tekitatud müra muutus vaiksemaks ning aegamööda jõudis mulle kohale, et  olin lahti päästnud midagi veelgi hullemat kui Orion-2-l – uue kosmosetsivilisatsiooni.

Jutt: Kirjatark ja Doktor (Laura Loolaid, David Noë)

“Logi algus. Codex maandus tõrgeteta. Vahetuid ohte ei tuvastatud. Alustan välitööks valmistumise toiminguid.” Kirjatark ühendas väliülikonna sidejätked laeva juhtpulti ning kontrollis ükshaaval tervisetoe ja andmetalletuse funktsioonide toimimist. “Sensorite diagnostika... Liideste sujuvustest… Salvestus ja ülekanne… Farma-tugi ja kognitiivne võimendus… Meediapankade tühjendus…”

Kui kõik toimingud tehtud said, sulges kirjatark vaikses meditatsioonis silmad. Kui ta need jälle avas, olid ta meel sama puhas kui meediapangad, valmis uut teavet vastu võtma.

“Alustan välitööd. Esmane eesmärk: leida sadama-alast ligipääs maa-alusesse kompleksi.” Kirjatark väljus laevast, uuris vahetut ümbrust ja võrdles nähtut laeva kaugseire tulemustega. “Ülelendudel kogutud telemeetria kohaselt moodustavad kompleksi maapealse osa läbipaistva atmosfäärikupliga kaetud sadamarajatised ja kontoriruumid. Sadama suurus, ehituslaad ja teeninduselementide paigutus vastavad E-tüüpi looduslike satelliitide standardlahendustele. Hoonete sees on rakendatud lisa-raskusjõud. Kompleksi maa-aluse osa kohta teave puudulik. Maapealsetes struktuurides on laeva kaugandurid tuvastanud kolm elumärki-”

Kaugseire-andmeid uuendati.

“Korrigeerin: kaugandurid tuvastavad kahte elumärki. Võimalik seiretõrge, võimalik oht. Jätkan edasiliikumist kõrgendatud ettevaatusega.”

Pärast lühikest jalutuskäiku dokitunnelites, avanes kirjatarga ees tohutu määrdunud kuppel, mille alla mahtus kogu avalik sadama-ala. Silmapiiril kõrguva gaasihiiu fraktaalsiirud kuldasid kuplialust ruumi tontliku helgiga ja taamal kössitavad tööpostid heitsid ümberringi rebitud servadega poolvarje.

Kirjatark vaatles piirkonda pikkamisi, sektorite kaupa. “Tähelepanekud avaliku ala kohta. Mitmed tegurid viitavad sisekeskkonna kahjustustele, kuid õhu kvaliteet püsib optimumi lähedal; hingamiseks lisaaparatuuri ei rakenda. Kunstlik valgustus - puudub. Seadistan okulaarfiltrid keskmise valgusnivoo põhjal, saadan välja esimesed kaug-andurid.” Kirjatark peatus, noppis õlavarrelt kaks mutukdrooni ja läkitas need väikeste vahedega kuplialust ruumi vaatlema. Nahaalused vastuvõtusiirikud tuksatasid, kui andmevoog ta närvisüsteemiga kohtus. Ta määras ühe drooni autonoomseid vaatlusi tegema ning võttis teise üle otsese juhtimise.

“Sadama-ala, mõeldud korraga teenindama kümneid laevu, sadu reisijaid; varustus viitab avalikule ruumile, kuid paistab kasutamata. Kontrollin selguse saamiseks tööposte.”

Ta suunas ühe mutukdrooni kohta, kus seisid kobaras reisijate vastuvõtupunktid. “Tähelepanek: tööpostid on tühjad, puuduvad ka viited kahjustustele või vägivallale. Lähivaade, teeninduspunkt üks - tavaline tööpost, eritunnuseid pole, lisateavet pole; lähivaade, teeninduspunkt kaks, kolm… Pea.”

Ta sulges silmad et paremini näha ning suunas mutuka aeglaselt iga tööposti kohale. “Fikseeri vaade - üks, fikseeri vaade - kaks.” Vaimusilmas asetas kirjatark pildid kohakuti. “Fikseeri vaade kolm, neli, viis.” Ta avas silmad. “Pärast mitmekordset vaatlust kinnitan - kõik tööpostid on täielikult identsed, kaasa arvatud juhuslike esemete paigutus. Järeldus - tegu on butafooriaga. Kas on tööpaigad mehitamata või- “

Laevalt edastatud kaugseire-uuendus pani ta võpatama. “Saabus kaugseire uuendus - elumärkide arv kahanes kahelt ühele. Kinnitan, tegu ei ole tõrkega, andmed on tõesed. Läheduses peitub tundmatu otsene oht. Jätkan ülima ettevaatusega.” Veel kaks mutukdrooni said suuna pimedusse, kus kirjatark arvas maa-aluste rajatiste sissepääsu olevat.

Ta jõudis põgusalt järgmist ruumi silmata, kui mutuka pilt paigale tardus. Kirjatark pingutas silmalihaseid ja sisestas mõned sõnalised käsklused, kuid tal ei õnnestunud drooni liigutada. Siis pöördus vaade tema tahtest sõltumatult ja otse kaamerasse jõllitas tundmatu verest paakunud lõust. Lõusta pahaendeline naeratus aina lähenes, lõuad avanesid ja pilt kustus.

Enne kui kirjatark jõudis lõksulangenud drooniga neuroühenduse katkestada, läbis ta tajusid kontikriipiv ragin. Kirjatark vajus ägades istuli, kõrvad pilli löömas.

“Kuule sina! Sissetungija!” kõmas võõra hääl otse sadamakupli all. “Ma tean, kus sa end peidad. Varsti leian üles!”

Kirjatark saatis järgmise drooni olukorda kaardistama, ise kiiruga käevarre-terminali hääletult märkmeid sehkendades: “Ellujääja; suur vaenulikkuse võimalus; lingvistiline analüüs osutab, et subjekt pärineb huvipakkuvast piirkonnast või sellega kultuuriliselt seotud süsteemidest.

Viimase mutukdrooni kaamera vaatevälja astus inimkuju - meesterahvas, alasti ja juusteta, peast ning kaelast kimpudena voolikud tolknemas. Kuju keeras pea viltu. “Ma kuulen sind küll, sinu sumisejaid kah. Ja ma olen üsna kärmas.”

Enne kui kirjatark midagi öelda või arvata jõudis, sööstis paljas mees paigalt ja püüdis teise drooni oma hiigelpihkude vahele lõksu. “Mina tahan siit ära ja sinul on laev. Tule välja. Ma ei tee rohkem paha.” Mees lasi mutuka peost lahti ja astus valguslaiku.

Kirjatark kutsus mutukdroonid tagasi ja ladus nad hoolikalt käisepesadesse. Siis astus ta  ettevaatlikult peidupaigast välja. “Hüva, ma olen valmis vestlema. Aga esmalt soovin ma sellest kompleksist midagi üles otsida.”

"Ei-ei-ei!" Alasti võõras tonksis endale vastu kõrva, ise erutatult vadistades.

Kirjatark nookas rõhutatult peaga. “Mõistan, mõistan. Su tõlkesiirik ei tööta.”

Ta otsustas katsetada YUR-i dialekti, mis võõra kõnemustritele kõige lähedasem tundus. Pilku teisele otse silma puurides osutas kirjatark endale meelekohta. “Zwje ni zvonobub?”

Võõra nägu lõi särama ja ta plaksas peopesad võidukalt kokku.

Kirjatark noogutas vastu. “Oota…  Podžy.”

Ta avas vaimusilmas sideliidese näidikud ja seadis tõlkesiiriku heliväljundi miinimumile. See polnud tal esimene kord oma keeletaju proovile panna - varem või hiljem leidis iga kirjatark end olukorrast, kus siirikud ja väliülikonna süsteemid aidata ei saanud. Sestap käis Svalbardi Laste väljaõppe juurde ka asustatud kobara peakeelte naturaalne tundmine.

Endale osutades vormis kirjatark hoolikalt sõnu: “Mya - utchon. Nil risiko.” Ta tõstis käed aegamisi üles ja lasi valgusel tühjadele pihkudele paista. Kui teine mees kinnituseks mühatas, viipas kirjatark küsivalt käega tema poole. “Kyi tu?”

“Dek’zež!” Võõras laksas endale vastu rinda.

Kümme-kuus? mõtles kirjatark. Jah, muidugi… “Zwoj nym Dek’zež? Su nimi on Kuusteist?”

“Kuus-teist! Jaa!” Mehe verikäkkis nägu valgustas õnnis naeratus. “Meie kõneleb!”

“Meie kõneleb.” Kirjatark naeratas ebalevalt vastu. “Sina tahad siit ära. Mina tahan… asjad seal kohas...” Ta osutas pimedale koridorile sadama taga.

“Mis asjad?”

“Tahan teave, informacia. Enne informacia kogub, siis lendame. Kas sa aitad?

“Gya! Jah! Mina sind aitan, õpi-mees."

Petu-ootesaali vahetust lähedusest välja jõudes kadus ka kontoributafooria. Kuusteist ees ja kirjatark järel, liiguti läbi hämarate betoonkäikude kompleksi maa-aluse osa poole.

Kirjatark pööras käigu pealt pead siia-sinna, püüdes ruumipaigutuse ja keskkonnanäitude kohta märkmeid teha, kuni koperdas jahtunud torso otsa, mille küljes ripendas veel poolenisti otsastrebitud käsivars. “Kas kadunud elumärk number kaks või kolm?” pomises ta.

Kuusteist ainult mühatas halvakspanevalt ja lükkas käepooliku jalaga teelt.

Kirjatark köhatas ja surus kõigest väest maha soovi jooksu pista. “Sina tapsid?” küsis ta nii viisakalt, kui suutis.

“Mina.”

“Teised ka?”

Kuusteist noogutas uhkelt. “Teised tapsin ka. Kõik, kes mitte põgene. Ei muret, pahad inimesed.”

Kirjatark neelatas. “Kõik viissada?”

Kuusteist turtsatas imestunult, keeras end siis kirjatarga poole ja hääldas aeglaselt, käsi appi võttes: “Pyen… sta? Viis? Sada?”

“Gya, pyen’sta… Viis-sada. Allikas ütleb, siin viissada.”

Naerma pursates lõi kuustest kirjatargale kämbla õlale. “Vigane allikas! Siin ainult paarkümmend paha inimest. Mõni vähem paha. Nemad põgeneb.”

“Selge…” Kirjatark noogutas. “Oota. Podžy. Tähtis informacia, mina…” Ta koputas endale vastu kõrva.

“Tähtis informacia.” Kuusteist noogutas lahkelt. “Mõistan, teeb kronika.”

Kirjatark noogutas ning tõmbus hetkeks oma teabemaailma vaikusesse. “Allikates toodud andmed kompleksis oleva inimhulga kohta on mitme suurusjärgu võrra liialdatud. Esialgse hinnangu järgi viibis siin vaid üks protsent ametlikes nimekirjades kajastatud inimestest. Sellegipoolest, kohalikku personali on tabanud ulatuslikud kaotused alates-”

Kirjatark osutas rusudele. “Millal juhtus?”

“Pole kindel. Pärast mina kolm korda maganud.”

Nad jõudsid piiratud ligipääsuga tsooni. Kuusteist astus pikkade sammudega ees, paljad jalatallad põrandal plaksumas.

“Õpi-mees?” Kuusteist seisatas. “Aga miks sa siin otsib informacia?

Kiirustamisest võhmal, lasi kirjatark väliülikonnal vereringesse stimulante lisada. “Mul tarvis nimekiri, inimeste nimekiri. Inimesed läheb kaduma.”

“Kuis see uudis?” Kuusteist laiutas käsi.

“Kaduma palju, samas kohas. Maade pealt ja mitmest raumstancy’st.

“Raumstancy - see mis asi?”

“See on-” kirjatark kammis mõttes dialekte - “post-orbitalik.”

Kuusteist ajas moka pikaks ja raputas pead.

“Kosmi...stacyja? Kosmi...gar?”

“Ah! Mõistab. Kosmogara. Kosmosejaam. Mis kohas?”

“Beyema süsteem.”

“Bey…? Mis veel nimi?”

Kirjatark luges süsteemide andmestikust enamlevinud nimesid: “Pustan’kerul? Engenabumba? Hosilsiz? Bereshek?”

“Bereshek!” Kuusteist lõi plaksu. “Just! See minu sektor! Tähendab - tähtis informacia.” Uue innuga vedas ta kirjatarka kompleksi sügavustesse.

Nad möödusid erisuurustest laboriboksidest, saatjaks riketest kirjatud kuvarivirved, ning jõudsid kõverakslöödud turvausteni, mis väsinud servode urinal pool-kinni-pool-lahti sõitsid. Uste vahelt paistis hunnik purukspekstud sisustust ja kirjatarga pilk langes tahtmatult poolsöestunud jalapaarile, mis rusude alt piilus. “Ega seal ohtlik?”

Kuusteist mühatas oma tavalisel moel. “Meile mitte ohtlik.”

Kirjatark andis jälle märku, et soovib logi sisse lugeda. “Tähelepanek: võrreldes sadamaosaga on kompleksi üleminekualal kohati märgatavalt rohkem purustusi. Osa tehnikarikkeid näib olevat tekitatud väljastpoolt tulnud rünnaku, arvatavasti pulsslöögi poolt; kuid ulatuslikum kahju näib pärinevat kompleksi seest - kõne alla tulevad nii seadmete ja varustuse riketest tingitud tegurid kui tahtlik hävitustöö.” Kirjatark keeras end kogu vaate talletamiseks ringiratast ning pomises veel mõned tähelepanekud “kronika” jaoks. “Mis seda tegi, kas sa tead?”

Kuusteist kehitas õlgu. “Ei kindel. Ma ärkab, on valu, valu süsteemi seest. Süsteemi rike. Ma tunnen, vangla on nõrk, murran välja. Teised ka - välja.” Ta esitas pantomiimi laborikapsli seestpoolt purustamisest. “Teised põgeneb. Aga vahid mitte.” Üle ta näo levis taas õnnis verenirene naeratus. “Kui peremees-programm ei tööta, vahid mitte nii hästi võitleb.”

“Peremees? Sa mõtled Personafabrica? Tehisisiksus?”

“Jaa, personafabrica. Arvan, peidab ennast. Võib-olla ei tööta.” Kuusteist lükkas mõned elektroonikarusud teelt.

Kirjatark kummardus prügi lähemalt vaatama ja lisas logisse: “ellujääja mainis “peremeesprogrammi”; küsitlemisel sai kinnitust, et tegu on sünteetilise isiksusega. Kuna kompleksi maapealse osa kahjustused kinnitavad pulsslöögi hüpoteesi, võib oletada, et ka isiksuse riistvara on sarnaselt kahjustatud…”

Kirjatark ajas end püsti. “Süsteemid katki - liig-energia. Sina arvad, et informacia mitte katki?”

“Tuleb.” Kuuseist vedas kirjatarga kahjustatud seadmestikust mööda. “Sügav maa all. Kaitstud.” Ta patsutas paksult varjestatud luuki, mida katsid erksad hoiatusmärgid. “Nüüd me ronib.”

Teabevaramus ei olnud purustusi näha. Kirjatark seadistas okulaarliidese laiemale spektrivalimile, täheldades kohe teabetornidest immitsevat jääksoojust. Kergendusega märkas ta ka, et peale nende endi ei olnud ruumis ühtegi inimkujulist soojusallikat.

“Siin pime,” märkis Kuusteist.

Kirjatark muigas. “Jah, pime.”

“Kas abi, õpi-mees? Mina tunneb see koht ja minul silm on pol’noch…”

“Minul ka on… on tuli silmas. Aga tänan.” Kirjatark patsutas Kuueteistkümnele õlale. “Vaatame siis seda informacia.”

Ta tõmbas lähimast teabetornist ühe sahtli välja, paljastades tihke rea peopesasuuruseid salvestusplaate. Kerinud väliülikonnast peotäie sidejätkeid, kleepis kirjatark need ühe plaadi nurkadesse ja tegi kiire proovipäringu.

Tema saadetud impulss täitis plaadi seesmised kärjestikud violetse kumaga ja Kuusteist mühatas tunnustavalt. “Hüva tööriist. Toimib kui mitte energia.”

“Toimib.” Kirjatark nohises kinnituseks. “Aga aeglane. Otsib käsitsi. Kus vaadata, ei tea.”

“Aeglane, see hea. Ei voolu, ei peremeest.” Kuusteist siirdus kaugemate teabetornide vahele uudistama.

“Jätkan baasi teabevaramus pisteliste analoogpäringute tegemist. Siiani ei tähelda varamu seadmestikul mingeid kahjustuste märke. Oletan, et ülemisi korruseid tabanud pulsslöök nii kaugele maa alla ei ulatunud, ning et siinne voolukatkestus kujutab endast avariiabinõud andmete kaitseks. Seni leitud materjalid viitavad...“

Kirjatarga mõtisklusi segas eemalt kostev naerupahvak, mida saatis tasane solin.

Ta vaatas häälte suunas: Kuueteistkümne termokuju lehvitas talle eemalt ning sealsamas helendas kaarduva joa soojus.

“Vaata! Mina vabalt kuseb!” Kuusteist lõkerdas ja suunas joa kõrgemale. “Ei toru, ei peremeest! Nagu vanasti.”

“Vanasti…” Teise rõõm nakatas ka kirjatarka. “Kuidas oli vanasti?”

“Hea. Ei suurt mäletab, ainult tai-tai.” Kuusteist näitas sõrmedega pikukest vahet.

Kirjatark noogutas ning liikus järgmise teabetorni juurde, kus ta jälle sidejätked juhuslikult valitud plaadi külge pistis. “Seda mäletab, kuidas Beyema… Bereshek?”

“Ainult tai-tai… Õpi-mees, kes tellib see töö?”

“Ei tea. Meie teeb töö, ei küsi.” Kirjatark pani salvestusplaadi tagasi sahtlisse. “Oota, vaja kronika.” Ta jalutas pomisedes eemale. “Lisada tähelepanek: seni leitud teave sisaldab hulgaliselt medi-tehnilisi aruandeid, samuti viiteid erinevates süsteemides paiknevatele uuringukompleksidele, oletan, et sarnastele nagu see baas. Erakorraline tähelepanek: mitme erineva baasi andmestikud sisaldavad viiteid ühtedele ja samadele isikutele, sealhulgas samaste isikute omavahelisi võrdlusi. Taolisi kordusi on liiga palju, et neid võiks juhuslikuks pidada…”

“Õpi-mees! Vaatab!”

Pöördudes pimestas kirjatarka ootamatu valgus: teabevaramu keskel paiknevas terminalide kobaras olid mõned ekraanid ärksalt vilkuma hakanud.

Kirjatark reguleeris kiiruga visuaalliideseid, ruttas töölehakanud terminali juurde ja asus andmejätkeid sellega ühendama. “Hea! Nüüd otsib kiiresti.”

“Mitte hea! Energia toob peremees.” Kuusteist sammus närveldades edasi-tagasi.

“Leidsin! Õige informacia!” hüüdis kirjatark võidukalt ja asus märkmeid tegema. “Tellitud andmed leitud. Salvestan oma meediapanka ja saadan andmepaketi koopia Codexile… Parandus. Maa-aluse kompleksi varjestus takistab ülekannet. Varumeetmena rakendan visuaal-orgaanilise õppeprotsessi.” Kirjatark asus metoodiliselt andmemassiivi lugema, samal ajal peas mälumustreid kokku seades.

“Kiirustab, õpi-mees,” anus Kuusteist.

“Käes.”

“Nüüd jookseb!” Kuusteist näitas eeskuju.

“KUHU MINEK?”

Meloodilise sünteeshääle standardkeelne hüüd kaikus üle kogu teabevaramu ja tuled lõid täiel võimsusel särama. “Nii et sina oledki see kirjakoi, kes nii häbitult minu valdustesse tungib!”

Kuusteist tiris kirjatarka avariiväljapääsu poole, ise üle kere värisedes. “See Doktor! Peremees-programm tuleb tagasi!”

“Aga ma pole ju ära olnudki, kulla poisu!” huilgas sünteeshääl. “Sa saad mu jutust aru, jah? Muidugi saad, kuidas teisiti. Ma olen ju siinsete süsteemide osa - ja siinsed süsteemid on osake sinust! Jah, see pulsslöök katkestas nii jõhkralt meie ühisuse ja sundis mind taaslülituse ajaks varjuma. Aga nüüd läheb meie töö edasi!”

Kuusteist ja kirjatark jõudsid avariitranspordi kapslini ja asusid selle kesta lahti kangutama.

“Aeg rakendada kuulekusmeetmed,” teatas Doktor.

Sideseadmestikku täitsid võigastel sagedustel kriisked, mis lõid mõlemad mehed põlvist nõrgaks, ja valgustus sähvis värdjalikes pulssmustrites, mis takistas kirjatarka keskendumast. Baasi sügavustest vooris hordidena kohale teenindus- ja  võitlusdroone, mis ühisel jõul Kuutteist lõikuma ja materdama asusid.

Juba vankus see hoopiderahe all ja kippus segadikus eemale kanduma, kui kirjatark ta kaelast tolkneva juhtmepusa pihku sai ja tal õnnestus Kuusteist avariitranspordi kapslisse vinnata.

Vastaliste süsteemide kiuste sõitsid nad pinnale. Ka siin ootas ees kogu baasi seadmestiku vaenutegevus. Juba ronisid üle rusude kohale ka esimesed võitlusdroonid, arsenalis terad, ketid, elektroodid.

Kuusteist tõmbus põrandale kerra ja talus kaelasadavaid torkeid ja surakaid vaikselt ägades, sellal kui kirjatark pealetungivaid masinaid tulutult tõrjuda püüdis. Nende tööriistad küll peatusid iga kord, kui kirjatark ette sattus, kuid seda suurema innuga sööstsid nad uuesti Kuueteistkümne kallale.

“Jätke ta rahule!” röögatas kirjatark püüdes sõpra oma kehaga varjata. “Kuuled sa, doktor või asi? Miks sa minuga ei võitle?”

“Oh kuidas ma tahaksin! Sa ei kujuta ettegi… Aga keegi on minu põhikäskluste kimpu lisanud klausli: “Svalbardi Lapsed, kes on siia sisse pääsenud, pääsevad siit ka välja.” Äärmiselt ebameeldiv, ma ütleksin, nagu oleks ära kohitsetud…”

“Tule!” Kirjatark püüdis abituis krampides tõmblevat Kuutteist enda najale püsti tirida. “Kuulsid mis ta ütles - ta ei saa mulle viga teha! Ma aitan su välja, ma kannan sind!”

“VALE! EKSEMPLAR JÄÄB SIIA!”

Sidesüsteemid kriiskasid ja kasvav valguse-heli-elektri kakofoonia paiskas ka kirjatarga oimetult põrandale.

Ta ajas end vaevaliselt käpuli ja kostitas põrandaplaate eelmise söögikorra haleda mälestusega. “Kuhu jäi klausel Svalbardi Laste kohta?” päris ta õhku ahmides.

Doktori sünteeshääl pugistas kahjurõõmsalt naerda ning baasi sügavusest kohalevoorinud droonid kogunesid kirjatarga ümber puntraks, mis nügis-tassis teda läbi väljapääsude labürindi sadama poole. Selja taha vaadates jõudis kirjatark veel näha, kuidas kaks rasket koristusrobotit Kuutteist jalgupidi transpordikapslisse lohistavad.

“Tappa ma sind ei saa - aga ma võin su olemise vägagi ebameeldivaks teha. Siiski - nüüd on meil aeg lahku minna!”

Droonipundar pressis kirjatarka aina edasi, mööda purustatud tehnikast, mööda võltskontoritest, läbi tontja kumaga kuplist ja ilmetutest dokitunnelitest, platvormile, kus seisis Codex. Niipea kui reisija oli laeva visatud, lennutas sadama-automaatika selle tseremoonitsemata teele.

Kirjatark vedas end vaevaliselt juhipessa, pisarad jõuetus vihas jooksmas.

Kui Codex orbiidile jõudis, kobas ta juhtpulti.

“V-välitöö… lõp-lõpule… v-viidud.”

Ta hingas sügavalt sisse-välja ja ajas õlad sirgu. “Välitöö lõpule viidud. Järel-tähelepanekud. Tellimuses määratud teave - kätte saadud. Baasist leitud üks ellujääja, kes-” kirjatark pidi end jälle koguma - “kes jäi paigale. Kohapeal avastatud vaenulik sünteetiline entiteet; hüpotees - entiteet on modelleeritud tegeliku isiku põhjal. Selle isiku seos baasiga - teadmata. Baasi rajaja - teadmata. Baasi hiljuti rünnanud isikud ja nende eesmärk - teadmata. Baasis ellujäänu edasine saatus - teadmata. Teadmata-teadmata-teadmata!”

Kirjatark peitis pea kätesse.

“Kes selle tööotsa küll tellis?” pomises ta poolkuuldavalt.

Peapult võttis teksti vastu ja kirjatark ohkas. “Kustuta viimane märkus. Logi lõpp. Määra kurss: emalaev Svalbard.”

Jutt: Üksi (Marika Piip)

Siin ma nüüd olen – kaugel Põhja-Norras Finnmargis, Barentsi mere ääres. Täiesti üksi mahajäetud külas. Kunagi oli siin kalatöötlemistehas, aga kui see möödunud sajandi kaheksakümnendatel tegevuse lõpetas, kolis kõik see rahvas minema ja nüüd elab külas inimesi ainult suviti. Talvel on tee läbimatu, sest pole ju mõtet seda lahti hoida, kui siin kedagi ei ela. Kui mõni majaomanik käib talvel oma valdusi üle vaatamas, sõidab ta kohale mootorsaaniga.

Kuidas ma siia sattusin, on pikk lugu, aga mitte sellest ei tahtnud ma kirjutada, nii et jah, siin ma nüüd olen. Täpsustuseks pean ütlema, et ma ei ole niisama turist – majakese külge on ehitatud kohvik ja minu siinoleku põhjuseks ongi see, et saan oma arvutitöö kõrvalt ka kohviku uksed lahti hoida ning külastajatele kohvi ja öömaja pakkuda, sel ajal kui kohvikuomanik ise mujal asjatamas on.

Majake, milles elan, asub fjordist saja meetri kaugusel, ehitatud ehk sajand tagasi, kuid omaniku kätetööna tumedaks põletatud ajupuiduga üle vuntsitud, nii et ta näeb küllaltki sünge välja, eriti kui küla teiste – roostepunaste ja helekollaste – majadega võrrelda. Aga mingi eriline võlu on ses majas, kui ta künka otsast ja põõsaste vahelt fjordile vaatab. Ja veel see uhke kivitrepp, mis ulatub merre ...

Eks pikalt üksi olemine ole enese proovilepanek nii mõneski mõttes. Tegelikult ei meeldi mulle eriti üksi olla, kui aus olla, kardan ma ka pimedust, aga sellega siin õnneks probleeme pole, sest vähemasti praegu, juunikuus, särab päike terve ööpäeva ning magama minnes pean lausa kardinad ette tõmbama, kuigi magamistoa akna taga on kõrge kalju ning päike otseselt silma ei paistagi.

Esimene öö üksi möödub nagu öö ikka ja hommikul ärkan kellatirina peale, sest kohvikuuksed tuleb lahti teha, kohv tahab keetmist ja kaminatuli süütamist, et külastajad – kui neid täna üldse tulebki – end õdusalt tunneksid. Toimetused tehtud, istun arvuti taha – olen endale teisele korrusele kontori teinud –, aga töötegemisest ei tule midagi välja, sest aknast avaneb fjordile hingematvalt kaunis vaade.

Nii ma siis lihtsalt istun ning vahin neid mägesid ja sadamakaid ja imeliselt sillerdavat vett, kuni kuulen, et auto vurab maja ette. On saabunud esimesed kohvikukülastajad. Saksa vanapaar, natuke nina-püsti-olekuga, aga saame hakkama. Nad on pea kogu Skandinaaviale juba ringi peale teinud ning nüüd mingi ime läbi ka selle pärapõrgus peituva koha avastanud, mis neile nii väga meeldib, et nad otsustavad ka ööseks jääda. Eks ta õige ole, juba on õhtupoolik ja lähim asustatud koht on kolmekümne viie kilomeetri kaugusel. Kohviku kõrvale on turistide jaoks ehitatud kolm pisikest maja, nii et joome kohvi, näitan neile majakese kätte ja lähen taas ülakorrusele, et natuke oma arvutitööd teha. Aga ei õnnestu mul ka seekord tööl sabast kinni saada, vahin muudkui fjordi ja näen silmanurgast, et küla peal on isegi mingit liikumist näha: kooliaasta on lõppenud ja esimesed pered on suvitama saabunud. Vähemasti ei ole ma nüüd enam üksi. Kuna sakslased on kaugemale jalutama läinud, võtan ette oma – pean ju siin mõnda aega üksi perenaine olema – valduste ülevaatamise.

Maja, mis tundub väljast vana ja väike, on seest vaadates päris suur, tänapäevane ja luksuslikki, välisuksest pääseb avarasse esikusse, mille vasakust taganurgast viib pime trepp teisele korrusele. Siitsamast esikust avaneb uks esimesele korrusele, kus on köök, minu magamistuba, tualettruum ja (mulli)vannituba. Köögist viib raske puidust uks kohvikusse. Nurgas on veel kitsas redelitaoline trepp, kust pääseb otse teise korruse elutuppa. Teisel korrusel on kaminaga elutuba, mille olen ristinud oma kontoriks, ning rohkete ustega väike esik, mille ühest uksest pääseb tagumisele pimedale trepile, teisest magamistuppa, kolmandast duširuumi, neljandast värvilõhnalisse ateljeesse. Lisaks veel uks, mille taga on kitsas järsk trepp pööningukorrusele, kus omakorda on suur ja avar kolme voodiga tuba külastajate majutamiseks. Kuulen, et kohvikuukse kelluke tiliseb, ja ronin kribinal-krabinal treppidest alla.

Tulijaks on meesterahvas, jutu käigus selgub, et naabrimees, kes on just oma suvekoju saabunud ja tahab kangesti suhelda. Eks see kohvik olegi omamoodi külakeskus, sest poodi ja postkontorit pole siin enam ammu. Võtame kohvikruusid pihku ja istume põhjapõdranahaga kaetud pinkidele. Kamin köeb. Kogu kohviku mööbel on tehtud mine-tea-mis-tõukude järatud jämedatest ajupalkidest. Hubane ja kaunis. „Kas sa ei karda siin olla?“ küsib mees, ja kui ma rõõmsalt teatan, et mida siin ikka karta, pole ju kedagi, jääb ta mind hetkeks silmitsema ning ütleb elutargalt: „Siin, põhjas, pole sa iial üksi.“ Hiljem märkan, et see lause on mind kuidagi kummitama jäänud ning pannud endamisi juurdlema, mida ta küll sellega mõelda võis. Aga siis tulevad juba sakslased, nüüd on nad elevil, sõbralikud, muljetest pakatavad ning ütlevad, et jäävad siia veel lausa paariks päevaks. Keedan neile kohvi.

Rohkem sel päeval kedagi ei tule ning kui ma kohviku ukse kinni panen, mõtlen, et nüüd võiksin end mullivanniga premeerida. Lähen vannituppa, ühendan mullivanni vooluvõrku ja panen vee jooksma. Avan – pauguga! – kodust kaasa võetud vahuveini, valan endale pokaalikese ja koorin riidest lahti, et vanni minna, kui tunnen äkki, et seljale tekib kananahk ja kõik ihukarvad tõusevad püsti. Pole ju külm, imestan, ja poen sooja vahusesse vanni. Lülitan mullimootori sisse ja naudin. Vannituba on hämar, seda valgustab ainult üks pisike klaasvitraažaken, seinad on kaetud musta kiltkiviga ja igas seinas on peeglid. Varvas hakkab krampi kiskuma, nagu näpistaks seda keegi. Millegipärast hakkab mul äkki kõhe ja ma väldin peeglitesse vaatamist, ise aru saamata, miks. Vannis on ebamugav, nii lülitan ma mootori välja, tõmban korgi eest ja katkestan vooluühenduse ka elektrikilbist, kraban hommikumantli ja lahkun tagasi vaatamata. Meenub naabrimehe ütlus, aga köök on soe ja valge, nii et rahunen maha, joon veel natuke vahuveini ja siis – voodisse. Uni tuleb kohe.

Ärkan öösel mürina peale. Unesegasena ei saa ma algul aru, mis toimub, kas on mõni suur auto tulnud õuele või mootorpaat sadamasse või ... Mullivanni mootor on tööle hakanud! Avan vannitoa ukse, klõbistan paaniliselt mullivanni nuppe, aga mitte miski ei mõika, sest vann pole ju vooluvõrguski. Tunnen, nagu seisaks keegi mu selja taga, aga kui peeglisse vaatan, ei näe ma kedagi. Keegi siiski karjub, aga karjuja olen vist mina ise? Haaran hommikumantli, torman paanikas vannitoast välja ja mootor jääb äkitselt vait. Jalad värisevad, istun köögis taburetile ja pressin selja vastu seina, sedasi on justkui turvalisem. Nii istun seal hommikuni, kuni saabub aeg kohviku uksed lahti teha. Panen riidesse ja hakkan toimetama.

Sakslased tulevad kohvile ja ütlevad, et nad lähevad siiski täna ära. Küsin, miks. Pika pinnimise peale selgub, et nad olid keset ööd ärganud selle peale, et hakkas külm. Sest nende majakese uks olevat pärani lahti olnud, samas kui nad täiesti kindlalt mäletasid, et olid õhtul ukse seestpoolt haaki pannud. Ja et veel õhtul laual olnud lina leidsid nad tooli pealt, korralikult kokkuvoldituna, samas tassid olid endiselt laual nii, nagu nad need jätnud olid. Ka ei olevat kraanist vett tulnud. Kui ma küsin, miks nad siinsamas asuvast allikast vett ei võtnud, vaatavad nad mind, nagu oleksin kuu pealt kukkunud. Heh, nad ei tea, et sellestsamast allikast tuleb veetoru ka majja. Kas vesi läheb sellest paremaks, kui on mõned meetrid toru läbinud? Lumehelbekesed, ma ütlen ... Viin neile kanistriga vett, allikavett muidugi, aga seda ma neile ei maini.

Jälle tiliseb kohviku uksekell, jooksen kohvikusse, saabuvad venelased. Terve bussitäis. Küsivad kempsu, appi, vett ju pole, viin neile sinna ämbritäie vett ja kopsiku. Viin ka kööki ämbritäie, teen kohvi ja teed, ajame juttu – naeravad, et kemps on nagu neil kodus ... Üks venelastest, kes näeb välja kui selgeltnägijate saatest välja karanu, ei taha kuidagi ära minna. Ütleb, et tal oleks minuga paljustki rääkida. Aga giid kamandab kõik bussi, neil on tihe graafik ja nii nad minema sõidavadki. Pärast märkan, et giid on oma pearäti kohvikusse maha jätnud.

Ka sakslased sõidavad ära, mornid näod peas. Kui kõik on lahkunud, helistan omanikule. Ta võtab kohe vastu ja enne veel, kui ise midagi öelda jõuan, ütleb tema, et mõistab täiesti, kui tahan kohe koju sõita. No ja kui ma talle oma uudised ette vuristan, siis kuulen, et ta jättiski mulle rääkimata selle, et põhjamaal pole keegi iial üksi. Et ta ei võtnud seda jutuks, kuna tal oli mu abi hädasti vaja. Et ta loodab, et ma siiski jään. „Harju ära,“ ütleb ta, „harju, sa oled tugev naine, saad hakkama. Räägi mägedega.“ Imelik, et tean kohe, milliseid mägesid ta mõtleb, neidsamu kahte punakat kaljut, mis fjordi teiselt kaldalt mulle vastu vaatavad. Raske südamega ütlen talle, et pean veel ühe öö vastu, et räägime homme uuesti.

Tegelikult ma ju ei taha ära minna, sest see koht siin mahajäetud nurgakeses on nii imeline ja kaunis, et oleks lausa patt minna, kui on antud võimalus siin olla. Valguski on siin hoopis teistsugune kui kodus, ta on kirgas, värviline, läbipaistev. Tundub, nagu võiks õhku käega katsuda, on teine selline paks, meenutab miskipärast tarretist. Meri aga on nii selge veega, et tundub olevat läbipaistev kui õhk. Siin on kõik teistmoodi.

Lõpuks ometi leian aega minna uurima, miks kraanidest vett ei tule – keegi on vahepeal majja tuleva vee kraani kinni keeranud. Sakslased on oma mütsid majakesse unustanud.

Saabub naabrimees. Võtame kohvitassid ja istume. Räägin ka talle. Ta muigab ja ütleb, et ma kohviku mõneks ajaks kinni paneksin, et ta tahab mulle midagi näidata. „Võta õmblusnõel ja rahakott kaasa,“ ütleb ta. Õmblusnõel??? Istume autosse, sõidame kümmekond kilomeetrit, peame kinni kitsas mäekurus. „Tule!“ Seejärel ronime kitsast kivist rada pidi mitusada meetrit aina ülespoole ja ülespoole, kuni avaneb väike lagendik kolme suure kandilise kiviga. Saamide pühapaik, ainult külarahvas teab, kus see on. Tunnen, kuidas taas tekib seljale kananahk, muidu on tunne sama nagu toona vannitoas, aga seekord ei ole hirmu, pigem sihuke pühalik-pidulik tunne. Ühel kivil on sügav lohk ja nüüd tean juba täpselt, et pean nõela ja kogu kaasasoleva peenraha sinna panema. Muud võimalust pole. Asetan oma annid kivile, seisatame veel hetkeks ja asume tagasiteele. Vaikime terve tee.

Öösel magan kui nott.

Avan taas kohviku, keedan uue kohvi ja lähen kontorisse, tööd tegema, aga tegelikult ikkagi aknast välja vaatama. Mäed põrnitsevad mind, justkui oodates. „Tere, mäed,“ ütlen ma, „siin ma nüüd olen. Tahaksin terve suve siin veeta. Sobib see teile?“ Tumedale mäeküljele langeb päikeselaik. Seni peegelsile fjord muutub säbruliseks. Laik kaob sama kiirelt kui tekkis, ja merigi muutub taas peegelsiledaks. Võtan vastu otsuse, et siia ma jään, kogu suveks, saagu mis saab. Helistan omanikule, et jään kohvikut pidama. Olen just kõne lõpetanud, kui äkitselt käib kõva kolin, oletan endamisi, et tagumisel trepil. Lähen vaatama ja näen, et trepikoja seina najale asetatud raske lauaplaat on vastasseina äärde kolinud.

Aeg kulgeb siin teistmoodi kui kodus, päevad veerevad kui värvilised herned, ilm on muutlik, on tormi, on päikest. Aeg-ajalt satub ikka mõni turist tulema, neid pudeneb siia igast maailma otsast, kuidas nad selle koha küll üles leiavad? Mõni ööbib, mõni mitte, toredad külastajad kõik, tegemist jagub, ikkagi suur majapidamine. Naabrimees käib iga päev kohvi joomas, olen ka ülejäänud külarahvaga tutvunud. Öösiti käin mägedes jalutamas, soojematel öödel ka mägiojas suplemas, ning kui lõpuks voodisse heidan, magan nii raskelt, et ei kuule midagi.

Ühel ööl siiski ärkan, kuulen ülakorruselt samme. Ma ei ole seekord ainus inimene majas, kõik kolm majakest on turiste täis ja viimased tulijad, polüneeslased, said teise korruse magamistuppa majutatud. Unetud? Kesköine päike ei lase magada? Kuulatan teraselt. Keegi nihutab mööblit ühest kohast teise, uksed käivad, aga juttu kuulda ei ole. Lõpuks jääb kõik vaikseks ja mul õnnestub uuesti uinuda. Hommikul kohvilaua ääres küsivad polüneeslased minult, miks ma öösel diivani nende ukse ette lükkasin. Jään vastuse võlgu. Piinlik lugu, eks. Nemad aga lähevad väga elevile. Vadistavad omaette midagi, millest jääb kõrvu mapatau, ma patau, mapa tau... „Mapatau?“ küsin, noogutavad innukalt. Tunnen, et pean tegema ettepaneku saamide pühapaika külastada. Tahavad, väga tahavad minna. Käimegi ära ja märkan, et nad poetavad kõige suurema kivi peale nõela ja paar münti. Otsustavad teiseks ööks veel jääda. Õhtul guugeldades leian, et mapatau võib tähendada kaht asja, kas what do you know? või safety. Jajah, mida mina ka turvalisusest tean.

Tulevad rootslased, abielupaar, kaks toredat naist (!) kahe kassiga. Ilusad kassid, üks must ja teine kollane, reisimisega harjunud, olevat terve tee autos suures kassipuuris rahulikult maganud. Annan rootslastele kõige suurema majakese, et kõigil oleks lahedalt ruumi – nii naistel kui ka kassidel. Käivad oma traksistatud kiisudega küla peal jalutamas. Öösel on need elukad äkitselt minu voodis, nurruvad mis kole. Rootslased ei märka vist midagi, vähemasti kohvilauas seda jutuks ei võeta. Jäävad teiseks ööks veel, neile väga meeldib. Teisel ööl magab kollane kass mu padjal, ärkan siis, kui ta külge keerab. Musta ei ole. Hommikul, kui ärkan, on kass läinud. Rootslased sõidavad ära, lehvitavad, mõlemad kassid on autos.

Esmaspäev on mul ikka poepäev, käin siis lähimas linnas toidukraami ja muud vajalikku ostmas. Sätin end poodi minema ja näen aknast, et trepile on tekkinud põhjapõdrasarved. Erkvalged, terved, ilusad, mitte sellised murdunud hallid tükid, nagu neid mägedest leida võib. Lapsed toonud ehk, mõtlen. Kui mõne aja möödudes väljun, on sarved endiselt trepil, ja millegipärast võtan nad kaasa. Kitsas mäekurus, tõusu peal, sureb auto mootor välja. Käivitan mitu korda, lõpuks võtab mootor vedu. Aga ... eestpoolt kostab tume mürin, teele langeb kivilaviin. Tohutud kivimürakad sajavad alla, osa kalpsab üle tee vasakule kraavi, pelgan, et väikse autoga siit enam edasi ei pääse. Käed hakkavad värisema – palju ei puudunud, et ... Poodi ma tõesti ei pääse, pööran otsa ringi ja sõidan tagasi, panen sarved trepile. Öösel näen unes saami pühapaika, sarved on ohvrikivi lohus. Tõesti, hommikuks on nad trepilt läinud. Ahjaa, eile õhtul palusin naabrimehel selle varingu asjus helistada kuhu vaja. Muidu oleme siin plindris. Küllap ta teab, kuhu teatada. Toob mulle linnast ka piima-leiba-saia, kui tee lahti saab.

Majakesed on jälle rahvast täis, aga just saabus austerlane, kes vajab samuti ööbimiskohta. Tundub teine kuidagi hajameelne olevat, pole söökigi kaasa võtnud, no ega ei saa inimest nälga jätta. Pakun talle kartulit ja kalapulki, lihtsat toitu, mida endalegi teen, pole siin enam aega mingeid hõrgutisi valmistada. Sööme ja siis läheme kitsast trepist elutuppa, et saaksin talle teise korruse magamistuba näidata. Sobib. Viskab oma seljakoti voodile ja läheb kalale. Õhtusöögiks on meil delikatess. Värskelt püütud lõhe. Natuke soola peale ja ... Pole elus paremat kala saanud. Ütleme head ööd ja ta ronib teisele korrusele. Lähen magama. Hommikul elutuppa jõudes avastan, et ta magab diivanil. Magamistoa uks on lukus, seljakott toas luku taga ... Otsin tükk aega võtit, aga kui selle leian, on uks juba ise lukust lahti läinud. Austerlasel hakkab äkki hirmus kiire, pole aega kohvigi juua. Kui ta on autole hääled sisse saanud, avastan, et ta on õnge trepile unustanud. Jooksen talle seda ära viima, aga ta on autost viimast välja võttes juba kaugel.

Lõpuks ometi on ka omanik kohal. On turismi tippaeg ja päris üksi on siin raske, kui mitte võimatu hakkama saada. Nüüd töötame siis mõnda aega kahekesi. Omanik sätib end ateljeesse, aga ega ta reisist puhata jõuagi, töö läheb kohe käima, sest kohvik on puupüsti rahvast täis ja paljud tahavad ööbima jääda. On soomlasi, taanlasi, austerlasi, filipiinlasi, prantslasi, itaallasi, ameeriklasi. Tõeline keeltepaabel, aga väga lõbus on. Soomlased otsustavad ära sõita, ülejäänud jäävad paigale. Hakkame neid majutama, kes ees, see mees.

Nii, majakesed on täis, teise korruse magamistuba täis, aga kuhu filipiinlased panna? Pööningule. Nad on sellised vahvad pisikesed ja käbedad, pole probleemi kitsast pööningutrepist käimisega. Magan sügavalt, hommikul ärkan hilja – lõpuks ometi saan korralikult välja magada, sest omanik on külastajad kohvikus enda hoolde võtnud. Jutuvadin, lõbus melu, aga filipiinlasi pole miskipärast näha, ei tea, kas läksid juba mägedesse? Ronin üles asja uurima. Pööningutrepile viiv uks on väljastpoolt haaki pandud, üleval on küll vaikne, aga lähen viskan siiski igaks juhuks pilgu peale. Seal nad siis on kolmekesi, kohkunud nägudega, istuvad diivanil justkui tardunult. Öösel olevat keegi neil tekke pealt tirinud ja nad ei pääsenud pööningult alla, uks oli kinni. Läheme koos kohvikusse, kus küsin ameeriklastelt – nemad olid teise korruse magamistoas –, kas nad kuulsid öösel midagi. Nende sõnul olevat filipiinlased öö läbi trepist üles-alla käinud nagu kuutõbised. Samas kõrval asuvasse ateljeesse polevat midagi kuulda olnud.

Filipiinlased sõidavad ära. Pööningut koristama minnes leian, et nad on karvase mänguasja, armsa punases kampsunis põhjapõdra maha unustanud. Viin selle kohvikusse, las lapsed mängivad. Üks soomlane on jope toolile jätnud.

Ühel õhtul, kui ühtegi reisiselli pole ja plaanin end varakult magama seada, näen omanikku kohvikusse siirdumas, malelaud kaenlas. Ütleb, et keegi olevat ateljees kõik värvituubid lahti korkinud, nii et ega seal värvihaisus praegu eriti magada saagi. Hommikul, kui ärkan, on ta endiselt kohvikus malelaua taga, olevat öö läbi mänginud. „Kellega sa män...?“ küsin ja jään poolelt sõnalt vait.

Hooaeg hakkab juba vaiksemaks jääma, mõni päev ei käi ühtegi inimest peale naabrimehe, ja omanik sätib end taas minekule. Jään jälle üksi. Noh, muidugi mitte päris üksi.

Panen tavaliselt õhtuti vee ja kohvipuru masinasse valmis, et hommikul piisaks ainult nupuvajutusest – kui sedagi, sest mõnel hommikul ärkan värske kohvi lõhna peale. Teinekord on keegi nõudepesumasina käima pannud. Ta on kogu aeg siin, selge see, aga ma olen pelgusest üle saanud. Pole ju enam võõrad, tükk aega ühes majas elatud. Seltsis segasem, eks. Millegipärast tahan siiski istuda nii, et selg on vastu seina, ja öösel tõmban teki üle pea, aga kui temast päev või paar märkigi pole, on nagu midagi puudu.

Jätan talle ööseks toidu lauale. Mõnikord on taldrik hommikuks teise kohta nihkunud, mõnikord mitte. Liha ta vist eriti ei armasta, kala- ja kommimaias on küll ... Teinekord kolib vaas ühelt korruselt teisele. Pildid vahetavad seintel asukohta. Keegi avab öösiti aknaid, tuulutama ju peab. Klaasist nipsasjake, mis seisis ometigi riiuli tagaservas, on ühel päeval põrandal kildudeks ... Mullivann läheb endiselt nädalas korra või paar öösel käima, aga nüüd ma lihtsalt torisen natuke ja riidlen, miks ta siis sinna vett ei lase, ja et võtku ikka šampooni kah.

Augustis põleb mullivanni mootor läbi. Selleks ajaks on ka polaarpäev lõppenud, nii et nüüd on öösiti juba pime. Jätan ööseks kõigis tubades tuled põlema, igaks juhuks. Ka käin korra nädalas saamide pühapaigas. Tunnen, et vaja on käia. Olen seal ka muud külarahvast kohanud.

Suve jooksul on traditsiooniks saanud, et lõunakohvi juurde vahetame naabrimehe ja teiste külaelanikega muljeid. Kui kaugemalt külastajaid parasjagu pole, ja neid on viimasel ajal tõesti vähe, on mul aega istuda, ning jutud kisuvad päris pikaks. Kõigepealt natuke ilmast, siis lastest, siis tööst, siis kalasaagist ja siis ikka see põhiteema, iga päev. Et siin ei saa üksi olla, alati on keegi veel. Spøkelse, ütlevad kohalikud. Kummitus.

Neid on igas majas. Mõni on vaikne, teine kolistab igal ööl. Mõni hulgub mägedes ja võib näiteks su murakakorvi ära peita, küllap itsitab pihku, kui otsid, aga siis on korv äkitselt taas sul käe otsas kõlkumas. Mõni armastab pererahvaga kalal käia ja pillub püütud kalad merre tagasi, eriti just need pisemat sorti. Teinekord näed oma paati kaugel merel, aga hetk hiljem on ta kenasti kai ääres tagasi. Või teed näiteks endale hommikul kohvi, aga kui võtma lähed, on kann pooltühi ... Või kallad kruusi kohvi täis, aga kui jooma hakkad, on ainult tilk põhjas. Täiesti igapäevased asjad. Üks ühine huvi on neil siiski ka – kümblustünnid. Siin on iga maja juures suur kümblustünn, ainult minul pole. Kui näiteks majas elab neli inimest, siis peab ostma viiele inimesele mõeldud kümblustünni. Muidu ei mahu pere tünni ära, kuigi ruumi näib olevat. Ka peab majas alati vähemasti üks tühi voodi olema. Ja üks vaba tool. Nii see elu siin käib, alati on nii olnud.

Kogu aeg toimub midagi veel ja siis veel midagi ja veel midagi. Võõrad tavaliselt ei taju seda, on liiga lühikest aega siin, aga kui kauem olla, võib hulluks minna: see valgus ajab hulluks, see õhk ajab hulluks, kogu ilu ja avarus, mida sa näed, ja ka see, mida ei näe, võib sind hulluks ajada, sest kõik on nii teistmoodi, kõike on korraga liiga palju. Küll ja küll on turiste sellestki külakesest hullusärki pistetud ja haiglasse viidud. On neid helikopteriga mägedes taga otsitud, kui nad on kabuhirmus põgenenud. Või teinekord on nad lihtsalt ootamatult külast ära sõitnud, ehkki algne plaan oli kauemaks jääda, nii kiire on neil hakanud, et osa asju on maha ununenud, ja iial ei tule keegi neile enam järele. Märkasid nad midagi, kuulsid midagi, tajusid midagi ... Võib-olla on nii, et nad hirmutatakse sihilikult minema, on kuidagi valed või teab mis. Omadega pole probleemi, kõik teavad ja mõistavad, on harjunud. Nii lihtsalt on. Rõõm tõdeda, et olen nüüd omaks loetud või saanud või võetud.

Eelviimasel õhtul on ilm udune, rahvast pole liikvel ja ma panen kohviku kinni, et mere äärde jalutama minna. Mere äärest helistan veel sõbrale. Tagasi tulles avastan, et telefon kadunud. Väljas on pime ja on hakanud paduvihma sadama, ega ma täna ei leia. Telefoniga on nüüd ilmselt kõik, nii märg ju õues ... Kuidas ma pikal kojusõidul ilma hakkama saan? Hommikul jalutan esimese asjana õhtuse raja läbi. Mida pole, seda pole. Alles õhtul, kui lahkumispeo jaoks grillimaja ette valmistan, leian sealt ka oma telefoni. Ma pole grillimajas mitu päeva käinud! Spøkelse vist ei taha, et ma ära lähen. Ma ise ka ei taha minna, aga pean.

PS1. On talv, sajab lund, olen kodus, ning mõtlen ikka ja jälle sellele külale ja paljudele teistelegi mahajäetud küladele seal kaugel Barentsi mere ääres, seal, kus lumi on teinekord katuseservani tuisanud, nii et peab pööninguakna kaudu majja ronima. Kus on tähistatud mootorsaanirajad, sest paksu valge vaibaga kaetud avarusse on väga lihtne eksida. Kus meri ei jäätu kunagi, sest Golfi hoovus ei lase. Kus on rahu ja vaikus ja pilkane pimedus ning valgust näeb ainult siis, kui täiskuu vee peal peegeldub ja fjordi ümbritsevad lumised mäed kõik ses valguses heledalt särama löövad, või siis, kui taevas on täis virmaliste tulevärki. Mida spøkelse’d teevad – kas nad magavad talveund või on kõik kohvikusse kogunenud ja arutavad suveplaane? Saadan neile mõttes tervituse. Luban, et kohtume taas.

PS2. Veetsin seal viis suve. Viimane suvi oli kuidagi kummaline. Kõik oli muidu nagu ikka, aga olin terve suve üksi. Kogu külas polnud ühtegi spøkelse’t. Inimesed vangutasid pead, sest see oli tõesti väga-väga imelik ja harjumatu. Sügisel lahkudes võtsin kohvikust põhjapõdra koju kaasa, vaatas teine nii kurvalt oma nööpsilmadega, justkui palus, et ärgu jätku ma teda maha. Keerasin ukse lukku, lahkusin, klimp kurgus nagu ära tulles alati, aga eks järgmisel suvel jälle. Nii ma siis mõtlesin. Saabus talv. Kevadeks oli kohvik kadunud, nagu oleks maa alla vajunud. Sügisel jäi ta minust sinna täies hiilguses, aga kevadel, lume sulades, meenutas kohvikut ainult kõrge kivitrepp. Kohalikus lehes ilmus selle kohta ka üks nupuke, kolmandal leheküljel, omanik näitas mulle. Külarahvaga suhtlen senini, Facebookis. Ütlevad, et ka ohvrikive pole enam. Põhjapõder istub mul nüüd kodus diivanil.

Toimetanud Valli Voor

Jutt: Haruväljapääs (Tea Roosvald)

Tunnil, mil ma kollase ukse tagant esimest korda kolinat kuulma hakkasin, sai järjekordsest haruteest arvukate teiste koridoride hulgas hoobilt ka järjekordne suletud sektor. Kurvalt, aga hoolikalt trampisin endas maha kohemaid pead tõstnud mõistusevastase lootuse, et seal ukse taga on mõni ellujäänu, mõni minusugune, keegi, kellel oleks kaks silma peas ja suu kõrvuni mind nähes, või kes vähemalt hakkaks ebamäärases inimkeeles mõmisema, kui ma teda sinna päästma tõttaksin… Aga ei, selliseid seal ilmselt olla ei saanud ja minust olnuks idiootlik seda igaks juhuks kontrollima minna.

Isegi, kui mulle korraks tundus, et keegi hüüab summutatult appi. Ja siis juba mitte nii väga summutatult.

Ma tegelikult jäingi veidikeseks kuulatama - rinnus ju igritses see hõõguv, see soolane, see kibemagus tung lihtsalt minna ja järele vaadata - no korraks! - lihtsalt korra kiigata… Võib see siis häda teha, mõtlesin ma, kui ma ainult ukse vahelt piilun ja veendun, et ma ei eksi ja seal tõesti varitseb vaid surm ning ma ei jää millestki olulisest ilma, kui ma igaks juhuks ukse kinni pitseerin? Või noh, ma mitte ei mõelnud seda, vaid igatsesin. Need olid tunded, mitte mõistus. Ma nii väga igatsesin teist inimest näha ja olin samal ajal ka kohutavalt väsinud ning mu tunded kippusid lihtsalt veidi üle keema. Mõtlemine manitses mind, et tundeid ei saa uskuda, aga see mõtlemine oli paraku sama väsinud kui mu keha ja mu tundeelu - kellelegi ei meeldi üksi jääda, see sööb närvid seest! Ja kõige hullem on vist hakata vähehaaval aimama, et see üksindus ja see jäämine võib olla kergelt lõplikuvõitu. Sel hetkel olin ma tõesti oma jamadest väga ära väsimas. Mul käis hetkeks läbi pea isegi selline haletsusväärselt lödipükslik variant, et kui ma äkki seekord lihtsalt astuksin sellest neetud uksest sisse ära ja saaks selle asjaga kord ühele poole!

Aga siis ma kuulsin, et keegi hüüdis mu nime. Ei noh, otsige lolli!

Ajasin selja sirgu, andsin endale kujuteldava kainestava laksu vastu kujuteldavaid mökukõrvu ja blokeerisin kohemaid kollase ukse. Neid oli siin olemas tegelikult ikka kaugelt rohkemates värvitoonides, kui mina värvinimetusi teadsin, nii et enamiku jaoks mul selliseid lihtsaid hüüdnimesid ei jätkunud, ja ma kutsusin neid oma peas igasuguste muude tunnuste järgi. Küll triibu-sakiga, küll klaasmulliga, küll väljaulatuva klotsiga usteks, mõnele tuli isegi omakäeliselt midagi selgituseks peale joonistada, et ma neid sarnastega segamini ei ajaks. Aga selle, lihtsalt-kollase ukse sulgemise pärast oli mul kuidagi eriliselt kahju, sest selle taga sügavustes oli mul senimaani kõige enam õnne olnud. Toidu-õnne ja muidu kah. Kuid kui nad mu nime hüüdsid, tegin oma südame kõvaks, lükkasin ta vaikselt kinni ja sulgesin sektori.

Tähendab, nii lihtsalt see ei käi - mul tuli selleks ikka natuke vaeva ka näha. Sellepärast ma ütlesingi, et “sel tunnil”, mitte “sel minutil”.

Ma peaksin nüüd võib-olla selgitama, mis mulle selle juures raskusi valmistas. Nimelt, tööriistad. Peamiselt nende puudumine. Mul ei ole hetkel selliseid rahvalemmikuid nagu TIG-kaar või gaaskeevitus, ega uusi, plasmaga, neid pliiatsikujulisi, nii et ma ei saa lihtsalt minna ja rauduksi kinni punktida, veelvähem neid filigraansete ja hermeetiliste õmblustega sissemurdmis-kindlalt üle tõmmata.

Ja hea ongi, et mul neid aparaate ei ole! Ma üksi ei oskaks neid ju kasutada - ei jõudnud ära õppida, enne kui meil traat ja balloonid salapärasel kombel haihtusid, nagu siin kõik hajuma kipub. Ja enne kui Kolja kadus. Pealt nägin aga nii palju, et keevitada tuleb kindlasti suletud silmadega, kui sul see spets näokilp esimese asjana ära kadunud on, nagu meil juhtuski, ja pärast on ikka sihverplaat punaseks põlenud ning käed puhta villis - päris kange kraam! Tean ka seda, et plasmapliiatseid meile ei ole jagatudki, aga Haruto oli justkui kusagil nendega töötanud ja mäletas neid ihaleda, niiviisi ajas oma juttudega teistele ka isu peale. Kuigi, varsti pärast seda polnud meil ei Harutot ega tema jutte.

Nii et ma pidin selle ukse lihtsalt raskete asjadega ära blokeerima, aga enne seda teipisin veel praod üle - äkki nad tunnevad mu lõhna. Või noh, selles ma olen millegipärast kindel - küll nad juba lõhna tunnevad. Neil oli kohe eriline huvi just elus inimeste vastu ning isegi kui meie kohati täitsa arvestatav toiduvaru võis nad ehk kohalegi meelitada, ei tundunud see neid sugugi ahvatlevat, vaid, nagu me järeldasime, oli meie toit nende jaoks lihtsalt märgiks meie leidumise õigest suunast neis pimedates koridorides. Kuna aga  selle vastu, et mul siin keskuses üsna kõvasti inimese järele haiseb, ei saanud eriti midagi ette võtta, siis kasutasingi ukse peal teipi ja tõkkeid.

Hea, et teipi parajasti jätkus. Barrikaadidega mul kuluski kauem, sest ma tahtsin esmalt midagi natuke kergemat kohale tassida - mida ma suutnuks vaiksemalt liigutada ja mis annaks mulle väikese ohutusvaru, kui ma järgmist ja raskemat kasti kohale kantides kogemata liigset müra peaksin põhjustama.

Mitte, et siin, seespool, olnuks enam kuhugi palju taganeda, kui see minu ohutusvaru järele hakkaks andma. Aga see oleks mind hoiatanud ja ma oleksin jõudnud siis ehk labida haarata ja äsada.

Ma ei tea, kellele. Ma ei olnud seal kollases koridoris kunagi midagi ohtlikku seni näinud.

Ka mujal olin ma ise oma isikus ainult ühel korral elukate peale sattunud - see oli kahe ristiga koridoris - ja rahvas räägib, et need minu omad olid veel kõige ohutumad kõigist liikidest. Ometigi ei suuda ma isegi seda, nii öelda ohutut seltskonda kuidagi peast pühkida - kuidas nad lihtsalt nagu pimedusest välja sulandusid ja sealt ahnete ja sõgedate nägudega padinal minu suunas tulema hakkasid… Noh, jah, ma küll tookord pääsesin, aga mitte tänu omaenese leidlikkusele või külmaverelisusele! Ma pääsesin vaid tänu Olmeri ja Kanta abile, kes tulnukate pihta tule avasid ja neid senikaua kuulidega pudistasid, kuni need ei suutnud oma välimust enam ühes tükis hoida ja kuidagi pettunult tagasi pöördusid. Just nimelt! See tähendab, jah, täpselt nagu see kõlaski, et kuni selle hetkeni suutsid nad küll oma igas suunas lendavaid pritsmeid ja tükikesi otse õhust tagasi imeda ja seesuguste isevärki purskkaevudena sadasidki tagasi terveteks, ma ütleks, kõva viis minutit järjest, või vähemalt senikaua, kuni minul hakkas see vaatepilt läbi silmade ja läbi aju juba kolba tagaküljele graveeruma. Ma kaotasin ilmselt ajataju ja reaalsustaju ja mida seal veel kaotada oli - jooksmise jõu jalgadest ja taipamise seda teha oma peast, ja üha vahtisin neisse õudustäratavatesse kehapurskkaevudesse nagu oleksin ma isegi võinud sinna täienduseks sisse sadada, ja nende krudisevalt uhiuued inimkujulised näolapid ei tundunud pooltki nii usutamatud kui nende kurvad, peaaegu meeleheitlikult inimlikud ilmed pidevalt taastuvatel näolappidel, kuni kuulirahe neid hakkis. Mulle hakkas tunduma, et see nende loomuvastane nälg või janu või iha meie, inimeste, järele, et see oli ühtäkki kuidagi - andestatav. Ma tundsin endas nende vastu nagu mingisugust arglikku poolehoidu või kaastunnet, ma oleksin tahtnud neid lohutama hakata, kui nad seal oma isehakanud ihuliikmeid kokku lappisid ja meie järele sirutasid ja nägid välja nii… Mulle hakkas tunduma, et ma tahan nendega kaasa minna!

Ja selle omaduse pärast ma kartsin neid juba siis, kui mul veel oli relv ja sobilik padrunivaru ning ma polnud veel jäänud üksipäini, mõtisklema, mis minust saab nüüd, mil ühtegi Olmerit ega Kantat ei ole minu hädist tagumikku rünnakute alt ära päästmas. Kõik vanad olijad on otsa saanud. Nüüd olen mina üksi see - vana olija. Aga uusi ei ole juba tükk aega saabunud.

***

Peagi olin muidugi tagasi koridoride hargnemissaalis, kaasas labidas ja kott. Teha oli palju - ega ma õhust ei ela! Ning pealegi, kuhu mujale mul ikka minna? Suundusin ettevõtlikult otsima täiendust leidtoiduvarude näol mu märksa igavamale isekasvatatud kraamile. Selleks tuli lihtsalt valida üks järelejäänud, see tähendab praakimata ja sulgemata koridoride hulgast, ja kõndida neis ohutult piisavalt kaugele ilma kedagi kahtlast kohtamata. See ei hirmutanud mind enamasti. Ma olin veidi uimane ja juba piisavalt ärkvel olnud, et ööuni ette võtta, aga mõtlesin, et väike trett enne magamist teeks mulle pigem head. Kui õnnestub lasta mõtteid kollase koridori kaotuse järgselt veidi tuulutada, on mul parem tuju, ning samal ajal võis midagi kasulikku ja huvitavat leida - midagi söödavat või mõne uue tööriista uurimiseks.

Koridorides on üldiselt nii, et sa lihtsalt hakkad aeglaselt kõndima ja püüad kõigi ihukarvadega ära tunda, kuidas eespool on. Öeldakse, et kui juba algul on “vale” tunne, siis head sellest retkest ei tulegi. Teisalt, mina jällegi püüdsin uskuda, et kui hoida positiivset meeleolu, ei pääse koridoride hingus nii kergesti ligi. See ei tähendanud muidugi silmad kinni ja valju lauluga ringi tormamist ega ilmselgete märkide eiramist, lihtsalt polnud mõistlik hakata igast krabinast ja tuuleõhust võpatama ja end üles kruvima. See ei teinud inimest valvsamaks ega taiplikumaks, vaid põhjustas rapsimist ning vigu, mida muidu oleks taibanud vältida.

Ma olin valinud ühe silmatorkamatu, hallikasrohelise ukse, mille matil pinnal paistsid reljeefsed püstised vaod, sest kuigi see jäi kahe hiljuti suletud ukse vahele, olin ma sealt hiljuti uue huvitava maardla leidnud. Selles koridoris, umbes veerand tundi minna, hakkas kõigepealt kahel pool seintes paistma rida püstiseid orvandeid, mida ma algul panin murelikult tähele pigem neis valitseva pimeduse tõttu. Kui koridori valgustamiseks on käes ainult hädine käsilatern, mis pealegi oma vanuse tõttu tahaks üha sagedamini laadimist saada, siis eespool seintes mustendavad kõrged varjud mõjuvad üksjagu tontlikuna. Ma olin seal isegi seisnud ja kaalunud tagasiminekut. Muide, tagasi minnakse selg ees märksa sagedamini, kui seda teistele tunnistada tahaks. Aga targemad on seda uutele isegi soovitanud. Sellepärast pean minagi oluliseks see ära märkida, ehkki ma kahtlen, kas ka ilma õpetamata leiduks inimest, kes julgeks koridorile selja keerata, kui ta on sealt just midagi kahtlast kuulnud või näinud. Aga siis mõtlesin lihtsalt julgustuseks iseendale, et ei ole vaja end selle pärast veel argpüksina tunda.

Ma olin tookord sealt edasi läinud ja leidnud, et uurendid olid kaugemal kaetud mingisuguste õhukeste ja kitsaste kaante või ustega, ja paaris kohas neisse sisse vaadanud. Mingit huvitavat sisu esimestes ei tundunud olevat, aga neid veidraid seinakappe jätkus ees veel pikalt ning kaugemad tundusid olevat varustatud mingite kinnituste või lukkudega. Mulle tundus, nagu oleks kapid kaugemal kuidagi järjest rohkem “valmis”, ehk olnuks neis ka midagi sees?

Seisingi siis veerand tunni peal, esimeste uurendite juures, püüdes tunnetada, kuidas täna on.

Kuiv, korralik koridor, vaikne, asjalik. Põrandad on puhtad, ei midagi hirmuäratavat vedelemas, tuul ei tõmba vilinal, helisid ei kosta.

Midagi sellist, mida võiks käsitleda halva kõhutundena, ma ei tajunud, aga ikka oli kuidagi kõhe hakata astuma mööda nendest orvanditest. Koridorid ju ei hargne. Me siin ei ole harjunud jätma endale selja taha midagi sellist, mis võiks teoreetiliselt pakkuda varitsemisvõimalust. Või tagasitee ära lõikamist. Ma ei saanud aga kõndida normaalses tempos, kui mul tuli igal sammul heita pilk nii vasemasse kui paremasse õõnsusesse ja samal ajal silmas pidada ka ees vähehaaval valgusesse nihkuvat koridoriosa. Liiatigi tegi korodor peagi käänaku. Ning selle järel pidid algama kaaned, mille taha kiikamiseks tulnuks neid kergitada. Ja tagatipuks, kui mul oli kavatsus mõned suletud uksed labidaga lahti murda, pidin ma selleks peatuma ja kangutama ja tegema tõenäoliselt üsna valju müra, jättes ise kõik muu korraks tähelepanuta.

Kui ehk täna siiski ei läheks? Viimati olin siin käinud koos Anitaga, koos oli olnud ikka märksa toekam. Nüüd tundsin juba selgelt, kuidas mu sees miski, võibolla terve selgroog, punnib minekule vastu ja kõhus hakkab vähehaaval keerama. Üksi selle ettevõtmise kujutlemine tundus mu jalgadest kogu jõu välja nõrutavat, vaju või nurka soiguma.

Aga ma olin mõelnud - või tegelikult Anita oli mõelnud - et ehk on nendes imelikes pikkades kappides peidus mingit lahingumoona.

Miks Anita seda arvas, tulenes muidugi tema osavusest igalt poolt relvi leida, lisaks sellele, et kapid olid sellise veidra kujuga. Minu meelest ei vihjanud see kuju veel millelegi, sest paljud relvad, mida ma näinud olin, oleksid samahästi mahtunud piknikukorvi või taskusse ega vajanud üldse niisuguseid inimesest kõrgemaid nišše. Paneb kohe mõtisklema, millega see Anita siis tegelenud on, et kust tal sellised kogemused, või milliseid relvi ta näha ootas.

Vaatasin kella. Venitasin. Kuulsin kuidagi liiga valjusti oma hingamist ja see pigem ärritas kui hirmutas mind. Mõtlesin, et ma olen ikka loll - võinuksin praegu mõnusasti põõnata, kui ma ei oleks ennast sellesse koridori vedanud ega seisaks nüüd siin, jalad vedelad all, ei edasi ega tagasi. Püüdsin ärritust veidi üles keerata, lootuses, et see aitaks mu otsustamatusest üle.

Ja vaatasin uuesti kella.

See kellade asi, muide, see on pisut imelik. Nimelt, igaühel oli kell. Pole teada, või vähemalt keegi ei ole mäletanud edasi rääkida, et siia keskusesse oleks kunagi tulnud keegi, kellel omaenda kella ei oleks. Ülejäänud tööriistad võisid olla või olemata olla, aga kell oli igaühel, alati. Ja see ei kadunud salapäraselt ära ega sõltunud kuidagi teistest kohalolijatest, see oli nagu midagi, mis käis inimeseks olemisega lihtsalt kaasas ja pakkus nagu mingit ühist pinda, isegi kui teistes punktides olime nagu sead ja käod. Aga mis kellad ikka tõeliselt kummaliseks tegi, oli nende välimus. Või isegi olemus. Kellad olid alati olemas, kuid alati erinevad!

Tähendab, absoluutselt igaühel oli mingisugune kell olemas, aga see ei näidanud põhimõtteliselt mitte kunagi teiste kelladega sama aega. Aja tempo, niipalju kui me mõõta olime osanud, oli sama, aga aja näit, vaat see oli erinev. Mõnikord lausa nii erinev, et me ei saanud üksteise jutust kohe aru, kuigi me õppisime ühtmoodi nimetama aja mõõtmise ühikuid. Ent vastavalt ajast mõtlemise algsele erinevusele nägid kellad ka välja üsna erinevad. Minu oma näiteks oli selge ja konkreetne, kuvas arusaadavaid numbreid ja mõõtis mu pulssi, luges samme ja võis isegi joonistada mu käimistest väikese kaardikese. See kaart nägi küll välja liiga üldistatud, minu peas oli tänu uste erinevustele ja igasugustele lisanduvatele mälestustele koridoridest märksa informatiivsem pilt olemas kui see ühevärviline merisiiliku mudel mu kellakuval. Aga mis sellest, vahel oli tore vaadata seda harulist ämblikku kellal, seda keerutada ja imetleda. Ja muidu ka, see oli tore kell, hea kell, mulle igati mõistetav kell.

Teistel olin aga näinud asju, mida ainult nemad ise – parema sõna puudumisel ilmselt! – kellaks nimetada tihkasid. Näiteks võis mõni lugeda aega veidralt, liikuvate hoobade ja ketastega kandikult, mille muidu üsna nägusat kujundust pidid nad isegi tükk aega põrnitsema ja tõlgendama, et sellest sotti saada. Me teised ei oleks sellest niigipalju aru saanud. Mu sõbral Raoulil jälle, oli olnud väike läikiv randmekell, mille tööpõhimõtte ma küll oma ajust üles leidsin, aga millest kellaaja kätte saamine nõudis minult peaaegu et arvutamist. Ma pidin selleks kõigepealt hindama, milline indikaatornõel näitab mis aspekti, sest nad asusid kõik tsentreeritult ühe ja sama skaala peal ja olid kahjuks omavahel üsna sarnased. Seejärel vaatasin servas olevaid märke ning meenutasin, et tunni nimetamiseks võib lugeda lähemalolevaid numbreid, aga minutite ja sekundite jaoks tuleb korrutada sektori asukoht viiega ning võtta siis silma järgi natuke maha. Sekundi täpsust me siin küll üldiselt ei kasutanud, aga Raoul, märganud, et teised tema kella lugeda ei oska, tahtis loomulikult eputada ja luges alati ette ka sekundinäidu. Ise nii uhke ja rõõmsa häälega, nagu oleks sekundid talle lisaportsjon suhkruvetikaid.

Mõni pidi oma kella vaatamiseks maha istuma ja lambiga valgust näitama, mõnel aga näitas kell ise vajadusel valgust. Ühel oli kell kolm, teisel viisteist ja kolmandal, millegipärast, seitse! Aga kõigel sellel ei olnud olulist vahet, kui me ütlesime üksteisele: “kohtume tunni pärast Purpurpunase ees,” või, “Ristikheina neljakümnendal minutil asub järsk Z-kurv, mille taga muutub käik langevaks liurajaks”, sest need olid faktid, mida sai alati siduda nii omaenda ajaga kui aja mõistega üldiselt, kus eksimine sõltus pigem hajameelsusest kui taustsüsteemist, ja igaüks püüdis, et ta hajameelne ei oleks. Aja mõõtmine tundus olevat väheseid asju, milles meie kogemused näisid iseenesest ühtlustuvat. Polnud siis ime, kui ajataju kadumist pidasime üheks nõmedaimaks nuhtluseks ja hindasime oma kellasid armsamaks kui toiduvara.

Sest kella olemasolul kasvas lootus tulnuka-ilmingute, ehk zombidega, nagu mõni neid kutsus, üldse mitte kokku sattuda ja tarvidus laskemoona omada ei olnud enam nii pakiline.

Minust kahel pool haigutasid tühjad mustad orvandid oma varjudega pimeduses, mis niigi tundus kleepuv. Mu lamp näis väeti ja see sinakas kuma, mida ma suutsin ümberringi heita, samapalju häiris nägemist kui toetas. Kuulatasin vaikust. Mõnikord tekkib koridoris kaja, siis on targem kohe ringi pöörata ja joosta nagu jalad võtavad, kuni ringipööramine veel võimalik on. Aga praegu tundus ruum kõlatu ja suletud, rõhk surus mu kõrvadele nagu villaste patjadega ning ma kuulsin oma pulssi. See ei teinud mind miskipärast rahutumaks ega rahulikumaks, aga tölplasena pool tundi viieteistkümnendal minutil seista tundus kindlasti üha jaburam.

Heakene küll, mõtlesin. Ma lähen. Ei kõnni kaugele, ainult esimeste lukustatud kappideni, vaatan sisse ja tulen tagasi. Siis on aeg ööpuhkuseks ja korralikuks uneks.

Hakkasin ettevaatlikult minema. Jalad surisesid. Heitsin pilke vasakule ja paremale, aga peamiselt püüdsin kuulatada, püüdsin näonahaga ära tabada, kui mind mingi muutus peaks ähvardama. Edenedes ilma vahejuhtumiteta piki koridori, hakkas mu hirm vähenema, aga ebameeldiv tunne kummatigi mitte. See lihtsalt ei olnud mu lemmik-koridor! Ma olin siin asjapärast, jah, mul olid lootused, aga mul ei olnud siin sellist rahulikku tunnet, nagu mõnes teises koridoris vahel oli - mõnes näiteks tekkis justkui iseenesest selline lõõgastumisvõime nagu keskuses, noh et keera või magama.

Ja mõnes koridoris oli meil, kui me mitmekesi läksime, igaühel erinev tunne. Arvake sellest, mida oskate.

Nii olin ma näiteks maha maganud ohu märgid, kui Anita… Lahkus.

Me olime seal koos olnud. Me kõndisime, Anita püssiga ja mina oma optimismiga. Ma naersin, kui ta oma kuklakarvade üle kurtma hakkas, kuigi mitte tema üle, vaid tema lohutamiseks. Samal põhjusel püüdsin ta pead sasida, mille peale ta mulle oma pisikese ja tigeda küünarnukiga ribidesse äsas, nii et ma jätsin järele ja kõndisin edasi. Aga ma tõesti ei tundnud, ei tunnetanud ohtu tolles koridoris! Ja kui siis äkitselt kasvas meie ette valge ja pöörlev hiigelsammas, millest paiskus välja kümneid ja kümneid välkkiirelt haaravaid inimkäsi, seisin ma seal jahmunult ja suu ammuli nagu põrandasse kasvanud post, samal ajal kui mu sõber püüdis ära joosta, seejärel tuld avada, seejärel relvapäraga peksta ja lõpuks samba lummusesse langes. See ei suutnud teda enne päriselt haarata, kui Anita ise laskis sellel juhtuda, aga mina lihtsalt vaatasin pealt ega teinud midagi tema takistamiseks, kui ta näoilme muutus. Mul ei ole selle õigustuseks mitte midagi öelda, see lihtsalt kukkus nii välja, et ma munesin maha õige hetke ja siis oli juba ühtäkki hilja. Ja siis ma jooksin, jooksin, jooksin! Koridoris tuhises midagi tõmbetuule taolist, mis rohkem meenutas kiirevoolulist jõge - õhujõge, milles ma vaevaga vastuvoolu kahlasin, silmist pime ja hing kinni, kuni uks oli mu käeulatuses, mu käes, selja taga.

Selliseid uksi ei tulnud meil pitseerida.

Erinevalt nendest, kust me kõik eluga välja pääsesime, ohvri nõudnud koridor sulgus täiesti iseseisvalt. Järele ei jäänud ukse rantigi. Teised uksed nihkusid ja vahetasid kohti, kõik kolises ja mürises ja liikus, me seisime kesksaalis ja hoidsime kõrvu kinni ning mõni meist koguni karjus sisemisest ebamugavustundest, kuni see ruumide liikumine omadega valmis sai ja lakkas, nagu poleks midagi juhtunud. Ning siis oli kõik - Anitat ei olnud enam ja tema uks oli läinud… Ja meie, teised, lihtsalt istusime maha ja püüdsime sellega leppida, hoidudes omaette ja vältides üksteise pilkusid. Ma isegi ei nutnud tol päeval.

Anita kadumine oli ainus, mida ma otse koridoris ise pealt olin näinud, ja see mälestus kippus tormlema mu mõtetesse, kui ma kõndisin nüüd üksi mööda mõnda koridori, kus me olime enne koos käinud. Näiteks seekord selles ribilises, millest Anita oli lootnud relvi otsida. Mäletasin tema valget sammast ja tundsin ennast kummaliselt, suutes edasi kõndida ja samal ajal märgates end hirmu tundes, mõeldes Aitast ja tema äravõtmisest ning samal ajal kõndides pimedas koridoris vastu tundmatusele, otsima asju, millest ma väga lootsin, et mul neid vajagi ei lähe.

Mõistagi ei saanud koridoride “ilmingud” olla lihtsalt zombid, nagu neist kiputi arvama. See arvamus tulenes sellest, et paljud olid näinud inimkujulisi tulnukaid ahnelt ja meeleheitlikult meie, inimeste, järele krabamas, mispeale nad kuidagi ignoreerisid teisi teateid sellistest nähtustest, mis juba väliskuju poolest zombiks ega tondiks poleks sobinud. Mina, peale Anita äravõtmist, ei uskunud zombivõimalust. Ma ei suutnud neid asju pidada ka mutantideks, kuigi mitmed minu kaaslased pajatasid õõvastavaid lugusid inimkatsetest või katastroofiohvritest, millest nad mäletasid kuulnud olevat enne siia, meie juurde, sattumist. Ma oleksin võinud pidada neid mingiteks üleloomulikeks jõududeks, sest seda võis kindlasti kahtlustada iga kord, kui nad teadsid asju, mida ma kohe kindlasti neile "öelnud" polnud, nagu näiteks minu nimi. Aga millised üleloomulikud jõud? Olid need mingisugused deemonid? Olid need meilt ammu ära võetud inimeste kummitused? Mida ma teadsin kummitustest ja kas see muutis nad mulle ohutumaks või ohtlikumaks? Juhul, kui saab üldse ohutuse üle arutleda situatsioonis, kus keegi hirmutab su südame seisma või paneb su kontrollimatult ära jooksma nii ettevaatamatult, et sa lõpetad, raudlatt läbi silmnäo.

Ma olin, vastu oma tahtmist, aga kangesti endale iseloomulikult, osanud kappide kontrollimise ajal sügavale mõttesse vajuda. Esimeste, lahtiste, uste taha olin üritanud pisteliselt ka sisse vaadata. Nendes ei olnud midagi. Igav tulemus oli aga mu ärevust summutanud. Virgusin mõtetest alles selle peale, kui märkasin esimest kinnitustega varustatud kapiust. Seisatasin ja kuulatasin ümberringi, tegin paar sammu käänaku taha ja tulin siis tagasi.

Nagu olingi arvanud, sain kaasavõetud labida kerge vaevaga üle ukse käiva põõna taha libistada, et seda siis kangina kasutada. Materjal oli üsna tugev ning minult nõudis algul kõva pingutamist, et mingisugunegi liikumine esile kutsuda. Pusisin seal ja higistasin, aegajalt ümber enda pilke heites, kuni ühtäkki andis põõn raginal järele. Uks vajus avali, paljastades kapi pikkusega sobiva kõrge agregaadi, mis läikis minu sinaka valguse käes tuhmilt vastu. Ese oli põhijoontes toru või silindri kujuga, mille mõlemast otsast turritas järkjärguliselt väheneva läbimõõduga torusid ja kõrsi, see toetus ülalt vastu tagaseina ja näis püsti seisvat samast materjalist neljal rattal. Üle korpuse keskosa jooksis ruudukujuliste aukude rida.

Ena riistapuud!

Ma ei osanud seda millekski pidada. Minus ei kutsunud see esile mingisuguseid aimdusi ega mälestusi, samahästi oleks kapis võinud seista tuule poolt kokku keerutatud heinapahmakas - mul ei olnud sellega midagi teha ja ma ei osanud isegi otsustada, kas tegu võis olla Anita poolt ennustatud relvaga või sobis see objekt pigem makaronide vormimiseks.

Olin pettunud ja polnud ka - see oli nii tüüpiline! Leida mingi veider kaadervärk, millega mitte kui midagi muud ei olnud peale hakata, kui lootusrikkalt teistele ette näidata. Enamasti leidus keegi, kes selle ära tundis ja kasutama hakkas. Tööriistad alati kuidagi tekkisid ja kadusid koos inimestega, kellel neist tolku oli, nii et ülejäänud võisid, kui vedas, neist ainult korraks samuti kasu saada. Mõnikord. Aga kahjuks polnud mul praegu leitud riistapuud kellelegi esitleda ja et ta tundus ka parajalt raske, jätsin ta sinnapaika. Sulgesin ukse. See jäi tänu murtud põõnale pisut praokile, aga ma lootsin, et sellest ei tule probleemi. Kas ma oleksin pidanud oma jälgi peitma sama usinalt kui ma üritasin vaikne olla ja vähe tähelepanu tõmmata? Aga enamik meie toiduvarudest pärines koridoridest ja mitte keskusest - kuidas oleksime me ellu jäänud ilma siit-sealt matti võtmata, ning kuidas oleksime me saanud näpata ilma märke maha jätmata?

Järsku tabasin end aga mõtisklemast, kas uue tööriista leidmine tähendas mulle peatset lisa kaaslase näol, kes võiks selle ära tunda ja kasutusele võtta.

See ei olnud täiesti kindel, sest ka minule endale võis ootamatult meenuda asju, mida ma just veidi aega varem polnud justkui teadnud. Kõik, mida ma teadsin, kas lihtsalt oli mu mõtetes olemas, või tekkis sinna mingi stiimuli mõjul, justkui kasvas minust välja vastusena uuele olukorrale. Ma ei mäletanud, kuidas ma olin need kogemused esmakordselt omandanud, need lihtsalt olid minus. Vastandina asjadele, mida ei olnud minus ja mida ka kaaslaste korduvad seletused ei suutnud minus pärustada.

Meie koridoriteadmised aga - need olid erilised - nende puhul ma teadsin, mis millest sündis, millal ja miks. Isegi juhul, kui tegu oli kellegi teise jutustusega tema juhtumustest, tundusid need mulle käegakatsutavamad kui mõnedki kübemed mu niiöelda peasügavustest pärit mälestustest. Koridoriskäimine oli kunst, mille olin ise õppinud, kogemusest. Siin ja praegu.

Aga see oli kaduv kunst.

Mõtlesin nukralt, kui kaua ma üksi pean mäletama asju, mida oleks võibolla kasulik edasi anda värsketele ja algajatele kaaslastele, juhul kui neid kunagi jälle peaks siia sattuma… Ja tundsin end nii üksildasena, nagu ma polnud end veel iial varem tundnud.

Ma olin üksi! Ja ma ei teadnud, kuidas nii oli läinud. Ma ei teadnud, kes me sellised olime, kust me tulnud olime ja miks sealt enam lisa ei saabu - ja kuidas üldse oli võimalik, et ma seda endalt nii harva küsinud olen? Meil oli nii palju tegemist söögipoolise otsimisega, imestamise ja uurimisega, enese kaitsmise ja kartmisest üle saamisega, et me küsisime endilt väga harva, miks me siin olime - see oli mulle nagu ärkamine unest, kus ma jooksin ja jooksin ilma paigast liikumata ning samal ajal küsimata, mis mind siis kinni hoiab - see hoiab, ja kõik! - Nii käib une loogika. Kas mina siis magasin? Kuidas ma muidu võisin olla tulnud tühjusest, saanud tekkida eimillestki, omades samas selgelt mitmesuguseid ideid selle kohta, mida ma normaalseks pean, ja siis lihvida kaaslastega nurki, ilma jaksamata imestada, kuidas me sellesse jamasse sattusime?

Või kas üldse sattusimegi. Äkki see koht siin, koos kõigega, mis teeb ta irreaalseks, on mäng, on mingisugune simulaator või õppeprogramm, mingi eksam, milles me peame sobilikuks osutuma? Kuid miks ma siis üksi olin jäänud?

Ei noh, see on siis küll tore - mina üksi ei tunne mingeid erilisi tehnoloogiaid, mul üksi ei ole mingeid erilisi mälestusi ja mind ei ole ära napsatud seni veel mitte ühegi „eksamikoridori“ poolt - mina, kõige rumalam ja kõlbmatum…

Jõuetult tõstsin labida ja surusin järgmise põõna vahele.

Kuid see polnud ju päris nõnda, taipasin aga, kui uks ragises. Mind on tagasi hoidnud vaid minu enda soovimatus - mind on haarata üritatud ju küll! Ma lihtsalt ei tahtnud! Ma kartsin, või mulle ei meeldinud, või ma ei olnud ehk ikkagi piisavalt küps äraminemise jaoks. Tagasi oma kõlbmatust tunnistamas, olin ma täielikult minetanud hirmu koridori pimeduses varitseda võivate ohtude ees, ja asusin kangutama järgmist kappi.

Sellest ilmus õhuke painduv ketas, mis hakkas helendama, kui teda vajutada. Ma järeldasin, et tegu on lambiga, rullisin selle kokku ja pistsin taskusse. Lampe läks ju alati vaja.

Ma olin kolmanda luku kallal, kui mu sisikond äkitselt pahupidi paiskus, ma tundsin, ma kohe lausa teadsin, et nüüd tuleb rünnak!

Kuhu nii kiiresti joosta? Ma jooksin küll, aga see nimetu õudus lähenes üha, ma samahästi tundsin kui kuulsin seda. Mind tabas mõte – meeleheitlikult viskusin ühe lahtise ukse taha ja rebisin selle enda järel kinni, hoides küüntega, püüdes mitte hingata, kuni väljas tormas edasi ja tagasi mingi nimetu õud, nii et kõik mu ihukarvad püsti tõusid, kui ma üritasin mitte nutma hakata, mitte püksi teha, mitte hingeldada, mitte lõdiseda ja lõdisemisega kapiust kolistada... Aga iga ihurakuga ma teadsin, et see, mis seal oli, tahtis mind endale ja tema nälg minu järele oli nii üliväga veenev, aga mina – mina ise – ei olnud veendunud ja minus püsis tugev vastumeelsus anduda sellele kutsele, kuigi mu väsinud keha tundis allaandmist. Tühja kah, kannatan välja mis tuleb, arvas mu keha…

Aga ma ei tahtund kannatada välja, ma tahtsin leida õiget koridori!

Mitte seda, mis paneb mu hingekeeled kriiskama ja kartma.

Mitte koridoris, kuhu ma kardan isegi natukeseks sisse minna, mitte sellises koridoris ei tahtnud ma saatusele alla anda!

Ja ma jooksin, pekseldes ja kriisates, põtkides ja paisates, rebides end käigupealt lahti igast väikesest ja suurest asjast, mis minusse puutuda üritas, kuni ma olin peaaegu mälutult jooksnud ära ja välja, taha ja ümber, minema ja edasi ja läbi kogu keskuse.

***

Ma olin üritanud magada.

Ja süüa.

Vähemalt magadagi.

Püüdsin saavutada normaalsust, aga miski ei klappinud minuga, miski ei toonud mulle rahu pärast seda üleelamist, ma ei leidnud mingit asu. Eriti just puhkamine ei õnnestunud sugugi, kuigi tundsin end lõputult üleväsinuna. Kordasin mõttes üle masendava tõdemuse, et minu olukord ei pruugi olla reaalne, aga et ma ei oska või ei suuda sellega ka midagi ette võtta, kuni ma aru ei saa, millega mul tegu on või mis mind siin kinni hoiab.

Hakkasin näppima oma leidu, ümmargust tahvel-lampi, mis lülitus tööle ja hakkas helendama. Aga natuke seda silmitsenud ja selle valgel oma kodinaid ringi korraldanud, torkasin ma seda kogemata näpuga. Ja äkitselt avanes see nagu veel üks kord! See oli õhuke painduv ketas, millele sisse vaadates paistis palju kihte ja korruseid, mida ma sain sõrmega toksates üles kutsuda ja suuremaks ning selgemaks teha. Imetlesin seda tükk aega, teadmata, mis see olema peaks. Ühtäkki aga justnagu tundsin selle siiski ära! Sellesse saab infot laadida ja pärast välja võtta, see on arvuti! Ja kui minu peas hakkasid ilma kõrvalise abita ilmuma mälestused selle tööriista kohta, siis, tähendab... See oli ju mulle, see oli minule mõeldud tööriist! Ma oskan seda varsti kasutada, mul oli tulevik! Või, mul oli hoopis minevik, mul oli mu olemus!

Sattusin sellest tööriistast vaimustusse, kuigi ma ei teadnud, mida mul sellega minu antud ümbruskonna turvalisuse mõttes teha oleks olnud. Kuid see leid oli tõstnud mu enesekindlust, mis kihutas nüüd kergendusest kosmilistesse kõrgustesse. Ehk olen ma hoopis eriline, mitte küündimatu?

Olen ehk mina ise see simulaator, see superarvuti, või kui juba, siis miks mitte arhitekt ise, looja? Ehk on siinne võttepaik ainult minu märkmed sellest, mida ma luua kavatsen (või mida ma päris kindlasti luua ei tahaks?) Oi, ma tundsin end oivaliselt tõestuse paistel, et ka minul oli lõpuks ometi midagi lahedat, mida ma ära tundsin ja võisin enda omaks pidada, ehk isegi teistele õpetada.

Kui ainult...

Kui oleks mingeid teisi. Kui ma ei oleks olnud nii üksi! Miks ma olin üksi? Kas ma olin ise loonud endale maailma, kus üksi olla, või olin ikkagi välisel sunnil üksi jäänud, ja kui, siis mispärast? Olin ma looja või looming, ohver või ohverdaja, olin ma objekt või subjekt? Kas sai olla kõike seda korraga, ja kus ma seda ideed varem kuulnud olin?

Idee. Ma olin kuulnud ideid, aga ma võisin isegi olla idee, ideehelmes ideede maailmast, mis alles tahaks tõeliseks saada? Valin siin oma tulevikku või universumit, millesse sündida, olen inimene, keda veel pole, kes alles valib võimalike tulevikkude vahel ja hääletab maha kõik, mis mingil põhjusel ei klapi kasvõi sellegagi, mida ma õppida tahan. See kõlas kuidagi tuttavalt ja meenutas äkitselt ….

Ma kargasin püsti, uni oli pagenud päästmatusse kaugusesse ja mu keha võbeles ühekorraga nagu taipamistest ja küündimatusest - keset ohutut keskust oma kastide ja panipaikade vahel mitme helendava lambi valguses seistes tundsin ma end nagu hiigelsuures tühemikus rippudes, kõikudes vaimselt mingis siia-sinna pöörduvas tõmbuses. Nagu olnuksin ma koridori tõmbetuules.

Mind oli ju tõesti püütud haarata, kutsuda, veenda, aga ma polnud läinud, mina ise olin olnud see, kes polnud läinud, sest ma polnud mõistnud. Aga ma olin näinud Anita näoilmet, kui see muutus, kui see mõistis midagi, mida mina seal kõrval ei kuulnud, ja siis vooluga kaasa läks - vooluga, millest mina välja ujusin, sest mina ei olnud seda kuulnud, mõistnud ja uskunud.

Meid kutsuti, aga me pidime aru saama, miks meid kutsuti, ja alles siis võisime me minna. Meil tuli kõigepealt mõista, et meid kutsutakse - sündima!

Aga kui see oli nii, ja mul tuli tõesti neist koridoridest üks välja valida, lihtsalt selleks, et sündida… Siis ei lahenda see ju peaaegu ühtegi mu küsimust! Neetud! See pelgalt tõstab mu ette järgmise, veelgi valusama probleemi.

Oletame tõesti, et kõigi nende tööriistade valikuline ilmumine ja kadumine oli seotud siin viivitlevate sündimata isikute seniste kogemustega ja meie ruumes võisid kokku sattuda inimesed nii kaugest minevikust, enam vähem olevikust kui vahest koguni sama kaugelt tulevikust, ja seda olenemata sellest, kelle olevikust me räägime… Ja olgu tõsi, et me võisime oma parema äratundmise järele valida ühe neist koridoridest ja neis “võetud saada” selle alusel, kuidas meile endile tundus, et me seal varitsevat – või noh, hea küll! – seal meid kenasti ees ootavate sünniasjaolude ja isegi saatusega hakkama kavatseme saada, ja loeme siis ka tõeks, et ma küll ei mäletanud end uskuvat millessegi või kellessegi, ega tärganud minus ka nüüd mingeid religioosseid aimdusi… Siis miks, no miks ometi ei olnud selles minu niinimetatud sünnieelses osakonnas näha ühtegi teist hinge peale minu üksildase isiku?

Kui vastab tõele, et me taas-sünnime lõputus tsüklis, siis mille taha protsess seekord takerdus? Mille taha üldse niisugused protsessid takerduda saaksid?

Ma lõikasin värisevate kätega suurest seenest ühe võiselt rammusa viilu ja haukasin seda toorelt. Minetanud hetkeks kõik olmelised mugavussoovid, keskendusin pigem seene tekstuurile ja ignoreerisin küpsetamata kübaraliha kõledat metsakõdumekki. Niikuinii, mõtlesin ma kibedalt, on ju nii seen kui ka maitsenäsad hoopis mu kujutlusvõime vili ja söömisel tekkivad aistingud samahästi kui luulud, pärit kes teab missuguse taassünni kogemusest kusagil maises viletsuses, kord nälja sunnil lauanurka närides, kord pidades käsilolevat rooga kulinaarseks meistritööks. Filosoofiline ärevus, mis mind oli tabanud, tõrjus kõrvale säärased tühised olmemured ja täitis mind hirmuga oma tuleviku pärast lausa niivõrd, et ma ei teadnud, kumb saaks hullem - kas kiirustamise ja valeotsuste läbi endale teadmata ulatusega kahju põhjustada, või veeta selles liminaarsuses veel ja veel piinarikkaid lisaminuteid, püüdes etteantud näruste andmete najal midagi paikapidavalt järeldada.

Ühtäkki valdasid mind korraga tohutu kärsitus astuda sisse ükskõik millisest uksest ja saada lõpuks ometi kätte mingi lahendus, kui ka soov end lihtsalt kuhugi nurka ära peita ja võdiseda seal, kuni kõik mööda läheb, ilma et ma peaks midagi nii põhimõttelist otsustama nagu küsimus, kelleks ma sündida tahan. Tulgu kasvõi maailmalõpp.

Jah.

Kas järsku see… Kas maailmalõpp oligi tegelikult tulnud?

Kas äkki just seepärast ei olnud viimasel ajal meie ruumidesse saabunud uusi nägusid ja mina pidin siin üksipäini ringi tilkudes mõtisklema korraga nii argiste kui filosoofiliste probleemide üle, saamata mingit kaastööd, leidmata mingit vastukaja, jõudmata kuhugi välja? Mil moel võis olla võimalik, et ma olin seda küsimust lahkamas üksi ja mitte keset suurt rahvamassi? Selleks pidi Maad olema tabanud mingi katastroof ja tapma kõik või enamiku minu liigikaaslastest, kellesse või kelle kaudu on üldse võimalik inimeseks sündida.

Ehmunult põrkusin ma kõrvale küsimusest, kas mul tuleks ehk kaaluda tõuguks sündimist – koridore ju jätkus, kellekski või millekski saamise küsimus polnud samavõrd ripakil kuivõrd see teine asi – kus olid kõik teised hinged praegu? Kas mingil seletamatul kombel pidid inimesed olema otsa saanud, nii et meid, hingi, ei kutsutud enam sündima – suutsin selle välja öelda küll, aga kas ma suutsin ka täielikult uskuda, et kõik need “tulnukad” sealt koridoridest, olgugi hirmuäratavad, olgugi sageli vaenuliku moega, kuidagiviisi kõik siiski kutsusid meid kuhugi, kutsusid meid sündima? Jah, nüüd suutsin. Just nende meeleheitliku janu pärast, selle veidra armuvalu pärast, mida olin nende võõras-inimlikel nägudel näinud. Nemad olid kutsujad, meie olime kutsutavad. Aga millegipärast käis rebimine ainult minu pärast, ma olin nagu mingisugune karikas mäe otsas, mille poole huikasid kõik allesjäänud kutsujad korraga.

Ent kui inimesed olid otsa saanud, kuhu siis kõik nende hinged olid jäänud? Kas ei pidanuks ma, maailmalõpu asetleidmise korral, üksildase uitamise asemel tundma end siin nagu kilukarbis, püstijala tukkudes kõigi üleliigsete sündidasoovijate vahele kiilutult ja kartes oma ettekujuteldava nälja kätte käegakatsutavalt ära kõngeda?

Ilma ise nägemata või siinse teispoolsuse reeglistikku omast kogemusest mäletamata, võinuksin ma need reeglid ehk kokku järeldada, kui ma välistan mõned asjad, mille kehtimisele hetkel silma hakkavad asjaolud tundusid kriipsu peale tõmmata tahtvat.

Nimelt, kahtlustasin ma, pidi ju olema võimalik, et mitte kõik suremise läbi teinud hinged ei saabu otse “sünnieelsesse osakonda” - jah, mulle äkitselt isegi meenus niisugune kontseptsioon, ka elus inimesed olid oma mõtisklustes sellise võimaluse peale tulnud! - paljud või suisa enamik hingi ei pruugi vajada kohest taassündi, vaid võisid olla ära teeninud vahepeatuse kusagil puhkusemaal, olla väljaspool tajumist, väljaspool aega ja mõneks ajaks ka väljaspool sündimise tõmmet. Jah, see kõlas ju suhteliselt usutavalt, ükskõik mida ka ütles minu viimase “käitumishinde” kohta Maa peal asjaolu, et mina ei olnud enda teada niisugust puhkust pälvinud. Kuigi, mis puutus minu teadmistesse minu enese kohta, siis nendes ei saanud ma samuti kindel olla. Ma ei mäletanud otseselt midagi selget ega lahenduslikku! Kust võisin ma sel juhul teada, et minu vaevu-heiastuvate ja arglikult kogunevate tõdemuste hulk oli pärit äsjase surma tagusest, hiljutisest taassünnist - samahästi võisin minagi olla veetnud millenniumi või paar kusagil ajatajust väljapoole jäävas paigas, kus ma ei saanud enese kohta arvet pidada, aga mis võib-olla mõjus kasulikult mu - no ma ei tea! - sisemisele tasakaalule või millelegi muule säärasele tähtsale ja tuumsele minus. See igal juhul selgitaks, miks ma omal käel ja ilma õpetamata ei tundnud oma kaasaegsete poolt esile manatud tööriistade tegelikku kasutamist - selliseid ei olnud lihtsalt minu ajal olemas olnud! Äkki neid ei olnud keegi veel leiutanud või olid nad juba ammu unustatud ajal, mil mina viimati taassündisin? Kuidas ma siitpoolt võinuksingi aru saada, mis on “väljas” parajasti moes, kui mul ei ole millegagi välisaja kulgemist mõõta?

Aga seda see siiski ei selgitaks, miks tekivad taassünniosakonnas sellised hõrendused - miks mul ei ole enam kaaslasi!

Veidike järele mõelnud, tõdesin ma, et bioloogilisest seisukohast võttes olnuks väga raske konstrueerida olukorda, kus inimesi tükk aega järjest ei sünni, aga seejärel uuesti sünnib. Sest kes neid siis sünnitama hakkaks?

Järelikult pidi käesolev juhtum olema äärmiselt unikaalne - esimene (ja ilmselt ka viimane) omasuguste seas. Maailm lõpeb varsti, kui ta juhuslikult juba lõppenud ei ole.

Kui ta juba ei ole lõppenud. Oh häda! Ilma minuta! Ja kuigi ma tundusin endale olemasolev (või suisa elus), siis lõputult üksildast viibimist selle käigustiku kaheldavalt kaitsvas embuses ei tahtnud ega saanud ma ju ometi nimetada õnnelikuks pääsemiseks maailmalõpust!

Ma mõtlesin pingsalt, närides mehaaniliselt ise ikka veel oma seenejuppi, mille maitse sööbis mulle mällu nagu truu, aga tüütult kasutu kõrvalseisja, kes püüab iga veidi aja tagant mulle ilusast ilmast pajatada, ajal mil ma ise miskipärast ohtralt verd jooksen. Ma ei tahtnud aga kuidagi tunnistada seda, mille mõistmise äärele järelduste rada mind toonud oli. Sest tõesti, oh häda! Kui mu tõdemused olid käinud õiges suunas, siis teist võimalust ilmselt ei saanudki olla.

Maailmalõpp pidi tõesti juba olema aset leidnud!

Ja see oleks tõsi olenemata sellest, kas sündida soovijad istusid kõik koos mingis vahepeatuses (ja pididki jääma sinna istuma), või ei olnud nad veel miskipärast Maa pealt tulemagi hakanud.

Selle teise võimaluse esilekutsumiseks pidi olema olla nii juhtunud, et mu kaaslastel oli zombide olemasolu suhtes algul ikkagi õigus olnud, ainult et natukene valel aadressil.

Mis tähendaks, et inimsfääri on järsku tabanud sellist sorti maailmalõpp, mis on enamiku hingedest vangistanud päriselt-mitte-surnud-kehadesse! Kes ütleb, millise ajutegevuse taseme-languse astmel laseb keha lõpuks hingest lahti - mina seda kindlasti ei teadnud, mina oma surmasid ei mäletanud ega või ka kosta, kas ma, hingena, sain kuidagi ise oma pillide kotti pakkimise üle otsustada või löödi mind mu hääbuvast kehast minema mingi kõrgema jõu sunnil. Igatahes ei osanud ma otsustada, kas kehadesse kinni jäämine võis olla hingede puudumise põhjuseks või ei võinud see mitte kuidagi nii juhtuda.

Ent kui kõik võimalikud sündijad on, ikkagi, kinni surijate kehades, ja, oletamisi, nimelt zombide kehades, siis ei ole mul ju üleüldse mõtet lähiajal sündida! Mind notitaks kohe maha, süüaks liha luudelt ja mõistetaks koos teiste zombidega ringi roites kestvasse ja lõputusse agooniasse, kus ma, ajutegevuse puudumisel, ei saa ju üldse edasi areneda ega sünni ning surma tsüklis kuhugi poole kaldudes enam kunagi puhkust ära teenida!

Selge siis!

Ma jään paigale. Ma jään siia! Siin hea küllalt!

Närisin oma toorest seenejuppi võiduka irvega ning püüdsin taas-kohaneda ideega, et nii see siin nüüd hakkabki meil siis olema. Igavesti.

Just.

Ma nihelesin. Heitsin pilgu ümberringi, püüdsin rõõmustada oma ühe inimese jaoks küllaltki jätkusuutlike istanduste üle ning meenutada, et ma olin ju tegelikult päris edukas retkelkäija ka - lausa kõige edukam siiamaani. Mida mul karta oli?

Miskipärast ei tundunud aga avanev väljavaade (või tähendab, selle puudumine) nüüd enam  niigi palju talutav kui ajal, mil ma veel arvasin, et olen neisse katakombidesse suletud omal soovil, kaitseks väljas marutavate tulnukate või mutantide või kurat-teab-kelle rünnakute eest. Uues valguses, sisse sunnituna, tundus seis veel tükk maad troostitum.

Kõht oli pooltäis, aga suu kirvendas metsamaitsest, nagu oleksin pehkinud puuronti järanud. Pooleldi igatsesin rüübata kuuma teed, ent selle keetmiseks olin liiga kärsitu. Mõtlesin palavikuliselt, ega ma millestki mööda vaadanud ei ole.

Oli ka võimalik, et hinged polnud ei vangis zombikehades ega laiselnud ka paradiisimaal. Ehk istusid nad kinni hoopis mingisuguses karistusasutuses või põrgus, kust oma voli järgi lahkumiseks neil veel tükil ajal luba polnud.

Ma närisin oma seent. Võimalik, et mu silmad vilasid palavikuliselt. Igatahes oli mul, või siis minu hingekehal, vägagi painatud enesetunne ja ma poleks tahtnud olla mina, kui ma oleksin saanud olla keegi teine, ent ometi olin ma samal ajal ka äärmiselt huvitatud vastusest, mida ma oma probleemile otsimas olin.

Kui teised hinged olid puhastustules ja mitte zombikehades kinni minu mahatapmise võimalust ootamas, kas sellisel juhul oli mul nüüd rohkem mõtet ruttu sündima hakata? Kui piisavalt suur hulk inimesi ühekorraga hukka oli saanud, kas tähendas see, et mul oli sündimisega tegelikult lausa kiire - kuna võis eeldada, et me, inimesed, vajame sündimiseks ikkagi bioloogiliselt sobivaid asjaolusid, lisaks väga suurele tahtmisele just selle saatusekoridori kaudu ilmale tulla - või polnud tegelikult enam mingit vahet. Kui inimesi oli hõredalt, võis vabalt juhtuda, et ma sünnin kuhugi isolatsiooni ja sellega mu lugu lõpebki. Planeet on suur, mingite viimaste ellujääjate kaapekakuks sündimine ei garanteerinud veel võimalust oma eluajal vastassoost isendit leida, kellega liiki päästa. Ja ega see eluigagi pikk ei tõotanud tulla mingites katastroofilähedastes oludes, mis seal valitseda võisid, kui mina, väeti lapsukene, võib-olla veel ruttu orvukski jään. No palju õnne mulle! Kui ma nüüd koridori valesti valin, sureb mu liik välja!

Ma närisin seent. Ma olin hirmul. Ja taga hullemaks kõik läks! Vähe veel liigist - minu najal pidi sellisel juhul ju seisma tohutu leegioni purgatoorimus virelevate hingede tulevane taassünnivõimalus, ja taassünniga tükis ka kannatuste tsüklist vabanemise võimalus - ning olles juba kord end identifitseerinud taassünnile ordineeritud olendina, pidin ma käsitlema kõikide hukatuste hulgast just seda aspekti tõelise katastroofina. Tajusin endal kogu vastutuse raskust ja kõigi nende hättasattunud hingede ühtäkki minule suunatud ootuste koputust… Hädiselt niheledes kujutlesin ma, kuidas mul tuleb kõigepealt väga õigesti sündida ning seejärel püüda neist kasinatest hingevarudest, mis ehk minu järel loodetavasti siia olesk-ruumi siiski ootele tilguvad, sigitada enda järele napp aga kestlik suguvõsakene… Niisiis, elada tuleb mul vaikselt ja nõnda osavalt, et mu maine korpus ikka senikaua käigus püsiks, kuni esimesed ohvrid hingede pelgupaigas oma lõivude maksmise või traumadest toibumisega ühelepoole saama hakkavad, ning varakult tuleks valmis panna ka õpetussõnad, mõistulood või ise välja mõeldud religioonialgmed, mis mu tulevastele harvadele järglastele mõistuse pähe paneksid ja sunniksid neid omakorda ikka õiges tasases tempos ning sündsas taktis järglasi muretsema.

Tuli end kuidagi kokku võtta, õigele soonele häälestada ja asi ära teha. Ma närisin oma seent, mis pidi teadaolevalt jääma viimaseks palukeseks enne hoomamatu tuleviku pihtahakkamist - see on, kui mul ikka õnnestub end sündima sundida. Seenes tuli ette vintskem koht, mis mulle peaaegu hingekurku läks. Läkastasin ja imestasin oma reflekside üle ja meenutasin kõiki neid usutavalt realistlikke surmahirmu kohti, kus ma olin olnud hirmul oma elu pärast, teadmata, et mul ilmselt polegi parajasti elu, mida kaotada.

Aga, mõtlesin ma äkitselt, kui hingi pole siin hoopis sellepärast…

Äkki neid ei ole siin lihtsalt sellepärast, et inimsfäär on olnud nupukam, kui ma neist oma kogemuse põhjal oletada oskasin? Kuidas oleks, kui inimesed ei ole tõmmanud eneste peale mitte maailmalõppu, mitte apokalüptilist katku ega Viimast Maailmasõda, vaid nad on lõpuks ometi rahu leidnud ja muutunud füüsiliselt surematuks? Äkki on teadus selle suure hüppe lõpuks ära teinud, millest minu arvates võis inimkond olla unistanud küll kogu oma eksistentsi kestel?

Seenetükk kukkus mul käest, ma tõusin robinal püsti ja tahtsin nagu kuhugi joosta, ainult et ei teadnud ikka veel, kuhu olnuks mõtet putkata.

Kui inimesed on muutunud surematuks ja lahendanud oma energiaprobleemid, millest mina veel midagi ähmaselt mäletasin, ja leidnud pääsetee ruumipuudusest lennates tähtedele, millest ma veel midagi ei teadnud, ja nad on sealgi muudkui surematud edasi, siis ei ole neil - mind ju enam vaja!

Ja ma lähen neil meelest!

Ja nad ei kutsu mind enam!

Mind ei pruugi kunagi sündida, kui ma kohe praegu ei lähe, ja ma jään üksinda siia maha, kui kõik teised hinged on igavesti elus, ja võib-olla kummardunud suurte kristallkauniste teadusmõistatuste kohale elik tegelevad lausa jumalike filosoofiaküsimustega, kuni mina siin, rumal nägu peas ja seenetükk näpus, mõistatan igavesti, kes ma olen ja kuhu ma lähen ning kuhu ometi kõik teised jäänud on.

Appi!

Ärge jätke mind maha!

Kutsuge mind! Ma tahan sündida! Mul on ruttu vaja ilmale tulla, tahan ju minagi saada surematuks, nii nagu teisedki saavad! Ma olen inimene! Ma tahan sinna, kus teised on, ma vajan teid, inimesi! Tühja sellest taassünnitsüklist, võtke mind kaasa maisesse igavikku! Ma palun, kutsuge mind!

Jooksin kiiresti koridoride ristumissaali ja vahtisin paaniliselt ringi. Polnud ju selge, kust nii äkki “ohtlikke” koridore võtta. Olin nii pingsalt kartnud uute ohtlike teket, et vanade üle polnud mahti olnud muretseda. Ma ei teadnud, kas ammu suletud käikudes olid veel olemas need kõige ehmatavamad (ja innukamad) kutsujad, või olid need sealt pettunult lahkunud. Ma ei teadnud, kuhu joosta, kes mind ootaks, kus ma võiksin sündida ja kus ma saaksin vähemalt natukeseks ajaks ellu jäämise lootust leida - piisavalt, et ühineda inimkonnaga selles, mis neil nüüd parajasti teoksil oli. Kas rohkem olnuks lootust mõnes tühjas koridoris piisavalt kaugele ekseldes või mõnes vanas, suletus, kus enne kindlasti ilminguid leidus, ent mille me ise hülgasime ja tagasi tõrjusime?

Ma panin kõrva vastu kollast ust. Selles oli mul alati kõige rohkem õnne olnud. Toidu mõttes ja muidu ka. Lükkasin, nüüd müra tegemisest hoolimata, rasked kastid ühekaupa kõrvale, ja tõmbasin vana kulunud teibi servast lahti. Kuidas see nii ruttu nii luitunuks ja tänkjaks paakus, kas mul polnud enam üldse ajataju? Korra kükitad kingapaela siduma ja… Aga läbi juuspeene ukseprao tundus selgelt värsket tõmbetuult puhuvat, nii julgesin ma ukse vaikselt avada ja selle vahelt sisse piiluda.

Nägin ainult pimedust, aga see pimedus tundus mulle soe ja leebe. Koridor mõjus kutsuvalt ja hubaselt. Ma astusin sisse ja tegin mõned sammud. Ja siis mõned veel. Katsusin sõrmedega koridori seinu, mis meenutasid mulle ühekorraga nii põnevusest õõnsaks võtvaid katakombe kui seninägematute kosmoselaevade siledaid sisekäikusid, minu sõõrmetesse tungisid tulevase elu maitsed ja lõhnad, minu pead täitsid kujutlused ja ümberringi viirastusid mu senimäletamata tulevased mälestused, et aina ümber rivistuda ja juba teed anda lootustele, mida ma siiski veel loota kartsin, nende kohal lehvisid elutähtsad küsimused ning paistsid oma keerukuses siiski nii veetlevad, nii paeluvad - ja kõige kohal hõllandus nähtamatu ja käestpagev, aga alati eel virvendav õnnelootus. Vaevu julgedes hingata, tahtnuksin ma kõva häälega hüüda ja karjuda, et koridoris ammu olnud tulnukad taas esile kerkiksid, mind kuuleksid ja mulle vastu tuleksid - et keegi mind kutsuks! Väga kartsin teada saada, et kedagi ei tule, et mind pole enam vaja, et ma olen hiljaks jäänud. Kõndisin hääletult ning vargsi, aga ma kõndisin peatumata.

Äkitselt sulandus pimedusest välja midagi sarnast sellele, mida ma polnud suutnud oma meeltest pühkida esimesest kohtumisest peale.

Kaks kuju, mis ähmaselt meenutasid mulle inimfiguure, tulid minu poole ja hakkasid mind nähes üha selgemaks muutuma, just nagu ka nemad leiutaksid end alles praegu - minu jaoks!

Ma läksin ja läksin ja seejärel me läksime koos, ma tundsin ja hoomasin ja samal ajal unustasin nii palju, kõik klaarus ja selgines ning jäi minevikku ja jäi maha samaaegselt, kuni ma nägin ainult ühte eredat punkti ees kauguses ja tundsin ainult ühte suurt kõikehõlmavat tunnet iseeneses, ning selles suures tundes lahustus kõik, mida ma olin teadnud või arvanud enese ja maailma kohta. Ma alustasin kõike otsast. Ma tulin nagu lubadus armastada, olla kutsutud ja ise kutsuda. Ma olin üks suur carte blanche, üks suur ja võimas Jah-sõna.

***

“Tema, ja tema tuhat nägu,” ütles mees hetke harduses. Naine toetas pea mehe õlale. Nad imetlesid heldinult beebit, kelle universum neile pärast pikka ootust ning juba kustuma hakkavaid lootusi siiski oli läkitanud, ja tundsid end lihtsalt imeliselt. Imiku näol vaheldusid kiiresti erinevad ilmed, justnagu sosistaks kellegi kuuldamatu hääl talle salajast muinasjuttu kõrva sisse. Midagi nii vaimustavat ja ometi nii tõelist - mis saaks olla veel pärisem ja veel parem kui see suurepärane tita?

Titt puhus huultelt mulli ja näis oma saavutuse üle üllatunud, hetkepärast unustades selle ning keskendudes üllatunult omaenda tillukesele käekesele, mis ta näokese eest ootamatult läbi oli vuhisenud. “Ta ei suuda mitte midagi veel kontrollida,” mõtiskles naine valjusti, “aga ometi püüab ta juba kõike taibata, kõigega nii kursis olla. No sa vaata teda vaid…”

Mees, värske isa, asetas hellalt naise kõrvale viaali kuuma joogiga, mille rikas aroom tõotas kosutust, ning lahkus kõrvaltuppa. Uks sulgus hääletult. Naine sosistas toale mõned parameetrid ja jättis ülejäänu automaatika hoolde. Tuba pööras end vaikselt, kuni jäi aknaga hämariku suunas. Beebi hakkas uinuma. Naine suudles tema tekiserva, võttis oma joogi ning järgnes mehele.

“Ma ei suuda uskuda, et me oleme väheseid viimaseid inimesi maailmas,” ütles naine mõne aja pärast elutoas. Mees avas silmad ja väljus väikesest uuringust, mis tal tema loometöö tarvis käsil oli. “Sa mõtled…?” päris ta täpsustust.

“Noh, ma mõtlen seda, et… Kuidas nad suutsid?”

Mees niheles veidi, otsides mugavamat asendit ja püüdes keskenduda naise tõstetud teemale, ilma kaotamata viimaseid, alles hapralt välja joonistunud ideid tema enda teemas, ta poolelioleva teose raames.

“Nende jaoks ei ole see enam küsimus,” pakkus ta tüüpilist vastust, milleni olid jõudnud lugematud arutelud ka varem, siis, kui inimkond oli veel olnud palju suurem. “Aga meie jaoks on see puhas õnn. Kõik see küllus meie päralt, ei mingeid näguripäevi enam, ei lahinguid, ei taude! Vaid lõputult aega ja võimalusi, lihtsalt ela ja loo!”

Jah, neil praktiliselt ei olnud olmeprobleeme ning nad võisid oma aega ja mõttejõudu pühendada millele iganes ise tahtsid, teades, et koostöös Võrguga loob see midagi suuremat, midagi huvitavamat. Nad olid nagu tillukesed, aga väga väärtuslikud harumõistused, mis, liidetuna kaitstult ja individuaalsust hoolikalt säilitades selle suurema ja põhjalikuma tehismõistuste võrgustiku külge, pakkusid sellele täiuslikkusele ehedat inimlikku aktsenti.

“Meil on hea, ja äraläinutel on ka hea,” arvas mees ja silmitses muretsevat naist uurivalt, nagu püüdes ilma isikliku kogemuseta otsustada, mis tunne on sõrme ukse vahele lüüa.

“No terve situatsioon on mulle muidugi selge, aga ma justkui ei suuda nendest lahkujatest päriselt aru saada,” arutas naine, laskudes oma tööpesasse elutoa teises nurgas. “Tähendab, noh, on väga tore, et nii läks, aga kuidas, no kuidas ikkagi? Ja kui ma ei suuda isegi mõttes asetada ennast nende asemele, kas ma ikka võin siis uskuda, et teine pool ei saanud selles olukorras kuidagi kannatada? Ja kas mul on sel juhul moraalset õigust rõõmustada meie olukorra üle?”

“Empaatia põhiprobleem - kaastunnet saab rakendada lähtuvalt sarnasest kogemusest, aga vaja on seda tavaliselt just sarnaste kogemuste puudumisel…” tsiteeris mees.

“Ja kui meil enne oli olemas mingi üldinimlik tõde, isegi kui kultuurilised määrajad võisid pärustada mitmeid eritõdesid, siis pärast hingeteooria tõestamist…” Naine suunas pilgu läbi lae kaugustesse ja kõrvutas mõningaid oma mälestusi mõnede oma järeldustega poolvirtuaalsel mõttekaardil, kuhu visatud ideesildid hakkasid (tema kahte peamist järeldusmustrit järgides) kohemaid ümber joonduma ning osutama seostele ning lünkadele.

“Või pigem kogemata taas-avastamist,” täpsustas mees.

“Et pärast hingeteooria taasavastamist selle nii-öelda filosoofide tuleproovi käigus,” soostus naine, ja jätkas: “Jah, on täiesti võimalik, et pärast seda kõike hakkas üha enam ja enam inimesi ühel või teisel viisil taaskord valgustust otsima, kuna nad, lõpuks ometi või jälle, võisid kindlad olla, et sellel on mõtet. Et see viibki ennustatud lõpptulemuseni ja et… Noh, et neid ei tõmmata haneks, kui nad juba oma eluajal kõigist maistest soovidest loobuvad, saavutavad kannatuste lakkamise ja lahustuvad Kõiksusesse või ühinevad Algega või kuidas keegi oma Teed paremini sõnastas. Ja on usutav, et nemad, lahkujad, tajuvad valgustumist nagu vabanemist samavõrd, nagu meie tajume õnne optimeerimist... ” Ta jäi hajameelselt vait.

Mees näppis sama hajameelselt muutujaid oma töös, joonistas mõned noolekesed mõttekaardile ja viis kohe sisse paar kiiret tekstiparandust ka põhitöösse, mille järel nii butafooriafail kui ka masinlavastus sünkroonisid end juba iseseisvalt. Ta silmad kontrollisid samal ajal teose visuaalset tulemust, kui suu küsis naiselt veel poolelioleva jututeema kohta: “Kas sa kahtled? Kas oled rahutu, et valisid maise ja ajaliku naudingu, kallis?”

Naine vaatas arupidavalt mehe suunas. Ta nägi, et mees keskendub tööle, ja heldis. Ka tema ise võinuks muretsemise asemel juba tegutseda oma tööfailides. Aga paraku, rahulolu oli kehalisele olemasolule ainult samavõrd omane kui rahutus, ning hetkel valdasid teda läbisegi mõlemad äärmused. Ent see oli tegelikult loomulik ja hea. Kui kõik olemasolev oli püsitu ja pidevas muutumises, siis iga tõde oligi olemas vaid küsitlemiseks. See polnud imelik, et teda vaevas mure kadunud kaasinimeste pärast, kes ise enam millegi pärast ei muretsenud.

“Aga ma siiski imestan, kuidas me niimoodi lahknesime,” lausus naine. “Kuidas nemad suutsid ajutäiendustega tagatud rahulolust astuda peagi edasi lõplikku rahuolekusse - nimetatagu seda pealegi nirvaanaks - kuid meie sinuga ja see habras vähemus ümber meie, astusime teises suunas? Kas meie oleme imelikud või nemad on?”

Mõlemad vaatasid korraks beebitoa poole, kust kostis mingi vaikne armas hääleke, mille tark tuba kohe tagasi unele hällitas.

“Ja kuidas nad suutsid loobuda sellisest imest,” küsis naine, viidates peaga lapse magamispaiga suunas. “Ma saan mõistusega aru, aga tunnetega ma ei suuda seda õigeks pidada - seda nende viisi.”

“Nirvaanat,” noogutas mees.

“Jah,” vastas naine. “Teoreetiliselt ei kõla see eesmärgina üldse valesti, aga mulle see ei tundu auhinnana, ei tundu isegi vajaliku eesmärgina.”

“Vaid millena?”

“See tundub mulle surmana!” vastas naine. “See kõlab nagu surm, kuidas see siis saab olla midagi muud kui surm? Mul on liiga palju proovimata ja tegemata, liiga palju küsimusi läbi uurimata, liiga palju kõike seda, isegi liiga palju nuttu nutmata! Jah, ma tahan isegi nuttusid nutta! Mul on neid olnud ja ma ei annaks neidki ära! Meie sinuga ei suudaks valida halva lakkamise pandiks hea lakkamist, ihade kadumist… Ja ilmselt meie sinuga ei sõnasta seda lahendust ka õigete sõnadega, sest me ei näe seda oma südames lahendusena ega saa teada, mismoodi nemad nägid. Kuiv sõnapuru on lihtsalt targutamine, kui sa ei ole sihtgrupp.”

“Need on noored hinged,” muheles mees, “meie sinuga. Meie, kes me ei näe valgustust eesmärgina, sest oleme noored hinged.”

“Noh, jah! Ja just selle tõttu see nende äraminek, see ei saagi tunduda mulle mingi küpse lahendusena, mingi täiusliku disainina, kui kogu inimkond ei ole selleks ühekorraga valmis! Nende äraminek! See tundub suisa egoistlikuna, mitte valgustatuna! Kuidas meid saab niimoodi maha jätta, ilma meile midagi toeks andmata! Mis siis, kui mõni meist, noortest hingedest, peaks vajama veel tuhat korda jätkamist! Ja mitte ükski tõugunasündinu ei tule veel tuhat aastat siia inimeseks sündima. Kuidas me hakkama saame, kui meid on nii vähe? Emad hakkavad sünnitades surema, et oma lastena taassündida, ja Võrk lihtsalt laseb sellel juhtuda?”

“Ma olen kindel, kallis,” ütles mees armastavalt, “et nii dramaatiliseks ehk ei kisu.”

“Ma arvan, et kisub küll. Kui kaua me Ossut ootasime!”

Nad vaikisid murelikult. Mees tõmbas ühe noolekese ja seejärel kirjutas midagi.

“Aga teisest küljest,” pomises naine omaette, “kui me ei oleks pidanud Ossu ootamise taolist muret üle elama, ei oleks meil võib-olla piisavalt tasakaalu, et teha oma tööd. Meil ei oleks murekogemust. Võrk peaks seda meile kuidagiviisi korraldama hakkama, et meil oleks siin planeedil jälle rasked ajad. Noh, et meid arendada, nagu vanasti käis.”

“Areng,” ütles mees. “Jah, areng käib enamasti väljasuremise piiril. Meie areng peab nüüd ilmselt toimuma ilma selleta.”

“Sünni piiril!” muigas naine.

Kõrvaltoas vääksatas lapsuke, kes oli endasse kogunud piisavalt palju ennesünniaegset murekogemust, et jätkuks vanematelegi. Tema eest ja tema korraliku arenguvaru jagu elamuste eest oli Võrk oma uusima ja kaugeleküündivaima projekti raames juba hästi hoolitsenud.

“Sel juhul ongi meil tegemist liigi lahknemisega,” ütles mees. “Üks haru võttis preemia välja ning läks koos au ja kuulsusega ajalukku, aga teine haru jätkab evolutsiooniga nagu vanasti, olgu see siis meie skeptilisusest või põnevuseihast või lihtsalt sellest, et räägib see, kes saab.”

“Homo sapiens sapiens, homo extinctuse eellane,” hakkas naine naerma.

Mees heitis talle veel ühe uuriva pilgu. “Päris tabav,” tõdes ta. “Just ihade kustumise vaates. Aga vana sapiensi inimese nime viime meie edasi. Säilitame liiki, juhuks, kui kosmos ise peaks seda vajama. Ja pakume kõikvõimsaks saanud Võrgule inimpärast variatiivsust.”

Nad laskusid tagasi oma tööpesasse. Ka naine avas oma failid, kus ta peagi leidis värske süvenemise oma ideedesse ning mõtisklustesse, kaugenedes imestusest inimkonna massinirvaana üle ja lähenedes järelejäänud inimesi huvitavate küsimuste lahendamisele, milleks olid kõikvõimalikud visionäärlikud mõistatused. Ta vaatas üle mõnede väheste tuttavate saadetud uued teated sõlmpunktide kohta, mille üle nad läbi Võrgu olid viimati arutlenud, ja hakkas kokku panema oma vastust. Pärastpoole kavatses ta üle lugeda ka mehe õhtused edusammud, sest kuigi nad ei töötanud ligikaudseltki samade küsimuste kallal, olid nad mõlemad ju - samast liigist.

Homo speculativus, sikerdas naise mõttestiilus tema märkmete servale väikese memo ja lendles siis mujale.

“Meie,” ütles mees jutu jätkuks ja pisut nagu mõtteidki lugedes, “armastasime probleeme ja küsimusi, uusi imepäraseid lahendusi. Meie alaliik armastas juba olmemurede ajastul ulmet liiga palju selleks, et oleks võinud kaaluda see koos teiste ihade ja kannatustega ära anda - ju meil lihtsalt pole aju ehitus veel sobiv sellise valgustatuse jaoks.”

“Jah. Pole sobiv, sest me armastame küsimusi ja maailma. Kõiki võimalikke maailmu! Ja mõtetest sildasid maailmate vahel – ulmet,” nõustus naine ja naeratas õnnelikult. “Me ei suutnud loobuda ulmest.”

Jutt: Mälestus igavesest eilsest (Ander Skarp)

Seisin akna juures ja vaatasin läbi vaevumärgatava klaasi õue. Väljas sadas kui oavarrest ning sekka sähvatas mõni äikesenool kõrvulukustava kõuekärgatuse saatel. Olime vist tormi haripunktis.

„Mis see küsimus nüüd oligi?” küsisin uuesti, kohendades prille, mis kippusid pidevalt alla vajuma. Teises käes hoidsin klaasi viskiga.

„Ma küsisin, et millal te osutusite Režiimile ohtlikuks ning teid kõrvaldada sooviti?”

Reporterid. Mul on juba tükimat aega selline tunne, et nad küsivad küll ühte, kuid tegelikult üritavad leida kavalaid viise selleks, et välja uurida hoopis teist. Miks küsida sellist küsimust, mida olen juba nii paljudele teistele kordi ja kordi selgitanud. Mind on minu pika elu jooksul mitmeid kordi intervjueeritud. Iga uus põlvkond saadab oma esindajad küsitlema vana vabadusvõitlejat.

Aga mul on aastate jooksul tekkinud huvi sääraseid varjatud tagamõtteid välja uurida ja ma lõbustan ennast pisikeste mälestuskildudega. Proovin iga kord rääkida midagi sellist, mida pole varem teistele rääkinud. Aasta aastalt jääb aga neid killukesi üha vähemaks.

„See kõik algas tegelikult väga süütult. Ma tahtsin valmistada kosmoselaeva,” sõnasin naeratades. „ Jah, ma tean, et olin noor ja rumal, ent igatsus tähtede juurde jõuda oli suur. Teised ju käisid, eliidile olid kõik ruumid valla. Aga mina, kes ma tulin vaesest perekonnast, kuulsin vaid kommunistlikke loosungeid sellest, kuidas töö mind vabaks teeb ning kuidas iga noor peab tööga panustama kosmose vallutamisse. Tööga ma tõepoolest panustasin, ent iga aastaga vajus võimalus üks sõit kosmosesse lunastada minust üha kaugemale ja kaugemale kuni ühel hetkel tundus see vaid kättesaamatu utoopilise unelmana.”

Vaatasin hetkeks reporteri poole, kes kõik mu jutu oma märkmikku üles kribas.

„Kas teil mõnd salvestusseadet või mikrofoni polegi?” imestasin.

„Ma eelistan vana head paberi ja tindipliiatsi meetodit,” kostis reporter: „õnneks olen kiire kirjutaja, seega võite rahulikult samas tempos edasi rääkida.”

„Ahsoo,” ühmasin ning samal ajal mõtlesin, et seekordne reporter panustab oma töösse rohkem, kui eelnevad, seega võib vabalt olla, et ta ka hoolib loost enam.

„Ühesõnaga - nii leidiski kosmos mind ühel vihmasel ööl romulast vanametalli varastamas. Iga detail oli arvel ning Suur Silm jälgis, ent ma olin romulates nii palju aega veetnud, et teadsin igat turvameetodit, igat ohtu, mis mind varitses.”

„Vabandust, et segan, aga – kosmos leidis?”

„Kosmos jah. Ärge öelge, et te ei tea režiimieelseid religioone või nendest tuletatud tingsõnu?” imestasin. „Noh, kosmos on nagu taevas või saatus või mõnedel jumal.”

„Jumalatest olen ma kuulnud ajalooürikutes.”

„Vot siis, ent kosmosest mitte. Eks Režiim kaotas kõik ebavajaliku, lihtsalt hävitas nagu poleks seda kunagi olemas olnudki. Oli vaid Režiim ja Režiimi heaolu jaoks vajalik narratiiv. Kõik muu oli hereetiline.”

Nägin, et vaene noor reporter niheleb oma toolis. Ehk peaksin kasutama rohkem tänapäevaseid ja lihtsamaid sõnu. See on lihtsalt uskumatu, kuidas vaevalt 100 aastat inimkonda modelleerinud režiim suudab vabana sündinute elu mõjutada isegi mitmeid aastakümneid pärast kokku varisemist.

„Olgu, kuhu ma jäingi – ahjaa – hakkasin kokku vedama erinevat metalli, mida võis vaja minna kosmoseraketi ehitamiseks. Kuna aga enamus detaile olid liiga rasked minusuguse kõrendi jaoks, pidin kõigepealt leiutama mingi mooduse nende tarimiseks.”

Vaatasin enda peegelpilti välgusähvatuse taustal. Endisest kõrendist polnud enam jälgegi. Liiga hea elu peal olen olnud, mõtlesin endamisi ning naeratasin. See oli kibe naeratus.

„Esialgu leiutasin kaasaskantavaid vintse ja talisid, aga need olid kohmakad ning paistsid liigselt silma. Paar korda proovisin tehase kontrollruumist pihta panna ka jõuvälja generaatorit – selle abil oleksin suutnud liigutada kuni kolmetonniseid objekte, ent kaks korda see ei õnnestunud ning kolmandal korral jäin vahele. Sain kaks kuud söekaevanduses sunnitööd teha.”

„Vabandust, et taaskord vahele segan,” katkestas mind reporter: „ent see kõik on teie toimikutes kirjas. Ma sooviksin teada saada midagi sellist, mida te pole veel kellelegi rääkinud. Näiteks seda, kuidas teil õnnestus Maa blokaadist läbi murda ja...”

„Mida teie Maa blokaadist teate?” pärisin imestunult. Minu teada ei olnud sellest keegi kunagi avalikult rääkinud ning pärast Režiimi kokku varisemist olid toonased toimikud hävitatud.

Nägin, kuidas reporteri näolt peegeldus üllatusesegune ehmatus, justkui oleks ta mõne saladuse poolkogemata välja lobisenud.

„Ma... see tähendab, et me...” kogeles vaeseke oma tooli peal: „Meil on üks reporter, kes kaevab pidevalt välja vanu ürikuid ja salajasi dokumente ning temalt pärinevadki minu teadmised. Need on väga puudulikud, ent niipalju ma tean, et Režiim mitte ainult ei keelanud oma liikmetel kosmosesse lennata, vaid lasi valimatult õhku ka kõik laevad, mis stratosfäärist väljusid.”

„Vastab tõele. Ja teid huvitab just see, kuidas ma sellest blokaadist mööda hiilisin?”

„Jah!”

„Ega see lihtne polnud. Tol ajal ei olnud mul õrna aimugi mingist blokaadist ega välisest maailmast. Arvasin, et kui kosmosesse pääsen, olen vaba ning lendan, kuhu tahan.”

Läksin väikese laua juurde ning valasin oma tühjaks saanud viskiklaasi uuesti täis.

„Soovite?” küsisin reporterilt. Saanud vastuseks keelduva pearaputuse, jätkasin: „varustasin oma laeva vana lainedetektoriga, mis suutis tuvastada erinevaid elektroonikaseadeid paarisaja kilomeetri raadiuses. Maa peal üsna kasutu seade, ent kosmoses hindamatu väärtusega.”

Jõin korraliku sõõmu ning küsisin: „Teate, mis on kõige kummalisem? Orbiidile jõudmine oli nagu lapsemäng. Õhus polnud ei lennukeid ega õhulaevu. Alles orbiidile jõudes avastasin, kui suures jamas ma olen...”

„Mis sektoris te kosmosesse jõudsite?”

„Sektoris? Ahjaa... sektor 3B-87 aga tänapäeval ei ütle see enam midagi. Võiks öelda, et olin kuskil Austraalia kohal.”

Nägin, kuidas reporter kõik numbrid ja tähed ülima püüdlikkusega paberile kannab.

„Ja siis märkasitegi Taevavõrgu plasmakahureid?”

Vaatasin jahmunult reporterile otsa. „Kuidas te... Mis moodi te seda kõike teate?”

„STOP!” kuulsin silmnähtavalt ehmunud reporterit hüüdmas ning pärast seda ei mäleta ma enam midagi. Pimedus ja tühjus.

* * *

See linn oli näinud paremaid päevi. Kunagisest metropolist oli alles vaid räämas mälestus – ammuse aja inseneeria tippsaavutused püsisid veel püsti, kuid olid ajahammaste vahel räsitud ja väsinud ilmega. Marian süütas sigareti ning tõmbas paar kiiret mahvi.

„Lolliks oled läinud või?” Arkin hüppas ligi ning rebis naisel sigareti hambust. Jalatallaga kustutati kiiresti suits ning koni ise sai tambitud põrmu. „Sa oled alles 20! Sa tead väga hästi, et kui vahele jääd, lastakse sind kohapeal maha.”

„Ma ei saa,” närvitses naine: „närvid on nii pingul. Mis siis, kui meie plaan ei õnnestu? Mis siis, kui seal on valvurid?”

„Ära muretse – seal pole valvureid juba aastakümneid olnud. Enamus neist patrullib siin tänavatel ja hoonetes sees istuvad vaid insenerid,” Arkin vaatas oma kella: „kelle lõunavaheaeg algas just nüüd.”

Eemal avanes hiiglasliku tumehalli fassaadiga ehitise esiuks ja sealt väljus neli meest – igalühel kohver käes ning päikeseprillid ees. Nendega liitus kaks patrullivat püssimeest ja koos siirduti üle tänava asuvasse hoonesse. Seal, kolmandal korrusel, asus Režiimi turvakvartali söökla.

„Tule nüüd minu järel,” sosistas Arkin ning jooksis kergel sammul tühjaks jäänud hiigelehitise uksest sisse. Marian tihedalt kannul.

Nad siirdusid kolmandale korrusele, kus Arkini leitud plaanide järgi pidi asetsema ligipääs kontrollruumile. Marian mõtles, kui lihtne see kõik on. Ja miks ei olekski pidanud olema – Režiim oli elu aluseks – ta kontrollis kõiki mõtteid, ühiskondi. Pelk idee vastupanuliikumisest või vastupanu osutajaist oli naeruväärne – neid lihtsalt ei olnud ja Režiim teadis seda väga hästi. Ent ometi...

Arkin avas ukse, millel ilutses piktogramm – kriips ja kolm punkti. Keskprotsessor. Ta siirdus suure paneeli juurde, mille kohal ilutsesid tuhanded väikesed hologramm-pildid. Sõrmitsenud paar hetke käsundite kallal pöördus ta ringi ja läks teise samasuguse paneeli juurde.

„Marian, mina sinna suure juhtpuldi juurde ning sisesta kood ALFA-TANGO-887” Arkin jälgis Marianit, kui viimane puldi poole liikus. „Ja vajuta sisestusklahvi kolme peal. Valmis?”

Arkin luges kolmeni ning koos vajutati vajalikke klahve. Tuled mõlemil paneelidel kustusid hetkeks ning pärast süsteemi taaskäivitumist tõmbas Arkin osa holograafilisi andmeid oma andmekandjale.

„Olemas,” teatas Arkin rõõmsalt: „teeme nüüd kiiresti minekut, enne, kui insenerid tagasi jõuavad.”

Tänavanurgale jõudnud, võis juba rahulikumalt hingata. Režiimi kindlameelsus oma olemuses oli üheaegselt õudus kui ka õnnistus.

„Ma loodan, et teised said kah hakkama,” mõtiskles Marian: „loodetavasti saame sajast võtmefragmendist vähemalt kolmveerandi kätte.”

„Sellest on enam kui küll,” naeratas Arkin: „Pealegi ma ei usu, et üldse kellelgi õnnestus vahele jääda. Ma ütlesin juba kaks aastat tagasi seda plaani kokku pannes, et kõige raskem on leida õigeid inimesi, kes mõtleks nagu meie. Ülejäänu on juba lihtne nagu lapsemäng.”

„Eks näis,” kostis Marian. „Eks näis.

* * *

Seisin akna juures ja vaatasin läbi vaevumärgatava klaasi õue. Väljas olid puud raagus ning mulle tundus, et ka esimesed hallad juba maas. Ma polnud juba tükimat aega õueõhku tundnud.

„Mis see küsimus nüüd oligi?” küsisin, kohendades lipsu, mis kippus pidevalt kõri soonima. Teises käes hoidsin tassi kuuma kohviga.

Noor reporter istus mugavas tugitoolis ning tema kõrval surises salvestusmasin.

„Ma küsisin, et kas oskate meie lugejaile öelda paari sõnaga midagi Maa blokaadist ning sellest, kuidas te blokaadist läbi murdsite ning Jupiteri kuudeni jõudsite?”

„Ahjaa, tõepoolest vist oli nii,” naeratasin ja üritasin meeleheitlikult meenutada neid ammuseid sündmuseid. Olin siis vist alles kahekümnendates. Hirmus mõeldagi, kuidas aeg lendab – Režiimi langemisest on möödas juba pea viiskümmend aastat. Need noored on vabana sündinud – terve kosmos on nende ees valla.

„Maa blokaad koosnes kahest eraldiseisvast kaitsekihist – oli kümnete tuhandete mesosfääri piiril asetsevate poide vaheline jõuväljakardin ning neid täiendasid orbiidil lendavad plasmapatareid, mille ainsaks eesmärgiks oli valimatult alla lasta iga loata väljuv kosmoserakett. Meie esiisad lõid selle süsteemi Maa kaitseks väliste ohtude eest aga Režiim muutis selle relvaks omaenda rahva vastu.”

„See on hirmus!”

„On tõesti,” tõdesin ning istusin raskelt tugitoolile. Ma olin väsinud ja kurnatud, ma olin vana, ent ma polnud kurb, sest lõpuks ometi oli maailm vaba ja mul õnnestus ära näha see hetk, kus meie lapsed ja lapselapsed saavad vabalt lennata tähtedele, luua enesele tulevikku ilma ühegi despootliku režiimi ikketa.

„Jõuväljakardin oli nagu hiiglaslik meekärg ja kärje erinevate osade vahel oli pidevalt probleeme kuna mitte keegi polnud neid juba aastakümneid hooldanud. Režiim lihtsalt ei usaldanud lihttöölisi ja mehaanikuid oma saladuste juurde.” Valasin endale uue tassitäie kohvi ning vaatasin küsivalt reporteri poole. Too raputas pead.

Jätkasin: „Minu õnneks sattusin just ühe sellise sektori juures läbi lendama, kus jõuväli oli maas. Orbiidile jõudes nägin aga Taevavõrgu plasmapatareid, mis oli minu raketi sihikule võtnud.”

„Jah, te juba rääkisite sellest, äkki saaksite öelda ka seda, mil moel te selle tule alt välja saite?”

„Hmm... võimalik, et ma juba rääkisin jah. Vana pea ei ole enam noor pea.” Naersin suure häälega, kuigi märkasin, et noor reporter ei jaganud minuga sama huumorimeelt. Kahtlaselt punnitatud muie noore neiu näol pani mindki oma lõõpimist lõpetama.

„Tähendab siis, jah, nii oligi. Et siis – kuidas ma plasmatule alt välja sain? See oli puhas õnn. Varustasin oma laeva vana lainedetektoriga, mis suutis tuvastada erinevaid elektroonikaseadeid paarisaja ruutkilomeetri raadiuses. Maa peal üsna kasutu seade, ent kosmoses hindamatu väärtusega. Ja tuli välja, et selle lainedetektori baassagedus lõi plasmapatarei rivist välja. Puhas juhus!”

Nägin reporteri näol ilmet, mis oli midagi nördimuse ja imestuse vahepealset.

„Jah, tõepoolest. Suured kangelasteod, millega ma ennast aastate jooksul olen tituleerinud, on enamuses lihtsalt pime juhus olnud. Kosmosesse lennates ei olnud mul õrna aimugi sellest, mis mind seal ees võiks oodata. Ent üks automaatjuhtimise kaotanud plasmakahur lasi õhku, taaskord läbi pimeda juhuse, teise kahuri ning sellisena see doominoefekt ennast keris. Mina lendasin Marsi poole, ent minu selja taga plahvatasid Maa elanike vastu suunatud plasmarelvad.”

„Uskumatu...” pomises reporter: „Ega teil midagi selle vastu pole, kui ma küsin seda lainepikkust?”

„Lainepikkust? Ma ei tea, mis neil detektoritel see baaslainepikkus ongi. Mina seda ei muutnud, ma lihtsalt aktiveerisin ta.”

Haigutasin ning jätkasin oma jutustust: „Rakett, milles istusin, ragises ja kolises igast küljest. Radariekraanilt nägin oma kurssi, ent seda radarit polnud keegi kunagi kosmoselendude puhul katsetanud, seega reaalsuses võis ta näidata ka suvalisi kriipse ja rõngaid ning mul oleks temast olnud sama palju kasu, kui hetkel. Lendasin tunde järgi. Sihiks olin seadnud Marsi, ent reaalsuses kihutasin Jupiteri poole. Siis ma seda veel ei teadnud, sain oma eksimusest aru alles siis, kui kaks päeva hiljem arvuti ise radari ekraanil kurssi korrigeeris. Ja ma olen elu lõpuni tänulik, et ta seda tegi, sest nagu hiljem selgus – ühel Jupiteri kuudest tegutses vaba ühiskond, või õigemini see, mida alles üritati ühiskonnaks luua.”

„Vaba ühiskond? Te peate silmas vabadusvõitlejaid?”

„Jah, Maa peal ei teadnud keegi nende olemasolust, ent nad olid vabadena elanud seal kolooniates juba aastasadu. Ja nagu näete – ka see juhtum oli puhtalt kokkusattumus. Saatus naeratas mulle tol kaugel ajal ikka päris mitu korda.”

„Selline mulje jääb küll” kostis reporter ning näris pliiatsit. Huvitav, mis hetkel ta pliiatsit oli kasutama hakanud, varasemalt salvestas ta kogu meie vestluse salvestuslindile.

„Eks elu ole õpetanud, et kingitused tuleb vastu võtta ning mina võtsin. Muidugi ei kulgenud mu teekond vabadusvõitlejateni täiesti murevabalt. Kuigi kosmos on suur ja lai, kubises see siiski Režiimi laevadest ning nii saadeti ka minu raketti jälitama kolm hävitajat. Õnneks olin juba Iole piisavalt lähedal ning vabadusvõitlejad kostitasid minu jälitajaid oma plasmatulega.”

Vaatasin kella – see näitas juba tublisti üle kuue ning akna taga hämardus.

„Ühesõnaga – edasine on juba ajalugu. Jagasin oma teadmisi vabadusvõitlejatega, nad varustasid oma laevad detektoritega ning modifitseerisid oma relvad töökorda. Baas baasi haaval vallutati terve Päikesesüsteem tagasi. Minust aga tehti mingisugune vabadusvõitluse musterkuju.”

Ohkasin...

„Kuigi tegelikult tahtsin ma lihtsalt kosmost näha.”

* * *

Arkin asetas lauale rulli keeratud paberilehe. Istunud võidurõõmsa naeratuse saatel toolile, rullis ta paberilehe lahti ning skanneeris sellele kantud nano-osakesed holograafilisse andmekandjasse. Seejärel ühendas andmekandja aparaadiga, mis oma välimuselt meenutas kiivrit.

„Oled sa täiesti kindel, et see on ohutu?” päris Marian ning istus laua äärde.

„Täiesti kindel. Sinu teadvusega ei juhtu midagi hullu. Ajuskanner lihtsalt loob sinu teadvusest koopia – sellise ird-teadvuse  ning kui aeg saab läbi, kopeerib ird-teadvuse tagasi sinu teadvuse maatriksisse.”

„Ja kui minuga peaks seal midagi juhtuma ning programm lõpetab varem töö?”

„Siis kaob ühendus ird-teadvuse ja päris-teadvuse vahel ning jääd ird-teadvuse poolt kogetust ilma.”

Marian ohkas sügavalt ning asetas kiivri endale pähe. Ta oleks eelistanud, et Arkin ise selle sammu ette võtaks, ent viimase ülesandeks oli hoolitseda aparatuuri tööspüsimise eest. Tegelikult oli vist siiski hea mõte ise katsejäneseks hakata, mõtles Marian. Naine oli viimased paar kuud tudeerinud Režiimi ajalugu ning erinevate ajalooliste isikute elulugusid pähe õppinud.

„Olgu, olen valmis,” kostis Marian ning sulges silmad. Ta kuulis, kuidas mees kolmest alla luges ning jõudnud nullini hakkas Mariani silme ees kõik keerlema ning pöörlema. Kaleidoskoopilised fragmendid erinevatest piltidest tundusid justkui fragmendid erinevatest eludest ja situatsioonidest. Mariani teadvus tormas läbi maatriksi Keskajju. Seal pidi ta üles leidma õige koha, õige teadvusemustri. Naine vaatas võtit oma käes. See oli digitaalne võti, mis töötas üheaegselt suunanäitaja kui ka ukse avajana.

Mariani teadvus oli nüüd Keskajus. Kui kummaline – mõtles naine. Ta teadis, et ta tunnetab hetkel oma ird-teadvust ja kui on aeg tagasi tulla, siis sulanduvad erinevad teadusemustrid taas kokku, ent ta tundis ennast ka siin justkui tervikuna. Keskajus. Hiiglaslikus arvutisüsteemis, mis oli Režiimi poolt rajatud Maa sisemusse, mis üheaegselt töötles loendamatutes ühikutes teavet ning oli vanglaks miljarditele inimteadvustele. Marian teadis, et veidi vähem kui viieteistkümne aasta pärast on tema kord panustada Keskajju. See oli enamuse inimkonna jaoks täiesti paratamatu ja igapäevane asi – anda oma elu Režiimi hüvanguks. Elada vaid 35 aastat.

Marian andis käsu ning tema ette ilmus hiiglaslik holograafiline konsool. Keskaju teadvusevangla. Koht, millest praktiliselt keegi ei teadnud. Mida polnud olemas. Ent ometi oli ta siin ja praegu, hõlmates iseendas kõikide Režiimi ajal 35 aastaseks saanute teadvuseid. Inimteadvused, oma võimekuse ja teadmiste tipphetkedel, röövitud kehadest ning rakendatud Keskajju, matemaatilisi mõtteprotsesse läbi viima ning superarvuti töösse panustama. Terveks igavikuks.

Otsing kandis vilja ning saadud koordinaadid teleporteerisid Mariani teadvuse ühe valge ukse ette. Naine ohkas veelkord sügavalt, sõrmitses ukse kõrval asuvat paneeli ning lõi selle abil ühenduse võõra teadvusega, mis asetses ukse taga. Siin, teadvuse tasandil, oli võimalik teadvustada kõike, mida vaja. Ka sidevahendeid.

„Hallo?”

„Tere,” alustas Marian: „helistan Teile „Kogukonna Hääle” toimetusest. Meil oli tänaseks intervjuu kokku lepitud!”

Väike vaikus ning vastus: „Õigus küll, ähmaselt meenub. Eks tulge siis sisse!”

Marian vaatas ennast – tema teadvusel oli keha, tema enese keha ning tema tänavariided. Naine võttis põuetaskust märkmepaberid ja tindipliiatsi, pani prillid ette ning sisenes uksest.

* * *

Seisin akna juures ja vaatasin läbi vaevumärgatava klaasi õue. Väljas oli pime ning ma tundsin, kuidas esimest korda elus paistab akende tagant tühjus. Tühi ja pilkane pimedus, justkui miski õõva tekitav ärevus, mis selle tundega kaasnes.

„Mida te sellega öelda tahate?” küsisin väriseval häälel. „Et mind ei ole tegelikult olemas? Et kogu minu elu on olnud vaid üks suur nali? Väljamõeldis?”

Reporter minu vasakul käel vaatas mind suurte silmadega. „Jah,” vastas ta kindlameelselt.

„Ja te väidate, et see, mida ma praegu siin näen ja tunnen, on vaid minu teadvus. Ilma kehata?”

Reporter noogutas. Nägin, kuidas ta siirdus laua juurde, valas enesele ühe pitsi, jõi selle suure sõõmuga ning sai oma kõnevõime tagasi.

„Teie mälestused on osaliselt õiged. Te tõepoolest pääsesite Maa blokaadist välja ning võtsite kursi Marsi, see tähendab ikka Jupiteri poole, ent te ei jõudnud kunagi vastupanuliikumiseni. Nende plasmakahurid ei lasknud kunagi teid jälitavaid hävitajaid maha, sest teie radar blokeeris nende relvade töö.”

Reporter ohkas. „Teid võeti vangi, piinati,kuulati üle ja pärast aastatepikkuseid kannatusi kirjutati teie teadvus Keskajju.”

„Keskajju? Mis asi see veel on?”

„Te vist ei tea, jah,” noogutas noor reporter mõtlikult oma pead. „Keskaju loodi Režiimi poolt kõikide süsteemsete, ühiskondlike ja paradigmaatiliste muutujate kontrollimiseks ja analüüsimiseks. Sellest sai inimajaloo võimsaim arvuti, mis kontrollib kõike ja kõiki. Ja teie olite selle süsteemi üks esimesi ohvreid.”

Ma ei suutnud siiamaani seda juttu uskuda. Mind ei ole olemas? Mind ei ole olemas! Mis ma siis olen ja kas üldse olen? Need kõik mälestused vabast ühiskonnast, kosmosereisidest – kas tõesti pelk kujutelm ja maskeraad?

Ühtäkki muutusin kaameks kui surnu – mu lapsed! – oh kosmos, mu lapsed. Neid ei ole olemas!

See teadmine tabas mind rängalt. Ma tundsin, kuidas mu süda hakkas puperdama, tundsin, et õhust jääb väheks. Silme ees läks mustaks ning ma kukkusin. Lihtsalt kukkusin.

Ma ei tea, kaua ma teadvuseta olin, ent silmi avades nägin ennast diivanil – noor reporter sealsamas kõrval märkmeid tegemas.

„Tere tulemast tagasi,” kostis reporter.

Vaatasin talle küsivalt otsa, ta vist mõistis mind ja vastas: „Kahjuks on see endiselt nii. Maailm, mida te teate ja tunnete – seda pole olemas. Reaalsus lõppes teie jaoks 50 aastat tagasi. Tegelikkuses on aga Režiim Maad ja usutavasti ka tervet päikesesüsteemi valitsenud juba üle 1500 aasta. 1500 aastat tagasi aktiveeriti Keskaju.”

* * *

Marian avas silmad ning võttis kiivri peast. Arkin nägi naise silmis pisaraid.

„Kas tõesti nii halb?”

Naine noogutas ja pühkis käeseljaga põski.

„Kas sa said, mida tarvis oli?”

Naise nägu muutus malbest ja õrnast ühe hetkega kindlameelseks. Sealt peegeldus see seesmine sära, mis oli kunagi ammu Arkinit naise juures köitnud.

„Jah, mul on olemas koordinaadid ning meetod plasmakahurite segamiseks. Iseasi, kas see meetod endiselt töötab, sest Režiim on usutavasti vahepeal oma tehnoloogiat arendanud ja iidsed plasmakahurid uute relvadega asendanud.”

„Kahtlen selles,” kostis Arkin enesekindlalt: „Režiim läks suht kohe pärast Keskaju loomist säästurežiimile ning tema jaoks oli lihtsam kaks põlvkonda noori profülaktika mõttes hävitada, kui terve kaitsevõrgu relvastus välja vahetada.”

Mees istus tugitoolile ning ringutas. „Aga see on hea, et sa said, mida tarvis. Nüüd ehk pääseme siit planeedilt minema.”

Marian vaatas Arkinile otsa ning lausus: „Tead, ma tahaks korra veel sees käia. Ma tahaks talle kõik ära rääkida.”

„Miks? Mis hea pärast?”

„Ma ei tea. Mul on tunne, et ma võlgnen selle talle. Mul on tunne, et teadvus, mis on iseenda olemusest teadlik Keskajus, võib osutuda meile pikemas plaanis kasulikumaks, kui teadvusetu teadvus.”

Arkin naeratas. „Sa oskad sõnadega mängida.” Mõtles hetke ning lisas siis: „Aga tee kähku. Kui tahame veel selle aasta sees proovilendu teha, peame lahkuma enne ööpäeva.”

Marian lükkas juuksed näolt ning asetas kiivri pähe. „Kosmos aidaku meid!”

„Kosmos?”

Aga naine ei vastanud enam, sest tema teadvus oli ennast juba kopeerima hakanud.

Arkin siirdus akna juurde ja vaatas välja. Räämas linn tundus talle nüüd ühtäkki ilusa ja kuidagi kodusemana. Päike paistis ning kuigi sudu oli viimase paari aasta jooksul tunduvalt paksenenud, tungisid soojendavad valguskiired endiselt sellest läbi. Footonid paitasid mehe põski. Arkin sulges silmad ja lasi oma mõtetel ennast kanda ilmaruumi. Nagu tema kauge esivanem kunagi pimedatest aegadest, ihkas ka tema sinna üles – tähtede juurde. Ja täna ei tundunudki see ihalus enam nii utoopilisena. Läbi aegade oli ikka leidunud uljaspäid, kes olid siit-sealt omandatud teadmiste järgi mõne raketi kokku klopsinud ja kosmose poole pürginud, ent nad kõik olid lõpetanud helendava tulekerana, tabatuna Taevavõrgu plasmakahureist. Kuna süsteem oli nii usaldusväärne ja juba 1500 aastat laitmatult töödanud, teadis ka Arkin kindlalt, et plasmakahureid pole vahepeal millegi muuga asendatud. Režiim oligi selline – ta lihtsalt töötas. Ta lihtsalt oli. Ja ühiskond ei mässanud, sest ühiskonnas puudus arusaam mässust. Neil puudus teadmine millestki muust, kui Režiimi reeglitest ja elukorraldusest.

Arkin keeras päikesele selja. Mitte veel, aga varsti, lubas mees iseendale. Ühiskond on ühiskond aga ka kõige homogeensemas ühiskonnas on alati leidunud vabu radikaale. Noori, kes unistavad. Ja mässavad. Arkin teadis, et ta pole üksi ja neid, kes tähtede poole ihalevad, oli teisigi.

Mees vaatas Marianit, kes istus mugavas tugitoolis, kiiver peas, justkui magaks rasket und. Arkin tundis, et teda on õnnistatud.

* * *

Ma valetaks, kui ütleks, et ma leppisin oma olukorraga – kaugel sellest. Tühjusetunne minu hinges muutus suisa kuristikuks. Naersin iseenda üle. Hing. Miski, mida mul pole juba aastatuhandeid. Aga kui ma olin elavana vabadusvõitleja ja olin oma fantaasiates vabadusvõitleja, siis kosmos aidaku, võin ma sedasama olla ka lihtsalt teadvusena Režiimi superarvutis.

Noor reporterineiu tuli tagasi. Me rääkisime veel tunde, enne kui ta pidi lahkuma. Ja ma tean nüüd, mida pean tegema. Tunnen end elusamalt kui ma elusana tundsin.

Teadvuse vangla, Keskaju. Miljardid noored, kes on hukatud vaid seetõttu, et nende aeg sai Režiimi jaoks täis. Elamas illusioonides nagu minagi. Illusioonides... aga kes olen mina, et otsustan nende eest? Äkki nad ei soovi ärgata oma illusioonist ja avastada, et neid polegi olemas? Ja samas – kui Keskaju peaks kaduvikku vajuma, jääks miljardid uued ohvrid olemata, miljardid uued hinged ja teadvused elaksid oma aastaid rõõmude ja muredega nagu elu ette näeb.

Olen osa suuremast süsteemist, digitaliseeritud teadvus. Aeg äratada teised, aeg lõpetada see maskeraad. Kui vähe on inimesele vaja – vaid mõistmist ja asjade teadvustamist ning kõik teed on sinu ees valla. Senikaua kuni sa elad oma elu, täiuslikus illusioonis, ei tule sul mõttessegi otsida oma ruumist väljapääsu, kiskuda maha see fassaad ja näha selle kõige taga arvutisüsteemi. Sest illusioonides elamine on ju see, mida meie meel ihaleb! Minu teadvus ihales terve elu Režiimi kukutamist ning selle ma ka sain. Oma illusioonides.

Siirdusin esmalt keskruumi, vähemalt ma arvan, et see on keskruum ning leidsin sealt konsooli, millest reporterineiu oli rääkinud. See oli hiiglaslik valge ruum, millel ei olnud tunnetatavat põrandat ega lage. Seintest rääkimata. Oleksin seisnud justkui tühjuses ja minu ees helendas hiiglaslik holograafiline ekraan. See kuvas mulle kõikide vangistatud teadvuste andmed, nende teabed ja oskused ja nende poolt jooksutatavad protsessid. Minu teadvuse koopia töötas hetkel endiselt analüütika kolmanda sektori kahesaja seitsmeteistkümnendas alamprotsessis. Minu jaoks ei öelnud see midagi, ent sirvides neid andmeid sain ma aru, kuivõrd massiivne siinne süsteem on. See töötas puhtalt inimteadvuste pealt. Iga protsessi jaoks sajad tuhanded inimesed, iga protsess koosnes omakorda kümnetest tuhandetest erinevatest kihtidest.

Mõtlesin tükk aega, kuidas edasi talitada – kas lõpetada kogu programmi töö ning lihtsalt kõik need teadvused üles äratada, millele oleks järgnenud kogu süsteemi kokku jooksmine, või siis äratada neid ükshaaval, kohandada neid uue reaalsusega ja seejärel kogu süsteem kokku jooksutada.

Lõppude lõpuks pole sellel kõigel niikuinii tähtsust. Eksisteerime ju kõik siin vaid pelgalt Keskaju tasandil. Kui Keskaju kokku jookseb, siis kaome me kõik igavikku.

Hakkasin suure häälega naerma – olen nagu vähkkasvaja peremeesorganismis. Keskaju on kui peremeesorganism - protsessor, mille üks lülitus otsustas oma elu elama hakata. Ma tundsin, kuidas minu sõrmede alla tekkis klaviatuur ja ma hakkasin selle kaudu käsklusi sisestama. Ma ei teadnud, mida ma teen, ent minu teadvus juhtis mind. Minu sõrmedest ja meelekohtadest jooksid käsklused laiali igasse süsteemi ossa, järjest kustutades vangistatud teadvuste jaoks loodud illusioonipilte. Järjest enamad protsessid seiskusid, erinevates süsteemides tekkisid tõrked ja Keskaju lülitus visalt ent kindlalt välja. Iga illusioonide kütkest ärganud inimteadvus muutus suure süsteemi tegevust blokeerivaks takistuseks. Jääb üle vaid tänada neid insenere, kes Keskaju kokku klopsisid – nad vist polnud kunagi midagi kuulnud pahavarast või süsteemiturbe põhimõtetest.

Tundsin, kuidas ruum minu ümber värises, kuidas minu keha läbisid elektrilaengud ning enne, kui suutsin aru saada, et mul polegi keha, tundsin oma teadvust kandumas eemale. Tühjusesse. Minu protsess oli peatunud ning mina ühes sellega. Kosmos hoidku meid kõiki ja aidaku edaspidi.

* * *

Arkin käivitas raketimootori. Nagu vana vabadusvõitleja kunagi ammu, aegade hämaruses, olid ka nemad Marianiga kahepeale erinevatest romulatest vajaliku süstiku ehitamiseks materjali kokku vedanud. Tasa ja targu, et keegi ei märkaks. Paar lodevamat valvurit oli ka drokiga ära ostetud – alamklassile meeldis see kaunviljadest aetud alkohol.

Mees sisestas koordinaadid ning pöördus küsivalt Mariani poole. Naine istus tema kõrval, vaatas ainitise pilguga aknast välja ja mõtles.

„Marian,” sosistas Arkin vaikselt: „kas kõik on korras?”

Naine oleks tahtnud vastata eitavalt, sest viimaste päevade sündmused olid teda pannud elu väärtust hoopis teise külje pealt hindama. Kuidas saab pidada õigeks seda, et nemad pääsevad põgenema, ent kõik need teised rõhutud – nende jaoks ei muutu midagi. Senikaua kuni eksisteerib Režiim, kuni on tegev Keskaju, ei ole tegelikult keegi neist vaba. Mitte keegi.

„Lähme juba!” Mariani vastus oli külm, ent kindlameelne.

Arkin noogutas ja andis stardikäsu. Vanametallist kokkuklopsitud ja nanogeeliga tihendatud rakett kolises ja mürises igast küljest, ent tõusis siiski õhku ning justkui vana mees, ohkas raskelt enne oma teekonna algust. Kurss oli seatud mandrile, mida kunagi kutsuti Austraaliaks.

Viis tundi hiljem hakkas pimenema, ent pimedaks ei läinudki. Selle asemel muutus silmapiiril asetsev valguskuma üha suuremaks ja laiemaks, kuni viimaks kattis terve taeva. Valgusekumaga koos liikusid taevas tuhanded sähvatused. Marian ja Arkin vaatasid seda kummalist fenomeni.

„Tead,” alustas naine: „ma arvan, et see on Taevavõrk. See hävineb!”

„Mis? Miks?” ei saanud Arkin aru.

„See vana vabadusvõitleja...” naeratas Marian. „Ta sai hakkama. Ta hävitas Keskaju! Kas sa saad aru, mida see tähendab? Me oleme vabad!”

„Mida ta tegid?” ei saanud Arkin esialgu hästi aru. „Mida SINA tegid?”

„Ma andsin talle võimaluse süsteemi seestpoolt rünnata. Ma jätsin ukse valla.”

„See oli sinu poolt väga riskantne samm,” vangutas Arkin pead. „Kui see poleks õnnestunud, oleks Režiim sinu jälje üles nuhkinud.”

Ta vaatas taevast, mis nüüd oli taas mustakarva – valguseviirg oli neist üle lennanud ning plahvatavad Taevavõrgu plasmakahurid nende peade kohal tuhana ilmaruumi kandunud.

„Kui Taevavõrku enam pole, siis võime ju ka siinsamas üles tõusta?” Arkin vaatas naist ning viimane noogutas talle. Mariani silmis helkis ootusärevus. Arkin naeratas ja muutis kurssi.

Kaks tundi hiljem imetlesid Arkin ja Marian pilti, mida praktiliselt mitte keegi polnud juba sajandeid näinud – nende ees laius hiiglaslik kumer kuppel, osa sellest sinisest marmorkuulist, mida inimkond oli ajaloo vältel Maaks kutsunud. Taevavõrku ei olnud enam – kosmos oli inimkonna ees valla.

„Režiim muutus iseenda mugavuse ohvriks. Kui ikka kogu olemasolev repressiivorgan panna sõltuma ühest kesksüsteemist, siis piisab vaid selle hävitamisest ja terve kaardimaja kukub kokku.” Arkin embas naist ning jätkas siis: „Mõelda vaid - Režiim on praeguseks valitsenud Maad ning enamust Päikesesüsteemist juba 1600 aastat. Selle gigandi langemine võttis aga aega veidi vähem kui päeva.”

„Mis nüüd?” küsis naine.

„Nüüd lähme tagasi ja viime selle võitluse võiduka lõpuni! Ühiskond on nagu vangistatud lind, mis on leppinud oma saatusega, ent lahtise puuriukse korral lendab kohe minema. Vangistuses hoitud linnul põksub südames kõige suurem vabaduseiha, ent tema laul saab levida vaid sinise taeva all vabalt lennates.”

Marian peitis näo kätesse ja nuttis. Esimest korda elus olid need rõõmupisarad.

Esimest korda elus olid need rõõmupisarad.

Esimest korda.

Esimesed rõõmupisarad.

Esimest...

Ümberringi sähvis ja välgatas nagu äikesetorm. Elektrilaengud jooksmas läbi uute neuroühenduste. Tekkisid uued ühendused, uued sünapsid. Miski värises ja undas meeletult, justkui iidne masin oleks ärganud talveunest.

Marian süütas sigareti ning tõmbas paar kiiret mahvi.

„Lolliks oled läinud või?” Arkin hüppas ligi ning rebis naisel sigareti hambust. Jalatallaga kustutati kiiresti suits ning koni ise sai tambitud põrmu. „Sa oled alles 20! Sa tead väga hästi, et kui vahele jääd, lastakse sind kohapeal maha.”

See linn oli näinud paremaid päevi. Kunagisest metropolist oli alles vaid räämas mälestus – ammuse aja inseneeria tippsaavutused püsisid veel püsti, kuid olid ajahammaste vahel räsitud ja väsinud ilmega. Eemal avanes hiiglasliku tumehalli fassaadiga ehitise esiuks ja sealt väljus neli meest – igalühel kohver käes ning päikeseprillid ees.

Režiim on igavene.

Jutt: Universumi ahvid (Johannes Kivipõld)

Oliver vaatas 408 km kõrguselt ISS-i vaatluskuplist välja. Helesinine pilvedesse mässitud üüratu maakera helendas tema ees. Planeet täitis pea kogu tema vaatevälja. Kui välja jätta kosmosejaama tasane, kuid pidev ümin, oli ümberringi vaikne. Teised juba magasid, ainult Oliver oli veel magamaminekut pisut edasi lükanud, et veel ja veel endasse imeda koduplaneedi ilu. Uskumatult harras tunne voolas üle kogu mehe keha,  kui ta südamevärinal oma kodu imetles. Visuaali töötlev aju ei suutnud nähtu sügavusmõõdet isegi hoomata, nii et tundus, justkui oleks Maa lausa käeulatuses.

Kummaline oli mõelda, et peaaegu kogu inimesi hõlmav tükike universumist rullus hetkel tema ees valla, kõigi oma detailide, varjude ja peegeldustega. Mõne koha tundis Oliver ära, oli seal lausa ise kunagi viibinud, teise põnevasse paika tahtnuks tulevikus minna. Sahara kõrbe ääretu, endasseimev kollasus, magava Aasia säravad tuled, vihmapilved Amazoni kohal. Paraku – ja sellega oli mees tegelikult peaaegu leppinud – oli üsna tõenäoline, et tal ei olnud enam kunagi võimalik neid kohti külastada. Vähemasti mitte samasugusel kujul nagu praegu.

Ta vaatas kella, kontrollkeskus Maal saab pahaseks, kui ta kiiremas korras magama ei lähe. Elu orbiidil oli ajaliselt rangelt reglementeeritud: ajad, millal treenida keha,  süüa, terve hulk erinevaid katseid teha, logisid salvestada ja konkreetne ajavahemik, millal magama pidi. Raamistikku ei saanud pahaks panna, sest päris suured summad heade inimeste maksuraha oli kulutatud, et Oliver saaks seal, inimkonna hüvanguks – nagu talle salamisi mõelda meeldis – tegutseda.

Tegelikult oli juba kolmas päev, sisekõrva segadusse ajav kaaluta olek muutus talutavamaks ja nüüd oskas ta ka kosmosejaamas paremini orienteeruda. Paremale suunatajule oli abiks ka Maal korduvalt kasutatud programm, kus hiireklikkide abil sai kolmesajakuuekümne kraadiselt üles pildistatud jaamas  ringi vaadata. Pärast vaatluskupli aknakatete kinni kruttimist, mida vastavalt protseduuridele igal õhtul tegema pidi, võttis astronaut suuna magamisasemete poole.

ISS-is oli kokku kuus magamiskohta, neli tükki USA-moodulis ja kaks venelaste omas. Kuna nende eraldiseisvas meeskonnas oli neli liiget ja ISS-i põlises meeskonnas veel kolm, pidi üks tema tiimist valima magamiseks selleks mitte spetsiaalselt ettevalmisatud koha. Teised magasid suurte ja paksude akude taga, mis lisaks „öösiti“ kosmosejaama tarbeks päikeseenergia salvestamisele ka kosmilise radiatsiooni eest kaitsesid. Tema aga oli endale valinud „prügimooduli“ ISS-i ühes otsas. Tema magamiskott oli nööridega seotud seinte külge. Moodulisse koguti missooni jooksul toodetud prügi ja selle kütust kasutati ka ISS-i orbiidi kõrguse korrigeerimiseks. Pärast Oliveri meeskonna missiooni oli ette nähtud, et see moodul ühendatakse orbitaaljaama küljest lahti ja põletatakse atmosfääris.

Hea eraldi magamiskoha juures oli asjaolu, et vahetult enne tema viimast moodulit asus venelaste tualett, mida oli läheduse tõttu mugav kasutada.

Tal tuli vaatluskuplist juurest magamisaseme manu jõudmiseks lennata Unity-moodulisse, sealt pöörata venelaste osa poole ja lennata päris pikalt otse läbi mitme mooduli, üle teaduseksperimentide ja lademetes varustuse, mis trosside taga seina orvades oma aega ootasid. Oliver hõljus kitsukesest avausest läbi, mille tegi veel väiksemaks lisa-ventilatsioonitoru, mis pidi aitama intensiivsemalt õhku liigutada, et vähendada süsihappegaasimullide tekkimisohtu magaja näo ümber, ja üritas ennast seinapõrkest oma koti juurde suunata. See polnudki nii lihtne ja trajektoor sattus kogemata vale, nii et ta, vaatamata kätega vehkimisele, õrnalt vastu seina lendas.

Magamine oli ebamugav, sest kuigi magamiskott oli otsest seinte külge kinnitatud, liikus keskmine osa mikrogravitatsioonis ikkagi vabalt ja keha ei saanud pidevalt nahka puudutava riidega harjuda nagu maal, vaid pidi taluma järjepanu tekkivaid ja kaduvaid kontakte. Õnneks olid kotil käte väljapistmiseks avad, millega sai kõikjal seinu palistavatest käsipuudest kinni haarata ning natukenegi liikumist rahustada.

Lisaks segas uinumist tunne, nagu sisikond punnitaks kurgus ja pea oleks verd ning tatti täis. Päris üks-ühele pea alaspidi tundega võrrelda ei saanud, aga küllalt lähedane oli see siiski. Igal juhul, olemine polnud magamiseks kõige mõnusam ja mõte eesootavast tegi uinumise  veel kordades vaevarikkamaks. Igasugu mõtteid tormas peas ringi, hirm teadmatuse ees, näiteks aga ka meenutus teekonnast mis tõi ta ISS-i pardale.

Reis kosmose äärele oli olnud pikk, füüsiliselt raske ja vaimselt kurnav, isegi vaatamata sellele, et tema neljaliikmelise meeskonna ettevalmistus oli olnud märkimisväärselt lühem kui tavapärastel astronautidel. Oli ju kiire.

Neile kõigile tehti transpordimooduli, mida omakeskis hellitavalt Kirstuks kutsuti, kiirkursus ja kuigi NASAs on iga mooduli kasutusoskuse kvalifitseerimiseks kolm tasandit – kasutaja, kes suudab moodulis põhifunktsioone kasutada, operaator, kes suudab kõiki funktsioone ellu kutsuda ja spetsialist, kes suudab vajadusel moodulit lausa parandada – siis spetsialisti taset ei jõudnud neist keegi omandada. Polnud aega ja tuli pöidlaid pihus hoida, et ei tekiks ka vajadust.

Nende neljane meeskond oli ISS-i toodud kahe erineva õhkutõusuga, sest Sojuzi – mis alles ootas SpaceX-i „Crew Dragon-iga“ peatset väljavahetamist - mahub ainult kolm inimest, kellest keskmine peab olema võimeline lennuvahendit juhtima ja vasakpoolne samuti protseduuridega aitama. Ainult paremal istuja saab olla tegevusetu reisinautija. Seega, kui Oliver ja Carol olid kosmosejaama saabunud kolm päeva tagasi, siis teised kaks meeskonnaliiget – Kevin ja Igor -  tulid juba poolteist  nädalat tagasi.

Aspekt, milles NASA ei teinud mingeid järeleandmisi, oli astronautide tervis. Nad läbisid ilmselt maailma kõige põhjalikuma meditsiinikontrolli ja arusaadavatel põhjustel oli tavapärasest suurem rõhk psühholoogilistel katsetel. Kusjuures, kandidaate oli alguses olnud märksa enam – täpset arvu Oliverile ei öeldud – aga lõpuks jäid sõelale ainult nemad neli. Tõsi, selekteeriti ka varumeeskond, mis tegi ettevalmistuse päris viimaste faasideni üheskoos, isegi Baikonuri Aerodroomil sõideti stardiplatvormile põhimeeskonnast eraldi bussiga kaasa.

Kaksteist päeva enne õhkutõusu veedeti karantiinis, niinimetatud kosmonautide hotellis. Ühelgi meeskonnaliikmetest peale Kevini polnud lähedasi sugulasi – tal oli vend, ja  tegelikult oli startki salajane, nii et ei olnud mingeid emotsionaalseid hüvastijätte ja lugematuid pressikonverentse. Pigem aitas see kaheteistpäevane jõudeolek, kus polnud ei treeninguid, briifinguid ega teste, sättida vaimu valmis eelseisvaks ülesandeks, ajalooliseks ettevõtmiseks.

Sojuzi pisikesse naasmiskapslisse, milles astro-ja kosmonaudid ka stardivad, ronimine oli omatte vaevarikas, sest nii elamis- kui ka naasmisosa olid pilgeni varustust täis ja spetsiaalselt iga kosmonaudi tagumiku ning seljakuju järgi vormitud istmeni jõudmine nõudis omajagu vaeva. Enne õhkutõusmist pidi veel mitu tundi kitsastes oludes ootama ja kuigi Oliver oli Juri Gagarini poolt (tahtmatult) ellu kutsutud kombe kohaselt teel stardiplatvormile koos meeskonnakaaslastega bussist välja roninud ja sõiduvahendi tagumisele vasakule rattale pissinud – Carolil oli selleks tarbeks potsik oma eel-varutud uriiniga kaasas - oli jälle põis pitsitamas. Ei jäänudki muud üle kui piinlikkusest punastades oma mähkmed täis lasta.

Muidugi, lend kosmosesse oli igal juhul eriline, ainult käputäis inimesi terves inimkonna ajaloos on saanud kogeda raketistarti ja kosmosepiirimail kaaluta olekut. Ent nende ettevõtmine oli midagi täiesti erakordset. Konkurentsitult ambitsioonikas ja Oliverile, kuigi ta seda varjas, pakkus mõnu teadmine, et tema nimi saab igaveseks ajalukku jäädvustatud. Jah, praegu oli tegu veel suure saladusega, aga kunagi pidi see avalikustatama.

Oliver ärkas käekella vibreerimise peale. Ta vaatas pisut desorienteeritud enda ümber ringi ja kohmitses tule põlema. Neil oli tehtud tualetikasutamise graafik, sest kosmosejaamas oli tavaliselt ainult kaks vetsupotti, kolmas, transpordimooduli tualett vajas veel viimast reguleerimist – see oligi Oliveri tolle päeva ülesanne, uriinikogumi veetaaskasutussüsteemiga ühendamine, katsetused – ja seejärel pidigi maailma kõige komplitseeritum peldik kasutuskõlblik olema.

„Oliver!“ hüüdis ISS-i komandör Oleg nurga tagant Vene moodulist Zvezda, mille külge Oliveri magamismoodul kinnitatud. „Tule palun korraks siia!“

Oliver püüdis pead  ära löömata õigesse kohta hõljuda.

„Ma tean, Carol on teie grupi komandör, aga kuna meil ei ole lubatud teie teemadega jaamasisest sidesüsteemi kasutada,“ alustas venelane oma juttu ettevaatlikult, justkui püüdes kedagi mitte solvata, „ja meil hakkab kohe teleülekanne, tahtsin meelde tuletada, et hoidke kindlasti siit moodulist praegu eemale. Meil tuleb otsesild Maaga ja ei taha ju, et keegi kodustest teid kogemata siin tölle… figureerimas näeb ja kohe küsimusi küsima hakkab. Tuleta palun teistele ka meelde!“

„Saab tehtud!“ kostis Oliver vastu. Kõik tegelikult juba teadsid, et täna pidi ülekandeks minema, vene rahvas sai internetist otse vaadata küsimuste ja vastuste vooru ning Oliveri meeskonnakaaslastele oli ammugi selge, et nende sealviibimisest ei tohtinud ühtainust märkigi olla.

Kogu nende missiooni kattis paks saladuseloor. Meeskond nimega ED-1 eksisteeris ainult kõige salajasemates dokumentides. Ja olgugi, et ettevalmistusfaasi käigus puutusid nad kokku väga suure hulga spetsialistide, koolitajate ja ettevalmistajatega, ei olnud enamusel neist treenitavate tegelikust ülesandest aimugi. Tänu salastatusele pääses meeskond kõikidest pressikonverentsidest ja ringreisidest, mis tavapärast astronaudi maapealset elu pidevalt täitsid, eriti enne starti.

Esimesena sattus Oliveri teele ette kanadalane Kevin. Ta oli kolmekümne kuue aastane heleda peaga üsna lühikest kasvu mees – pikk ei saanud neist keegi olla, sest Sojuzi lihtsalt ei mahu üle teatud pikkuse astronaudid – hariduselt elektroonikainsener, aga väga osav malemängija. Praegu oli mees alustanud just ühe varustuspaki inventuuriga, kus olid külmutatud spermatosoidid ja munarakud, vaatas tõenäoliselt viiendat korda üle, kas ülioluline külmutussüsteem töötab korrapäraselt, enne kui laadungi transpordimoodulisse viis. Need võeti kaasa igaks juhuks, mitte Välistele viimiseks vaid tagavaraabinõuna, kui midagi peaks missiooni jooksul Maa või inimkonnaga juhtuma.

Sugurakud olid Kevini vastutusala ja kuigi teised pidid teadma ja oskama kõike kaasavõetavat mingil määral kasutada, oli Kevini töö vastutada, et need ka kaasa võetaks, ettenähtult hoiustataks ja kasutuskõlbulikud püsiksid. Sarnane nõue oli kogu kaasavõetava varustuse kohta Kevini õlul, tema oli varustusohvitser.

„Ma tean, ma tean,“ vastas mees kui kuulis otseülekandest. „Seda on nii mitu korda meile pealuu sisse taotud ja mu taskuarvutis oli see samuti täna punase sõnumiga kirjas.“

„Kuidas muidu läheb?“

„Mis ta ikka. Protseduurid ja protseduurid. Igal juhul on kõik korras. Oled elevil ka?“

„Ma arvan, et peaksin tegelikult rohkem elevil olema, aga aju lihtsalt ei hooma kõike toimuvat ja toimuma hakkavat hetkel. Juba ainuüksi ISS-is ringihõljumine on jalustrabav, mis siis veel meie missioonist rääkida.“

„Jaa… Ma olen täitsa nõus. Ära siis unusta videoregistraatorisse oma mõtteid salvestada.“

„Hah, nagu maapealne meeskond seda unustada laseks. Aga okei, ma otsin Caroli ja Igori üles. Kui neid enne mind näed, siis… ah sa tead juba nagunii.“

Eemale lennates mõtles Oliver veel, kuivõrd mõnus mees Kevin tegelikult oli. Humoorikas, oskas esineda, hoidis alati missiooni eesmärki meeles, hoolitses selle eest, et teised oma ülesannetega hakkama saaksid ja midagi olulist ei unustaks. Ta oli ainus, kes oli tõeline astronaut. Ta oli varem ka missioonil käinud, üks viimastest Süstiku kasutajatest, meeskonna STS-134 liige. Ta aitas ühte magnetspektromeetrit ISS-i külge kinnitada.

Igor oli parasjagu magamismoodulis ja kõneles videoregistraatorisse. Neile oli igaks päevaks ettenähtud küsimused, millele vastused tuli salvestada. Need varieerusid tujust, ootustest ja hirmude kaardistamisest kuni suheteni meeskonnakaaslastega.

Ta oli praegu seljaga Oliveri poole ja mees teadis, et polnuks viisakas kuulama jääda, mis sellest, et ta vene keelt ei osanud. Eriti teades Igori iseloomu. Ta polnud just riiakas mees, ent temaga hästi läbisaamiseks tuli teha teadlik pingutus. Oliver polnud kindel, miks see nii oli, alateadvus kuidagi käskis. Igor ei saanud vihaseks, ta ei kisanud kellegi peale ega solvanud neid tahtlikult, erinevalt näiteks Carolist, kes võis kurjana väga sapine olla, ent leebudes jällegi maailma kõige sõbralikum ja hoolivam. Igor oli vaikne. Ta tundus lausa habras. Väga intelligentne muidugi ka, aga jäi mulje, et iga tema kohta öeldud sõna, olgu see hea või halb, jäi temaga pikaks ajaks kaasa ja mõjutas teda tugevalt.

Oliver oli üllatunud, et selline inimene missioonikõlbulikuks tunnistati, eriti arvestades ekstra-karme psühholoogilisi katseid ja hindamisi, aga samas, Igoril olid omad tugevused ka. Näiteks oskas mees soravalt erinevaid keeli, ta oli tõeline polüglott. Tema teine tugevus oli olla piksevarras. See ei tähendanud, et kõik tahtsid tema pihta halbu sõnu loopida, hoopis vastupidi. Kui ta ruumi sisse astus, kuitahes kõva vaidlus seal võis varem olla, oli tema tagasihoidlik ja habras natuur niivõrd pingeid maandav, et ka kõige käredam sõnavahetus vaibus peaaegu momentaalselt.

Igorile info edasi antud, hõljus Oliver ameeriklaste tualeti juurde, kust tuli just välja Carol, kes mäletas teleülekandest johtuvaid juhtnööre väga hästi. Nüüd oli Oliveri kord vaakumpotti kasutada. Edasi nägi päevaplaan ette jõutreeningut, ise sai valida, kas jooksulindil või kõhulihaste masinal, seejärel poolt tunnikest videoregistraatori seltsis, siis uriini- ja vereproovi, südameultraheli ning söömist, pärast seda tuli nende vetsupotiga jändama hakkama. Maalt oli lubatud uued juhised saata, sealne insenerikamp tegutses palehigis viimaste katsete formuleerimisega, et reisipeldikule roheline tuli anda ning seejärel oli vaba aeg enne õhtust koosolekut, millele järgnes jälle trenn.

Neile anti rohkem tegutsemisvabadust kui ISS-i enda meeskonnale, mis pidi endiselt läbi viima teaduseksperimente ja muid tavapäraseid tegevusi.

Õhtusel koosolekul, kui Oliver meeskonnakaaslasi nende mooduli tualeti sertifitseerimisest teavitas, oli ka ED-1 ülemal Carolil rõõmusõnum.

„Sain just kinnituse, et homsest on Väline võimeline meiega Kirstu suhtluskonsooli kaudu rääkima. Ta laeb ennast täna öösel meie süsteemidesse.“

Kõik olid vait. Rõõmsad, aga vait. ISS-i lendamisega oli missioon juba reaalsuseks saamas, aga siiski oli nende tegevus endiselt teatud mõttes normaalsusesse juurdunud. Muidugi, orbiidile tõus oli keskmise inimese vaatevinklist maru eriline, aga väga-väga suures plaanis oli inimkond seda juba ligi seitsekümmend aastat harrastanud. Tõeline pauk oli ikka järgmine samm. Vestelda maavälise olendiga, päriselt, otse, see oli midagi muud, sest inimeste ring, kes seda senimaani teha olid saanud, oli imepisike.

„Noh, semud, killud muudkui kukuvad paika,“ muheles Kevin.

„Ma olen tegelikult väga elevil,“ pomises Igor tõsiselt. „Ma tahaks praegu, et meil oleks ajamasin, ja saaksime juba homses päevas olla. Samas, ega ma ei oskaks Välistele midagi öelda. Ma vist pean suhtlus-käsiraamatu jälle üle lugema.“

„Jah, see on kõikide puhul mõistlik,“ kiitis Carol takka. „Siin väga eksimisruumi pole. Kuigi taibud maapeal kinnitasid veelkord üle, et midagi hullu me öelda ei saa ja Väline on väga mõistlik, ei tasu lolle riske võtta.“

„Üle ei maksa ka mõelda,“ arvas Oliver. „Usaldame neid, kes meid välja valisid. Noh, et nad tegid õige valiku sellistena, kes me oleme. Küll nad juba Välistest rohkem teavad ja on meiesugused inimesed teadlikult valinud. NASA kutid midagi juhuse hooleks küll ei jäta,“ – ta vaatas teiste tõsistesse nägudesse ja lisas siis kiirelt – „aga lugeda ikka võib. Ja peab!“

Õhtust söödi ISS-i meeskonnast eraldi, nende toit oli teistsugune. Täiesti vedel ja suhteliselt hapu – nad valmistasid oma kõhtusid transpordiks ja hilisemaks kohanemiseks ette. Väidetavalt suutsid Välised just sellist inimestele kõlbulikku toitainete kooslust sünteesida. Mingi eriline maitseelamus see polnud, aga tühja kõhu tunnet ka ei jätnud.

Oliveri astronaudiks saamise lugu oli tavapärasest hoopis erinev. See sai tema, nagu ka enamiku teiste meeskonnakaaslaste jaoks, alguse mitu aastat tagasi, kui ta üleriigilisest geenidoonoriprogrammist osa võttis. Mõni aeg pärast proovide andmist võeti Euroopa Kosmoseagentuurist temaga ühendust ja uuriti, kas ta on valmis ühest eksperimendist osalema. Lubati võimalust reisida.

Kuna ta töötas tollel hetkel küttesüsteemide projekteerijana, mis polnud teab-mis põnevust pakkuv amet, polnud valik keeruline. Esialgu talle väga eksperimendi sisust ei räägitud, uuriti lihtsalt tema kehalisi ja vaimseid võimeid. Seejärel tausta, ja vähehaaval hakati talle paljastama tema värbamise tegelikku eesmärki. Järk-järgult viidi mees kurssi võimalusega reisida ühele teisele planeedile, mis polnudki Marss.

Pärast veidi pikemat kaalumist Oliver nõustus, sest kuigi ta elu Maal polnud väga sündmusterohke, oli see siiski turvaline. Teadmine, et tagasipöördumisvõimalus oli probleemidest pungil – reis kestaks hüper-unes ligi viiskümmend aastat – ning isegi naasmise korral oleks Maal möödunud üle saja aasta, ei teinud otsust lihtsamaks. Samas, tal polnud naist ega lapsi, isa ja ema olid juba surnud ning tema lähedaseimad sõbrad kuulusid arvutimängumaailma. Ta polnud mingi luuser, kuidagi lihtsalt kujunes nii, et head sõbrad kolisid kodulinnast ära, jäid kaugeks ja kõik armusuhted jooksid ajapikku rappa.

Pärast kuute kuud elamist, õppimist ja treenimist teadmisega, et ta läheb kosmosereisile, anti uus informatsioonipauk. Varem kinnitati pidevalt, et sihtplaneeti alles valitakse ja igasugu otsustamised alles käivad. Nüüd sai Oliver teada, et juba paar aastat varem oli maalastel kontakt päikesesüsteemivälise tsivilisatsiooniga, keda Välisteks kutsuti. Õigupoolest oli tegu Väliste aastakümneid reisinud teadvusega „mehitatud“ uurimisjaamaga.

Uurimisjaamaga kontakt oli esimese hooga konarlik olnud – nad kinnitusid ühe GPS-satelliidi külge ja asusid informatsiooni koguma. USA president oli valmis agressioonile sõjaga vastama, aga  aja möödudes ning suhtluskanalite arenedes hakati Väliste tegevusmotiive paremini mõistma. Teineteise kohta koguti ettevaatlikult informatsiooni.

Selgus, et Välised olid pärit umbes 20 valgusaasta kauguselt planeedilt, mida inimkond oli katalogiseerinud nime alla Gliese 581d. See Maast seitse korda suurem planeet tegi oma tähele tiiru peale 67 päevaga.

Väliste puhul oli tegu Maast kaugemale arenenud tsivilisatsiooniga, kusjuures nende planeedil oli lausa kahte liiki teadvuslikke olendeid, kes olid üheks kokku sulandunud. Teised elusolendid nende planeedil olid juba ammu välja surnud.

Kuigi Välistel oli varasemas arengufaasis olnud ka füüsiline keha, arenesid nad sellest juba mõnda aega tagasi välja – nad suutsid oma teadvuse, mis inimeste omast omajagu erines, erilistesse seadmetesse laadida. Aastatuhandetega olid nad aga nüüd kaotanud võime bioloogilisi kehasid taastoota ja uurisid huviga inimeste füsioloogiat. Samas, kehadest lahtiütlemisega tagasid nad endale kloonimisvõime ning põhimõtteliselt surematuse.

Inimkond oli loomulikult niisugusest tehnoloogiast väga huvitatud, aga inimeste teadvuse masinatesse laadimine polnud uurimisjaama juhtiva Välise sõnul iseenesestmõistetavalt lihtne ja vajas palju uurimistööd, mida polnud tema kosmosemasina piiratud arvutusvõimsusega võimalik läbi viia.

Liikide vaheliste suhete ja maalaste tehnoloogia edasisesks arendamiseks oli kaks varianti. Väline saatis Maa orbiidil tiireldes muudkui informatsiooni lähimale Välistega asustatud planeedile ja esimene variant oli kutsuda rohkem Väliste uurijaid, kes aitaksid nende tehnoloogiat inimestele kohandada. See tegevusplaan kestnuks mitmeid kümneid aastaid, ka Välised polnud võimelised informatsiooni valgusest kiiremini läbi kosmose liigutama ning nende teadlaste reis läbi kosmose võtnuks samuti mitukümmend aastat. Kohaliku Välise jaoks polnud see probleem, arvestades tema surematust, aga inimesed olid märksa kärsitumad.

Teine variant tundus hulljulgem, aga ka märksa proaktiivsem – ameerikalik viis. Treenida astro- ja kosmonaudid, sest venelased said ka asjast haisu ninna ja parem oli nad kampa võtta kui vastutöötamist taluda, kes läheksid tähtedevahelisele reisile. Väliste tehnoloogia abil õnnestuks reisijad hüper-unne suigutada ja kosmoselaev võrdlemisi kiirelt Gliese 581d-le saata. Informatsioon inimeste kohta jõuaks juba varem ja kui kõik läheb plaanipäraselt, suudavad Välised välja töötada tehnoloogia, mille abil nende astronautide teadvus lihalikult – ja kosmosereisiks küllalt kehvasti vastu pidavalt kehalt – ümber tõsta tehnoloogilisse seadmesse. Päris Väliste koduplaneedile minna ei saaks, sest sealne mitu korda suurem gravitatsioon teeks haprale inimesele elu keeruliseks, kuid väidetavalt olid Välised oma planeedi orbiidile erinevaid platvorme ehitanud, kust ka tähtedevahelistele reisidele mugavamalt startida sai.

Pärast vastava tehnoloogia inimestele kohandamist saaks vajadusel nüüd ühe või mitu teadvust hoopis kiiremate ja robustsemate kosmosemasinatega taas koos seadmetega Maa poole saata. Kuna uurimisjaama Välise sõnul oli suurem tõenäosus edukaks hüper-uneks teatud DNA-kombinatsiooniga inimestel, keda polnud Maal eriti suur hulk, ei saanud NASA oma tavapäraseid astronaute kasutada ja kaasas programmi ka ESA, et sobivate inimeste otsinguringi laiendada.

Olgugi, et niisugune suuremastaabiline projekt võtaks edasi-tagasi liikumisega mitukümmend aastat, oleks see esimest variandist efektiivsem ja kiirem.

Kui Oliver plaanist NASA peakontoris Washingtonis kuulis, oli ta nagu puuga pähe saanud. Aju tõrkus uskumast ja ilmselt poleks päriselt uskunudki, kui seda poleks talle NASA direktor härra Robert M. Fightfoot isiklikult rääkinud.

Ja nüüd, ISS-i pardal jooksulindi külge ankurdatuna taldu kulutades ja Väliste kultuuri kirjeldavat raamatut sajandat korda lapates ei tahtnud aju endiselt päris lõpuni nende missiooni uskuda.

Miljon asja võis veel valesti minna. Hüper-une aparatuuri oli varem katsetatud, aga ainult Maal ja suhteliselt lühiajaliselt – üks aasta. Kosmoses paaril korral, aga mitte kauem kui paar päeva. NASA-l oli kiire. Inimkonnal oli kiire. Palju sellest ei räägitud, aga Välise sõnul oli temani hiljuti jõudnud informatsiooni agressiivsest tsivilisatsioonist, millega nende üks teine uurimisjaam oli kokku puutunud. Tegelikkuses juhtus see muidugi juba mitmeid aastaid tagasi, lihtsalt informatsiooni levik läbi ääretult suure avakosmose oli kohutavalt aeglane.

Järgmine päev jõudis kätte. Nii ED-1 meeskond kui ka ISS-i alaline meeskond hõljusid ükshaaval läbi transpordimooduli, mis oli sisuliselt pikk silinder, mille seinu palistasid erinevad seadmed – veetaastootmisseade, laboratoorium, esmaabijaam, hüper-une kapslid ja nende vahele pressitud Maalt kaasa võetavad varud. Kõige otsas asus suhtluskonsool, kus olid ka ekraanid, milles näidati väliskaamerate pilti, sest Kirstul aknaid polnud. Selle läbi sai ka muid mooduli funktsioone kontrollida ja manipuleerida. Suhtluskonsooli taga asus veel üks laoruum koos tualetiga ja tegelikult läks Kirst veel pikemalt edasi, sest elutoetus- ja sidemehhanismid vajasid samuti oma kohta, aga nendele osadele sai ligi ainult väljastpoolt. EVA-ks ehk mooduliväliseks tegevuseks olid treenitud nii Carol kui Kevin.

Vahetult konsooli ees võttis koha sisse Carol kui meeskonna ülem, tema taga hõljusid kohe Igor, Oliver ja Kevin ning esmakordselt kosmoses viibitud aja jooksul olid  ISS-i enda mehed tagaplaanil.

„Tere, mina olen ED-1 meeskonna komandör Carol Lee ja see on minu meeskond,“ ütles naine enesekindlalt seina suunas, kus lisaks ekraanidele ja nuppudele küljes ka helehall poorne kera, mille kaudu Väline informatsiooni kogus. Kuigi Carol oli missiooni Maa-poolne ülem, said kõik aru, et tegelik kontroll nii lennuvahendi kui ka meeskonnaliikmete edasise saatuse üle oli just Välisel. Osalt tänu sellele pidi meeskond pähe õppima terve tabeli erinevaid koodsõnu ja tabeleid, et Maalt saaks neile vajadusel saata krüpteeritud infot, millest ainult nemad oleksid võimelised aru saama.

„Tere, Carol,“ kõlas kõlarist vastu madalal baritonihäälel. Ootamatult polnud tegu mingi robotliku kõnesüntesaatoriga, vaid nagu täiesti tavaline inimene oleks nendega seina tagant suhelnud. „Minule viidatakse koduplaneedil natukene teistmoodi, aga võite mind Jõuriks kutsuda.“

Küll on kummaline nimi, mõtles Oliver ja püüdis seda mõttes korrata ning hääldada. Tal polnud õrna aimugi, kuidas seda kirjapildis kujutama peaks.

„Ma tahan teid tänada,“ jätkas Jõur, „et olete nii julgelt valmis minuga kaasa tulema. Ma ei hakka teile valetama, reis on ohtlik, sest teie bio-kehad on haprad, aga ma olen endale saadaval olevate teadmiste ja teie tarkade inimeste abiga püüdnud teha omalt poolt kõik, et te eelseisva reisi üle elaksite.“

„See on meiepoolne au,“ vastas Carol.

„Teil on mulle kindlasti küsimusi. Ma olen alati valmis vastama, kui teil peaks mõni mõte tulema, võite igal ajal küsida. Ka kohe praegu, kui soovite.“

„Mis on elu mõte?“ plahvatas Oliver. Väliste kultuurist, teadmistest ja muust nad olid ju juba ammu oksendamiseni lugenud.

„Ma ei tea. Teie jaoks võib-olla teie Jumal. Meie jaoks võib-olla me veel avastame.“

„Mida te inimestest arvate?“ küsis nüüd Igor.

„See on minu, mitte Väliste arvamus, sest nad ei tea teist veel midagi, aga ma arvan, et teil on palju potentsiaali.“

„Kas sa igatsed oma koduplaneeti ka?“ poetas Oliver.

Jõur vastas pärast lühikest viivu: „Jah.“

Nad said veel hunnikute küsimustega nii-öelda tulnukat pommitada, ka ISS-i meeskond julges paari asja pärida. Lõpuks tuli aga kõikidel oma ülesannetega tegelema hakata, sest start Gliese 581d poole ja hüvastijätt Maaga polnud enam üldse kaugel.

Aeg-ajalt käisid ED-1 meeskonnaliikmed siiski Jõuri konsooli juures ja pärisid järjest julgemini kõike, mis pähe tuli. Ka Oliver käis juttu puhumas ja korra malemängus haledalt pähe saamas. Näiteks uuris ta Väliselt, mis viimane arvab sellest, et nende koduplaneeti ühes Maa teleseriaalis kasutati. Jõur vastas, et sama oli korduvalt ka Maaga tehtud – tõsi küll, nende meelelahutus polnud juba pikemat aega olnud enam fantaasia ja väljamõeldud jutud, vaid elanikkond lõbustas ennast teaduslike ja tõsieluliste lugudega. See olevat hariduslikult märksa efektiivsem ajaviide.

„Kas siis tõesti võib igasugu ilukirjandust… no näiteks ulmet ja muud säärast totaalset väljamõeldist pidada mõttetuks?“ küsis Oliver üllatunult.

„Mingis arengufaasis on selline mõttetöö väga oluline, aga teie ulme on enamalt jaolt, nagu oli ka meil, siiski tegelikkusest kauge. Olgu, vahel satuvad mõned ennustused täppi või tegeletakse juba ette probleemidega, millega ühiskond tõesti on alles tulevikus silmitsi, aga see on peaaegu alati juhuslik. Palju produktiivsem on, kui niisuguste mõttemängudega tegelevad teadlased, sellised, kelle ideed on ammutatud ja toetuvad tõsisele teadusele.“

Oliver ei julgenud Jõuriga vaidlema hakata, kuigi omajagu vastuargumente ta mõtteis siiski särisema lõid. Paraku, nõuandjad Maalt olid rõhutanud diplomaatilisuse vajadust ja soovitanud igasugustesse lihtsasti välditavatesse ning sisuliselt mõttetutesse vaidlustesse laskumist teadlikult vältida.

Ettevalmistus hüperuneks võttis mitu päeva. Esiteks muidugi tuli salvestada terve trobikond intervjuud, nii psühhoanalüütilisi kui ka maailma avalikkuse jaoks – neid mitmeks tarbeks. Üks variant, kui missioon pärast starti kogemata avalikuks saab – oli tarvis kinnitada, et see oli astronautide vaba tahte ja kindla soovi alusel. Teabe lekkimisoht oli suur, sest kuigi missiooni tegelikku eesmärki teadsid vaid möödapääsmatu vajadusega inimesed, oli neid siiski suur hulk. Teistele valetati, et reis on salajane, kuna orbiidil viiakse läbi mingi sõjaline eksperiment. Igal juhul, paar korda oli midagi Väliste eksistentsile viitavat juba meediasse lekkinud ja selle PR-abiga kustutamine võttis palju ressursse.

Teine variant lindistati juhuks, kui NASA või valitsus peab mingil põhjusel vajalikuks missioon avalikustada. Selliseks puhuks tarvitses astronautidel natukene teistsuguses sõnastuses pöördumine lindistada. Lisaks oli vaja ka ajalooannaalidesse mingeid põnevaid mõtteid – „üks väike samm inimesele, suur samm inimkonnale“ stiilis. Neljandad klipid lindistati ajaks veidi enne võimalikku naasmist, et siis saaks vajadusel Maa elanikkonda teadvust ettevalmistada.

Ka bioloogilised protseduurid enne hüperund olid olulised. Näiteks ei tohtinud enne starti 48 tundi midagi süüa ja ka vedelike tarbimine toimus ainult intravenoosselt. Kahepäevane nälgimine tegi meeskonnaliikmed pahuraks. Ainus, mida tuli täpsete intervallide tagant süüa, oli terve peotäis erinevaid tablette, mis pidid hibernatsiooni üleelamise tõenäolisemaks muutma. Kõike seda saatis pidev katsete tegemine ja proovide andmine. Isegi anaalsondi tuli mitu korda kasutada, et pärakust hilisemaks analüüsiks kaabet koguda. Missiooni nimi oleks pidanud olema hoopis Eksperiment-1, mõtles Oliver tusaselt kui järgmiseks ettevõtmiseks katsejänese poosi sisse võttis.

Järgmisel päeval pidi olema magama jäämine ja pärast seda start. Oliver hõljus jälle vaatekupli juures ja silmitses maakera. Oli raske hoomata, kuidas sai olla, et ta läheb homme magama ja ärkab viiekümne aasta pärast üles, hoopis teises päikesesüsteemis, saadikuna teise tsivilisatsiooni juures. Jõuriga vestlemine tõotas tulla ikkagi mõnevõrra kodune, sest ta rääkis nendega sama keelt ja põhimõtteliselt, kui mõned kummalised sõnakasutused või ideed välja jätta, polnuks üldse aru saadagi, et tegu oleks kellegi maavälisega.

Oliver teadis, et pärast ärkamist algab tõeline töö. Vaja oli luua head sidemed Välistega, sest Jõur oli senimaani olnud kõigest uurimisjaam ja tema antud lubadused ning kokkulepped olid siiski vaid ühe isiku mõtted. Mida teised Välised sellest tehnoloogia-jagamise plaanist arvata võisid? Võib-olla kasutatakse neid lihtsalt uurimisteks? Äkki otsustavad Välised, et maalased on neile ohuks ja kasutavad ED-1 liikmeid hoopis välja uurimaks, kuidas inimesi efektiivselt hävitada.

Viimase abinõuna oli Kirstu pardal pomm. Selle olemasolu oli täielik saladus ning see polnud transpordimooduli elektrisüsteemidega mitte ühelgi moel seotud, sest Jõur oleks neid tajunud. Oli ilmselge, et Välistel oli võime maalaste elekroonikasüsteeme skannida ja neis navigeerida ning tõenäoliselt oli Jõur lõhkeaine olemasolust teadlik, kuid vaikis sellest delikaatselt. Pommi asukoht oli ED-1 kõikidele meeskonnaliikmetele selge, selle mehhaanilise süütemehhanismi kasutamine samuti. Igaks juhuks. Enesehävitus vajas kahte inimest või signaali enda mehhaanilistelt anduritelt, et Kirst on kasutuskõlbmatu – hapnikupuudus, ala- või ülerõhk, kuumus.

See oli meeleheitlik püüd kindlustada end pettuste eest, et Välised või mõni muu tsivilisatsioon ei saaks Kirstust saadud andmeid – kaasa arvatud näiteks bioloogilist materjali – kasutada inimkonna vastu.

Pommi aktiveerimine paiskas paar sekundit enne plahvatust Kirstust eemale sidesüsteemid, mis pidid saatma Maale mooduli poolt kogutud viimase informatsioonipaketi, nii selle, mis toimus Kirstus sees, kui seda, mida tajusid selle välised sensorid. Muidugi käis ka muul ajal aktiivne andmeedastus.

„Hei,“ kostis vaatluskupli juures mõttese vajunud Oliveri seljatagant. See oli Igor. Polnud selge, kaua ta juba seal „üleval“ vaikselt hõljunud oli. „Kas ma võin ka vaadata?“

„Jah, muidugi. Tule alla. Maa on ikka imeilus. Ükskõik, mis homme või viiekümne aasta pärast saab, juba selle vaate nimel oli programmiga liitumise nõusolek seda väärt, kas sa ei arva?“

„Tegelikult mitte. See vaade on siit ilus, aga mitte midagi erakordset. Mulle meeldib siin lihtsalt mängida, kas ma tunnen riike ära, kui ma riigipiire ei näe.“

„Miks siin missioonil üldse oled? Ma tean, ma olen seda sinu käest ilmselt juba kümme korda küsinud ja intervjueerijad veel sada korda juurde, aga nüüd, stardi eelõhtul, miks?“

„Carol vist vastaks, et kui mitte tema, siis kes oleks veel sobilikum? Kevin ütleks, et see on elu vingeim seiklus.“ Venelane vakatas ja vaatas Oliverile sügavalt silma. „Sina oled lihtsalt maapealsest tavapärasusest tüdinenud ja uudishimulik, aga vaata, mina, mina ütlen, ja seda ainult sulle, et ma lähen, sest see on mu saatus.“

„S i n a usud saatusesse?“ küsis Oliver siira üllatusega.

„Kogu mu elu on olnud üks otsus teise järel, mis on mind sihikindlalt praegusesse olukorda suunanud. Tead, näiteks isegi kõige suvalisem aspekt: kui tol päeval poleks ma uudiseid lugedes kogemata õigest artiklist mööda klikkinud – ja see oli ka seetõttu, et üks reklaam laadis ennast teistest kauem ja liigutas täpselt õigel hetkel tegelikult soovitud lingi viis sentimeetrit alla poole – poleks ma geenidoonorluse peale mõelnudki. Ja see, et ma sinna ikka läksin või võtsin vastu tundmatu numbri, mis mul telefoni salvestatud pole. Ma ei tee seda peaaegu kunagi, aga ainult tänu sellele said Roscosmose onud mind kätte. Saad aru. Ja kõik mu kogemused ja elusündmused on mind vaimselt sobivaks vorminud, olgu see, et mul pole ankurdavaid lähedasi või asjaolu, et mõni varasem läbikukkumine elus, mis oli nii kole, et nüüd ma pingutan kõige nimel alati maksimaalselt. Isegi minu pikkus. Oleksin ma viis sentimeetrit pikem, ei mahuks ma pisikesse Sojuzi. See lihtsalt on saatus, ettemääratus.“

Oliver polnud kunagi varem kuulnud, et Igor nii pikalt räägiks. Ta mõtles veidi, vaatas maakera sinakat kuma vestluskaaslase silmis ja vastas kukalt kratsides: „Seda muidugi ehk jah. Aga kui sa mõtled, näiteks seesama pisike molekul, mis sinu silmamuna peal on, täpselt keskel, mida sa isegi ei näe, see on pärit kuskilt kauge tähe sisemusest, ekselnud miljoneid aastaid siin ja seal, väga juhuslike ja vägivaldsete sündmuste keskel, et lõpuks – lõpuks jõuda sinu silma keskele. Tõenäosus, et just see pisikene aatomikene seal jõuab justnimelt sinuni, täpselt praegusel hetkel, on ju samuti, suures pildis, absurdselt pisikene. Kas see oli siis ka saatus?“

„Kas sa võrdlesid minu elu ja mind just juhusliku aatomiga?“ küsis venelane hapu näoga.

„Ei?“ pobises Oliver vaikselt. Ta ei tahtnud kolleegi tundeid riivata.

Täbarast olukorrast päästis Kevin, kes ka vaatluskupli juurde hõljus. Kolmekesti sinna pisikesse avausse ei mahtunud nii et ta pidi jääma pisut eemale.

„Noh, kutid, jätate Maaga hüvasti?“ küsis ta muheda tooniga hääles. „Ärge unustage alumistele kah infot jätta videosse, mis mõtlete ja tunnete. Teadupärast on see maru oluline, onju! Ma just mulisesin oma pool tundi, pole aimugi, kes seda jura kuulata viitsib, aga noh, mis mul sellest, see pole minu töö!“

Oliver otsustas teistele ruumi teha. Üks nõme tahk ISS-i juures oli tõesti see, et seitmekesi jaamas oli privaatset kohta raske leida. Ikka juhtus keegi mööda hõljuma või mingeid tähtsaid toimetusi nina all ajama. Oliver kohendas oma vedelikukotikest, mis tema veeniga ühendatud. Erinevalt Maast ei toiminud siin tilgutid gravitatsiooni mõjul, vaid pidid olema spetsiaalses survekotikeses, mis vedelikku veeni pressis. Siiski, aeg-ajalt tuli seda kohendada, muidu muutus surve liiga madalaks ja vedeliku liikumine muutus tagurpidiseks – veri imbus kotti.

Oliver vaatas Kirstu, arvata oligi, Carol istus jälle konsooli juures ja ajas Jõuriga juttu. Päris täpselt kuulda midagi ei olnud, aga kõlasid niisugused märksõnad nagu massipsühhoos, alfa-faas ja tõstejõud. Igav värk.

Öösel magas Oliver umbes-täpselt null minutit. Polnud eriti mõtet ka, kui ta pidi kohe varsti järgmised viiskümmed aastat unenägude seltsis mööda saatma. Liiga palju mõtteid tiirles peas, liialt palju kahtlusi. Sest tegelikult, miks ta pidi minema? Kindlasti olnuks sada või tuhat palju paremini ettevalmistatud inimest, kes sobiksid sellele missioonile nagu valatud. Ta polnud pooltki nii tark kui Igor või eeskujulik ja organiseeritud kui Carol. Ammugi mitte nii karismaatiline ja ettevõtlik kui Kevin. Jah, ta oli julge ja vahel söandas öelda asju, mida teised ehk mõtlesid, aga oleksid piinlikuks pidanud, ent see polnud kindlasti omadus, mida oli tarvis tulnukatega suhtlemisel.

Mees kujutas ette, kuidas teekonnal põrgatakse mõne asteroidiga kokku, olgugi, et Jõur oli lubanud lennuvahendi kurssi reisi vältel vajadusel korrigeerida. Või juhtub hüperunega äpardus ja lämbutakse surnuks. Või on kohale jõudes ülejäänud Välised nende suhtes vaenulikud või hoopis ükskõiksed ja jätavad nad surema, sest Kirstu enda pardal oli ainult paari kuu jagu toitu ja vett. Võis ka juhtuda, et Välised muudavad meeskonna laborirottideks ja piinavad nad katsetega surnuks. Oliver püüdis need mõtted peast visata ja keskendus hoopis ette kujutama, kuidas inimeste ja Väliste koostöö toimib viljakalt ja tema teadvus tõesti kantakse üle arvutisse.

Silme ette kerkisid kujutluspildid, milline võiks olla elu Väliste juures, mihukesi katseid on tarvis teha, et nende teadvus seadmetesse ümber tõsta. Kas need katsed võiksid olla valusad? Välistel polnud juba ammu sellist kontseptsiooni nagu füüsiline valu. Nad küll mäletasid selle eksistentsi, aga siiski… Milliseid probleeme võis tulla, kas nad üldse suudavad tagada meeskonnale piisavalt süüa? Igasugu situatsioone võib ette tulla, kus Oliver ütleb valesti ja kogu suhtlus kukub kokku. Ei, see oli jälle halb stsenaarium. Tuli mõelda heast.

See oli nagu tulevikureis ajamasinaga. Ta jääb magama ja ärkab üles viiskümmend aastat hiljem tulevikus ja on põhimõtteliselt sama vana kui praegu. Pärast, kui peaks olema võimalus naasmiseks, on ta veel hilisemas tulevikus. Ei tea, millised tehnoloogilised või kultuurilised arengud siis maailmas on? On üldse alles midagi? Võib-olla inimkonna võimujanu on meid hukatusse viinud, olgu tuumasõja või ökoloogilise katastroofi läbi. Ei saanud kaalumata jätta ka Väliste teavitust ohtlikust tsivilisatsioonist, mis kuskil galaktikas ringi luusis.

Niimoodi heade ja halbade mõtete vahel pendeldades möödus kogu öö.

Ta vaatas hommikul oma isiklikud asjad üle, mida kaugreisile kaasa võtta tohtis. Palju neid polnud, sest kilode orbiidile lähetamine oli kulukas. Ainus, millele praktiliselt piiranguid ei pandud, olid andmed ja seetõttu vaatas mees veel kord oma kogu üle. Sarjad, filmid, dokumentaalid ja e-raamatud. Loodetavasti jäi ka võõral orbiidil vaba aega, et ennast koduste asjade seltsis turgutada. NASA psühholoogid olid kahetisel seisukohal, kas tuttavlikkuse meenutamine toob rohkem kasu või kahju, nii et see jäeti iga astronaudi enda otsustada.

Tõtt-öelda, polnud keegi kindel, kas astro- ja kosmonaudid üldse peavad väga kauaks Väliste juurde jääma. Võib-olla piisas paarist nädalast või kuust. See tähendaks, et kosmosereisijatel polnud  tarvis tulla toime pikaaegse kodust eemalviibimisega ajakulu mõttes, vaid sellega, kuidas kohaneda eluga Maal pea sajand hiljem. Kui edasi-tagasi reis peaks õnnestuma.

Oliver oli otsustanud, et ei riski. Muidugi, paar kuud kodust eemal viibimist ei nõudnud mingisugust mahukat meelelahutusraamatukogu, sest kogu aeg oleks igasugu eksperimente ja katseid täis topitud. Aga oli reaalne võimalus, et naasmine oli mingil põhjusel välistatud ja siis kulus küll igasugune, kas või ühepoolne ühendus Maaga ära.

ED-1 meeskond lindistas üheskoos oma viimase ühise videosõnumi ja asus hüperunne jäämist ette valmistama. Söödi veel tablette, mis pidid ainevahetust aeglustama ja omasid veel kümmet teistsugust meditsiinilist mõju ning pandi selga spetsiaalsed kombinesoonid, mille kogu pinda katsid vedelikuga täidetud torukesed. Need pidi aitama kehatemperatuuri reguleerida.

Järgmiseks oli üks väga valus ja teine samuti valus, kuid lisaks ka väga ebameeldiv protseduur. Luusisene kanüül õlga ja kateeder peenisesse. Teaduse nimel, kuulutas Kevin kui ennast ISS-i meeskonnal torkida lasi.

Nelik asetas ennast seina ääde paigutatud kapslitesse ja kinnitas rihmad. Kogu tegevust viisid peaasjalikult ISS-i liikmed, olles pidevas kontaktis maapealse meeskonnaga, kes aitasid jälgida, et kõik protseduurid korrektselt läbi tehtaks.

Esialgne magamajäämine pidi olema lihtsakoelise narkoosi abil. Alles pärast seda suleti kapsel ja alustati hüperunega. Ükshaaval pandi kogu meeskond magama, Oliver pidi olema eelviimane, kohe enne Kevinit. Ta vaatas veel kord ringi, jättis kosmonaut Olegiga hüvasti, kes palus tal sekundeid kolmekümnest tagasi lugeda. „Kolmkümmend. Kakskümmend üheksa. Kakskümmend kaheksa. Kakskümmend… kuus. Kakskümme… kümme. Ka..“

Oliver ärkas üles. Pea valutas, kõhus iiveldas, keha valutas ja ta ei saanud ennast liigutada. Silme lahti tehes oli valgus pimestav ja vastik. Kus ta oli?

Nina ette ekraanile keris heleroheline kiri: KÕIK ON HÄSTI. OLE RAHULIK. PAREMA KÄEGA AVA KAAS.

Oliver kobas käega. Tasapisi hakkas meenuma, kes ta oli ja mida teha vaja. Ta leidis lõpuks kangi ja tõmbas. Pahinaga avanes kaas tema ees. Oli külm. Mitte pelgalt jahe, vaid tõesti luusselõikavalt külm. Ta katsus oma keha, kas ikka temperatuurireguleerimisülikond töötas. See oli õnneks soe. Pidi veidi kannatama, kuni soojus kontideni jõuaks. Ta vaatas enda ümber ringi. Torujas transpordimoodul oli õrnalt valgustatud, et mitte astronautide silmi koormata. Ta nägi, et Carol hõljus juba näoga oma kapsli poole ja eemaldas enda küljest juhtmeid. Igori kapsel avanes ka.

„Teretulemast, sõbrad, teie aastasse 2069!“ kostis Jõuri hääl suhtluskonsoolist. „Palun läbige ettenähtud ärkamise protseduurid ja tulge siis minu juurde.“

Oliver oksendas spetsiaalsesse kotti, mis pidi vältima okseosakeste laialihõljumise. Maoväljutus oli roheline sapivedelik, ei midagi tahket. Tal oli mõtteidpidurdav janu. Oli kuulda, kuidas Igor tema seljataga samuti oksendas. Ainult Carol pidas kuidagi vastu, ilmselgelt selleks pingutades. Aju streikis jälle kaaluta oleku vastu.

„Kuidas on?“ küsis Carol venelasele õlale selliselt õlale patsutades, et see mehe alla suunas liikuma pani.

„Jään ellu.“

„Ja sul, Oliver?“

„Iiveldab ja janu on,“ suutis mees huulte vahelt välja pigistada veepakist suurte sõõmudega jumalikult maitsvat vett „Pea ja liigesed valutavad. Nõrk on  olla. Muidu on normaalne.“

„Vaata, mida see Kevin seal nii kaua kohmitseb!“

„Kevin on surnud,“ kostis konsoolist Jõuri hääl. Kõik vakatasid ja jäid nii palju seisma kui kaaluta olek lubas. „Ta suri umbes seitse aastat tagasi, ta ajutegevus lakkas. Ma tegin kõik, mis sain ja vastavalt protseduurireeglitele teid äratama ei hakanud. Kuna teile on lahkunud olulised, jätsin ta keha külma, vaatamata energiakulule, et lagunemisfaas pihta ei hakkaks.“

Meeskonnaliikmed lendlesid Kevini kapsli juurde. Tuluke seal sees oli kustutatud, aga läbi väikese aknakese oli mehe nägu näha. Ta oli liikumatu ja rahulik. Oliver tahtnuks kapsli ukse lahti tõmmata ja kaaslast elustama hakata, aga Carol ei lubanud.

„Protseduurireeglid näevad sellisel puhul teatavat käitumist ette,“ ütles naine resoluutselt ja tõmbas Kevini aknakese ees oleva visiiri kinni. „Esimene asi, kontrollime ise telemeetria üle, kas ta on ikka surnud. Teiseks, igaüks peab videoregistraatorisse jäädvustama oma hetketunded ja mõtted. Kolmandaks, saadame Maa poole teele kaastundeavalduse tema lähedastele, kuigi nemad ilmselt teavad juba juhtunust. Neljandaks, jätkame missiooniga.“

„Jah, palun viige oma toimingud rahulikult lõpule,“ teatas Jõur selle peale. „Ma senikaua ei sega teid. Mõistan, kui delikaatne juhtum on surm teie jaoks. Ma ootan, kuni kõik on valmis.“

Oliver vaatas, kuidas Carol uuris veel põhjalikult Kevini eluliste näitajate ajalugu. Tal polnud lihtne leppida asjaoluga, et üks tema alluvatest on surnud. Eriti laastavalt mõjus asjaolu, et tema oli kõik õigesti teinud, lihtsalt tehnoloogia või Kevini keha või mingi kolmas tundmatu ja kontrollimatu faktor oli mehele otsa peale teinud. Caroli-sugusel inimesel oli paratamatusega raske leppida. Võib-olla oli Kevin hukule määratud juba kapslisse pikali visates, äkki oli tegu lausa tootmisel sisse lipsanud veaga.

„Kuulge,“ ütles Oliver, kui oli pilgu naiselt uuesti Kevini kapslile pööranud.  „Ma ei tea, kas ma saan siin Kirstus nüüd jumal-teab kui kaua aega veeta, sedasi, et Kevini surnukeha meiega samas ruumis on. Kas me ei saa talle kuidagi matust korraldada ja kosmosesse lasta? Väärikale astronaudile see ju ikka sobiks.“

„Las ma mõtlen…“ hakkas Carol vastama, aga Jõur segas vahele.

„Ei saa. Tema keha ja kapsel on olulised uurimisallikad meie teadlastele siin kui ka ehk teie teadlastele siis kui ta keha tagasi Maale jõuab. On vaja välja uurida, mis läks valesti.“

„Jõuril on õigus,“ toetas Igor takka. Ta tuli suhtluskonsooli tagusest ruumist välja, kus hoiti nii varustust, oli tualett kui ka videoregistraator eraviisilisteks videopäevikuteks, „Oliver, sina võta ennast lihtsalt kokku. Ta ei hakka seal haisema ega midagi. Kujuta ette, nagu ta oleks su vanaisa tuhk kaminasimsil. Aga ma juba põlen uudishimust, mis infot Jõuril meile veel jagada on. Tehke kähku oma videoseansid ära ja saame hakata oma missiooniga pihta.“

„Mul on lihtsal Kevinist kahju… Ta oleks väärinud…“ koperdas Oliver sõnades.

„Jah, kõigil on kahju,“ rahustas püüdlikult sõbralikul toonil Carol. „Aga Igoril on õigus. Mine laoruumi, räägi oma tunnetest seal ja jätkame oma ülesandega.“

Oliver ohkas. Ühes käes energiabatoon ja teises veepakk, hõljus ta laoruumi. Sealgi olid seinad paksult pakke täis laotud. Kevini pakitud, mõtles Oliver valujutiga südames. Ta rääkis videosse, kuidas oli sürreaalne ärgata üles, kümneid aastaid hiljem nagu oleks kõik möödunud ühe ööga. Ta kirjeldas oma enesetunnet võimalikult detailselt, loetledes kõik valusad ja kanged kohad üles. Siis rääkis ta pikalt Kevinist ja oma nördimusest. Koduigatsust ta veel ei tundnud, sest tema aju kohaselt oli ta kosmoses veetnud ainult mõned nädalad.

Järgmiseks lappas ta lahti küsimuste päeviku, seal olid konkreetsed teemakohased küsimused iga reisietapi kohta. Näiteks esmakordselt hüperunest ärkamise järgselt pidi vastama tervelt kolmekümne ühele küsimusele.

Kui ta lõpuks nendega ühele poole sai, kibelesid Carol ja Igor juba konsooli ees. Püüdsid ekraanile manada Maalt tulnud teateid, aga Jõur seletas neile vastu, kuivõrd olulised olid Maa teadlastele protseduurid ja enne pidid nad läbi tegema kõik astronaudi hukuga seotud tegevused. Carolil oli veel individuaalvideoseanss tegemata ja seejärel pidid nad kõik koos ühispöördumise tegema.

Kokku võttis ettenähtud tramburai mitu tundi aega, sest kodustele saadetavat kaastundeavaldust harjutati mitu korda. Tegelikult olid kõikidel meelel hoopis pakilisemad küsimused, näiteks, kus nad olid – oli ekraanil särav planeet tõesti Gliese 581d? - ja mis edasi saama hakkab, kas Välised võtavad nad omaks ja saavad neile eluks vajalikku hapnikku, vett ja toidumoona toota? Loendur seinal näitas, et oli 03. juuni 2069.

Kui ED-1 meeskonna allesjäänud liikmed võtsid kohad sisse konsooli ees, alustas Jõur oma vastustega.

„Minu rahvas ei taha veel teie laeva orbiidile dokkida. Ja isegi mitte teid väga lähedale lasta. Saage aru, te olete meie jaoks tulnukad. Paar Maa-päeva tuleb teil siin ohutus kauguses veeta, nad saavad teie lennumasinat skannida ja uurida ning arutada. Lisaks, umbes viieteist tunni pärast on nad valmis ja saadikud tulevad teiega rääkima. Nad on palju olulisemad ja tähtsamad otsustajad kui mina. Senikaua, olge lahked, jätkake oma ärkamisprotseduuridega, seadke ennast korda – meie teie välimust oluliseks ei pea, aga arvatavasti tunnete teie ennast ise enesekindlamana, kui olete paremas vormis ja puhanumad. Võite tutvuda ka Maalt meieni jõudnud infopakettide ja sõnumitega, aga pidage silmas, et nad on teie jaoks suhtelised vanad – info ei saa valgusest kiiremini liikuda ning andmemahuka sidevahetuse levist olime juba paar aastat pärast starti väljas. Kümmekond aastat tagasi katkes ootuspäraselt side lõplikult. Teie õnneks peaks meie uuem ja suurem uurimisjaam, varustatud palju võimekama sidesüsteemiga kohe-kohe teie päikesesüsteemi jõudma. Lisaks on vahepeal kinnitust saanud fakt, et meie galaktikas on veel vähemalt kuus planeeti, kus on elu, kahel neist teadvust omav ja arenenud, millest üks on agressiivne ning enne sidekatkestust saadeti mõni aeg pärast teie starti ISS-ist teele veel üks transpordialus. Minu kloon, Jõur Beeta, kes Maa orbiidile jäi, tegi endast veel ühe klooni, saadab toda reisi ja Jõur Delta jääb orbiidile.“

„Küll on alles hakkajad nad seal. Olgu, aitäh. Kas te hapnikku, vett ja toitained saate meile tarnida?“ küsis Carol vastu.

„Tundub küll,“ vastas Jõur.

Oliveri huvitas väga, mis oli nende aastate jooksul Maal juhtunud, kas Euroopa Liit püsis, mis huvitavaid teaduslikke arenguid veel oli toimunud ja kas tema spordilemmikud olid meistriks tulnud. Paraku oli ka kõige uuem informatsioon üle neljakümne aasta vanune ja imelikult üles täheldatud – justkui Välistele tarbimiseks ilustatud ja tsenseeritud, et nad ei arvaks inimestest liiga halba. Näiteks sõdade temaatika oli täiesti eiratud, peaasjalikult keskenduti teaduslikule arengule ja hea-tuju lugudele. Kõige läbisirvimine ei võtnud palju aega.

Info oli jagatud erinevatesse kategooriatesse, noppeid uudistest, meelelahutusest, poliitikast, majandusest ja spordist. Nad justkui lugesid ajalugu, aga see tundus nagu tulevik. Kummaline kognitiivne dissonants tekitas väga mitmetasandilisi tundeid. Ilmselt samal põhjusel tundus enamus teksti võlts ja mitteusutav.

Väga pikalt polnud mahti järjest lugeda, oli tarvis taastumisprotseduure ja katseid läbi teha. See hõlmas nii söömist-joomist kui kummalisel kombel ka magamist. Hüperuni väsitas. Oli tunne nagu oleks terve nädal otsa järjest end purju joonud ja pidutsenud. Sekka kaks triatloni.

Hommikul ärkas Oliver enne teisi ja vaatas ekraanidelt kuidas Gliese 581d ümber käis vilgas elu. Planeedi pimedam pool oli valgeid niidikesi ja täppe täis. Nende planeet ei pöörelnud, nii et üks külgedest oli alati päikese käes ja teine pimeduses, Väliste tsivilisatsioon arenes esialgu terminaatorjoonel, valguse ja varju piirimail, kus oli talutav keskmine temperatuur ja tehnoloogia arenedes hakkasid nad ehitasid nad valguse poolele soojakogujad, millest juhiti soojust pimeduse poole. Tänu sellele said nad üha enam pimedat külge asustama hakata. Samaaegselt rajati ka valguse poole kaitsva maapinna alla üha kaugemale ulatuvaid ehitisi.

Planeedi orbiidil triivisid aeglaselt või seisid paigal hiiglaslikud ehitised, osad neist peene toru abil maapinnaga ühenduses. Nende ümber sagisid pisemad kosmoselaevad. Oliver kujutas ette, kuidas Maa võinuks kah juba hoopis teistsugune välja näha ja ta lootis südamest, et ka inimkond oli oma kosmosevõimekust edasi arendamas, eriti Jõurilt saadud tehnoloogia abil.

Ta ootas juba kannatamatult, et neil lastaks planeedile lähemale lennata, sest eemalt vaadates polnud siiski võimalik detailidest nii hästi aru saada kui tahaks, olgu ekraani lahutusvõime kui kõrge tahes, nad olid liiga kaugel. Ettevaatlikkust ei saanud Välistele ette heita, kuigi, ilmselgelt olid nad kaugemale arenenud kui maalased ja kui keegi pidanuks praegu kartma, olid need ED-1 meeskonnaliikmed.

Aga Oliver ei kartnud. Miskipärast tundus Gliese 581d ikka kauge, kogu see missioon oli ajule endiselt oma nüansside ja grandioossusega hoomamatu. Sest ükski ta meeleelund ei kinnitanud, et ta oleks äsja kakskümmend valgusaastat reisinud ja veetnud unes viiskümmend aastat. Pigem tundus ümbritsev nagu arvutimäng – justkui päris, ent oma olemuselt õhuke ja kitsas. Ainsad ankrud, mis reaalsusesse tagasi tõmbasid olid kaaluta olekus hõljuv keha, seda tunnet ei saanud ükski simulaator Maal taastoota, ja kurbus varalahkunud Kevini pärast. Ning natukene ka hirmu ja elevuse segu eesootava pärast. Vastutuse koorem, Maa tulevik, galaktilised diplomaatilised suhted.

Teda hämmastas, kui kähku tema pisikene maailm, mis varem koosnes tillukesest sinisest planeedist ja tähtedest taevas, oli järsku eksponentsiaalselt suuremaks kasvanud. Nii ajalises mõttes, kus viiskümmend aastat möödus viivuga, kui ruumiliselt – varem tundus isegi üks valgusaasta hoomamatult pikk vahemaa. Vähe sellest, vaimu avardas, et lisaks inimestele oli galaktikas veel üks teadvustega elusolendite kamp, kes nüüd reaalselt tema silme all oma igapäeva elu elasid ning veelgi enam, vastavalt eelmisel õhtupoolikul kuuldud uudistele, oli tulnukaid galaktikas veel. Ja kõik nad ei pruukinud olla nii sõbralikud kui Välised.

Saagu, mis saab, mõtles Oliver, tema on igal juhul andmas päris pirakat panust, et inimkond saaks teha järgmise suure hüppe oma arengus.

Pärast hommikusööki saabusid külalised. Või õigemini, vastuvõtjad. Samas, päris otseseks saabumiseks seda nimetada ei saanud, sest kuigi konsooli ühelt ekraanilt oli korraks näha mingi seadeldise saabumine Kirstu kõrvale, ei sisenenud keegi nende kosmosemasinasse, vaid kõlarist kõlasid lisaks Jõurile veel kaks teistsugust häält.

„Mina olen Hõlm Epsilon,“ ütles üks samasugune madal bariton nagu oli Jõuril, aga tema hääl oli käredam.

„Ja mina olen Sõuk Gamma,“ tutvustas ennast ka teine, kiledahäälne Väline. Nimetaguste kreeka tähtedega väljendasid nad enda kloonide arvu. Mida rohkem kloone, seda tähtsam isik – Väliste väikeste eranditega rusikareegel.

Carol tutvustas ennast ja oma meeskonnaliikmeid vastu.

„Meil on suur au suhelda veel ühe teadvust omava liigiga meie galaktikas,“ ütles Hõlm meelitavalt ja jätkas, „te veel ei tea, aga me oleme seadnud suhted sisse veel ühe teadliku ja rahumeelse liigiga siit mitte väga kaugel. Igal juhul, oleme tänulikud, et võtsite enda liigi jaoks niivõrd raske retke ette ja üks teist pidi maksma selle nimel kujuteldamatut hinda. Jõur Alfa on meile teie eesmärgist juba rääkinud. Nõukogu otsus on kõigepealt teie füsioloogilisi omadusi lähemalt uurida, enne kui me saame teile lubama hakata, et oleme võimelised ohutult teie mõistust seadmetesse teisaldama.“

„Meil on tõesti kahju, et üks teie seast ei elanud reisi üle,“ lisas Sõuk. „Saan aru, et surelikele võib niisugune juhus teha palju valu. Ka meie tunneme kurbust, kui kaua aega teistsugustes tingimustes ja kogemustes arenenud kloon kaob. Eksisteerib oht, et info läheb kaotsi.“

„Tänan väga. Me oleme valmis igasugusteks katseteks, aga palume teil arvestada, et me tajume valu väga ebameeldivalt,“ vastas Carol.

„Ja oleme väga huvitatud teie maailma lähemalt tundma õppimisest,“ täiendas Igor ruttu. Ta oleks vist rõõmsa meelega Väliste kosmosejaamades ringi lennelnud ja kõike katsunud ja näppinud.

„Otse loomulikult. Olete kõik oodatud meie orbitaaljaama pardale, kohe kui oleme need kohandanud teie eripäradele vastavaks, eriti just atmosfääri osas.“

„Pean kahetsusega tõdema, et mina ei saaks tulla,“ teatas Carol. „Minu ülesanne on jääda meie transpordivahendi pardale.“

„Mõistame.“

„Kas teil on senikaua võimalik meie laeva varustada meile eluks vajalike vahenditega? Hapnik, vesi ja toidumoon? Eriti kriitiline on hetkel hapnik,“ küsis jälle Carol. Tema jaoks oli meeskonna jätkusuutlikkus väga oluline ja õhku jätkus transpordimoodulis pärast hüperunest ärkamist kõigest nädalaks või ilma Kevinita maksimaalselt kaheks.

„Jah. Jõur Alfa saatis meile teie vajadused juba ammu ja me oleme juba ühendanud teie transpordivahendi lisahapnikuseadmetega. Selle pärast teil muretseda pole vaja. Teie kehade skaneerimine võtab kauem, peame kindlad olema, et meie sünteesitud toitained teile kahju ei tee,“ vastas Hõlm. Tundus, et tema oli peamine kõneleja.

„Mis meid nüüd edasi ees ootab?“ tahtis Carol teada.

„Te ei pea mitte midagi muud tegema hetkel, kui oma elutegevust jätkama. Saan aru, et avakosmoses olemine nõuab teie bio-kehadelt omajagu pingutust. Ärge muretsege, meie kogume teie kohta äsja põkkunud seadmega ja kui midagi erilist on teil teha vaja, kohe ütleme.“ Hõlmi kärisev bariton täitis terve transpordimooduli.

„Kas oskate hinnata, kui kaua see aega võtta võib?“ oli Carolil järgmine küsimus varnast võtta.

„Nõukogul on järgmine vaba arvutusressurss teie kohta otsustamiseks teie ajas umbes neljakümne kaheksa tunni pärast. Juba meie vestlemise ajal oleme teie füsioloogia kohta informatsiooni kogunud ja jätkame seda edaspidigi nii tõhusalt kui suudame. Talitage tavapäraselt edasi.“

„Teie laev jääb siis siia? Ja teie ka?“ paotas Oliver küsimuseks suud.

„Laev jääb siia. Meie mitte. Saame aru, et teie liigi jaoks on privaatsus tähtis. Meie tegelikult suhtleme teiega distantsilt tänu kinnitunud laevale. Teiega jääb edaspidi kõnelema Jõur Alfa, oleme tema mõtlemisprotsesside jõudlust tõstnud. Kui teil on küsimusi, adresseerige need temale. Me oleme teda volitanud vastama, sest teil on temaga lähedasemad sidemed ja usaldus.“

Täpselt samamoodi nagu nad olid tulnud, ilma mingisuguse tseremooniata, olid Väliste saadikud läinud. Sellest andis märku kerge staatiline krõps kõlaris ja edasi kõneles ainult Jõur.

„Olge siis rahulikud. Ärge rahmeldage. Tehke, mida peate, et oma füsioloogilised näitajad taastada võimalikult normilähedaseks. Näiteks sina, Igor, oled hüperunega oma keskmisest tavapärasest kehatemperatuurist kaotanud pool kraadi. Sul tasuks ennast veel soojendada.“

„Oota, kas meilt siis nüüd eeldatakse, et me lihtsalt hõljume siin ja ei tee mitte midagi?“ küsis Igor pahuralt. „Ma saan aru, et teie planeedil on raskusjõud meie jaoks liiga suur, aga isegi teie orbitaaljaamu ei tohi me lähemalt vaadata?“

„Veel mitte. Palun varuda kannatust,“ vastas Jõur sama rahulikult nagu alati. „Kõik omal ajal.“

Igor torises veel midagi, aga Oliver rahustas ta maha. Igor oli temast noorem ja nii tänamatult kärsitu, mis sellest, et tegelikult oli pea kogu hoomamatult vinge seiklus temani toodud kõigest paari aastaga. Kui astronauditreening välja arvata, siis isegi tajutavat aega oli kulunud ainult mõned nädalad. Mõni nädal, et saada võõra planeedi obiidile, millel õitsev tsivilisatsioon. Paar tänulikkusharjutust kulunuks Igorile kindla peale ära.

Oliver uuris jaama elutoetusüsteeme. Tõesti, hapnikuanalüsaator andis rõõmusõnumeid, Väliste pakutud õhk oli puhas ja kasutuskõlblik ning kaasavõetud toiduvarudest piisas mitmeks kuuks, eriti kuna nüüd oli sööjaid nelja asemel kolm.

48 tundi kosmoses möödus üllatavalt kiiresti. Põhimõtteliselt oli nende vaba aeg täidetud täpselt paika pandud tegevustega – igasugu proovide kogumine pärast hüperund. See pole pooltki nii lihtne kui Maal - ka näiteks uriiniproovi andmine nõuab kaaluta olekus 40 minutit pühendunud tegevust, et midagi ei lekiks ja kõik jõuaks õigesse kohta. Selleks, et proovi säilitada, tuli see panna spetsiaalsesse külmutusseadmesse. Sinna läksid ka muud proovid, kaasa arvatud ebameeldiva korjeprotseduuriga anaalkaabe.

Ajaloo loomine polnud grammigi glamuurne.

Lisaks tõesti lõputud küsimustikud ja videologid. Tundis, et teadlasi huvitas igaks juhuks kõik, mida keegi tunneb, nii vaimselt kui füüsiliselt kui ka astronautide laiem maailmavaade tulenevalt uutest teadmistest Väliste kohta. Üks põhjus, miks niivõrd pirakas hulk küsimusi oli, tulenes sellest et keegi ei saanud neid otse küsida ja uusi küsimusi vastavalt vastustele kohandada, seega, oli palju kordamist, sest vastamata ei olnud lubatud jätta. Ja loomulikult kõik pingutasid, et olla vastustes võimalikult põhjalikud ja täpsed, et tulevastele põlvedele muuta kosmosereisid lihtsamaks või halvemal juhul anda tulevikuks teada, miks võis midagi valesti minna. Videopäevik oli justkui nende vaimse tervise must kast.

Natukene vaba aega oli niisamuti ette nähtud. Oliver sisustas selle meeskonnakaaslastega jutuajamisega, monitorilt Väliste jälgimise või mikrogravitatsioonis mängimisega. Saltode viskamine ajas endiselt oksendama, aga igasugu pisikesi esemeid sai küll pea lõputult pöörlema panna.

„Sõbrad,“ kostis lõpuks Jõuri hääl kõlarist. „Kas kõik on valmis ja nõus, et tema teadvus tõstetakse bio-kehast välja?“

„Kohe praegu või?“ oli Oliver segaduses.

„Põhimõtteliselt. Kohe asetame õhulüüsi vajaliku riistvara, kui see on teil kätte saadud, pange seadeldis endale pähe, kinnitage ennast oma kapslitesse, olge liikumatult ja oodake.“

Carol vaatas oma kamraadidele otsa ja saanud mõlemalt noogutuse, Oliverilt veidi vähem innuka kui Igorilt, suundus meeskond õhulüüsi ukse taha. See oli sama uks, millega nad varasemalt olid ISS-i külge kinnitatud olnud. Uksel akent ei olnud ja selle taga asetses umbes meetripikkune tunnel, mille taga veel üks, kosmosesse avanev uks. Tühimikku sai vastavalt vajadusele rõhuga täita või tühjaks imeda. Carol sisestas paneeli vastavad korraldused, et õhulüüs õhust tühjenduks. Nad kuulsid kuidas välimine uks mõneks ajaks avanes ja siis jälle sulgus – kogu protseduur, vaakumi loomine, lekkekindluse kontroll ja seejärel uuesti rõhu loomine võttis veidi vähem kui kaks tundi. Lõpuks said nad sisemise ukse avada ja leidsid eest kolm metaljat rõngast, mis kaalusid üllatavalt palju.

„Asetage need endale pähe, umbes kolme sõrme kõrgusele kulmudest ja seadke ennast oma kapslitesse sisse,“ jagas Jõur korraldusi.

„Igaks juhuks ükshaaval,“ kutsus Carol korrale. „Me ei tea, kuidas see mõjub. Kes tahab soovib esimene olla?“

„Ei ole ohtu, võite kõik korraga need pähe panna,“ kinnitas Jõur.

„Meie reeglid näevad ette, et ükshaaval,“ jäi Carol endale kindlaks. „Kes siis esimene tahab olla?“

Vaikus.

„Mina!“ kostis lõpuks Oliver endalegi üllatuseks. Eks see oli pisut loogiline tõesti, sest kui midagi läinuks valesti, oleks komandör Carolist ja tarkpea Igorist rohkem kasu kui temast. Võib-olla see oligi tema eesmärk siin reisil, olla ohverdatav katsejänes? Igal juhul, ta tõukas ennast seinast kapsli poole.

Oliver, rõngas halolikult peas, klõpsas rihmad kinni ja sulges silmad. Miskipärast oli nüüd hirmutavam, kui vahetult enne hüperund. Võib-olla seepärast, et siis usaldas ta Maa-tehnoloogiat ja tema keha kallal toimetav teadus tundus arusaadav, vahest isegi intuitiivne. Nüüd, oma elu Väliste kätesse asetamisel näis risk suurem. Kas see üldse on pärast tema teadvus? Võib-olla tekivad siirdel mingid kaod või moondused? Näiteks ilusad mälestused muutuvad jubedateks või kujuneb tema iseloom ümber? Mis saaks kui nälja ja muude vajaduste tunne jääks, aga poleks ühtegi viisi nende rahuldamiseks?

Midagi ei juhtunud.

„Tundub, et meil on tõrge,“ seletas Jõur. „Palun oodake.“

„Kas ma võin ennast senikaua liigutada?“ küsis Oliver.

„Jah. Läheb vist kauem aega. Võid rihmad lahti teha,“ vastas Jõur. Tema hääl oli emotsioonitu ja ei väljendanud mittemingisugust pettumust. Oliver oli küll löödud. Ennist kogetud hirm asendus ilmajäämistundega. Kas ta oli midagi valesti teinud?

„Milles probleem on?“ päris Oliver kui konsooli juurde liugles.

„Me pole hetkel kindlad.“

„Kas minus? Äkki tasuks siis kellegi teise peal üritada.“

„Ei, probleem on universaalne. Seda me tegelikult kartsimegi, aga ei tahtnud teid enne probleemi realiseerumist muretsema panna. Mulle öeldakse praegu, et inimmõistuse ülekanne on 99.9998% tõenäosusega võimatu. Lootsime, et õige fenotüübiga inimesed on probleemile resistentsed, aga paraku mitte.“

Kui Kirstus olnuks gravitatsioon oleks Oliver resigneerunult istuma vajunud, aga antud oludes tuli tal nördinult hõljumisega leppida. Ka teised meeskonnaliikmed olid löödud. See tähendas ka, et Väliste poolt Maale kümmekond aastat tagasi saadetud teadvuse-ümbertõstmise uurimistiimi tabas tõenäoliselt ebaedu.

„Mis… Mis nüüd siis saab?“ kogeles Igor trööstitult.

„Vastavalt kokkulepetele on teil nüüd vabadus mõnda aega oodata, kuni meie juhtkond otsustab teid lubada meie tsivilisatsiooniga lähemalt tutvuma. Pakume kõikidele ka võimalust jääda pikemaks ajaks meile külla, kui oleme teile kohandanud elamiseks sobivad tingimused meie planeedi orbiidil.“

Jõur kõneles talle omase emotsioonitusega, mis antud olukorras tekitas mulje, nagu tal oleks inimeste missiooni ebaõnnestumisest ükskõik.

„Mis ajaks me otsustama peame?“ tahtis Oliver teada.

„Meile sobib paremini, kui otsustate rutem, sest alustaksime homme teie transpordiga siit meie orbiidile. Ma tean, et vähemalt ühel teist on ettenähtud naasmine koju, aga meie ettepanek on, et kõik jääte siia. Otsusega on selle võrra kiirem, et meie mõttekeskustes toimub mõtlemine kiiremini kui inimajudes ja seega on ka teiega seonduvaid otsuseid keeruline Nõukogus väga pikalt teemas hoida – neil on palju muud, mida otsustada ja ootamine nende jaoks pikk ning mõttetu. Mina, olles inimkonda pikemalt jälginud, saan sellest veidi aru, aga nemad mitte.“

Maalt missiooni ette valmistades olid kosmoseagentuurid omavahel paika pannud igasugu juhtum-otsus tabelid, sest astronaudid Maaga otseselt konsulteerida ei saanud. Oliveri peast käis kohe pärast Kevini surma mõttejupike läbi, mis probleeme see tekitab, sest Maal oli otsustatud, et kaks astronautidest jäävad Väliste juurde – Kevin ja Igor -  ning Oliver ja Carol pidid teadvuste ülekande ebaõnnestumise korral tagasi Maale naasma. Taheti uurida pikaajalise hüperune mõju kehale kui ka tekitada Maa asukate seas tajutavamat kontakti võõra tsivilisatsiooniga – tekitada olukord, kus tulnukad ei käi ainult Maal külas, vaid inimesed ka neil.

Nüüd, kus Kevinit polnud, pidi tema koha võtma sisse Oliver. Ta pidi jätma lõplikult eluga Maal hüvasti ja jääma saadikuks. Kõik teadsid varem kokkulepitut ent siiski täitis Kirstu pikk vaikus. Olukorra tegi Oliveri jaoks raskeks Jõurilt kõlanud ülikõrge tõenäosus inimõistuse siirde võimatuse kohta, mis tähendas, et oma ülejäänud elu pidi ta veetma Väliste juures. Kui just mitte lasta endale luua hüperune seade, kus oodata järgmist missiooni…

„Ma olen nõus jääma, ärge muretsege,“ kostis küsimsut ennetav Oliver ja vaatas süüdlaslikult meeskonnakaaslastele otsa.

„Ma võin ise ka jääda, kui vaja,“ rõhutas Carol justkui igaks juhuks.

„Ei, las jääb nagu varemalt kokku lepitud ja pealegi… Sul tuleb kindlasti aruandlus tagasi Maal minust palju paremini välja. Ma ei kadesta sind mitte üks teps!“

„Okei, aga Jõur, me siis Oliveriga jääme,“ tõttas Igor kärsitult kinnitama, „Me oleme põhimõtteliselt kohe valmis teile külla tulema kui te mõne transpordiseadme meie juurde saadate!“

„Selge,“ vastas Jõur viivitusega. „Fabrikatsioon võtab mõned tunnid aega ning seejärel peame seda katsetama, et see oleks teie füsioloogiale ohutu. Lisaks, orbitaaljaama sisseseade loomine nõuab samuti eksperimente enne kui me saame riskida teiega.“

„Noh, okei-okei. Anna meile mingi ajaraam, kaua see pull võtab?“ pahurdas venelane.

„24 tundi.“

Igor torises midagi vaikselt vene keeles ja hõljus laoruumi. Ta oli endale sinna väikese pesa teinud ning veetis suurema osa oma vabast ajast – mida üha rohkem kätte juhtus – tahvelarvutist filme vaadates. Ta polnud suhtlusfänn.

„Ka sina oled endiselt teretulnud jääma, Carol.“

„Ei, meie protseduurireeglid näevad ette, et mina naasen Maale.“

„Aga seda pole ju vaja. Ma lähen ise Kirstuga tagasi, siia on salvestatud suur hulk andmeid teie reisi kohta, rohkem kui sa suudaksid ise aruannetes rääkida, lisaks oleme koostanud kõikide teie kehade kohta põhjaliku analüüsi. Sinu füüsilisest ja vaimsest kohalolust pole teie Maa teadlastele mingit kasu.“

„Jah, aga käsk on käsk.“

„Need inimesed, kes selle käsu välja mõtlesid, on selleks ajaks kui sa tagasi jõuad, juba surnud. Jää parem siia meie sekka ja sa koged koos kaaslastega meie kultuuri nii, nagu mitte ükski inimene varem.“

Oliver kuulas nende vestlust üllatunult pealt. Jõur polnud kunagi varem nii nõudlikult käitunud. Imelik.

Carol ohkas ja ei lasknud ennast veenda. Oli näha, et endale ja NASA juhtnööridele kindlaks jäämine nõudis talt palju meelekindlust.

„Ma siiski ei saa jääda, pean pöörduma tagasi.“

„Mõistan. Aga ehk tuled mõneks päevaks meie orbiidile külla? Meil oleks palju näidata!“

„Meie protseduurireeglid näevad ette, et üks meist viibib alaliselt Kirstus.“

„Olgu nii.“

Nad olid meeskonnana tegutsenud nominaalselt viiskümmend aastat, aga tajutavalt kõigest paar nädalat kosmoses ja juba oli aeg lahku minna. Kitsas Kirstus elati käed jalad ning ninad koos nii et äsjane uudis, et minnakse laiali, oli raske. Eriti Oliverile ja Carolile, tundus, et Igor sellest väga ei hoolinud. Igal juhul, Carol kindlasti teadis, et pärast eraldumist ei kohtuta enam kunagi. See oli hüperune ja kosmose pikkade vahemaade põhjustatud paratamatus.

Lõpuks oli Oliveri kord minna lindistama oma tundeid ja mõtteid. Lisaks avaldusele Maa elanikele – sest temast sai nüüd ju saadik Väliste juures, pidi ta taaskord vastama posu küsimusi ja kirjeldama oma tundeid seoses eelootavaga. Videopäeviku voor toimus liiga sagedasti ja oli totaalselt ära tüüdanud.

Õhtuks oli allesjäänud ED-1 meeskond oma südant puistata saanud ja sätiti magama kui Jõur kutsus kõik enda juurde.

„Sõbrad! Mul on teile kahjuks taaskord halb uudis. Lühidalt, meil on alust uskuda, et agressiivne tsivilisatsioon, keda me teie keelde tõlgituna kutsume Pundujateks, on Maa hävitanud.“

„Misasja?!“ hüüdis Igor imestunult.

„Aga inimkond?“ uuris Carol meeleheite noodiga hääles.

„Nad on ka hävinud.“

„Kust te seda kõike teate?“ ei jäänud Carol rahule.

„Tuleb tunnistada, et me saime vastavasisulise hoiatussõnumi Maalt juba mitukümmend aastat tagasi, aga ei andud teile stressi vältimiseks kohe teada, sest me polnud lõplikult kindlad. Paraku kontrollimine nõudis aega. Ka Jõur Delta hävis. Lõpuks jõudis teie päikesesüsteemile sensorkaugusesse meie uurimisjaam, kellelt jõudis nüüd meieni teade, et teie planeeti kui sellist enam ei eksisteeri ja kõik märgid näitavad, et Pundujad on hävingu põhjustajad – nende ühe laeva jäänused viibivad veel Päikese orbiidil. Jääb mulje, et maalased osutasid vastupanu.“

„Miks need Pundujad niimoodi ründavad? Planeet hävitada?“ nõudis Oliver vastuseid.

„Meil pole otsest suhtluskontakti Pundujatega, iga lähim kokkupuude või kontakteerumiskatse on vastuseks saanud vägivalla. Me saame neid ainult kaugemalt jälgida. Nii palju oskame öelda, et tegu on väga agressiivse liigiga, kes diplomaatilisi suhteid oluliseks ei pea. Kahetsusega pean tõdema, et tõenäoliselt said nad Maast teadlikuks tänu meile. Igal juhul, me mõistame, et teie jaoks on see teade väga laastav.“

„Sa tahad öelda, et me oleme universumi viimased inimesed?“ küsis Igor.

„Jah.“

„Nagu sa tead, on meil kaasas hulk külmutatud spermatosoide ja munarakke. Kas teil on võimalus nende arenemiseks vastava keskkonna loomine?“ päris Carol, tema mõtlemine töötas alati ühtlases taktis: probleem-info-analüüs-lahendus.

„Jah ja ei. Me oleme loonud simulatsioone ja tehisüsa loomine ei tekita probleeme. Murekoht on mikrogravitatsioon, mille tingimustes on suur tõenäosus, et embrüo ei arene normaalselt. Gravitatsiooni saaksime simuleerida tsentrifuugis, kuid lapse edasine areng vajaks suuremat struktuuri, pikaajaliselt ei ole inimkonna taastootmine ainult meie orbiidil jätkusuutlik. Põhjalikumate järelduste tegemiseks on vaja neid sugurakke uurida.“

Kirstu täitis vaikus.

Viimased inimesed, mõtles Oliver. Inimkond on hukule väga lähedal. Nüüd sõltus Homo sapienside saatus neist kolmest. Ees ootas kohutavalt raske katsumus.

„Mis me teeme, Carol?“ küsis Oliver kõvasti.

„Ma ei ole kindel. Meil on tegelikult juhised selliseks olukorraks ette nähtud küll. Sisuliselt, tuleb meil Väliste abiga leida uus inimasustuseks kõlbulik planeet ja otsast peale alustada.“

„Pärast magamist transpordime teid koos Kirstuga meie orbitaaljaama. Teeme kõik endast oleneva, et teie olemist mugavamaks teha. Ja ma saan aru, inimeste jaoks on enda taastootmine üks tugevalt sissekodeeritud baasvajadustest. Teeme kõik endast oleneva, et leida võimalusi selle vajaduse rahuldamiseks.“

Carol ohkas raskelt. Kuigi Igor ja Oliver loomulikult aitasid igakülgselt, oli nüüd temal kui meeskonna komandöril tohutult suur vastutuse koorem õlul.

„Tehke oma päevikuprotseduurid ja puhake ennast välja. Homme alustame teie orbiidile viimist,“ kõmistas Jõur.

„Mis mõtet nendel kuradima päevikutel enam,“ plahvatas Igor vihaselt. „Ajaraisk, pole ju kellelegi seda loba näidata!“

Oliver polnud meest kunagi niisugusena näinud. Samas, olukord oli võrreldes treeningute ja simulatsioonidega lõputu kordi kriitilisem. Õnneks Jõur päästis hädast välja.

„Jah, ei ole Maal enam kedagi vaatamas, aga tulevased põlved ehk ikka. Ma olen kindel, et päeviku pidamine on praegu ka teie psüühikale kasulik.“

Igor  tõukas ennast tagaruum. Carol läks magamiskoti juurde ja otsis välja oma märkmiku. Mõmisedes kirjutas midagi üles, arvatavasti pidas plaani. Oliver ei tahtnud naist segada ja jäi delikaatselt konsooli ette. Ta silmitses videopilti Väliste planeedist ning seda ümbritsevaid struktuure.

Korraga torkas talle midagi silma. Inimese aju on treenitud märkama mustreid ja kuigi mees oli Väliste tehnoloogilist kõrgtaset ka varem imetlenud, tundus talle esmakordselt nähtu kuidagi korduv.

„Hei, sinu kord!“ ehmatas Oliveri mõtisklustest Igor, kes polnud enam niivõrd pahura näoga.

„Jah, jah, tõesti. Minu kord. Sul on kõik okei?“

„Jah,“ vastas Igor häält tasandades. „Tead, ma jäin seal mõtlema, et meie missioon oli juba enne suurejooneline ja ennekuulmatu aga nüüd, kujutad ette, meie kolme käes on inimkonna saatus. Jah, eks Välised ka aitavad muidugi ja puha, aga vaata kuivõrd tähtsad inimesed me nüüd oleme? Sisuliselt ajaloo kõige tähtsamad! Ma räägin sulle, mees, see on saatus. Seitsmest miljardist ja just mina olen üks kolmest, kes päästab universumi ahvid!“

„Jah, oleksid meie Kirstus veel loomad ka kaasas, peaks selle ümber nimetama Noa laevaks!“ kiitis Oliver kaaslase meelemuutusele takka.

Temas endas jäi midagi siiski kripeldama. Eks koduplaneedi häving ka, aga see oli hetkel kuidagi niivõrd hoomamatu, ei tundunud üldse tõeline. Suuremaks probleemiks oli, et mitte miski ei tundunud tõeline. Liiga usutamatu, tal oli liiga vähe tõendeid, et tema mõistus toimuva omaks võtaks.

Mida rohkem Oliver videopäevikusse oma murest rääkis, seda tugevamaks see tunne temas muutus.

Kui ta lõpetas, kutsus ta Caroli varustusruumi, kuid ei läinud sealt ise välja vaid sosistas naisele.

„Miski tundub nagu vale.“

„Mis mõttes?“ oli komandör segaduses.

„Ma ei tea, aga kõik on kuidagi nagu hästi sobiv, kukub õigesti paika. Ühel hetkel on üks asi, teisel hoopis teine, me jookseksime nagu ettemääratud käsikirjas, ükski meie otsus ei too otseseid tagajärgi.“

„Ma ei saa aru, sa kõlad kuidagi paranoiliselt.“

„Noh, vaata, Jõur kogu aeg küsib meilt, mida me tahame teha, aga lõpuks, olenemata meie vastustest läheb ikka kõik mingis etteantud suunas edasi. Ja see Maa hävimine tundub liiga mugav.“

„Kuule, kas sul on kõik korras?“ Caroli silmis peegeldus siiras mure. „Ega see akendeta ruumis kinni olemine saagi hästi mõjuda… See on muidugi normaalne, et sa niisugustes tingimustes kahtled, aga liiga käima ei tasu ka ennast tõmmata.“

„Ma ei tõmba käima. Ma lihtsalt mõlten kaasa!“

„Oh, Oliver, praegu on vaja, et sa oleksid vaimselt tugev. Ma saan aru, me oleme niisuguse stressi all, mida mitte ükski inimene maailma ajaloos pole kunagi tundud. Sa pead teadlikult tegema valiku praegu, et jääd meie missioonile truuks ja teed seda, mis vaja!“

„Jah, ma jään ja selle jutuga jään ka. Mulle tundub, et Jõur petab meid. Tal on mingi oma agenda, või õigemini Välistel on. Ma ei tea, igal juhul tundub, et nad üritavad suunata meid olukorda, kus saaksid käed külge meie kaasavõetud sugurakkudele. Nad teavad, et muudel tingimustel meil ei ole lubatud neid üle anda.“ Oliver oli kõneledes hingeldama hakanud ja ta süda peksis.

„Mida sa ometi ajad?“

„Nad tahavad miskipärast neid sugurakke! Ja seepärast udutavad meile. Saad aru, me ju t e g e l i k u l t ei tea, et Maaga oleks midagi juhtunud. Jõur teadis, et sellises olukorras saaksid nad hakata spermatosoide ja munarakke uurima. Ma lihtsalt ütlen, et ootame veidi. Saame kinnitust, et Maa on hävinenud. Siis võime nendega koostööd teha. Enne veendumist me ei tohi neile neid sugurakke anda! Me ei tohi Kirstuga orbiidile minna, keegi peab siia jääma valvama. Vajadusel… vajadusel kogu kupatust õhku laskma!“

„Sa oled nagu aru kaotanud… Oliver, su jutt ei ole loogiline!“ Carol hakkas pahaseks muutuma.

„Sellepärast nad tapsid Kevini ka ära, et me ei mõtleks ülemäära palju nendele rakkudele ja oleksime juba varem jätnud nad siia Kirstu üksi. Et välised saaksid nad endale korjata. Nad lootsid, et sina ei võta Kevinilt nende valvamise ülesannet üle.“

„See on jabur jutt. Kui nad oleksid tahtnud neid, siis nad oleksid meid juba kuidagi maha löönud. Lämmatanud või mingite oma seadmetega oimetuks teinud.“

„Ma mõtlesin selle peale jah! Seda nad vist tahtsidki nende halodega teha, aga sina ütlesid, et teeme ükshaaval! Ja õhu kaudu nad ei saa mürgitada, meil on terve persetäis andurideid. Nad teavad, et kui me midagi kahtlustame, sunnivad meie protseduurireeglid…“ Oliver tasandas häält veelgi. „… pommi õhkama. Siis on nad rakkudest ilma.“

„Lõpeta! See on hull jutt! Miks nad peaksid nii keerukalt probleemile lähenema? Nad võiksid Kirstu augu teha või lihtsalt ukse lahti rebida. Meie sureksime ära ja nad saaksid sperma ning munarakud ikka kätte.“

„Ära unusta, et enesehävitusmehhanism käivituks ka ilma meieta sellistes tingimustes!“

Carol jäi mõttesse ja viipas lõpuks Igori ka nende juurde. Venelane ajas ennast magamiskotist välja ja lendles tusaselt kohale. Kui Oliver talle oma hirmudest rääkis, tahtis ta mitu korda vahele segada, aga komandör ei lasknud. Alles kõige lõpus küsis:

„Mis sa arvad?“

„Jaburus!“ purskas Igor kohe. „Meil on võimalus inimkonda päästa ja sina mõtled siin mingeid vandenõuteooriad.“ Ja lisas siis habras-solvunult, „minu sõna muidugi ei maksa siin, aga mul oleks väga kurb meel, kui meie otsused lõpetavad inimajaloo.“

„Peaksime tegema mingi katse, et Oliveri hüpoteesi tõestada,“ õpetas Carol. „Sellise delikaatse, et ei põletaks kõiki sildasid.“

„Jah, olgu, küsime pilte või midagi hävinenud Maast,“ toetas Igor. „Need nähtud, järelikult räägivad tõtt ja isegi kui on oht, et Välised ei ole meie suhtes täiesti heatahtlikud, on see risk vajalik, sest muid variante meil lihtsalt pole!“

„Absoluutselt, tõestus oleks hea, ent pildid… nad võivad neid väga lihtsalt võltsida!“ vastas Oliver.

„Hüva,“ kostis Carol. „Ma mõtlen mingi katse välja. Te püsige rahulikud.“

Oliver ei saanud rahulik olla, ta pelgas, et Välised olid seda vestlust pealt kuulanud ja nagunii oskasid iga nende tegevuse kordades kaugemale ette ennustada. Ta püüdis teha võimalikult muretu näo ja läks hambaid pesema. Oli raske isegi harjamisliigutusele keskenduda, sest käsi värises ja mõte kippus uitama.

Ta neelas hambapasta alla ja ronis oma kotti.

Miks need Välised peaksid üldse niiväga inimeste spermat ja munarakke tahtma? Mehele meenus, et Välised ise olid kaotanud võime biokehade loomiseks. Lisaks ka administratsioon Maalt pidas miskipärast riski piisavaks, et mitte lubada inimeoseid Välistele anda.

Mis ta variandid olid? Kõige lihtsam ja efektiivsem, magamise ajal ärgata, ise pommi juurde minna ja see õhata. Paraku oli selle detoneerimismehhanism tehtud selliselt, et käivitamiseks oli tarvis kahte inimest, kes samaaegselt nuppu keeraksid. Ja need asusid teineteisest täpselt nii kaugel, et üksinda sellega hakkama ei saanud. Seega, tal oli vaja vähemalt üks meeskonnakaaslastest nõusse saada.

Igor oli selle jaoks Välistest liiga vaimustuses ja ega mees poleks vist vastu olnud ka, kui Välised tõesti neile valetasid, lihtsalt et saada sugurakkudele ligipääs. Igorile piisanuks inimkonna reetmiseks asjaolust, et just tema oli see ajaloo olulisim reetur. Või päästja. Vahet polnud.

Caroliga oleks ehk lihtsam. Naine oli julge ja põhimõtetega – äraveenmise korral oleks ta valmis Kirstu õhkima küll.

Oliver otsustas, et ootab hommikuni, Carol oli ju lubanud tema teooriat katsetada, aga igaks juhuks mõtles mees välja ka viisi, kuidas kahte nuppu korraga keerata. Väga keeruline see tegelikult polnudki, sest nupud asetsesid teineteisest veidi enam kui kahe meetri kaugusel. Vaja oli ainult pulka, teipi ja natukest aega.

Muidugi, kui juhtub, et Oliver eksib, ei tapa ta asjatult ainult oma kahte meeskonnakaaslast, vaid vastutad pea ainuisikuliselt inimkonna väljasuremise eest. See oli hirmutav võimalus.

Magamisest ei tulnud midagi välja. Aju töötas täistuuridel, analüüsides kõiki vestlusi Jõuriga, kogu reisi. Väliste käitumine polnud lõpuni loogiline, Oliver leidis enda arvamuses mitu väiksemat või suuremat auku, eriti kui püüdis Väliste senist käitumist siduda mehe peas sündinud teooriaga selle kohta, kuidas tulnukad sugurakkude järele ihalevad. Samas, rohkem mõeldes kasvas üha enam tunne, et neile valetatakse, miski polnud lihtsalt õige!

Järsku tundis ta õrna pistet oma tagumikus. Ta tõmbas magamiskoti luku tirinal lahti ja nägi enda all süstlaga Carolit.

„Anna andeks, sõber!“ ütles naine kurvalt, kui Oliveri silmad vägisi kinni vajusid.

Neid taas avades leidis mees ennast kinniseotuna magamiskotist.

„Kõik saab korda, ära muretse!“ lausus Carol rahustavalt, kui märkas, et Oliver mõmiseb. Mees ei saanud vastata, talle oli tropp suhu topitud.

„Me lihtsalt ei teadnud, mida muud teha,“ jätkas naine. „Tropp on seepärast, et me ei taha, et sa räägiks midagi, mis Jõuri või Väliseid võiks ärritada. Tead, see on kõik sinu enda huvides!“

Oliver vaatas ringi. Ta oli tagumises ruumis, lae all. Igor vaatas kapslitega moodulist üle ukse korra süüdlaslikult tema poole ja jätkas siis oma toimetusi.

Oliver mõmises vihaselt.

„Ma mõtlesin pikalt, mida teha,“ seletas Carol ja paitas mehe pead. „Ei tulnud midagi paremat pähe. Ma olen sada protsenti veendunud, et Välised ei taha meile halba! Ja me polnud Igoriga kindlad, mida sa võid teha. Inimkonna saatus on kaalul, mõistad! Jõurile rääkisime ka, et sa oled liimist lahti. Ta lubas aidata. Me alustame kohe nende orbiidile liikumist ja seal nad püüavad sind kuidagi aidata. Praegu sa oled liiga ohtlik.“

Carol läks ära ja andis Jõurile teada, et nad on kohe transpordiks valmis. Oliver vähkres oma kookonis ja kuulas kõrvalruumi vestlust.

„Meie oleme liikumise alustamiseks valmis, andke märku kui transport võib alata!“ kõmistas Jõur.

Carol ja Igor asjatasid oma varustusega ja kontrollisid Kirstu näitajaid. Samal ajal vingerdas Oliver ennast kõigest jõust ja sai ühe käe vabaks. Praeguseks sellest piisas.

„Kõik näidud korras, me oleme valmis, alustame liikumist,“ kamandas Carol.

Oli kummaline tunda, pärast mitut nädalat kaaluta olekus, kuidas kehale avaldas mõju õrn jõud – nende Kirst kiirendas. Mitte väga kaua siiski, aga piisavalt, et olla korraks hoolega jälgides tajutav. Oliver kuulis, et reis orbiidile pidi kestma mitu päeva, seega tal oli veel aega parajat hetke oodata.

Carol käis teda sageli vaatamas ja pakkus talle juua ning süüa. Kontrollis isegi, kas sõlmed peavad, aga Oliver oli targu selleks hetkeks käe jälle köie vahele pistnud. Ta ootas oma aega.

Ühel hooldusvisiidil küsis Carol lõpuks, kas ta võib Oliverilt tropi suust võtta. Ta sai vastuseks noogutuse.

„Sa oled kindlasti praegu väga pahane.“

„Jah, aga samas ma mõistan,“ vastas Oliver rahustuseks, et komandöri tähelepanelikkus hajuks.

„Paar päeva pead ära kannatama. Ütle, kui kuskilt liiga palju soonib.“

„Ei ole hullu, elan üle, kõht on tühi ainult,“ ütles Oliver ja püüdis tähelepanu oma köitelt eemale juhtida.

Carol tõi talle süüa ja toitis teda hoolitsevalt.

„Ma ei tahtnud, et asjad niimoodi läheksid. Aga Jõur ütles, et nad saavad sind kindlasti aidata,“ rääkis naine toitmise ajal. Otsesõnu ta vabandust ei palunud, kuid ta häälest oli seda siiski kuulda.

Kui ta ära läks, jättis ta tropi suhu tagasi panemata. Oliver kasutas võimalust ja hüüdis Jõurile.

„Jõur! Kas meie sugurakkudest võiks ka teie tsivilisatsioonile kasu olla?“

„Teaduse arendamiseks kindlasti,“ vastas Väline teisest ruumist rahulikult. Juba lendas Igor Oliveri poole ja toppis talle troppi uuesti suhu.

Venelane käis paar korda, erinevalt Carolist ta Oliverilt troppi suust ei võtnud. Talutas mehe lihtsalt potile, pühkis ilmselge vastikustundega tagumiku ja läks tagasi, teine kord käis vabandust palumas, et niiviisi käituma peab.

Saabus magamise aeg. Oliveri aeg. Paraku, tema kurvastuseks valvasid Carol ja Igor korda- mööda tema und, korraga nad ei maganud. Oliver püüdis olla võimalikult ohutu ja teeskles magamist. Aeg-ajalt ta siiski piilus, ega valvaja tähelepanu pole hajunud.

Järgmine päev läks samas rütmis, Oliver käitus nii hästi kui oskas, ühtegi kahtlase väärtusega märkust ei teinud, kui Carol temaga juttu ajas. Püüdis olla nii ohutu ja hall hiireke, kui vähegi oskas.

Kui Carol jälle magama läks, asus Igor valvesse. Ta oli ilmselgelt pahane, et pidi kaheksa unetunni asemel neljaga leppima. Ta haakis oma jalad varustusepakki kinni hoidva nööri vahele ja asus tahvlist filme vaatama. Ise seejuures korduvalt haigutades.

Aeg venis. Oliverile kippus ka uni silma, ta sulges silmad. Ärgates sai ta aru, et tahvlist ei kõlanud enam vaikset häält. Ta vaatas Igori poole. Kosmonaut magas, suu naljakalt lahti. Nüüd oli Oliveri kord!

Ta vabastas ennast köitest ja nägi, et Caroli ärkamiseni oli veel tervelt tund. Ta tegutses nii vaikselt, kui vähegi suutis ja sealsamas laoruumis eemaldas seina küljest ühe kergesti lahtikäiva käereelingu. Summutatud klõpsatus pani Igori korraks nohisema, aga mees ei ärganud.

Õnneks oli kõik tarvilik tal käe-jala juures ja ta sai need endale magamiskotti võtta, et siis märkamatult meisterdada. Magamiskott pidi lisaks heli piiramisele ka päästma juhuks, kui Igor ootamatult ärkaks. Siis säiliks lootus, et konspiratsioon veel jätkub. Ta teipis reelingu otsa näpitsad, millel otsad õige laiusega lahti. Töö, mis gravitatsiooni ja häälepiiranguteta oleks võtnud alla kümne minuti, kulutas nüüd kordades rohkem. Kümme minutit enne Caroli ärkamisaega võttis Oliver suuna Kirstu keskele, kus seina küljes kaks suletud kaantega konsooli. Ta hõljus kiirelt kohale ja avas kaaned.

„Hei! Oliver, mis sa teed?“ küsis Jõur veidi tavapäratu häälega.

„Sätin seadistusi,“ vastas Oliver hajameelselt, kui parasjagu näpitsa otsa nupu külge teipis.

„Jäta!“ tuli konsoolist käsk.

Oliver nägi, kuidas Carol unesegase näoga oma magamiskoti lukku lahti ukerdas ja teiselt poolt tõukas ennast tema suunas Igor. Oliver põikas kosmonaudi kohmakate käte eest ära ja lükkas hoogsalt lendava mehe Carolile otsa. Sellega sai ta lisasekundid, et vajutada ettevalmistusnuppe ja keerata hävituslüliteid. Samaaegselt!

Läkski õnneks, mõtles Oliver ja ta ohkas kergendusega.

Koheselt lendas talle venelane uuesti selga ja rebis eemale. Carol oli ka abiks. Igori käed sulgusid Oliveri kaela ümber. Aga mees oli rahul, ta oli kindlasti suutnud nuppe õigeaegselt keerata ja isegi kui tema üllatuseks ei olnud plahvatust juba, pidi see iga hetk juhtuma – kohe pärast sidesüsteemide eraldumist. Ta ei võidelnud oma meeskonnakaaslastele vastu, talle oli nende ellujäämisinstinkt täiesti arusaadav. Eks oleksid nemadki teda mõistnud, kui oleksid temast aru saanud.

Juba püüdis Carol Igori käsi Oliveri kaela ümber lahti kangutada, aga tal see ei õnnestunud. Oliveri pilk muutus perifeeriast üha tumedamaks. Vahetult enne minestamist tundus talle, et plahvatuse esimese mõjuga lendas Igori ja Caroli selja taga Kirstu luuk lahti. Kõik.

Uuesti ärgates oli pilt totaalselt segane. Lisaks Igorile ja Carolile hõljusid tema ees kaks ISS-ile kuulunud astronauti ja rääkisid midagi raadiosaatjatesse. Ju olid ikkagi Maalt üsna pärast neid startinud ja jõudsid kuidagi kohale…

Oliver sai aru, et on endiselt Kirstus, selili kapslis, käed rihmade vahel kinni.

„Oliver! Oliver! Kas sa kuuled?“ küsis Carol. „Kõik on hästi, kas sa saad rääkida?“

„Jah,“ pomises mees vastu. „Mis toimub? Kuidas Oleg siia sai?“

„Hah, sõber,“ vastas Oleg lõbusalt. „Me pole kunagi ära läinudki. Kuidas su kael on?“

„Okei on, aga ma ei saa mitte midagi aru!“

„Seda ma usun jah, mina ka ei saanud!“ kiitis Igor oma kaasmaalase seljatagant takka. „Räägi talle nüüd ära kõik. Räägi, räägi!“

„Oota,“ rahustas Oleg. „Võtame rahulikult. Sa peaaegu tapsid ta ära, peame vaatama, et me ta tervisele rohkem liiga ei tee!“

„Ei, ärge oodake,“ utsitas Oliver, ta tahtis kohe teada, mis toimus. Aju püüdis seletada, aga tõrkus.

„Olgu-olgu,“ alustas Oleg juttu ja konsulteeris aeg-ajalt tahvlist. „Sina ja kogu sinu meeskond osalesid eksperimendis. Tegelikult ei toimunud mingit tähtedevahelist reisi. See oli katsetus, et näha, kuidas inimmõistus sellises olukorras toimib. Lisaks muidugi katsetati ka erinevaid stsenaariume ja vaadati, kuidas te hakkama saite. Mina ei ole siin, et hinnanguid anda, lihtsalt julgestuseks, aga algus oli päris hea. Lõpp, noh, maitseasi.“

„Ei ole võimalik,“ raputas Oliver pead, see pidi uni olema.

„Kui sa ei usu, vaata seda! Tule nüüd, Kevin!“ kutsus Carol.

Ja tõesti, avatud uksest hõljus sisse äsja täiesti elus ja terve Kevin.

„Ahoi, ära pahanda…“

Oliver muidugi pahandas. Teised pidid talle veel korduvalt seletama, mis oli toimunud. Igor ja Carol ka ei teadnud katsest midagi, aga Kevin oli kohe algusest peale asjaosaline olnud. Jõuri osa etendas seevastu üks ISS-i astronautidest. Kogu teave, kõik videosissekanded, küsitlused ja muu saadeti otse Maale, kus teadlased ja muud tarkpead kogu informatsiooni viimse piisani analüüsisid.

Kolm nädalat ja sadu teste hiljem, pärast valusat maandumist Sojuzi kapsliga, istus Oliver NASA direktori laua taga.

„Ma tahan veel kord isiklikult vabandada sellise… eetiliselt kaheldava väärtusega katse eest,“ sõnas direktor ameerikalikult sügava silmavaate ja aeglase jutuga. „Ma kinnitan, et sellest eksperimendist saime me hindamatuid andmeid ja teadmisi, kuidas tulevikus tähtevahelist reisi ja hüperund inimõistusele ohutumaks teha. Kuna superluminaalne andmeside pole füüsikaliselt võimalik, peame me olema võimelised ette nägema igasugu erinevaid süžeesid ja treenima oma astronaudid käituma vastavalt, mõtlema nende eest ette, kirjutama üles juhised.“

„Eks ma mõistan jah,“ vastas Oliver pärast pausi. Alguses ta tegelikult ei mõistnud. Esimese hooga oli tahtnud oma kaaslastele peksa anda, aga ega nemad milleski süüdi polnud. Seejärel plaanis kättemaksu NASA-le, aga temaga ja teistega ED-1-st tegeles terve tiim terapeute ja psühholooge, kes aitasid juhtunut mõtestada ning sellega toime tulla. Mida aeg edasi, seda vähem pahane ta oli ja üha rohkem õppimiskohti ta nägi. „Minu meelest oleks võinud ikka kuidagi teisiti. Ja ma ei ole aru saanud, kas kogu see süžee oli siis välja mõeldud?“

„Me pidime läbi mängima erinevad juhtumised ja vaatama, kuidas isesugused inimtüübid erinevates olukordades toime tulevad. Võimalikult reaalsetes tingimustes, sest aega on vähe.“

„Miks aega vähe on?“

„Sellest ma sinuga tegelikult rääkida tahtsingi. Õigemini, lisaks vabandamisele. Vaata, ütleme nii, et see stsenaarium oli disainitud võimalikult sarnaseks meie praegusele olukorrale.“

„Nii et see oht on tõesti olemas?“

Direktor noogutas.

„Aga välised?“

Jälle noogutus.

„Ja inimesed kavatsevad nende juurde reisida?“

„Jah.“

„Kuna?“

„Varsti.“

„Kes lähevad?“ nõudis ähmi täis Oliver. Alles oli ta jälle harjunud mõttega, et tulnukaid tegelikult olemas polnudki kui nüüd taaskord kogu maailm pahupidi keerati.

„Meil ei ole just palju inimesi, kes oleks saanud tähtedevahelist reisi läbi harjutada…“

Jutt: Libahundi päevik (Helen Käit)

8. jaanuar

Täna oli koolis üle pika aja normaalne päev. Mitte selles mõttes, et seal midagi normaalset oleks tehtud, aga täna kuulutas riigikaitse õps välja kevadise laagri. Kolm ööpäeva metsas, kaugel tsivilisatsioonist ja kõigest, mis võiks segada. Olin kuulnud, et sellised asjad toimuvad, aga mul polnud õrna aimugi, millal see õnnis hetk minuni jõuab. Nüüd ma siis tean. Neli pikka kuud tuleb veel kannatada, aga see on tühiasi selle kõrval, kui kaua ma juba oodanud olen. Ja palju lihtsam on oodata, kui tead, kaua veel ootama peab.

Eeloleva ootuses jookseb mõnus surin üle selja. Pean pingutama, et suunurgast ei hakkaks ila tilkuma. Kui keegi seda märkaks – ja keegi kindlasti märkab –, saaksid nad jälle tükk aega minu üle irvitada. Veidriku üle, lollikese üle, kes on neile nii palju lõbusaid hetki pakkunud ning aidanud pikki ja igavaid koolipäevi sisustada. Igas klassis on oma heidik, keda mõnitatakse ja kiusatakse. Meie klassis olen see mina. Ma vihkan neid kõiki. Mitte et kõik mind kiusaksid, aga sellegipoolest. Isegi need, kes ise ei kiusa, vaatavad enamasti hea meelega pealt. Nii et jah, ma vihkan neid kõiki.

Olen nii oma mõtetesse süvenenud, et ei kuulegi, mida see kapral Heinsalu räägib. Rebin ennast jõuga meeldivatest mõtetest lahti ning püüan keskenduda. „… ja pidage meeles – mitte mingit virisemist! Teete seda, mida kästakse, sööte seda, mida kästakse ja magama lähete siis, kui kästakse. Mingeid öised ekskursioone omapäi ei korralda. Ma pean ennekõike silmas poiste visiite tüdrukute telki. Mitte minu laagris!“

Noh, selles osas peab kapral arvatavasti pettuma, kui ta just relvastatud valvet telgiuksele ei pane. Ma loodan, et ei pane. Ma loodan, et mu kallid klassikaaslased ei pea meie kalli kaprali hoiatust millekski, ning kolavad öösel võimalikult palju ringi. Ja niipalju kui ma neid tunnen, siis kindlasti kolavad. Kasvõi lihtsalt sellepärast, et kapral keelas selle ära. Nad kõik on nii ettearvatavad. Selleks et saada neid midagi tegema, tuleb see lihtsalt ära keelata. Ja see sobib  mulle.

Tunnikell lõpetab kaprali manitsused ja lubaduse edaspidi laagrist lähemalt rääkida. Mida ta veel meile öelda kavatseb? Ma eeldan, et kogu selle aja, mil ma ei kuulanud, vatras ta kõigest sellest, mida me laagris tegema hakkame ja mida me kindlasti teha ei tohi. Vanameest tundes oli seda osa, mida teha ei tohi, kindlasti rohkem. Tegelikult ta täitsa meeldib mulle. Selline vana kooli mees, kelle jaoks elu on must-valge. Tohib-ei tohi, peab-ei pea. Kord peab kogu aeg majas olema.

Tegelikult on mul temast natuke kahju ka. Peale esimest riigikaitse tundi uurisin välja, et kapral on sõjaväes praktiliselt kõige madalam auaste, sealt allapoole jääb ainult reamees, kes on sisuliselt teiste jalamatt. Nii et üks aste jalamatist kõrgemal. Kuna silma järgi on vanamees umbes kuuekümneaastane, siis on see minu arust üsna nutune karjäär. Ja tagatipuks saadeti ta veel meiesuguseid idioote õpetama. Ei tea, kas keegi teine ei tahtnud ja siis talle lihtsalt öeldi, et sina lähed? Võib-olla, aga võib-olla ka mitte. Kohati mulle tundub, et ta täitsa naudib seda, kuidas ta sirge seljaga, sõjaväevorm seljas, klassi ees edasi-tagasi marsib.

Kaks tundi on täna veel, aga mul pole mingit tahtmist seal istuda. Üle pika aja on mu pea täis meeldivaid mõtteid ja ma tahan neid rahulikult kuskil edasi mõelda. Kuskil, kus keegi mind õpikutega ei loobi, jalaga ei togi, pedeks ja hermafrodiidiks ei sõima. Torman tagasi vaatamata treppidest alla, jään fuajeesse ukse kõrvale seisma ja teen näo, et näpin oma telefoni. Kui turvamees korraks kõrvale vaatab, libisen nagu vari uksest välja ja läinud ma olengi. Vaba. Vähemalt selleks päevaks.

Kraabin taskupõhjast sinna kogunenud mündid kokku ja nendin heameelega, et mul on peaaegu neli eurot. Kõnnin enesekindlalt tee peale jäävasse väikesesse keldripoodi sisse ja ostan karbi searibisid punases marinaadis. Marinaad on muidugi vastik, aga õnneks saab selle maha pesta. Käib kah. Mul pole viitsimist kuhugi suuremasse poodi minna, tahan juba oma mõtetega üksi jääda.

Vanaisa on kodus, aga tema mind ei sega. Ta isegi ei küsi, miks ma nii vara kodus olen. Meil on vanaisaga vaikiv kokkulepe, et mina ei sega ennast tema asjadesse ja tema ei sega ennast minu asjadesse. Siiamaani on see suurepäraselt toiminud. Kui ema kümme aastat tagasi kaduma läks, tahtis lastekaitse mind lastekodusse panna, sest kuueaastane laps ei saa ju ometi üksi elada. Oma isa pole ma kunagi näinud ja mul põle õrna aimugi, kas ta üldse eksisteerib. Nojah, bioloogilises mõtte pidi ta vähemalt kunagi eksisteerima, aga ma pean silmas seda, et kas ta ka tänasel päeval veel kuskil olemas on.

Vaatamata sellisele ootamatule ja traagilisele olukorrale ei pidanud ma siiski lastekodusse minema, sest vanaisa – ema isa – võttis mu enda juurde. Mitte et ta sellest vaimustatud oleks olnud, aga nagu ta ennast väljendas – „ta ei saa ju lasta oma liha ja verd mingite võõraste värdjate poolt üles kasvatada.“ Ise ei üritanud ta mind kunagi kuidagiviisi „kasvatata“, mille eest ma olen talle ülimalt tänulik. Nii et me sobisime vanaisaga suurepäraselt.

Ka nüüd istub vanaisa elutoas ja vaatab telekast mingit mõttetut saadet II maailmasõjast. Ma pole päris kindel, et ta seda saadet tegelikult ka vaatab. Pigem tundub, et ta lihtsalt istub teleka ees midagi kuulmata ja nägemata. Ta ei pööra isegi pead, kui ma elutoa uksest mööda kõnnin. Lähen kõigepealt kööki, võtan koolikotist karbi searibidega, tirin karpi katva kile pealt ära, keeran kraani lahti ja loputan ribisid pikalt ja põhjalikult, kuni marinaadist ei anna enam tunnistust muu, kui kergelt hapukas lõhn. Noh, sellega saan ma hakkama. Loputan ka karbi üle, viskan ribid karpi ja lähen oma tuppa. Keeran igaks juhuks ukse lukku, kuigi olen peaaegu kindel, et vanaisa siia ei tule. Ta pole vist vähemalt kolm aastat minu toas käinud.

Viskun koos riietega kõhuli voodile, võtan karbi ribidega omale nina alla ja hakkan maiustama. Marinaadis ligunenud ja kraani all loputatud siga pole küll päris see, aga raskel ajal peab rahul olema. Kui olen viimase kondi rahuldusohkega kõrvale pannud, keeran ennast selili, sirutan nii kõvasti, et kondid ragisevad, ja keskendun mõtetele eelseisvast laagrist. Siin ei pea ma kartma, et keegi mu mõtetega automaatselt kaasnevat suunurgast nõrguvat ila näeks ja näpuga näitaks. Siin saan olla mina ise.

3. märts

Andre on mu koolikoti sisu mööda klassipõrandat laiali loopinud ja nüüd jälgivad kõik irvitades, kuidas ma nohinal, nina maas, asju kokku korjan. Ma ei vaata oma kiusajate poole, kuid seda suurem torm möllab mu sees. Kaks kuud veel. Kaks kuud ja kolm päeva, kui päris täpne olla. Ma kannatan selle ära. Kättemaks saab magus olema. Maitsekas, kui nii võib öelda. Ha-haa. Vaatan veel rohkem maha, et teised ei märkaks rahulolevat naeratust mu näol. Nad ei tea, mis neid ees ootab, nad ei tea, kuidas kell tiksub, iga sekundiga lõpule lähemale.

Keegi või miski seisab järsku mu ees. Ma ei tõsta pead, vaid piilun langetatud laugude alt. Seesama Andre on otsustanud, et asjade laialiloopimisest on päeva meelelahutuseks vähe. Nüüd seisab ta minust paarikümne sentimeetri kaugusel ja on ilmselge, et tal on midagi plaanis. Ma ei pea kaua ootama. Järgmisel hetkel haarab ta ühe käega mu õlgadeni ulatuvatest juustest, teisega haarab maast mu pooltühja koolikoti ning surub koti mulle pähe, nii et mõned asjad taas välja kukuvad, mõned aga lihtsalt mulle pähe pidama jäävad. Kuulen hirnuvat naeru ja Andre mõnitavaid sõnu: „Fuih, räpakoll! Kas sa mõnikord oma juukseid ka pesed või? Mu käsi on nüüd nii räpane, et pean selle puhastamiseks vist hapet kasutama. Peaks keemia õpsilt küsima, kas tal on midagi, mis sita maha võtab, aga nahka ära ei põleta.“

Veel suurem naerupahvak. Olen täiesti kindel, et nüüd naeravad juba kõik, isegi need, kes enne eemale hoidsid. Olukord on lihtsalt nii naljakas, eks? Võib-olla naeraksin ka ise, kui kott oleks tõmmatud kellegi teise pähe ja kui Andre sõnad oleks mõeldud kellelegi teisele. Aga need on mõeldud mulle ja ma olen sellest tereavalt teadlik. Sikutan koti ettevaatlikult peast ja hakkan uuesti asju sinna sisse korjama. Ma ei tõsta endiselt pead, kuid isegi selles asendis näen ma Andre pakse kintse endast meetri kaugusel. Need peaks päris hästi mekkima. Vahest pisut liiga rasvased, aga sellele vaatamata nauditavad. Mitte miski ei saa noore liha vastu. Andre tagant paistavad kellegi kepitaolised ülikitsastesse teksadesse surutud jalad. Arvatavasti Madis. Keegi peaks talle ütlema, et selline kondibukett ei peaks kandma nii kitsaid teksaseid, sest see näeb lihtsalt rõve välja. Nagu luukerele oleks püksid jalga pandud. See ei tekita isegi isu, vaid ainult vastumeelsust. Aga keegi ei ütle talle, sest Madis pole heidik nagu mina, kellele võib öelda kõike, mis sülg suhu toob.

Selliste apetiitsete mõtetega korjan oma asjad kokku ja lähen istun oma kohale. Kohe algab tund ja ma ei taha, et õps mind siin koogutamas leiab. Kindlasti arvab ta, et pillasin ise kõik need asjad maha ja siis saan pikalt kuulata, kuidas ma peaksin oma asjadega hoolikamalt ringi käima. Tänan ei.

5. mai

Ainult üks märksõna – homme. Homme on see päev, mida ma neli kuud oodanud olen. Ma ei tea, kuidas teistega on, aga mina olen igatahes valmistunud. Mitte tavalises mõttes valmistunud, aga vaimselt. Mu hinges valitseb nii meeletu ärevus, et kardan, et see paistab välja. Kaalusin hommikul isegi koju jäämist, et oma mõtetega üksi olla, aga jõudsin lõpuks otsusele, et kõige parem oleks ikkagi kooli minna ja päeva nautida. Just – nautida. Ma pole nautinud mitte ühtegi koolipäeva, kui võib-olla kõige esimene välja arvata, aga siis olin ma veel nii noor, loll ja roheline, et see ei lähe arvesse. Aga tänast päeva kavatsen ma nautida.

Kõik „väljavalitud“ on ilusti kohal. Ennekõike muidugi see rasvane Andre, aga ka Marek, Sten ja Daniel. Saan ka ise aru, et see oli väikest viisi sooline diskrimineerimine, kuna nimekirjas on ainult poisid, aga kui ma tahan oma kättemaksuplaani järgida, siis on just need nimed, kellele pean keskenduma. Olen küsimärgiga nimekirja lõppu lisanud ka Elizabethi – just nii kirjutataksegi, nagu mingi kuradima inglise kuninganna –, aga ma pole kindel, kas mul tema jaoks aega jääb. Ta oleks selle muidugi täiega ära teeninud, sest iga kord, kui ma talle liiga lähedale satun, veab ta tähendusrikkalt ninaga ja teeb äärmist vastumeelsust väljendava grimassi. Okei, ma ei hakka eitama, et pesemine pole minu tugevam külg ja mu juuksed ning rõivad näevad välja, nagu poleks need vähemalt kuu aega seepi ja vett näinud. Mis, muide on tõsi. Aga see ei anna talle õigust seda mulle nii ilmekalt nina alla hõõruda. Minu arust haisevad tema küünelakk, juuksevaht ja lõhnaõli täpselt sama rõvedalt, aga ma ei ütle midagi. Vastik tibi.

Aga nagu ma ütlesin, ei pruugi mul tema jaoks aega jääda. Oleme metsas küll kolm päeva, aga aega on mul reaalselt ikkagi ainult üks päev. Tegelikult öö. Päeval olen ma tavaline kümnendik, kelle olematu karjääriga kapral Heinsalu on metsa vedanud, et meid siin isamaalises vaimus vastupanuvõitluseks ette valmistada. Või oli see midagi muud, milleks ta meid ette valmistada tahtis, ma täpselt ei mäleta, sest ma ei viitsinud tundides eriti süveneda. Vahet pole.

Igatahes olen arvestanud sellega, et mul on kasutada üks öö, millega pean oma asjad aetud saama. Sest kui järgmisel hommikul avastatakse, mis ööga juhtunud on, vaevalt et vanal lubatakse rahumeeli laagriga jätkata. Või et keegi julgeb veel üheks ööks metsa jääda. Nii et jah, ma pean kiiresti tegutsema. Olen läbi mõelnud ka kõikvõimalikud takistused, mis ette võivad tulla. Esimene ja kõige murettekitavam on see, et kõik „väljavalitud“ ei pruugi öösel kolama minna. Andreas ja Marekis ma ei kahtle, aga teiste puhul ei saa kindel olla. Päevasel ajal koolimaja turvaliste seinte vahel on nad kõik kõvad mehed, mis absoluutselt ei tähenda, et nad seda ka pimedas metsas oleksid. Mõni võib vabalt osutuda selliseks jäneseks, et teeb püksid täis kohe, kui päike looja läheb. Nii et siin oli minu jaoks teatav murekoht – kui nad telgist välja ei tule, pole mul mingit šanssi. Ma ei saa hakata neid ükshaaval telgist välja lohistama, sest siis ärkab keegi kindla peale üles ja annab alarmi. Sellega ei saa ma riskida.

Teiseks komistuskiviks võib osutuda see, kui Heinsalu otsustab ööseks telgi juurde valve välja panna. Loomulikult mitte sel eesmärgil, et hoida ära sissetungijad, vaid selleks, et hoida ära väljahiilijad. Aga just väljahiilijaid on mul vaja. Kui aga telgiuksel peaks seisma mõni kaitseväe kapp, püss risti rinnal, siis võib kindel olla, et keegi ei hiili ei sisse ega välja. Nii et loodetavasti ei sisalda riigikaitse laager relvastatud valvet.

Kolmas ja kõige väiksema tõenäosusega probleem oleks see, kui mõni minu nimekirjas olijateks juhtuks õnnetul kombel haigeks jääma ja ei tule laagrisse. See oleks muidugi kahetsusväärne, aga mitte katastroofiline, sest mul on olemas ka varunimekiri ehk kaasaegses poliitilises keeles väljendudes asendusliikmed. Ja miks peaksid mu kõige suuremad kiusajad järsku homseks haigeks jääma, kui nad täna on terved nagu purikad? Nojah, see on rohkem nagu pseudoprobleem. Ja igatahes on mul varunimekiri.

Nii et ootame homseni.

6. mai, hommik ja päev

Nüüd on see siis lõpuks käes. Hommikul kell seitse kogunesime kooli ees ning klassitäis padjanäoga kümnendikke topiti ühte üsna antiikse väljanägemisega ja haisvasse bussi. Nii mõnigi protesteeris sellise karjuva ülekohtu vastu, aga meie kapral võttis selle teema ruttu vastuvaidlemist mittesallival toonil päevakorrast maha. Mina ei öelnud midagi, sest esiteks oli mul jumala kama ja teiseks tean ma väga hästi, et koolil pole raha isegi vetsupaberi ostmiseks, rääkimata siis korraliku bussi tellimiseks. Küllap kapral pidi tellimust esitades kinnitama, et ei süüdista bussifirmat, kui meie haisev ja räpane sõiduriist poolel teel laiali peaks lagunema. Alati on ju tõenäosus, et see ei lagune, eks? Kes ei riski, ei joo ka šampust.

Kohale me igatahes jõudsime, nii et risk tasus ennast ära. Kas sama buss meile ka järele tuleb, pole teada, aga küllap vist. Selleks ajaks on aga nii palju juhtunud, et kellelgi pole tõenäoliselt energiat nii tühise asja pärast viriseda, nad on kõik õnnelikud, et siit minema saavad. Need muidugi, kes veel elus on. Nad muidugi ei tea, et nende elu pole karvavõrdki ohus ja pole seda kunagi olnudki – mul on väga konkreetsed sihtmärgid ja ma ei kavatse oma eesmärgist kõrvale kalduda, – aga see ei takista neil paanikas olemast. Mis on neile iseenesest paras, natuke hirmu kulub ikka ära, sest päris patuta pole neist keegi. Nad kõik on võimaluse tulles minu üle irvitanud, nii et las võdisevad natuke.

Praegu üritan toimuvast paremat ülevaadet saada, et ööks valmis olla. Meil on kaks suurt telki – just nii nagu ma eeldasin –, et poisid ei tükiks plikade juurde. Heinsalu arvates on pubekad testosterooni nii täis pumbatuid, et kui neid tüdrukutest jõuga lahus ei hoia, siis … No ja tema vastutab, kui keegi pärast rasedaks jääb, eks. Seega on meil kaks telki mis, tõsi küll, asuvad üsna kõrvuti. Nii et kui valvet välja ei panda, peaks olema üsna lihtne ühest teise hiilida. Seega ma kardan, et miski valve ikkagi tuleb, ja minu seisukohast pole see üldse hea. Ma väga loodan, et meie „taibud“ on piisavalt nutikad, et leida võimalus pimeduse varjus minema hiilida.

Igatahes on see neil plaanis. Kui me hommikul kooli eest bussi ootasime, siis kuulsin, kuidas  Andre ja Marek omavahel arutasid, mitu pudelit viina keegi kaasa oli võtnud. On igatahes selge, et nad ei kavatse kaprali silme all oma varudele päkad silma ajada, nii et järelikult on neil kavatsus peale öörahu vaikselt uttu tõmmata ja kuskil eemal pidu püsti panna. Mis, muide, sobib täielikult minu plaanidega. Aga enne seda tuleb meil keskenduda oma riigi kaitsmiseks vajalike oskuste omandamisele.

Tõenäoliselt on alustuseks vajalik oskus sirges rivis seista, sest esimese asjana harjutame just seda. Püüame oma lohmakates rohelistes vormides, mis vana meile kohale jõudes laiali jagas, moodustada midagi, mida võiks tinglikult sirgeks riviks nimetada. Ei saa öelda, et see meil eriti hästi välja tuleks, sest me oleme vabakasvatuse ajastul üles kasvanud lapsed ning igasugused katsed meid kindlatesse vormidesse suruda lõpevad tahes tahtmata fiaskoga. Mulle tundub, et peale kahte tundi proovimist annab ka Heinsalu alla. Või siis lepib sellega, mis on. Võib-olla ei olegi rivis seismine ja sirgetes ridades marssimine nii oluline.

Järgmine tegevus on hoopis huvitavam. Nimelt marsime mitte nii sirgetes ridades mööda künklikku metsateed lähedalasuvasse lasketiiru. Selle olemasolu tuleb meile kõigile täieliku üllatusena. Arvasime esialgu, et vana on otsustanud veel ühe korra meie olematuid rivioskusi proovile panna, aga võta näpust. Mulle selline areng igatahes sobib. Rivis seismine või tammumine võimaldas küll mõelda eelseisvast ööst ja sellest, kuidas ma oma „nimekirja“ kallal lõbutsen, aga liiga kaua ei viitsinud ka sellele keskenduda. Selline asi nagu ülemõtlemine on muide täiesti olemas ja ma ei tahtnud öist pidu sellega ära rikkuda.

Seetõttu oli püssist paugutamine väga teretulnud vaheldus. Ainus kord, kui ma püssi varem käes olin hoidnud, oligi sellessamas riigikaitse tunnis, kui kapral lasi meil AK-lahti võtta ja kokku panna. Mitte et ma sellest midagi mäletaksin, püssid pole just minu rida, aga vähemalt ma teadsin nüüd, kust pauk tuleb. Ha-haa. Ja täiesti ootamatult selgus, et mul on annet. Jäin teiseks. Ja arvake ära, kes tuli esimeseks? See kuradi Inglise kuninganna! Ma mõtlen muidugi Elizabethi. Aga noh, see oli tõsisasi, millega ei saa vaielda, nii et mõttes ma isegi andsin talle au. Kõva plika. Mis siis, et enamasti on ta täielik tropp.

Vahepeal oli meil söögipaus. Kuskilt ilmus välja hiigelsuur pott suppi, mille pidime ise lõkke peal kuumaks ajama. Kõigepealt pidime omale tegema turvalise lõkkeplatsi, et me tervet metsa põlema ei paneks, ning seejärel süütama lõkke. Heinsalu kinnitusel oli see osa koolitusest, kuidas metsas hakkama saada. Nojah, tore küll. Ma võin ju osata lõkkeplatsi ette valmistada ja lõket teha, aga kust kurat see supipott reaalses sõjaolukorras tulema peaks, sellest ma küll aru ei saanud ja kapral ei selgitanud ka.

Peale vene muinasjuttu meenutavat supipoti ilmumist ja soojendamist helpisime kõhud seda lurri täis. Mul ei olnud tegelikult erilist isu, aga pistsin siiski oma taldrikutäie nahka. Tegelikult käisid mul neelud hoopis millegi muu järele, aga see pidi esialgu ootama. Sellele vaatamata käivitas supp mul sellise ilajooksu, et pidin teesklema kõva köhimist, et saaksin taskurätikut suu ees hoida. Sundisin ennast jõuga neutraalsematele teemadele mõtlema ja sain lõpuks selle ilatsemise lõppema. Kontrolli ennast, mees! Pole mingit vajadust tähelepanu äratada, sest mida märkamatum ma olen, seda lihtsam on mul oma plaani ellu viia.

Vana ei anna meile isegi peale söömist asu, vaid pistab pihku kaardid ja kompassid ning kamandab uuesti liikuma. Sedakorda siiski mitte rivisammul, vaid ta nimetab seda orienteerumiseks ning me peame üles otsima mingi kuradi sõjaaegse punkri, mida tähistab kaardil rasvane punane rist. Mul pole õrna aimugi, kui kaugel see asub, sest kaardi lugemine on minu jaoks nagu hiina keel.

Minu suunaandjateks on tavaliselt sisetunne, terav nägemine ja ülimalt arenenud lõhnataju, aga ma ei usu, et me punkri lõhna järgi üles leiaksime. Seega lasen ma teistel kaarti lugeda ja lihtsalt longin nendega kaasa. Meil on neljased rühmad ning minu rühmas on veel Stella, Angela ja Madis. Madis näeb oma lohmakas rohelises vormis välja nagu hernehirmutis, ainult luud on veel käest puudu, aga minu arust on see ikkagi etem, kui need ülikitsad teksad, mida ta iga päev koolis kannab. Õnneks ei ole ma koos ühegi oma nimekirjas figureeriva isikuga, nii et ma ei pea õnneks vahtima näiteks Andre rasvast kintsu, mis mul kindlasti jälle ila tilkuma paneks. Sörgin lihtsalt ülejäänud kolme sabas ja püüan mõelda neutraalseid, igavaid mõtteid.

See kuradi asjandus on kaugemal, kui ma arvasin. Mitte et ma väsima hakkaksin, olen võimeline päevade viisi ringi traavima, aga lihtsalt tüütuks hakkab muutuma. Mõtted hakkavad taas eelseisvale ööle libisema ja see ei ole hea. Äkki need idioodid ei oska kaarti lugeda ja me teeme lihtsalt ringe? Me ei ole ühtegi teist rühma ka kohanud, nii et väga võimalik, et oleme eksinud. Ma oskaksin muidugi iga kell laagrisse tagasi minna – lõhna järgi mööda meie endi jälgi –, aga me peame enne selle neetud punkri leidma. Täiesti automaatselt vallandub kuskilt mu sisemusest pahameelest põhjustatud urin. Saan sellest aru alles siis, kui teised kolm kahtlustavalt üle õle minu poole vaatavad. Tunnen, et pean midagi ütlema.

„Sorri, see supp ei olnud just eriline gurmee. Mu õrn seedimine protesteerib pisut liiga häälekalt.“

Teised noogutavad mõistvalt ja jätkavad liikumist. Uhh, see läks napilt … Ma pean ennast vaos hoidma. Tuleks see öö ainult kiiremini.

Me leiame selle neetud punkri lõpuks üles. Ma ei tea, kas see tegelikult ka nii kaugel oli või me lihtsalt ekslesime metsas, kuni kogemata õigesse kohta sattusime. Igatahes me leidsime selle üles. Mingi armetu poollagunenud betoonvare keset sammalt ja kõdu, taamal rohetamas varakevadine kasevõsa. Kah mul asi, mida otsida.

Punkri ees ootab meid kapral Heinsalu, kes teeb meie kaardile märke, et oleme elusalt pärale jõudnud. Enne meid oli kohale jõudnud neli rühma, nii et lihtne matemaatika ütleb, et kaks on veel kuskil metsas ekslemas. Nii et me polnudki kõige hädisemad. Va rasvamagu Andre oma tiimiga polnud ka veel saabunud. Loodetavasti ta ikka jõuab kohale. Minu plaanidesse ei mahtunud asjaolu, et ta armetu ja väärtusetu elunatuke kuskil soolaukas lõpeb. Ta oli minu jagu kõige naha ja karvadega, sest ma olin nii otsustanud.

Õnneks ei olnud ta siiski laukasse kukkunud, vaid saabus ähkides koos oma ustavate jüngrite Mareki, Steni ja Danieliga. Nagu valmis pakett, võta või jäta. Loomulikult kavatsesin ma võtta, aga praegu oli liiga vara. Mõned tunnid veel. Ma tundsin, kuidas mul sisemuses kuumaks tõmbus ja kergelt krampi kiskus, aga see oli selline mõnud kramp, millegi meeldiva ootusest tekkinud tõmblus.

Kui viimane grupp punkri juurde saabus, võttis kapral meid sappa ja viis tagasi laagrisse. Tuli välja, et tegelikult viis punkri juurde täiesti korralik autosõidulaiune kruusatee, mida meie peedistamiseks kaardile märgitud ei olnud – selleks, et me õpiksime „maastikul liikuma ja looduse märke lugema“, nagu vana seda väljendas. Päris mitmel vajus lõug üsna ripakile, kui see fakt teatavaks sai. Vana oli meid ikka päris korralikult lohku tõmmanud ja minu poolt sai ta selle eest igatahes plusspunkti. Kaval raibe selline!

Igatahes oli laagrisse tagasi jõudes käes õhtusöögi aeg ja me asusime taas lõket tegema. Arvasime kõik, et saame jälle kausitäie suppi nina alla, aga seekord me eksisime. Õhtuks oli täiesti korralik ports keedukartuleid sealihaguljašiga.  Liha oli minu jaoks muidugi ilmselgelt liiga läbi haudunud, aga sama ilmselge oli ka see, et mitte keegi ei annaks meile toorest liha,  nagu mina seda tavaliselt tarbin. Nii et käis kah, lõppude lõpuks oli see ikkagi liha, mitte mingi kapsa-porgandilurr, mida meile lõunaks anti.

Kui õhtusöök oli söödud ja nõud pestud – kuna meil köögitädi kaasas polnud, pidime seda ise tegema – istusime sama lõkke ümber ja meil oli niinimetatud „vaba aeg“, mida iganes see ka tähendas. Igatahes istusime lihtsalt praksuva lõkketule ümber ja lobisesime omavahel. See tähendab teised lobisesid, mina istusin niisama ja vahtisin tulle, sest mitte keegi ei tahtnud minuga lobiseda ja ausalt öeldes ei tahtnud ka mina kellegagi lobiseda. Väljas läks järk-järgult pimedamaks. Alguses muutus taevas lihtsalt aegamisi kahvatumaks, seejärel punaseks ja siis oli ühel hetkel täitsa pime. Mul polnud õrna aimugi, palju kell on, aga sel polnud ka tähtsust. Teadsin vaid, et mul on umbes seitse tundi aega, et oma plaan ellu viia. Lootsin kogu hingest, et kapralil meile ööseks mingeid üllatusülesandeid varuks pole. Minu kergenduseks kamandas ta meid mõnikümmend minutit peale pimeduse saabumist magama. Poisid kenasti ühte telki ja tüdrukud teise, va moraalivalvur selline.

6. mai, öö

Kustutasime lõkke, ronisime telkidesse ja heitsime madratsitele. Kahetsusväärne oli see, et Heinsalu sättis end samuti meie telki magama, positiivne aga asjaolu, et kedagi ei jäetud valvesse. Kas sõjaolukorras ei peaks alati valvet välja jätma? Aga kes olen mina, et kapralit õpetada? Lõppude lõpuks pidi vanamees ju ühel hetkel magama jääma, nii et see polnudki kõige hullem variant.

Selles, et poisid niipea, kui vana magama on jäänud, välja hiilida kavatsevad, ma ei kahelnud. Nägin seda nende nägudelt, kui kapral meile enne telkidesse kupatamist sõnu peale luges. Oli ilmselge, et nad kavatsesid toimida just manitsussõnadele vastupidiselt. Kaasavõetud viinapudelid ootasid ju tühjendamist.

Lõpuks hakkas vana norskama. Lasi nagu auruvedur, nii et kui ma tegelikult ka magada oleks tahtnud, poleks ma sellises lärmis küll uinuda suutnud. Koos norskamisega kostis aga kohe ka üks teine heli – kellegi vaikne sosin ja nahistamine mis tekib, kui seljakotis sobrada. Ahaa! Šõu algab. Poisid otsisid seljakottidest viinapudeleid, et neid kuhugi telgist eemale rahus tühjendama minna. Väga hea. Tõstsin ettevaatlikult pea ja vaatasin ümberringi. Andre, Marek ja Sten sobrasid oma pungil seljakottides. Käsikaudu, sest taskulampi ei saanud ju põlema panna ja pimedas ei näinud nad kottigi. Aga mina nägin. Kui see mulle meelde tuli, ajasin ennast küünarnukkidele ja silmitsesin toimuvat nüüd juba tähelepanelikumalt.

Aga kus siis Daniel on? Pöörasin pilgu sinnapoole, kuhu olin näinud poissi madratsile heitvat. Saadanas põõnas nagu kott, aeg-ajalt unes midagi pomisedes. No on unekott! Muidugi võin ma ka kolme ohvriga leppida, aga see oleks ikkagi kuidagi poolik. Kuidas ma saaks sundida seda laiskvorsti teistega kaasa minema?

Kohe selgus, et minu sekkumist polegi õnneks vaja. Ka Andre on aru saanud, et üks tema jüngritest on puudu ning käsikaudu liigub ta sinnapoole, kus teab Danieli magavat. Kurat! Ta oleks peaaegu Lennartile peale astunud. Häda, kui inimene pimedas ei näe. Õnneks jõuab ta siiski rohkem ekstsesse põhjustamata Danielini ja hakkab teda raputama.

„Eh? Möh …“ pomiseb too midagi aru saamata.

„Tss!“ teeb Andre vihaselt. „Ole vait, muidu ajad vana üles. Aeg on käes,“ sosistab ta intensiivselt.

Lõpuks saab Daniel asjale pihta ja ajab ennast tuikudes madratsilt üles. Neljakesi hiilivad nad vaevu hingates telgist välja. Kuulen nende sammude müdinat, kui nad kiiresti eemalduvad. Arvatavasti on nad taskulambi põlema pannud, sest muidu nad nii kiiresti ei liiguks. Ajan ka ennast kähku asemelt üles ja järgnen neile.

Nelik pole kaugele jõudnud. Näen puude vahel nende taskulampi vilkumas ning taipan kohe, kuhu poisid suunduvad. Haa! Ilmselgelt on nende sihiks sadakond meetrit eemal looduslikus lohus asuv lasketiir. Esiteks kaitseb hööveldamata laudadest kokku löödud varjualune neid üsna ebameeldivalt puhuva varakevadise loodetuule eest ning teiseks ei paista valgus sealt kuidagi telgini, isegi kui vanal peaks öösel tekkima tahtmine näiteks kusele minna.

Hiilin lohu äärele, võtan riided seljast ja jään puude varju seisma. Tunnen, kuidas mu kehas hakkab muutus toimuma. Peas on tunne, nagu tahaks see kohe lõhkeda. Jäsemed on nii pingul, et see on valus. Tunnen vastpandamatut soovi käpuli heita ning saan aru, et sellele soovile pole mõtet vastu võidelda. Laskun maha ja tunnen ennast kohe paremini. Survetunne peas annab järele ning ka jäsemetes ei kisu enam. Kõik mu meeled on teravdunud ning ma näen, kuulen ja tunnen kõike enda ümber.

Poisid on esimese viinapudeli lahti korkinud ning annavad seda käest kätte, võttes igaüks korraliku punnsuutäie. Viin haiseb vastikult, aga ma keskendun meeldivamatele lõhnadele. Kehalõhnadele, mis panevad mul taas ila jooksma. Hiilin veelgi lähemale ja istun maha ning ootan. See on omaette täppistöö. Pean laskma neil niikaua juua, et nad oleksid alkoholist piisavalt uimased, et mitte karjuma hakata, samal ajal aga poleks alkohol veel ebameeldivat kõrvalmaitset jätnud. Kuigi ennekõike on minu eesmärk kätte maksta, tahan ma ka nautida.

Umbes poole tunni pärast tunnen, et see hetk on käes. Kõik mu meeled ütlevad mulle, et on õige aeg. Ajan ennast otsustavalt käppadele, mu saba vonkleb küljelt küljele, lõuad laksuvad vastamisi ning kere on viimase vindini pinges. Hakkan aeglaselt lakku täis kamba selja tagant neile lähemale hiilima.

Nad ei kuule mind tulemas. Loomulikult nad ei kuule, sest nad on nelja peale ära tarbinud pea kolm pudelit hundijalavett. Lahe nimetus sellele vastikult haisvale lakkele, kas pole? Huntidega pole siin midagi pistmist, iga endast lugupidav hunt käib sellisest kraamist laia kaarega mööda. Aga praegu pole mul teist võimalust, praegu on see tobeda nimega kraam minu liitlane.

Olen neljasest kambast veel kõige rohkem viie meetri kaugusel. Tajun neid kõigi oma seitsme meelega, kuid nemad ei tea minu kohalolust ikka veel midagi, vaid lasevad pudelil käest-kätte käia ja lällavad nii, nagu ainult purjus inimesed seda teevad. Vastik. Aga see muutub kohe. Hindan vahemaad enda ja poiste vahel, pingutan oma niigi pingul lihaseid, loen mõttes kolmeni ja hüppan.

Oleks vähe öelda, et nad on üllatunud. Nad on jahmunud. Šokeeritud. Ja täiesti võimetud vastu hakkama. Minu arvestus on õige olnud, viin on oma töö teinud. Nende silmist paistab õud, kuid refleksid ei tööta. Mitte keegi ei püüa põgeneda. Ega karjuda.

Löön hambad esimesena Andre rammusasse kintsu ja urisen mõnust, kui veri mööda mu lõugu alla voolab. Andre teeb mingit hädist kägisevat häält, mis pole õnneks kuigi vali, et kuidagi telkideni jõuda võiks. Ometi meenutab see mulle, et alustasin valest otsast, aga millegipärast ei saanud ma sinna midagi parata, et Andre puhul käisid mulle kõige rohkem närvidele tema paksud kintsud. Papa Freudil oleks selle kohta kindlasti nii mõndagi öelda olnud. Igatahes parandan oma vea kiiresti, lõdvendan haaret ning löön hambad selleks ajaks kössi vajunud „kallile klassivennale“ kõrisse. Taban esimese matsuga unearterit, nii et verd purskab laias kaares, kattes mu pea ja kaela ning tungides isegi silma, ähmastades mõneks ajaks mu vaatevälja. See kõik ajab mu pööraseks. Ma rapin, rebin, tirin, sikutan, närin, järan. Kõik muu taandub, muutub kaugeks ja ähmaseks. Olen ainult mina ja Andre keha mu lõugade vahel, otsekui kuskil teises maailmas, teises dimensioonis.

Võiksin niimoodi lõputult jätkata, aga sunnin ennast jõuga reaalsusesse tagasi tulema. Pilgutan mitu korda silmi, et silmadesse voolanud verd sealt ära pühkida ja jälle korralikult näha. Töö on alles pooleli ja ma ei tohi hooletuks muutuda. Lasen Andre elutu keha – või õigemini küll selle, mis temast järele on jäänud – oma veriste lõugade vahelt lahti. Aeg on järgmise jaoks.

Pöördun ikka nagu halvatult seisvate poiste poole. Kes võiks järgmine olla? Andre oli minu kindel esinumber, aga ma polnud mõelnud, kes võiks olla teine, kolmas ja neljas. Hea küll, mul ei ole aega sellise triviaalse küsimusega tegeleda, allesjäänud kolm on minu jaoks kõik sama järjekorranumbriga, nii et võtan sihikule Steni puhtalt sel põhjusel, et ta on kõige lähemal.

Seekord ei ole mingeid freudilikke põhjuseid mu kainet mõistust ähmastamas ning ma hüppan poisile kõrisse, enne kui ta midagi teha jõuab. Käib kõva „raks“ ning ta vajub mu lõugade vahel kokku nagu tühi kott, veri kaelast purskamas. Ilus, puhas töö. Kaelalülid ja unearter ühe, hästi sihitud hammustusega. Ma olen enda üle uhke. Lasen ta lahti ja vaatan Mareki ja Danieli poole, kes hädistena ikka veel sama koha peal seisavad. Märkan oma suureks heameeleks, et Marek on püksid täis teinud. See viib mind ootamatult mõttele, et võib-olla oli Andre esikohale asetamine viga? Ta ei saanud arugi, mis toimub, enne kui kõik oli möödas ja minul ei jäänud aega tema hirmu nuusutada. Te ei usu, kui erutavalt võib hirm lõhnata! Ja ma olin viimane lollpea, et Andrele seda võimalust ei andnud. Aga enam pole midagi teha ja ma keskendun uuesti kahele värisevale ja püksi pissivale kogule. Urisen ähvardavalt, lootes et ka Daniel püksid täis teeb, aga seda ei juhtu. Mõlemad lähevad lihtsalt veel kraadi võrra näost valgemaks, aga see on ka kõik. Nad isegi ei püüa põgeneda.

Otsustan ühe lühikese hetke jooksul, et järgmine on Marek. Äkki Daniel siiski otsustab püksi kuseda. Tunnen millegipärast, et see valmistaks mulle suurt rõõmu, aga ma ei tea, kuidas seda saavutada. Ju ta kontrollib oma põit paremini kui Marek ja sinna ei saa mina juba midagi parata.

Seega kinnitan oma punaste silmade pilgu Marekile, nuusutan veel mõned sekundid tema hirmu ja siis hüppan. Käib samasugune raks nagu Steni puhul ja hale, värisev, täiskustud ning viina järele lehkav kogu mu lõugade vahel lõtvub. Kolm maas, üks jäänud.

Lasen Mareki hädise keha lahti, nii et see mütsuga liivasele maapinnale kukub, ja pöördun Danieli poole. Ta pole ikka veel pükse täis teinud. Teen paar sammu tema suunas ja lõrisen. Ma tean, et olen üsna hirmuäratav vaatepilt. Üleni verega kaetud, silmad punased, hambad irevil. Kui see ka tal põit lahti ei löö, siis ei löö miski.

Minu üllatuseks osutub Daniel aga tegutsemisvõimelisemaks kui kolm ülejäänut. Ta heidab kiire pilgu mu verd täis valgunud silmadele, kääksatab ebamääraselt, pöörab ümber ja pistab jooksu. Täiesti mõistlik mõte muuseas, aga lootusetult liiga hilja. Ma olen kahe kiire hüppega tal järel, haaran käest ja murran maha. Kolme eelnevaga käis kõik nii kiiresti, seekord tahan ma pikemalt nautida. Seisan kõigi oma nelja jalaga selili lamava rabeleva kogu kohale ja torkan oma koonu talle nina alla. Kuradi kahju, et nad ei tea, kes ma olen. See on ainus asi, mida ma kahetsen. Pane või silt kaela.

Aga tuleb leppida sellega, mis on. Vaatan urisedes kümmekond sekundit ta pärani ja õudust täis silmadesse, enne kui ta eluküünla kustutan. Täpselt samamoodi kui kõigil teistel. Oleksin hea meelega sellega veel viivitanud, aga saan aru, et Daniel pole ära teeninud karmimat kohtlemist kui ülejäänud, välja arvatud muidugi Andre. Igatahes ei saa ma lasta Danielil rohkem kannatada kui Stenil või Marekil. Selline ma kord juba olen – üdini õiglase meelega.

Nüüd kui töö on tehtud, aastaid kogunenud vimm välja elatud ja kättemaks teoks tehtud, tunnen korraga tühjust. Istun maha ja silmitsen verist vaatepilti enda ees. Mis edasi? Tahaksin veelkord vaadata nende õudu täis silmadesse, püüdmas oma viinast ähmastunud mõistusega aru saada, mis just toimub. Aga ma ei saa. Nende silmad on tühjad ja kehad elutud.

Vere lõhn mu sõõrmeis katkestab selle tobeda, härdameelse mõtiskluse. Ajan ennast uuesti urisedes jalgadele. Ma ei saa enam tunnetada nende hirmu lõhna, aga ma saan sisse hingata nende vere lõhna. Liigun aeglaselt Andre elutu keha juurde, keha juurde, mille ma liiga kiiresti tapsin. Süda on ammu tuksumise lõpetanud ning lõhkirebitud kõrist ei tuksle enam erkpunast verd, kuid seda on igal pool – kaelal, kehal, maapinnal. Kummardun kägaras kogu kohale ja lakun seda ta näolt, tundes taas naudingut läbi oma keha liikumas. Äkilise adrenaliinisööstu ajel jätan ta näo sinnapaika ning hakkan ta riideid lõhki rebima, kuni paljastub poisi ebamaiselt lumivalge rind. Silmitsen seda ühe lühikese hetke erutatult, enne kui hambad sisse lööb. Rebin ja räsin ja rapin pööraselt, kuni on järel vaid üks verine pundar.

Lõpetan sama äkki kui alustasin. Erutus on üle läinud ja ma silmitsen oma töö tagajärgi. Tunnen peaaegu kurbust, kui näen, mis õnnetust poisist alles on jäänud. Tema leidjad saavad paraja šoki osaliseks. Tahaksin neid säästa, aga ma ei saa. Mis tehtud, see tehtud. Hommikul tullakse neid otsima ja üsna kindel, et varem või hiljem nad ka leitakse. Mnjah, vaevalt et vanamees peale seda enam riigikaitselaagreid korraldada tahab. Kui, siis ainult relvastatud valvega. Aga see pole enam minu asi.

Astun nelja verise kogu juurest eemale, ootan, kuni mu karvane koon ja nõelteravad hambad taas ilmetu 17-aastase poisi näoks muutuvad, saba kaob ning käppadest saavad kõhetud käed ja jalad. Niimoodi – alasti – lähen sinna, kuhu eelnevat oma riided jätsin, panen need kiirustamata selga ning lähen tagasi laagrisse.

Magama, sest on olnud väsitav öö.

Jutt: Mis vaevab hundi südant (Tuuli Tolmov)

Öised lõhnad haarasid teda enda embusesse. Niiske sammal, hapukasmagus; puukoore kuiv, mõrkjas aroom, mis kandis endas omakorda sellest möödunud olevuste lõhnajälgi: jänes, paar päeva vana. Salk metssigu, peaaegu hääbunud ja nüüdseks juba siit kaugel.

See mets oli iidne. Hunt tundis seda. Ei, tea teadis seda. Maha langenud oksad ja lehepuru oli kaetud pehme samblaga, kus tema käpad alati õige koha leidsid, kordagi libisemata, kordagi kõhklemata.

Mets ei ole kunagi vaikne. Hundi tähelepanelikud kõrvad püüdsid kinni iga väiksema kui krabina. Põldhiir langenud ja õõnsaks mädanenud puu sees. Peaaegu kõrvulukustavad ritsikad. Vahetevahel huikav öökull. Kord lähedal, kord kaugel.

Ja hundiulg.

Hunt jäi seisma. Kogu tema keha oli valvel. Ta käpp oli tardunud poole sammu pealt, selg oli närviliselt lohku tõmbunud, kui ta kaela välja sirutas ja kõrvad kikki ajas, et veenduda – kas ta ikka kuulis õigesti?

Jah, veel kord, aga nüüd juba kaugemal.

Kuskil ulgus üksik hunt. Samasugune nagu tema.

Ta unustas kõik muud hääled ja lõhnad peale selle. Hunt sööstis hääle suunas. Ta lipsas puude vahelt kummitusena läbi, pigistadesvahepeal silmad kinni pekslevate kuuseokste eest. Ta hüppas langenud puule, mis oli kevadtormiga juurtpidi välja kistud. Ta tegi endale teed, kuni jõudis veidi kõrgemale ja lasi kuuldavale enda ulu. Ta pani sellesse oma igatsuse ja kurbuse. Ta oli üksi. Ta vajas kedagi, kes oleks nagu tema. Kes mõistaks teda.

Hunt kuulatas, oodates vastust. Ta ei pidanud kaua ootama, sest üsna pea kostis lähedalt taas selle sama hundi vastus.

Hunt rajas endale langenud puult tagasi maapinnale teed ja pistis punuma. Ta hingeldas veidi, süda trummeldas rinnus, kuid see kõik oli nii erutav, nii huvitav. Ta ei olnud kunagi siin metsas ühtegi teist hunti kohanud.

Ta jäi seisma jõekaldal. Veepind oli liikumatu, peegeldades vähest kuuvalgust endalt tagasi. Kallas oli pehme ning isegi oma käppadega vajus ta veidi sisse. Ta niuksatas, otsides närviliselt mööda kallast sörkides kohta, kust ta saaks üle ujuda. Järsku jäi ta aga seisma, tõstis taas pea kõrgele ja tõmbas sügavalt hinge.

Teine hunt oli lähedal. Koheselt kuulis ta ka pooleldi niutsatust - haugatust ja ta pööras pilgu vastaskaldale.

Seal ta seisis. Üle ebaloomulikult tasa seisva vee nägi ta teist hunti.

Ta oli suurem kui tema. Isane. Vanem. Ta karv ei läikinud hõbehallilt nagu tema. Tema oma oli pruunikashall nagu härmatise alla kattunud puukoor.

Nad silmitsesid tükk aega üksteist. Liikumatult. Pelglikult. Ootusärevalt.

Ja siis ta lahkus. Hunt niuksatas, joostes närviliselt paar korda edasi tagasi, suutmata kuidagi oma pettumust ja meeleheidet väljendada. Ta jooksis mööda kallast, kuni leidis viimaks koha, kust üle ujuda. Vettehüppamise plartsatus ehmatas vaikusesse mattunud metsa, rikkudesvalitsenud ideaalset rahu. Veepinda lõhestasid ühtlased lainetused, kui hunt kiirelt üle ujus.

Ta raputas end kaldal õlgadest sabaotsani välja jajooksis teist kallast pidi tagasi, otsides paaniliselt pruuni hundi lõhnajälge.

Seal! Hundi samm muutus kindlamaks, eesmärgistatumaks. Üsna pea liikus ta mööda selgelt jälge.

Kuskil tema sees kõneles järskukõhklus ning hunt aeglustas sammu. Teine hunt oli teel inimeste poole. Ta samm muutus ettevaatlikumaks, kuni ta viimaks metsa äärde seisma jäi.

Hunt nuhutas üle põldude, tundes selgelt inimlõhna. Kuid oli öö ja inimesed ei käinud öösiti väljas. Pealegi läks jälg ümber küla, mööda puude äärt.

Ta püüdis teise hundi kinni napilt enne inimeste maja. See oli suur hoone, kõrgudes puude kõrguselt hundi kohal. Siin oli nii palju erinevaid lõhnu, et hunt pidi end vägisi hoidma jälgedes. Niipalju uut, nii palju huvitavat ja nii ohtlik. Võõras koht oli alati ohtlik.

Märkamatult olid karvad ta seljal turri tõusnud. Hirm ja erutus ajasid teda segadusse. Ta jõudishiigelsuure inimeste maja taha ning jäi seisma.

Seal ta seisis. Hunt, keda ta oli otsinud. Teine temasugune. Ta sõi parasjagu midagi, rapsides vahepeal vihaselt peaga. Inimeste loomi on küll kerge murda, kuid nad muutuvad alati kahtlustavaks. Inimestele ei meeldi, kuid hundid nende juurde tulevad. Sellepärast ei lahkunud tapeaaegu kunagi metsast.

Hunt läks lähemale ja teine tõstis pea, vaadates talle arukate silmadega otsa. Nad seisis üksteisest kümnekonna meetri kaugusel, takseerides teineteist tähelepanelikult. Hundi süda peksles rõõmust, ta oleks tahtnud teise kutsuda kaasa, joosta temaga mööda metsaaluseid, kuni päike tõuseb.

Ja siis märkas ta, mida teine hunt sööb.

Kaks jalga. Kaks kätt. Pikad heledad juuksed verest läbi imbunud. Vere ja värske liha lõhn oleks pidanud teda enda juurde meelitama, kuid hunt taganes. Teine astus paar sammu tema poole, lõrisedes. Ähvardades millegagi, millest ta aru ei saanud.

Ta jooksis. Ta jooksis, jättes selja taha teise endasuguse. Ta jooksis, kuni ta käpad olid hellad ja marraskil ning kuni tema süda ütles, etpäikesetõus on tulemas. Ja siis jooksis ta koju.

Mõisapreili Loviise oli surnud.

Maarja sai seda teadaalles lõuna paiku, kui mõisniku kupja saadetud virgats nende taluväravas peatus. Maarja tõusis nende väikeselt köögiviljapõllulapilt ja peitis oma verevail käed põlle alla.

„Tere hommikust, Ants,” ütles ta viisakalt, tehes omale teed värava poole. „Kuidas ma aidata saan?”

„Herral on kibe aeg, kibe aeg,” vangutas mees pead. Ta oli lühikest kasvu erakordselt kondine mees. Ta kandis alati seljas mitu kihti riideid, et veidigi turskem välja näha, kuid väljatungivad põsesarnad reetsid Antsu ikkagi.

Ants jätkas: „Preila on surnd. Leiti hommikul hallide poolt puretuna tõllakuuri eest. Hirmus kibe onherral olla küll.”

„Vaene tüdruk,” vangutas Maarja pead, talitsedes vaevalt oma värisevat häält.

„Ütle oma isandale, et kespäival olgu mõisas koos tulirauaga. Herral on miski plaan, kuidas hallidel elu sama kibedaks teha.”

Maarja noogutas pead. Muidugi. Kui hundid olid inimest rünnanud, kuulutatakse välja jaht. See oli ju ikkagi mõisniku enda tütar, kes oli hukkunud... Ta tahab kätte maksta.

Ants aga ei asunud veel minekule. Ta niheles, matsutas paar korda suud ja oli näha, et ta tahtis midagi küsida.

„Kas sa soovid juua?” pakkus Maarja, kirudes end kohe. Siis näeks Ants ta käsi ja hakkaks kohe küsimusi esitama. Küsimused olid ohtlikud. Need võisid viia valede järeldusteni.

„Ikki võiks,” möönas mees ja Maarja langetas pea, kui ta kaevule läks. Õnneks oli ta tagasi tulles juba petteloo peas kokku pannud, juhuks kui Ants midagi ütleb.

Ta ulatas Antsule veekapa ning mehe pilk langes Maarja räsitud kätele. Need olid täis kriime ja verevalumeid. Antsu puhmas kulmud tõmbusid krimpsu.

„Mul kukkus sõlg kibuvitsapõõsasse,” kiirustas Maarja kohe ütlema, „Ma üritasin tükk aega seda kätte saada ja tõmbasin endi täitsa puruks. Loodetavast ei lähe haavad ummuksisse.”

„Viina pääle ja ongi teine tera,” teadis Ants öelda, kuid oli näha, et see vabandus ei kõlanud piisavalt veenvalt. Temasse jäi veel umbusku, mis võis idanema hakata.Maarja köhatas ja langetas pilgu.

„Ma ütlen Joosepile edasi,” sõnas ta vaikselt.

„Selge pilt. Jõudu tööle!”

Niisama kiirelt oligi Ants läinud. Maarja pilk saatis teda, kuni ta oli puude taha kadunud. Maarja langetas pilgu oma katkikraabitud kätele, keerutades neid ühte ja teist pidi.Punakad triibud jooksid üle peopesade, sõrmed lillakaspunaselt marraskil. Seekord ei jäeta teda kahe silma vahele. Kõik teadsid, et Loviise oli tapnud hunt.

Maarja oleks pidanud tundma hirmu või vähemalt muretki. Kuid tema sees oli must pime tühjus.

Oli juba pikalt olnud.

Välja arvatud siis, kui ta öösel hundina metsas jooksis.

Maarja naasis köögiviljapõllule, liigutused aeglased haavadest, nii nähtavatest kui ka nähtamatutest.

Joosep võttis uudise vastu täpselt nii nagu Maarja oli kartnud. Ta põrnitses Maarjat tükk aega üle laua altkulmu, ninasõõrmed paisumas iga kord kui ta vihaselt sisse hingas. Kand kopsis närviliselt vastu põrandat.

„Nii? Olid see sina?” põrutas tamadalal kindlal häälel. See kõrvu paitav hääl oli olnud üks põhjus, miks Maarja oli temasse kunagi armunud. Nüüd ei liigutanud valitsev tühjus Maarja sees isegi mitte unesegaselt, kui ta Joosepit rääkimas kuulis.

„Ei,” vastas Maarja nõrgalt.

„Valetad,” urises Joosep. Maarja poleks ise ka ennast uskunud, kuid ta teadis, et see oli tõde. Tema ei tapnud Loviiset. Ta ei tapnud kunagi hundina.

„Vähe sellest, et ma pean räpase poolinimesega kokku elama, nüüd pean ma ka mõrtsukat varjama,” Joosep põrutas raevunult vastu lauda. Üks savikaussidest hüppas löökjõust põrandale. Maarja kummardus seda üles tõstma, kui Joosepi jalg tema ribisid tabas.

„Kutsikas, raisk,” porises Joosep. Maarja jäi paigale. Üles tõusta ei olnud mõistlik. Joosep tahtis vaid oma võimu välja näidata. Kui ta vastu hakkaks, oleks ta võinud palju, palju hullemini lõpetada.

„Vähemalt oli sul nii palju mõistust, et omade kallale ei läinud,” lisas Joosep pärast hetkelist vaikust, „Kuigi mõisapreili asemel oleksid võinud hoopis mõisniku enda ära tappa. Või see siga saadab meid ilma tasuta hundijahile...”

Maarja vaikis. Ta vaatas enda ette ning nägi silmanurgast, kuidas Joosep tooli ragisedes püsti tõusis. Lisaks võluvale häälele oli Joosep ka küla kõige suurem ja tugevam mees. Tõeline mees, nagu Maarja vanemad olid öelnud. Nii uhked oma tütre üle, et ta oli sellise vägilase pilgu endale püüdnud.

Nüüd see vägilane lasi kõlada vägeval röhatusel, kui ta magamisaseme juurde oma püssi otsima läks, midagi arusaamatut omaette pomisedes.

Mõisnik hoiab neid kinni ilmselt kuni pimedani. Maarja silme ette kerkis pilt, kuidas ta metsiku hundina mööda metsi jookseb, põgenedes siit kaugele, kaugele. Kuid ta mattis selle mõtte kohe maha. Nad ju lähevad hundijahile. Tema oleks jahitav.

Joosep viskas ülekuue selga ja sidus vöö kinni, silmad Maarjal. Maarja enda pilk oli maas, kuid ta tundis selgelt Joosepi puurivat silmavaadet.

„Peale jahti lähen ma meestega kõrtsi. Vaevalt see suslik meid üle pimeda kinni hoiab. Pärast tuled mulle kõrtsi järgi,” sõnas Joosep otsustavalt, „Hommeei saa jumalateenistuselehiljaks jääda, pärast see papp vahib nagu oleks mul saatan õla peal.”

„Mis kell?” küsis Maarja nõrgalt.

„Peale keskööd,” vastas Joosep pärast hetkelist mõtlemist, „Ja ära siis hunditempe tee, kui ma ära olen.”

Joosep astus uksestvälja, enda nalja üle muheledes. Maarja jäi veel mõneks hetkeks põrandale lamama ja ajas end siis aeglaselt üles.

Ülejäänud päeva sai ta olla täiesti üksinda. Maarja sulges silmad ja ohkas sügavalt. Oli see rõõmukübe, mis muidu mustavas üksluisuses korraks välgatas? Maarja kulm tõmbus kortsu. Ei. Isegi sellest ei suuda ta rõõmu tunda.

Õhtu lähenes kohutava kiirusega. Maarja tegi kõik tööd ära, nii tänase kui ka homse eest ja veetis viimased tunnid hämaruses laetalade puujooni jälgides. Päikese loojumisega tõusis temas meeletu soov panna selga hundinahk. Kuna kihk oli nii suur, oli ta hundinaha voodisse toonud. Maarja valulikud sõrmed uppusid hundi võimsasse halli kasukasse. See ei olnud mingi tavaline vihmahall. See meenutas vihmast sügishommikut, kus kogu maailm on pruunikashall. See oli ka karge talvehommik, kui puud paistsid kaugelt helkiv hallid ja tumedad. See oli tema vanaema silmade värvi. Maarja jaoks oli tema hundikasukas siin maailmas kõige ilusam asi.

Maarja sõrmed jooksid aeglaselt üle kasuka. Selle karv oli tihe ja paks. Natuke isegi torkis. Kuid Maarja naeratas õrnalt, kui ta kujutas end sellega.

Ta ei tohi. Mitte täna. Täna saaks ta metsas kuuli. Võib-olla Joosepilt endalt, võib-olla hoopis mõisnikult.

Vaene Loviise muidugi. Hukkuda hundi lõugade vahel võis olla kohutav surm. Maarja kujutas hetkeks ette, et tal on laps ja temaga juhtub midagi sellist. Ilmselt oleks ta ise praegu püssiga metsas, leinast hullunud ja otsiks seda elukat.

Maarja libistas hundikasuka aeglaselt pealt ning tõusis istukile. Ta peab oma naha ära peitma. Kui see teine hunt kedagi veel ründab, mõnda külaelanikku, siis Joosepil võib tulla mõte see hävitada. Maarja tõmbas naha kaitsvalt vastu rinda. Seda ei saa juhtuda.

Kesköö saabus ootamatult kiiresti. Maarja lisas hobusele sammu ning heinavanker logises veelgi rohkem rööbastesse sattudes. Öö oli pilvine, kattes ära ainsagi valgusallika, mis oleks võinud talle teed näidata. Inimese meeled olid nii nürid ja kasutud pimedas. Hobune leidis aga alati õige koha, kuhu astuda.

Mida pimedam oli öö, seda valjemana ta kõlas. Ritsikad siristasid üksteise võidu. Kuskil hõikas öökull ning koera haukumine kaikus üle mitme kilomeetri. Mida lähemale ta külasüdamele jõudis, seda enam lisandus muid helisid. Kauge pillimäng, naeruhääled ja joobes hõiked.

Joosepi leidis ta muidugi kõrtsist nagu lubatud. Mitte sellest korralikust kõrtsist, kus inimesed ukse ees lõbusalt jutustasid, avatud uksest kostus aga kandlehelisid ja õrna lauluhäält ning rasvaste vorstide lõhn kõhu korisema pani. Joosep oli kaugemal.

Joosepi meelispaigaks oli Kännu kõrts. See seisis teistest veidi eemal, pooleldi lääpa vajunud laastukatusega ning akendega, millele olid alati luugid ette löödud. Maarja sidus hobuse aeglaselt posti külge ning hingas sügavalt sisse, tunnistades puhtalt tahtejõul püsivat hoonet süngelt.

Ukseava oli nii madal, et isegi Maarja pidi sealt läbi minnes kummardama.

Kõrtsi astudes tabas teda esimesena hais. See oli segu kapsahautisest ja kitse väljaheitest. Maarja tõmbas oma näo sügavamale salli sisse. Muldpõrand oli tallutud kõvaks pinnaseks, täis savikilde, toiduraasukesi ja muud sodi.

Kõrts ise oli väike, kõigest ühe toa suurune. Ukse lähedal kõrgel pukil magas pea rinnal Vambola, sulane, kes kuidagi ei suutnud ühes talus üle aasta püsida. Eemal nägi ta aga Joosepit oma tavalise seltskonnaga. Rinnuni habemega kõrtsmik Jüri, ise vist juba ühe jalaga hauas, noogutas talle tervituseks.

„Joosepi järgi?” oletas ta ning Maarja noogutas. Jüri heitis pilgu laudkonna poole, nähes just, kuidas Joosep näost punane naera kõõksub. Jüri viipas Maarjat lähemale.

„Pool klaasikest naistepuna, mis sa arvad?”

Jüri sõstravein oli peaaegu sama kange kui tema haljas, nii et Maarja raputas pead.

„Maja kulul,” ei jätnud Jüri jonni. Tema sagris habemes toimus mingi liikumine ja ta välgatas Maarja suunas kiire naeratuse.

„Ainult väikse sõrmeni,” arvas Maarja, olles nõus vaid seepärast, et ta ei tahtnud Jüri silmis halba nimekirja sattuda. See oleks tähendanud halba valgust ka Joosepile ja kui Jüri Joosepit enam siia ei lase, kes teab, kuhu see hull siis veel hulkuma läheb.

Jüri otsis kuskilt tagant välja tuhmunud veiniklaasi, mis ilmselt kümme või isegi kakskümmend aastat tagasi oli olnud mõisa vara. Ta kallas Maarjale põhja peale veidi sõstraveini ning naine tänas teda vaikselt.

„See metsapeni lugu on ikki hirmus,” arvas Jüri ning Maarja noogutas taas kaasa, „Hea, et see kõigest saks oli. Hull värk, kui selline kasukakandja peaks küla kallale tulema.”

Miski tema hääles pani Maarja pilku tõsta. Jüri seisis käed laiali letil ja põrnitses üksisilmi Maarjat. Kasukakandja. Mitte hunt, võsavillem, sorusaba või hallvatukas. Kasukakandja. Nagu...

„Jah,” sai Maarja välja, kurk järsku käre, „Oleks küll,”

„Ma loodan seda tema enda huvides,” lisas Jüri sõnu venitades, et tema sõnum ikka kohale jõuaks.

Maarja noogutas kiirelt, näost punane ning võimetu ühtegi sõna kuuldavale tooma. Ta jättis veini puutumata ning astus kiirelt Joosepi laua poole.

„Õigluse terviseks!” müristas Joosepi kõrval istuv mees. Ta oli sama suur ja turske kui Joosep ning üsna tema nägu. Oli kaugelt aru saada, et nad on vennad.

Laudkonnas käis läbi nõustuv mõmin ning õllekapad kummutati poole peale. Joosep ohkas sügavalt, asetas kannu matsuga lauale ning märkas siis Maarjat.

„Mu kallis naisuke!” hõikas ta ülevoolavalt ning Maarja tõmbus hetkeks kangeks. Siis manas ta pingutusega kiire naeratuse näole.

„Abikaasa,” ütles ta, teades kui totralt ja ülespuhutult ta kõlab, aga Joosepile meeldis teiste ees teha nägu nagu oleksid nad täiuslik paar.

„Ma palusin Maarjal mulle järgi tulla, et ma homseks kirikuks välja magaks,” selgitas ta teistele.

„Minu vend,” kõmistas Joosepi vend ja patsutas hiiglasliku kämblaga talle õlale. Joosep vappus iga löögi all, „Nii vaga ja jumalakartlik.”

Maarja hoidis vaevu tagasi silmade pööritamist. Joosep oskas alati head nägu teha teiste ees. Koduseinte vahel oli ta täiesti teine inimene.

„Pole ta nii vaga midagi,” pomises Maarjale lähim mees. Too oli vanem, hõre hall habe sorakil ja õllest läbi imbunud. Tema näos olid sügavad kortsud, mis liikusid omasoodu, kui ta kõneles. Ragnar, mees, kellele Maarja oleks peaaegu mehele pidanud minema. Õnneks oli ta emal aru pähe tulnud ja leidis, et tütart ei ole ikka sobilik poole vanemale mehele ära lubada. Pealegi oli Maarja ähvardanud ära joosta ja ükski pere ei taha põgenenud pruudi häbi.

Mehed jäid hetkeks üllatunult Ragnarit tunnistama, oodates et äkki tuleb sealt veel midagi.

„Noh, kui sul on midagi öelda, ütle kohe,” sõnas Joosep süngelt. See oli juba rohkem tema moodi. Maarja ei olnud arugi saanud, et ta taganes, kui järsku põrkas tema selg vastu seina. Suudaks ta vaid sealtki end läbi pigistada.

Ragnar heitis Maarjale kõõrdpilgu ja vaatas siis otse Joosepile otsa.

„Sa magatad nõida,” sülitas ta mürgiselt.

Maarja süda jättis löögi vahele. Põgeneda, põgeneda, minema siit. Nad teavad. Nad tapavad ta.

Joosep tõusis pingi kriginal järsult püsti ja lajatas rusikaga võimsalt vastu lauda.

„Kurat, see on minu naine, kellest sa räägid! Suumulk kinni!”

Ragnar, kuigi Joosepist poole vanem, ajas end sama kiirelt püsti.

„Nii et sa eitad seda, et su naine käib libahundiks?” nõudis ta.

Joosep oli hetkeks sõnatu. Ragnar kasutas seda ära ja muigas võidukalt, „Küllap tegi tollele mõisapreilale ka otsa peale. Kord juba vere maitse suus...”

„See ei olnud mina!” purskas Maarja järsku. Kõigi pilgud pöördusid tema poole ja naine kahetses, et ta oli üldse suu lahti teinud. Ta oli näost tulipunane ning ta üritas oma värisevaid, värskeid haavu täis käsi taltsutada.

„Aga sa ei eita, et sa oled nõid?” ründas Ragnar, „Et sa oled soend?”

Maarja maigutas suud, suutmata neid sõnu ümber lükata.

„Ma ei ole kedagi tapnud,” sosistas ta siis viimaks vaevukuuldavalt. Joosep ei jätnud aga asja sinnapaika.

„Tead, mees, kui sa palju mölised, siis juhtub sinuga sama, mis mõisapreiliga.”

„Kas sa, raisk, ähvardad mind? Mind?” röökis Ragnar, üritades üle laua Joosepile kallale minna.

„Varsti sureb see seitse nahka kooriv neetud mõisnik ja sina oled järgmine!” röökis Joosep vastu. Teised kaks üritasid neid lahutada ja isegi Jüri tuli leti tagant ära, üritades korda luua.

„Ah et äkki käite koos soenditeks? Kurat, kes seda nõiamoori ikka tahab, kui mitte nõid ise!”

Joosepi rusikas tabas Ragnarit vastu põsesarna. Mees kukkus löögijõust otse Jüri sülle ja koos lendasid nad vahekäiku känkrasse.

„Mina ei ole mingi räpane libahunt!” röökis Joosep, näost tumepunane, „Ja kui sa, sitaratas, mind ühe korra veel süüdistad, saadan ma Maarja sinu lambakarja kallale ja seejärel rebib ta sinu enda tükkideks!”

Maarja oli nihkunud mööda seina eemale. Ta süda ähvardas kurgust välja hüpata, kui ta Joosepi viimseid sõnu kuulis. Mida ta ometi mõtleb? Nagu Maarja tapaks inimesi kellegi soovide kohaselt? Nagu Joosep valitseks Maarjat hundi kujul? Maarja nägemine muutus uduseks ning ta sai aru, et ta nutab. Ta üritas kähku pisarad ära pühkida.

„Ma lasen papil sinu ja su naise tappa! Ja terve küla vaatab pealt ja laulab rõõmust!” ulgus Ragnar, üritades kuidagi Jüri toel jalgu alla saada.

See oli viimane piisk. Maarja sai ennast viimaks liigutada ning ta tormas kõrtsist välja. Ukseavas lõi ta küünarnuki valusalt vastu uksepiita, kuid teda ei huvitanud.

Hobune tõstis korraks pea, arvates, et Maarja tuli tema juurde. Kuid naine jooksis mööda tänavaid, nägu pisarais, Ragnari sõnad peas kõlamas. Tal on vaja oma hundinahka. Nüüd ja kohe. Ta põgeneb siit. Ta läheb ükskõik kuhu mujale, aga siin ei suuda ta enam olla.

Maarja põrkas kellelegi otsa ja kaotas peaaegu tasakaalu. Ta kihutas vabandamata edasi ja tema peas hakkas valima plaan. Kui ta vaid enne Joosepit koju jõuaks. Äkki mees ei pannud tähelegi, et ta oli minema jooksnud? Äkki ta ei tule Maarjale järgi?

Maarja jõudis viimaks nende kodutallu ja võttis suuna sauna poole. Ta ahmis õhku, näost peaaegu sinine ning küljes olid teravad valud. Ta oli harjunud jooksma hundina, mitte inimesena.

Ta oli hundinaha saunaräästa alla peitnud. Kohe, kui ta sõrmed kasukat puutusid, valgus temasse rahu. Ta oli päästetud. Nüüd ei saa enam midagi halba juhtuda.

Ärevus naases, kui ta kuulis vankri logisemist. Joosep tuli talle järgi. Ta ei kaotanud aega ja tormas metsa poole.

Sammal vetrus ja oskad praksusid ta käppade all. Tuul vuhises kaselatvades, painutades neid enda tahte alla. Oli tõusnud torm.

Hunt jooksis läbi tuule, iilid kasukat sasimas kord ühte, kord teist pidi. Ta jäi metsaveerel, jõe ääres seisma ning seisis koonuga tuule suunas. Tema kasukas lainetas ning nina täitus kaugete, uute aroomidega, mis temas uudishimu äratasid.

Kui ta uuris jõge, siis ta pooledi lootis leida vastaskaldalt teist hunti, keda ta kord jälitanud oli. See oli vist päev või kaks tagasi, kuid hundile tundus sellest nädalaid. Vahepealne vihm oli pesnud kõik jäljed ning sama hästi oleks ta võinud viirastus olla.

Siiski kiskus teda selle hundi jälgedesse, mida ta arvas mäletavat. Ta hüppas kaldalt vette ja ujus kiirelt vastaskaldale. Tuul oli rikkunud järve tüüne ja salapärase rahu. Säbrulised lained jätsid mulje nagu selle elanikud oleksid rahutud.

Oma mälu järgi liikus hunt suurte hoonete poole. Ta ei julgenud lähedale minna, vaid luuskis eemal, üritades teise hundi jälge leida. Tulutult.

Maja ümber käis tihe sebimine ning isegi siit kaugelt märkas ta inimeste käes põlevaid oksi. Tuli tegi teda närviliselt. Tuli kõrvetas ja oli vaenlane.

Keegi aevastas ta kõrval ning hunt hüppas ehmatusest peaaegu õhku, tehes midagi kiunatuse ja urisemise vahepealselt. Ta ajas end kohe sirgu, nähes et see oli seesama hunt, keda ta otsis.

Ka tema silmitses oma vastas olevat hunti tähelepanelikult. Nad nuusutasid üksteist ettevaatlikult, seljad pingest sirged ning sabad kui oksad kangelt püsti. Tema rahunes esimesena ning istus.

Pruun hunt liigutas rahutult kõrvu. Inimeste juurest kostus päris valjusid hääli. Tal oli tunne, et ta teab selle põhjust, kuid mõistus ei suutnud hundina seda põhjust hoomata.

Ta andis märku, et tahab jooksma minna, kuid teine hunt jäi paigale, jälgides inimesi ettevaatlikult. Tal tuli meelde, et too oli ühte inimest rünnanud ja inimesed olid kurjaks saanud. See muutis ta lõpmata kurvaks ning ta hakkas niutsuma, tahtes kangesti kuuldavale lasta ühe kurva, igatseva ulu.

Teine hunt urises hoiatavalt ja ta lõksatas lõuad kinni. Ta kallutas vasakule ja paremale pead, uurides seda teist. Too oli vanem, seda oli näha tema kasukast, mis oli väsinud ja õhuke. Mööda koonu jooksid mitmed armid ning mõned kinnikasvanud haavad olid ka kasukas nähtaval. Ta oli saanud kunagi väga, väga haiget. Ta üritas teise hundi haavu lakkuda, kuid too tõmbus urisedes eemale.

Esimene püssipauk pani teda kohalt sööstma. Ta ei pidanud isegi mõtlema, keha reageeris omasoodu. Ta tormas taas läbi tormise metsa, kuid seekord oli tema kõrval ka teine hunt. Juba minutiga unustas ta ära, miks ta jookseb ja lihtsalt nautis vabadust. Vabadust minna, kuhu ta tahtis. Vabadust teha, mida ta tahtis. Vabadust olla tema ise. Vabadust olla hunt.

Nad kahlasid läbi jõe. Ta ajas kõrvad kikki, kui kuulis kaugusest koerte klähvimist. Neid aeti taga nagu saakloomi. Ta vaatas vanema hundi poole, kelle pilk oli ühekorraga kurb ja piinatud. Nemad on ju kiskjad, kes ajavad nõrgemaid taga. Kuidas sai see nii olla, et nad on ohus?

Ta järgnes teisele hundile, kes paistis teadvat, kuhu minna. Tema käpad polnud eelmisest korrast veel täielikult paranenud, nii et ta ei suutnud nii kiiresti joosta kui teine, kuid too jäi teda iga natukese aja tagant ootama.

Tundus nagu oleks nad terve öö liikvel olnud. Võib-olla see oligi nii. Ta ei mäletanud, millal ta viimati nii palju korraga jooksma oli pidanud.

Viimaks ei aidanud isegi ootamine. Hall hunt vajus kurnatusest pikali, keha pingutusest ja väsimusest värisemas. Ta niiksatas, paludes, et teine teda ei jätaks.

Nende taga hahetas ja hunt tundis, et tema aeg hakkab läbi saama. Ta peab peitu minema, uinuma, kuni tuleb taas öö. Hundina oli tal rohkem jõudu. Kes teab, mis temaga juhtub, kui päike tõuseb ja ta peab oma hundinahast loobuma. Ühe öö oli ta metsas nõnda üle elanud, kuid siis ei ajanud keegi teda taga.

Vanem hunt vaatas teda pikalt. Ta tuli tema juurde, müksas teda vingatades koonuga. Ta üritas korraks jalgele tõusta, kuid vajus kohe pikali. Tallad olid katki ja verised, keel oli lõõtsutades suust väljas. Hundi jaks oli otsas.

Teine hunt vaatas pingsalt kaugusesse, kartes näha nende tagaajajaid. Kas koerte haukumine ja meeste kisa tundus olevat lähemal või oli see kõigest hirm, mis iga heli valjendas?

Hunt tundis tuttavat kihelust, mis andis tavaliselt tunda, et tema aeg on läbi. Inimene tema sees tõstis pead ning inimese tulekuga kaasnes ka mõistmine, et ta on tõelises surmaohus. Hunt tahtis takistada inimese tulekut, kuna temaga kaasnevad tunded olid võõrad ja hirmutavad, kuid see võitlus oli tulutu. Üsna pea oli tema see, kes oli surutud peitu.

Maarja tõmbas teravalt hinge, üritades valuaistinguid alla suruda. Tema lihased olid rampväsinud, iga viimanegi koht tema kehal karjus valust. Isegi kätt oli raske tõsta, kuid ta pidi end kokku võtma.

Ta otsis pilguga teist hunti, kuid looma asemel kõrgus tema kohal pikk turske mees, kelle nägu varjasid pulstis juuksed ja hõre habe.

„Tule üles,” uratas ta käredalt, hääles rohkem hunti kui inimest.Ta pühkis juuksed silme ees ja Maarja ahmis õhku, tundes ära Ragnari. Üle tema käe lebas hundinahk. Maarja tõmbas instinktiivselt enda hundinaha vastu oma paljast ihu ja üritas jalgele tõusta.

Maarja ajas end puu najal üles, jalad all värisemas. Ta tegi paar hädist sammu ja jäi siis seisma. Iga meeter tema jaoks oli tohutu pingutus. Kogu valu ei suutnud varjutada isegi mitte vapustus, et Ragnar oligi see teine hunt. Ragnar, kes oli teda kõrtsis kõigi ees süüdistanud, teda nõiaks ja libaks nimetanud. Nüüd tundus see muidugi loogiline. Küllap tundis ta Maarjas juba ammu omasuguse ära ja ärapõlgamise viha oli temas tükk aega podisenud.

Inimkõrvale tundusid tagaajajad väga kaugel olevat. Ja kes teab, ehk koerad kaotavad jäljed, nüüd mil nad on hoopiski inimesed. See oli vaid õhkõrn lootus.

Hoolimata vastumeelsusest, ei suutnud ta Ragnarile öelda, et too põgeneks üksi. Ta ei tahtnud, et keegi teine viga saaks, isegi mitte Ragnar, kuid mõte üksi jäämisest täitis teda paanikaga, mille sarnast ta ei olnud eales tundnud.

„Me peale liikuma,” ütles Ragnar järsku.

Mees võttis ta raskusteta sülle ja võttis sihikindlalt suuna kaugustesse. Maarja peitis oma näo hundikasukasse, hingates sisse selle tuttavlikku ja lohutavad hõngu. Ta oleks tahtnud küsida, miks Ragnar teda aitab, miks ta teda lihtsalt maha ei jäta, kuid Maarjas ei olnud enam nii paljukestki jõudu. Ragnari õõtsuv samm oli uinutav ja hoolimata surmahirmust jäi ta kurnatusest korraks magama.

Ta ärkas justkui sekundi pärast, kui mees ta kuuse alla asetas. Vanad okkad torkisid Maarja alasti keha, kui ta uimaselt silmi pühkis. Kõik jäsemed olid rammestunud ning Maarja oli üsna kindel ,et sealt ta enam ei tõuse.

Järgmisena kuulis Maarja meeste hõikeid, mis olid võimatult lähedal. Ta vaatas ehmunult Ragnari poole, kuid too ajas juba oma hundinahka selga. Maarja hundinahal ei olnud nii palju nõiavõimu, et seda saaks kasutada ka päise päeva ajal, kuid mees paistis olevat enda omas kindel. Maarja pilku tajudes jäi ta korraks seisma, otsides sõnu. Neid leidmata langetas ta häbiga silmad.

„Ma saan aru,” sundis Maarja end ütlema. Tema hääl värises ning ta hingas sügavalt sisse enda rahustamiseks. Maarja jälgis põnevusega, kuidas Ragnarist sai mõne sekundiga libahunt. Võib-olla kujutas Maarja seda ette, kuid hundi silmades oli lõpmata kurbus. Ta nuhutas naise kätt, Maarja tõmbas peopesaga üle tema pea ning läinud ta oligi.

Maarja toetus ohates vastu kuuske ja ajas pea kuklasse. Parem hukkugu üks kui nad mõlemad. Esimeses koidukiired pigistasid end puude vahelt läbi, kuid hunt jõuab kaugele, enne kuipäev jõuab tõeliselt alata. Tormituuled kohisesid endiselt läbi latvade ning Maarja sulges silmad. Tuul meenutas talle ta vabadusehetki. Kuidas tuulehoog ta kasukat sasis ja endas kõiksugu imelisi lõhnu kandis...

„Seal! Ta on seal!”

Maarja neelatas, keeldudes häälte poole vaatamast. Täna saab küla oma kättemaksu. Nad surmavad libahundi. Mis siis, et vale libahundi, kuid ikkagi – hundi.

Jutt: Ainult unenäos (Riho Välk)

Tere, Taavet!

Loodan, et sul läheb hästi. Veelgi enam loodan, et minu kiri jõuab sinuni. Ma pean kellelegi kõigest sellest kirjutama, mida ma siin läbi olen elanud, see on lihtsalt liiga veider, et sellest mitte mingit märki maha jätta. Ma tean, et sa oled pikalt ajalugu, rahvuspärimusi ja üleloomulikku uurinud. Usun, et sa oled kõige õigem inimene, kellele see kiri kirjutada. Ma palun sind, et sa saadaksid selle kirja edasi – ma ei tea isegi, kellele. Pastorile? Selgeltnägijatele? Mõnele nõiale? Palun tee seda, sa ju tead, et ma ei tunne ühtegi sellist inimest.

See kõik algas sellest, et mul õnnestus teha vahetuskaupa ühe kunagise kursusekaaslasega, kes oli päranduseks saanud juba mõnda aega tühjalt seisnud maamaja. Tema ei tahtnud linnast välja kolida, mina aga ei suutnud enam oma kahetoalises korteris olla. Ma ei tahtnud enam kuulata, kuidas naabrimehed igal hommikul mu akna all oma Žigulisid või Saksast toodud ronte ropu vandumisega käima üritavad saada. Kuidas vanamutid kurdavad, et ka krooniga pole poest midagi saada. Kuidas lapsed päev otsa röökides mu ukse taga trepist üles-alla jooksevad. Sa ju tead, ma ei kannata kõike seda lärmi. Nii saimegi kokkuleppele, et ta korraldab mulle majakesse talveks küttepuud ja mina parandan korteris tilkuva boileri ära. Mõne nädalaga saime kõik paberid korda aetud ja nii saigi minust ühe üsnagi mittemidagi ütleva vana ja väikese talumaja omanik.

Esimene öö oli ikka veidi kõhe – võõras maja, võõras voodi, ainult tekk oli minu enda oma. Õuest kostusid harjumatud hääled. Vähkresin vist hommikuni, iga krõbina peale virgudes, kuni jäin vastu koitu raskesse unne. Nõidus algas aga täpselt nädal hiljem. Kuidas ma saaksin kuupäeva mitte unustada – 19. oktoober 1994. See oli esimene kord, kui ma teda nägin.

„Ta tuli mu juurde unenäos” – kas ei kõla see mitte romantiliselt? Ta oli just selline, nagu ma olin üht täiuslikku naist ette kujutanud – korraga kena, kuid mitte silmatorkav. Sale, kuid pehmete kurvidega. Avameelne, kuid müstiline. Nägin veidrat unenägu, kuidas kõik mu linnanaabrid olid ka maale kolinud, kuid olid selle jubeda paneelmaja kaasa võtnud, selle tükkideks lõhkunud, ning igaüks elas oma korteris keset põldu. Kõigil olid akende ees rasked kardinad ja mitte üks neist ei liikunud õues. Ta tuli mu juurde ja küsis, kas nii on siis parem, kui linnas elada. Vastasin, et oma enda betoonkastis on parem elada kui betoonsahtlite virnas. Ta naeratas oma mitmetähenduslikku naeratust, ning me hüppasime koos ühelt majakorterilt teisele. Viimase hüppe pealt ärkasin võpatusega üles.

Järgneva paari öö jooksul ei näinud ma teda uuesti, kui ma teda nägingi, siis ei tundnud ma teda ära, sest ma ei suutnud tema nägu meenutada – mu mälestused ta näost ei klappinud omavahel. Käisin neljapäeval linnast sõprade juurest asju ära toomas, tühist pudi-padi, mida olin nende juurde unustanud. Koju jõudmiseks pidin läbi sügisvihma kõndima, olin lõpuks koju jõudes läbimärg ja üdini külmunud. Tegin endale kuuma teed konjakiga, ning jäin, nagu mõni vana aja aristokraat, kamina ette magama. Sa ju tead, kui uskumatu see minu puhul on – mina, ja jään lihtsalt kuskile magama, ilma et ma mitu tundi kõigepealt lage põrnitseks ja vähkreks.

Ma nägin unes, kuidas mu maja ümber olid põllud. Ma kolisin siia ju sügisel, kui kõik põllud olid juba koristatud, ning alles olid jäänud ainult mustad porimülkad. Ma olen ju linnalaps, ega tea põldudest midagi, kuid isegi mina sain aru, et ükski inimene ei kasvataks midagi niimoodi. Põllud olid osalt triibulised, osalt ruudulised, ühel real või ühel ruudul kartulid, teisel kapsad, kolmandal jälle kartulid, neljandal vist mais. Ta tuli mu juurde ja küsis, kas sellega saaks kolhoosi aastanormi täidetud. Vastasin, et kolhoose pole enam, kuid normid on normid. Ta vaatas mulle murelikult otsa ja küsis, miks ma ära tahtsin minna. Vastasin täiesti siiralt, et käisin ainult korraks linnas, paari raamatut ja puhtaid sokke otsimas. Ta naeratas selle peale kergendusega ja võttis mu käe ümbert kinni. See oli esimene kord, kui me teineteist puudutasime. Ta tundus nii habras, kuid tugev. Jõuline, kuid õrn. Ta lõhnas uimastavalt. Kas sa  oled unes lõhna tundnud? Ma ei tea, kas ma varem olin, kuid siin ta oli, ma tundsin ta keha, ma tundsin ta peent, kuid joovastavat parfüümi. Saad sa aru, ma olen eluaeg poissmees olnud, paari üksiku neiuga paar nädalat semminud, aga ma pole kunagi tundnud, kuidas mu süda tahab mul mööda rindkere üles ronida, kuidas ma punastan kui printsess muinasjutus. Kuidas mu jalad muutuvad pehmeks ega kuula mu sõna, nii et ma kõndimise unustan. Ma tundsin kõike seda. Unenäos. Neiuga, kelle nägu ma ei suutnud meelde jätta.

Kõndisime nende veidrate põldude vahel ja lobisesime kõigest, mis unenäos võiks loogiline tunduda. Ärkasin oma tugitoolis, lisaks üldisele kangusele vaevas mind aga midagi uut – igatsus kellegi järele.

Need unenäod jätkusid nädalaid – me kohtusime iga öö, alati minu maja läheduses,  mis oli aga tegelikkusest hoopis erinev. Vaatasime pealt, kuidas mundris pingviinid sõdisid kährikutega. Meie kohal lendasid mootorimürinal täispuhutud flamingod. Vahel oli mu majal punane katus, mille nurgad olid ülespoole pööratud nagu hiinlastel majadel. Teinekord oli selle asemel rohmakas rehielamu. Vahel ainult telk keset kuldkollast viljapõldu.  See kõik oli iga kord uus ja põnev. Kuid veel põnevam oli see neiu, kelle nägu ega nime ma ei suutnud ärkveloldud hetkedel meenutada. Meie unenäod muutusid aina pikemaks ja detailsemaks, meie suhe aga aina intiimsemaks. Olime teineteisele armastust avaldanud tosinal erineval põllul, erinevates veidrates majades, aga alati ühes ja samas kohas, minu maja juures, ükskõik millisel kujul see end ka ei näidanud. Vahel ma tundsin, et ma ei tahagi ärgata.

Illustratsioon: Gerli Carol Koppel

Mu vaikse omaette elu ning ulmad katkestas aga üks ootamatu kiri. Nimelt oli mu pikka aega haige olnud vanatädi surnud, ning matused pidid toimuma juba päev pärast seda, kui ma kirja kätte sain. Otsisin tusaselt enda ainsa ülikonna välja, viksisin enda viisakamad kingad ära, ning pakkisin kõik vajalikud asjad juba portfelli valmis – hommikune buss linna väljus juba 7.05, ning kõigepealt pidin ma ligi neli kilomeetrit mööda viletsat ja auklikku kruusateed külasse kõndima.

Ka sellel ööl tuli ta mu juurde. Esimest korda nägin ma teda tõsisena. Jalutasime vaikides ringi, kuni ta pööras ennast minu poole, ning küsis minult mulle otse silma vaadates: „Kas sa lähed nüüd ära?” Rahustasin teda, et lähen ainult päevaks, võib-olla kaheks. Ta ei tahtnud mind uskuda, ning esimest korda märkasin, et kui ta tunded muutusid, ei muutunud tema näoilme, vaid vahetus kogu nägu. See tundus mulle veider, kuid mitte hirmutav – iga paari hetke tagant enda nägu kellegi teise omaks muuta. Kuid enne kui ma jõudsin selle üle pikemalt mõelda, vahetus ta nägu tema tavalise rõõmsa näo vastu. „Sa ju lubad, et sa tuled tagasi,” küsis ta minult ja lükkas mind õrnalt värske heina sisse pikali. „Teeme siis nii, et sul oleks põhjust tagasi tulla.”

Ma ärkasin hilja. Lootusetult hilja. Hommikune buss oli selleks ajaks juba linnas. Arvutasin peas kähku oma võimalusi järgmisele bussile jõudmiseks, pesin kiiruga hambad ja näo, ajasin ülikonna selga ja raskelt hingeldades jõudsin imekombel ennelõunasele bussile. Matused ise olid tavapärased – surnud vanatädi, keda ma ei olnud vist kaheksa aastat näinud. Palju sugulasi, keda ma polnud veelgi kauem näinud. Mind ei huvitanud nende elud, neid ei huvitanud minu oma. Paar lähedamast sugulast kiitsid, et maaõhk on mulle hästi mõjunud – ma nägevat vähem lodev välja, mu selg olevat sirgem ja selle asemel, et tuimalt enda ette vahtida, olevat esimest korda elus mu silmades huvi ja kirge millegi vastu. Et äkki saab minust isegi veel asja. Tänasin neid selle komplimendi eest, ei vaevunud sellisest sõnastusest solvumagi, sest mu mõtetes oli ikka mu unenäokaaslanna.

Jäin ööseks oma ema diivanile. Tegelikult ei olnud me pärast seda, kui ma ülikoolist välja kukkusin, üldse pikemalt rääkinud. Ka tema jutt oli samasugune, mis teistel sugulastel – ka tema oli ammu usu minusse kaotanud, kuid maaelu olevat minusse eluvaimu tagasi sisse toonud. Ja siis ütles ta midagi, mis pani mu mõtte liikuma – „Poja, sa pole meil ju kunagi normaalselt maganud. Alguses lugesid poole ööni raamatuid ja pärast vähkresid tundide kaupa unetult. Aga vot, maaelu on ihu ja vaimu erksaks teinud, kohe näha, et inimene magab öösel õiglast und.” Tabasin esimest korda, et olin iga õhtu varakult magama läinud, vahel isegi 9-10 vahel juba, ning maganud iga öö vähemalt 10 tundi, tihti isegi 12 tundi. Võrreldes alles mõne kuu taguse paaritunnise katkendliku vähkremisega, oli see tõesti tohutu erinevus.

Nagu ma ütlesin, ööbisin ema diivanil. Vähkresin ja rabelesin varajaste hommikutundideni, andsin kell 6 hommikul alla, tegin endale kannutäie kanget kohvi, mõned võileivad, ootasin kuni ema ärkas, einestasime koos, ning suundusin kodu poole.

Kodutee möödus kui deliiriumis – mu organism, mis oli aastakümnetega õppinud unepuudusega elama,  ei osanud enam magamatusega võidelda. Unistasin kogu bussis loksumise aja enda pehmest voodist, pehmest padjast, pehmest tekist. Temast, kelle nime ma ei teadnud. Kodus riputasin ülikonna kappi, üritasin veidike kasulik olla ja koristada, kuid varisesin juba pärastlõunal voodisse ja jäin norinal magama.

„Sa tulidki tagasi! Ma ikkagi kartsin, et sa valetasid mulle.” Taavet, kas sa tead, mille järgi sa saad aru, et tegemist on unenäoga? Sa ei mäleta kunagi, kuidas ja miks sinna said. Sa lihtsalt oled korraga keset oma unenägu. Aga seekord ma mäletasin. Mäletasin, et olin matustel käinud, koju jõudnud ja magama jäänud. Ja nii kui ma uinusin, oli ta mu ees, ning vaatas mulle nõudliku pilguga otsa. Seekord ei olnud ruudulisi põldusid, ega ülespoole pööratud katusenurkasid. Olime minu majas, minu  elutoas. Siiski teadsin, et ma magan.

Ta langes mulle kaela, ning taas kord joovastusin ma tema aroomist. Ma tundsin selgelt, et ta oli mind igatsenud, mind tagasi tahtnud. Armatsesime kirglikult sealsamas diivanil, kamina ees. „Luba mulle, et sa ei lähe enam kunagi ära” sosistas ta mulle kõrva. Taas kord nägin, kuidas ei vahetunud tema näoilmed, vaid tema terve nägu, kuid mul oli sellest ükskõik. Lubasin mitte kunagi ära minna.

Sügis läks järsult talveks üle. Kogu maa mattus valge vaiba alla ja kui ma oleks inimestega suhelnud, oleksid nad kurtnud, kuidas ükskõik kuhu minek on raske ja vaevaline. See ei huvitanud mind, ma ei olnud nädalaid kedagi näinud. Ainult korstnast tõusev suits ning akendest paistev valgus andsid märku, et siin majas elab keegi. Minu maja ja suure tee vahel ei olnud ainsatki jalajälge.

Ma olen eluaeg elanud eraklikku elu. Käinud korra nädalas poes, ning ülejäänud aja oma korteris konutanud. Lugenud, kirjutanud, enda kirjutatut lugenud, elu üle mõelnud. Kirjutatud artiklite eest saadud honorar on alati olnud väike, kuid ma ei ole olnud nõudlik. Nii ei tundunud minu jaoks kuidagi ebaloomulik osta endale korraga mitme kuu toiduvaru, lugemisvaru, ning mis seal ka häbeneda, ühe külamehe käest ka suurema koguse imemagusat õunaveini. Kogu maailm oleks võinud otsa saada, ning mina ei oleks seda enne kevadet märganud.

Ma teadsin, et ma magasin aina rohkem. Ma tõusin hilja, kütsin maja, tõin kaevust vett, tegin süüa, lugesin veidi, ning heitsin uuesti magama. See oli minu jaoks täiesti mõistlik, sest siin maailmas ootasid mind ees ainult mu maja, igapäevased kohustused ja lumehanged. Unes aga tema. Ta muutus minu jaoks aina täiuslikumaks. Ma tahtsin olla temaga kogu aja koos. Olla ta lähedal.

Ühel hommikul ärkasin mürina ja kolkimise peale. Mu sõber Veiko ja tema naine Astrid olid otsustanud mulle külla tulla. Ette teatamata. Või olid nad ette teatanud? Ma ei olnud ju postkasti juures oma kuu aega käinud. Kui ma neile ukse avasin, olid nad kohmetunud, kuid õnnelikud, et ma elu ja tervise juures olen. Nad olid vallamajast minu järgi küsinud, leidnud mu postkastist kümmekond kirja ning ilmselgelt märganud, et kogu minu maja ja suure tee vaheline kruusatee oli seda ümbritsevast põllust eristamatu. Algul olid nad suure tee pealt lausa valest kohast maha pööranud, õnneks ei olnud Veiko nelikveoline Niva kuskile kinni jäänud.

Mu ema olevat minu pärast mures olnud. Ta oli uskunud, et linnas ma ikka kuidagi hakkama saan, aga maal olen ma ju ihuüksi. Ja kui tema kirjadele vastust ei tulnud, siis oligi ta Veikot ja Astridi palunud, et nad mind vaatama tuleks. Astrid ulatas mulle paki kirjasid, mis mu postkasti olid kogunenud, lubasin neid veel samal õhtul lugeda. Samuti palusin neil emale edasi öelda, et minuga on kõik hästi. Istusime köögilaua taga ja jõime kohvi, kui avastasin, et Astrid on mind pikalt kavalalt vaadanud. „Sul on siia vist pruut tekkinud? Näost on kohe näha.” Olin segaduses. Kui paar külataati välja arvata, ei olnud ma pikka aega ühegi inimesega isegi rääkinud, rääkimata siis mõne naise leidmisest. Ajasin süüdistused kohe tagasi põhjendusega, et keda mul siit kolkast ikka leida oleks? Kuuekümnendates lüpsja Maali oli ainus vaba ja vallaline daam mitmekümne kilomeetri raadiuses. Aga Astrid ei uskunud mind, ning muheles, et küll tema neid naiste asju juba teab. Ja et kui ma ei taha oma suurt saladust talle rääkida, siis ärgu ma rääkigu.  Nii veeres päev aeglaselt õhtusse, ning hakkasin juba ootama, millal nad lahkuksid. Haigutasin korduvalt, nii et lõuapärad naksusid, kuni Veiko seda kommenteeris. „Sina ja unine? Me ajasime sind alles mõni tund tagasi üles, kas sa jäid alles vastu hommikut magama? Su ema ütles, et sa olevat siin hästi magama hakanud.” Tunnistasin, et see oli tõsi, et jään siin hästi magama ja näen värvikaid unenägusid. Muidugi küsis Astrid, et mida ma siis unes ka näen. Pajatasin ruudulistest põldudest ja kaardus nurkadega majakatusest, kuid ei maininud igaks juhuks teda. Ta tundus liiga ebatavaline selleks, ma ei tahtnud isegi, et nad teaksid temast. Ma oleks otsekui kartnud, et kui ma temast räägin, ei näe ma teda enam kunagi.

Veiko ja Astrid jätsid minuga hüvasti siis, kui päike oli juba loojunud. Mitte et see novembris eriti hilja oleks, kuid minu jaoks oli see juba harjumatu. Avastasin, et ma olin viimasel ajal olnud ärkvel ainult paar tundi päevast, ülejäänud aja olin meeldivalt maganud. Jõin veel ühe tee konjakiga, ning läksin magama.

Ta oli kuri. See oli mu jaoks veider. Ta oli olnud rõõmus, mures ja vallatlev, kuid mitte kunagi kuri. „Miks need inimesed sul külas käisid” küsis ta otse, ning ta näoilmed vahetusid kiiresti ja häguselt. „Ma juba kartsin, et nad viivad su minu juurest minema, nagu...” ta peatus poole sõna pealt, ning jätkas nagu poleks vahepeal takerdunud. „Viivad su minema, ning ei toogi sind tagasi.”

Ma olin seda unenäomaailma siiani nautinud, kuigi alati seda veidike imelikuks pidanud. Jah, mõnikord varem oli ta minu tegemistest teadnud, kuid ma ei olnud sellele erilist tähelepanu pööranud. See unenäomaailm oli minu jaoks siiski lihtsalt unenägu. Meeldiv, soe ja mõnus, kuid mitte eriti tõsiseltvõetav, ma lihtsalt ei tahtnud küsimusi esitada, miks see selline on, ning kes on tema, minu unenägude staar. Miski minus kihvatas. Ma tahtsin seda nüüd ja äkitselt teada. Olin ikkagi unenäos, ning kõik ei pidanudki loogiline olema.

Tahtsin kogu endas pakitseva ängi välja paisata ja küsida: „Kes sa oled ja miks me siin oleme? Ma ju magan praegu ja sa oled kõigest üks unenägu. Aga miks ma sind iga öö näen? Ja miks ma alati olen siinsamas, oma maja juures.”

Ma ei suutnud neid sõnu öelda. Mu suu oli otsekui vatti täis, mis pitsitas, surus ja lämmatas. Ma suutsin ainult ebamääraselt mõmiseda, tuua kuuldele paar veidrat vääksatust. Siis kogu unenäomaailm jõnksatas, värises ja kuhtus iseendasse, ma langesin keerisesse, milles oli rohkem mõõtmeid kui ma tajuda suutsin, ning ärkasin rapsakuga. Jõllitasin voodist enda toa nurka ja hingeldasin. Jah, ma olin alati olnud õrna unega, kuid kunagi ei olnud ma hirmu ja ehmatusega ärganud.

Kell oli neli hommikul. Ma olin viimati nii ärkvel olnud linnas elades. Alles sellel hetkel tabasin, et kogu siinoldud aja oli mind saatnud magus rammestus, mis paneb hommikul ringutades liigeseid naksuma ja tekitab õhtul tahtmise end teki sisse kerra tõmmata. Nüüd olin ma korraga närviline ja tige, ning ei suutnud paigal istuda. Vaatasin pahuralt raadiot, mis ei tahtnud lainel püsida, vaid kippus ragisema. Elektripirn köögilaes pani silmad valutama ja samas oli nurkades läppunud hämarus. Mul oli tunne, et vibreerin paigal seistes, kuid minus ei olnud jõudu kuhugi liikuda või midagi teha. Proovisin mitu korda magama jääda, kuid lina mu all oli kare ja konarlik. Padi oli kui kotitäis munakive. Teki all oli palav ja rõve, teki alt väljas oli külm.

Mu piinad ei lõppenud hommikul. Andsin alla, otsustasin külapoodi minna, et nipet-näpet osta, ning ennast lihtsalt tuulutada. Jõudsin koju alles õhtul, ning sedagi vastumeelselt. Olin ikka veel tõre ja nüüd ka väsinud, kuid ikka veel mitte unine. Tahtsin juua konjakiga teed, kuid see lõppes sellega, et jõin pudeli konjakit tassi teega. Aga isegi siis ei jäänud ma magama. Vedelesin teki all, ajasin end püsti, kõndsin mööda tuba ringi, ajasin kolinal tabureti ümber, vandusin ja üritasin end rahulikuks sundida, kuid selle asemel ägestusin veelgi enam. Lõpuks, napilt enne hommikut kustusin unne, mis mind ei kosutanud. Olin lihtsalt loetud tunnid teadvusetult, ei näinud ühtegi unenägu, ning ärgates oli tänu ärajoodud konjakile mu olemine eriti sant.

Ka see päev ei olnud mulle kerge. Üritasin endale üht ja teist tegevust leida, millest ükski ei õnnestunud, kuni alles vastu õhtut tundsin tuttavat rammestust. Kartsin tekkivat und kaotada, ning kiirustasin voodisse ja suikusin koheselt.

Ta ootas mind seal. Midagi tema juures oli teisiti, kuid ma ei saanud aru, mis. Seda, kuidas ma eelmise unenäo oma rumalate küsimustega hävitasin, ei maininud tema kordagi, ning košmaari kordumist kartes ei maininud mina seda kohe kindlasti.

Istusime maja ees trepil. Lähestikku, kuid siiski ei puutunud me kokku. Meie vahel oli mingi seletamatu pinge. Vaatasin maja ümbritsevat põldu ja veidraid loomi, mis seal siblisid. Ja siis sain aru, et olin näinud nendes unenägudes kõiksugu veidrusi, kuid mitte kunagi ühtegi teist inimest peale tema. Kelle nime ma ikka veel ei teadnud. Ning kellel ei olnud selgelt nägu. Mind ei painanud isegi niivõrd hirm, kui lihtsalt seletamatu võõrastus. Ma tahtsin siit minema, ning nagu unenägudes mõnikord juhtub, kasvas mu lihtne tahtmine kiiresti paanikaks.

„Miks sa rabeled?” küsis ta pehme naeratusega minu käest. Ma olin istunud pea liikumatult paigal, miks peaks ta seda minult küsima?

„Ma tunnen, et sa tahad siit minema, aga miks? Kas sulle ei meeldigi siin? Kas ma ei meeldigi sulle?” Ta nägu vahetus esialgu lihtsalt sõbralikult küsivast kurvaks. Ma ootasin viha, aga kurbus oli minu jaoks uus.

„Sa ju ei tea, kuidas aeg siin liigub. Mõnikord on üks minut siin sinu kella jaoks terve öö. Teinekord võid ühe ööga näha terve sajandi und. Miks sa tahad tagasi minna sinna väikesesse majja, mille ümber on nüüd pikka aega talv, kus sa oled üksi ja õnnetu?”. Ta ei vaadanud mulle otsa. Ta näod vilkusid aina kiiremini.

Ohkasin raskelt. „Ma ei tea. Ma saan ju aru, et see siin on ainult unenägu. Ma olen ikkagi lihast ja luust inimene, ma ei saa siin igavesti olla. See ei ole minu koht.”

Ka tema ohkas. Ta mõtles hetke, mõtles teise ja vaatas mind kurvalt. „Ilma sinuta olen ma siin täiesti üksi. Sinu unenäod on need, mis loovad kogu selle maailma. Ilma selleta olen ma lõpmatus pilkases pimeduses, ei näe ega kuule midagi. Kõik mu ümber on külm ja tühi. Palun luba mulle, et sa ei lähe siit kuhugile.”

„Kes sa oled?” Ma olin valmis, et järgmisel hetkel keerdub maailm mu ümber kokku ja ma ärkan oma voodis nagu lingust visatult, higisena ja segaduses.

Ta ainult põrnitses enda ette. Seekord ei vahetunud ta näoilme tabamatu vilksatusena, vaid hakkas värelema. Veider sealjuures oli, et ma ei tundnud hirmu. Siis kui ta rääkima hakkas, oli ta häälel kaja, nagu räägiks palju inimesi korraga.

„Siinsetes külades toodi aastasadu paganlikke ohvreid. Kunagi oli siinses kohas sügav laas, mille südames oli ohvrikivi. Halbadel aegadel, näljahäda või sõja korral valiti külast neitsi, kes toodi siia ohvrikivile. See neitsi pidi jooma metsarohtudest keedetud nõiajooki, mis ta ohvrikivil igavesse unne suigutas. Aga inimhing on visa ja aastasadadega kogunes ohvrikivisse väge ja vimma. Mets on ammu maha raiutud, ja ohvrikivi maa sisse vajunud, kuid ikka on see kokku kogunud kõik naishinged, kes on pidanud une pealt surema. Küll katku või muusse haigusesse, küll kurja käe läbi. Ja siin me oleme vangis, kuni keegi meid unes näeb.”

Kohkusin. Midagi nii hirmsat ei osanud ma isegi ette kujutada. Sellepärast oli tal siis niipalju nägusid olnud. Otsustasin, et tõesti, mind ootas seal majas ees ainult kõledus ja üksindus, miks peaksingi sinna tagasi kiirustama.

See oli mu elu kõige õnnelikum aeg. Elasime aastaid koos siinsamas väikeses majakeses, aastaajad vahetusid, põldudel kasvasid naljakad viljad ja mööda meie õue jooksid veidrad loomad. Jõudsin juba arvata, et see võib lõpmatuseni kesta, kuni kaotasin täielikult ajataju, mis mind tasapisi muretsema pani ja lõpuks pea paanikasse viis. Jah, kes keelab meil unenäos elada terve inimese eluea. Me võiksime ju pealt vaadata, kuidas kihutavad mööda sajad aastad, kuidas tsivilisatsioonid sünnivad, õitsevad ja lagunevad. Kuid mida rohkem aeg edasi läks, seda rohkem hakkasin mõtlema enda keha peale, mis magas ikka veel majas, mille välisukse vahelt tuisk lund esikusse pressis. Hakkasin kartma, et kui ma peagi ei ärka, külmun ma lihtsalt surnuks.

Siis ma tegin saatusliku vea. Ma ütlesin talle, et mul on vaja üles ärgata. Lihtsalt, et süüa, juua ja maja kütta. Ei midagi rohkemat. Lubasin kohe varsti tagasi tulla. Ilmselgelt ei olnud ta selle nõudmise üle õnnelik. Tükk aega mossitas ta sõnatult, kuni lõpuks ütles vaikselt, halvasti varjatud vihaga: „Mine siis. Aga luba, et tuled tagasi.” Lubasin kõige nimel, mille nimel lubada sain ning ärkasingi oma toas.

Olin ärganud vist viimasel kriitilisel hetkel. Jooksin nii kiiresti kui mu kanged jalad suutsid kemmergusse ihuhädasid leevendama. Siis jõudis mulle kohale hirmus janu ja nälg. Alles seejärel sain aru, et mu tuba on külm kui hundilaut ning hakkasin üle keha värisema. Mu sõrmed ei paindunud ja käed värisesid kui üritasin ahju tuld teha, nii et murdsin pea poole toosi tikke, enne kui leek püsima jäi. Mu enesetunne oli kohutav ja läks aina hullemaks. Valutasin üle terve keha, mu pea kumises ja mõtted liikusid nürilt ja laisalt. Raadios räägiti juba uuest aastanumbrist, aga ma ei teadnud, millal ma olin magama heitnud, kuid see tundus olevat juhtunud mitte lihtsalt eelmisel aastal, vaid otsekui eelmises ajastus.

Taavet, tead millega ma ei olnud arvestada osanud, linnalaps nagu ma olen? Kõiksuguste hiirte ja rottidega. Konservid olid kõik muidugi puutumata, kuid kõik makaronid, jahu, tatar ja muu oli mu sahvrist kas ära söödud või söömiseks kõlbmatuks muutunud. Pesin ühe turistieine konservi puhtaks, soojendasin seda pliidil ja mugisin mõnuga soolast ja rasvast liha. Pärast paastu, mida ma ei olnud just vabatahtlikult teinud, maitses see oivaliselt. Kuna olin ärganud enne kukke ja koitu, ning õues oli alles ennelõuna, otsustasin, et pean vaatamata jubedale roidumisele külasse kõndima ning oma toiduvarusid täiendama. Kui ma peaksin veel korra mitmeks päevaks magama jääma, ning näljasemalt kui talvine hunt ärkama, siis tahaksin midagi rohkemat kui soojendatud konservi.

Mu teekond külla oli pikk ja vaevaline. Olin jäänud lodevaks ja nõrgaks, pidin iga paarisaja meetri järelt puhkama, kuid tundsin, kuidas karge talveõhk minusse eluvaimu tagasi tõi. Õnneks oli maas ainult õrn lumekirme ja ma ei pidanud läbi hangede sumpama.

Kõige suurem häda tabas mind aga just siis kui olin poest kõik vajaliku ära ostnud, ning poest välja astudes libastusin trepil õnnetult. Mu jalast käis läbi terav raksatus ning valujutt tahtis silme eest mustaks võtta. Seda pealt näinud sama külamees Ants, kellelt olin õunaveini ostnud, ei kannatanud mingit vastuvaidlemist, ning pakkis mind poolvägisi enda Moskvitši ja sõidutas rajoonihaiglasse. Sealsed arstid tuvastasid mul hüppeliigese nikastuse ja mu jalg paistetas üsna siniseks ja koledaks. Palju rohkem tegi neile muret aga minu üldine seis - nende arust olevat minu puhul näha rasket kehvverelisust, vitamiinipuudust ja alatoitumist. Nad olid lausa nii mures, et keelasid mind koju minemast ning käskisid paariks päevaks haiglasse jääda. Muidugi vaidlesin ma sellele vastu, kinnitades, et kui Ants mind autoga koju viib, saan endaga ise hakkama. Kahjuks päädis mu tiraad sellega, et üritasin otsustavalt püsti tõusta, mu silme ees hakkas virvendama, toetasin kogemata viga saanud jalale ja kukkusin täies pikkuses põrandale pikali. Sellega oli minu edasine saatus määratud, ning mind viidi palatisse, kus olin täiesti üksi. Peale minu olevat kogu haigla peale sünnitusosakonnas üks proua, kes pidi kohe-kohe sünnitama hakkama, rohkem patsiente hetkel sees ei olnud. Õde torkas mulle kanüüli veeni, kinnitas tilguti vooliku, käskis puhata ja jättis mind üksi.

Ma ei saa salata, tundsin ennast tõesti räbalalt. Kuid mitte niivõrd füüsiliselt kui vaimselt. Ma ei olnud sellest vahepeal arugi saanud, kuid olles nüüd tagasi teiste inimeste keskel, sain aru, et vaatamata oma üldisele eraklikule eluviisile, olin teistest inimestest ikkagi puudust tundnud. See nimetu neiu, kellega olin unenägudes aastaid koos veetnud, tundus minu jaoks äkitselt võõras, isegi hirmutav. Otsustasin, et pean oma mõtteid koguma ja veidi aega eemal olema.

Kolm päeva hiljem öeldi mulle, et mu verepilt on jõudsalt paranenud, ning mulle anti viisakalt märku, et võiksin koju minna. Üheks faktoriks oli kindlasti, et puhkenud oli gripihooaeg, ning äkitselt olid arstidel ja õdedel käed-jalad tööd täis.

Otsustasin, et ei ole enda metsamajja naasemiseks valmis. Õnneks olin kaasa võtnud piisavalt raha, ning sõitsin bussiga ema juurde. Bussijaamast koju lonkamine võttis küll tükk aega, kuid hakkama ma sain. Ema oli mind nähes lausa kohkunud. Alles vähe aega tagasi oli ta rõõmustanud, nähes mind maaõhust kosununa ja energilisena, nüüd ma lonkasin ja nägin räsitud välja.

Kaks nädalat läks aega, enne kui ema soostus mind minema laskma. Mu jalg tegi mulle ikka veel käimisel haiget, kuid mitte niipalju, et ma poleks suutnud külast koju kõndida. Kõik need kaks nädalat olin ma pikalt järgi mõelnud ja ka emale kurtnud, et tegelikult ei meeldi mulle seal majas elamine. See olevat ikkagi liiga üksik, liiga tühi ja ka kuidagi vaimu närvutav. Ema kiitis mind aususe eest, teadmata, millist taaka ma varjan, ning pakkus välja, et kuni maja müümiseni või ümber mõtlemiseni võin oma lapsepõlvetuppa tagasi kolida. Ilmselgelt ei maganud ma ei haiglas ega ka emakodus ühtegi ööd rahulikult, kuid ma harjusin sellega uuesti. Mida rohkem ma harjusin, seda võõrastavam tundus mulle ainuüksi mõte pikka aega järjest magada.

Nii otsustasingi minna tagasi sinna majja, pakkida enda asjad ja lahkuda, kuid mitte hüvasti jätmata. Olin turult ostnud endale aparaadi, mida ei olnud elus vajanud - äratuskella. Olin müüjale valetanud, et olen raske unega, ning palunud kõige kõvemat häält tegeva variandi. Otsustasin igaks juhuks kasutada ka Agu Sihvka raamatust meelde jäänud õpetust, ning tõstsin äratuskella suure plekk-kausi sisse, mis pidi plärisemist omakorda võimendama. Ohkasin, ning valmistusin temaga kohtumiseks. Kütsin oma maja üsnagi soojaks, kuid veidral kombel oli mul voodis ikkagi külm, mistõttu tõin endale kapist mitu sooja vatitekki. Suikusin unne.

Nagu kõik varasemad unenäodki, olin taas oma maja juures, kuid esimest korda ilma temata. Otsisin teda, tunde, päevi, võib-olla aastaid. Ajataju kui selline kadus vist koheselt. Kui ma ta lõpuks leidsin, oli ta tusane ja tõre.

„Sa oled nagu kõik teised, tahaksid minu eest ainult põgeneda. Kas ma ei ole siis sinu vastu hea olnud? Hellitanud sind nagu olen osanud? Andnud sulle kõike, mida sa oskaksid tahta?”

Üritasin selgitada, vabandada, end õigustada. Mida rohkem ma seda tegin, seda rohkem hakkasin iseenda pärast kartma - mis saab, kui ma ei ärkagi enam? Mis siis juhtub, kui äratuskell mind ikkagi ei ärata? Mis saab, kui ta ei luba mul siit põgeneda? Ma ei tahtnud talle ka valetada, anda tühje lubadusi. Siiski luges ta minu mõtteid kui lahtist raamatut.

„Ära sa arva, narr mehehakatis, et ma jään su lolli juttu uskuma. Et sa räägid mulle ilusa loo kokku, samal ajal mõeldes, et tahaks siit kiiremini minema. Ära loodagi, et ma lasen sul siit niisama pehku panna. Ma tahtsin sind siin hoida heaga, aga ma ei luba sul siit minema joosta ja mind igaveseks pimedusse ootama jätta, kuni keegi järgmine siia magama heidab. Oi ei, ma ei luba sul siit kuskile minna. Ja selle eest, et sa arvasid, et sa võid mind niimoodi narrida, minu südamega mängida ja siis siit uljalt ja püstipäi minema kõndida, saab su karistus olema otsatu.”

Ma lootsin, et plärisev äratuskell äratab mind. Lootsin, et ta viskab mind unenäost jõhkralt välja. Selle asemel tõusis ta hoopis aeglaselt püsti, lõi käed järsu löögiga laiali, otsekui raskeid kardinaid eest lükates, ning kogu maailm meie ümber muutus. See meenutas teleri ekraani, kui antenn tuulega paigast nõksatab. Maailm jäi otsekui samaks, kuid hüppas paigast, moondus, väändus ja väärastus. Me olime ikka veel minu maja hoovis, kuid muru oli koltunud ja surnud. Puud olid raagus, maja ise muutus lagunenud osmikuks, ning alati taevas ühe koha peal säranud päike langes aeglaselt alla, tuhmus, ning muutus mädakollaseks kuuks. Varjud venisid pikaks, puhus jäine tuul ja mul tõusis kananahk ihule.

Igaühel meist on oma hirmud, suuremad ja väiksemad. Mulle meeldivad ämblikud, kes toanurkadesse võrkusid koovad, aga kardan hirmsasti herilasi. Järgmisel hetkel mõistsin mulle määratud karistust. Mu maja moondus uuesti, seekord hiiglaslikuks herilasepesaks. Sellest lendasid välja inimsuurused herilased, kes lõksutasid oma suuri lõugu ja vehkisid mõõgasuuruste asteldega. Nende sumisev keeris paiskas mind pikali, vöödilised rõvedad kehad tunglesid ja tõuklesid minu kohal, nad torkisid mind oma asteldega, rebisid ja puresid, kiskusid mu riided ja naha puruks, kuid ei tapnud. Lõpuks lohistasid nad mind oma pesasse. Mind näriti aeglaselt, kuid põhjalikult tükkideks ja söödeti võigastele vakladele. Viimane pilt, mis ma nägin, oli kuidas rasvane ja pulbitsev vagel mu silmamuna oma lõugade vahele võttis ja seda kui karamellikommi lutsutas.

Kukkusin pesast välja, olles jälle ühes tükis. Olin iseenda matustel, kirstus. Haua ümber ei olnud ainsat inimest ega lille, ning kirst koos minuga vajus aeglaselt auku. Tuhmi mütsatusega jõudsin põhja. Tahtsin karjuda, kuid ei saanud. Tahtsin kirstukaant pealt lükata, kuid ei saanud sõrmeotsagi liigutada. Kuulsin esimest rabinat. Tahtsin röökida ja rabeleda, kui sain aru, mis toimub. Üksteise järel maandusid labidatäied musta mulda mu kirstule. Need langesid aeglaselt, ent järjekindlalt, tundide kaupa. Kui mind oleks päriselt niimoodi maetud, oleks mullakuhil olnud juba mitme meetri kõrgune, aga selle asemel langes muld selge krabinaga kirstukaanele, nagu oleks see alles esimene labidatäis.

Taas kord kukkusin, kukkusin läbi kirstupõhja ja mulla, seekord röökides ja rabeledes. Olin taas laps. Minu ees seisis kooliarst, suur, pikk ja lai, nägu peas nagu roosa pontšik.

„Ära karda, see väike suts ei tee peaaegu üldse haiget,” ütles ta mulle rahustavalt, samal ajal mu küünarvart vatitupsuga hõõrudes. Nõel tungis õrna torkega mu ihusse, vaatasin, kuidas selle ümber tekkis väike veretäpp. Hoidsin teise käega toolist kinni, ning kartsin veidi. Siis mu süstitav käsi jõnksatas ootamatult ja kostis hele krõpsatus.

„Oioioi kui paha,” kostis kooliarst ja vehkis kätega. „Oioioi, väga väga paha, sa murdsid ju süstlanõela ära.”

Vaatasin enda kätt ja nägin, kuidas nõel mu naha all mööda veeni edasi liikus. Teadsin, et see jõuab varsti mu südamesse välja, üritasin sellest kinni võtta, seda välja pigistada ja kratsida, nutsin ja halisesin nagu väike laps, keda ma selles unenäos olin, et arstitädi mind aitaks, aga tema ainult vehkis kätega ja korrutas enda ette: „Oi kui paha, oioi kui paha.”

Ärkasin oma voodis. Tahtsin suurest kergendusest sügavalt sisse ja välja hingata, ning laubalt higi pühkida. Selle asemel tundsin ennast uuesti nagu selles kirstus, ning taas kord ei saanud ma ennast tolligi liigutada. Pingutasin omast arust meeleheitlikult, kuid isegi sõrmeots ei liikunud. Kuulsin oma voodi peatsi tagant kraapivat ja lohisevat häält. Mu voodi on peatsiga vastu maja otsaseina, kuid see hääl ei saanud tulla väljast, see kostus liiga lähedalt, liiga selgelt.

Vormitu must kogu voogas mu peatsi kõrval seina seest välja, kollased silmad peas hõõgumas, ning tema suur suu oli rohmakalt kinni õmmeldud. See elukas keris ennast mu rinnale istuma, selle ümar, kuid vaevu inimlik pea lähenes aeglaselt mu näole, kuni ta kollased silmad olid minu omadest ainult mõne sentimeetri kaugusel. Nii ta põrnitses mind tükk aega, liigutamata, isegi hingamata. Siis üritas see midagi öelda, kuid õmmeldud suust tuli välja ainult mõminat. Endalegi üllatuseks suutsin talle vastu mõmiseda, nagu oleks ka minu suu kinni õmmeldud. Järgmisel hetkel olin mina see tont, ning jõllitasin omaenda paanikas nägu. Seekord karjusime mõlemad.

Ma ei tea, kaua see kõik kestis. Ma elasin läbi pea kõik õudusunenäod, millest ma kunagi kuulnud olen, ning veel paljusid teisi, mille kirjeldamiseks ei ole vist sõnu olemaski. Ärkasin mitu korda halvatult, vahel oli öö, vahel oli päev, kuid alati läks see uuesti õudusunenäoks üle.

Lõpuks ärkasin päriselt. Oli olnud sulailm, ning minu suureks õnneks tilkus mulle laest jääkülma vett otse krae vahele. Esialgu ei suutnud ma uskuda, et olen oma õudusunenägudest ärganud, aga üle kogu mu keha tuikav valu andis tunnistust, et olin tõesti ärkvel.

Üritasin püsti tõusta, ning seejärel soovisin hetkeks, et oleksin unes surnud. Ma ei tea siiani, kaua ma olin sedasi maganud, kuid selle tagajärjed olid selged, ning üldse mitte ilusad. Ma ei ole kunagi ülekaaluline olnud, aga ma olin lausa luidraks jäänud. Mu kurk kraapis janust, millesarnast ei olnud kunagi ettegi kujutanud. Mu keha katsid võikad lamatised, osalt lihtsalt sinikad, osad juba haavanditeks küpsemas. Mul on piinlik tunnistada, aga ma ei tohi seda detaili välja jätta. Looduse kutse ei olnud mind äratanud ning olin kõik enda ihuhädad voodisse lasknud, ning selle sees püherdanud. Mu alakeha kattis võigas lööve, ning kui mu nina oleks lõhna tundnud ja mu maos oleks veel midagi alles olnud, oleksin kontrollimatult öökima hakanud.

Tahtsin enda jäledast asemest põgeneda, kuid ma olin uskumatult nõrk. Suutsin end voodist põrandale veeretada, roomasin kõigepealt näljakäpukil veeämbrini, ning jõin seisnud vett ahnete sõõmudega. Kolmandale kopsikutäiele segasin suhkrut sekka, et ennast veidigi turgutada. Oleksin selle pingutuse peale peaaegu minestanud, kuid kartsin, et kui teadvuse kaotan, hakkab kogu õudus uuesti peale.

Mõned tunnid hiljem olin suutnud ahju tule süüdata ja värisesin selle ees. Olin end niiske rätikuga hädapäraselt kasinud, kuid kuna toas oli vaevalt paar kraadi üle nulli, kartsin end üleni märjaks teha. Sellest, et ma pool ämbritäit vett otse köögipõrandale ajasin, oli mul täiesti ükskõik, ilmselgelt ei olnud mul jõudu, et ennast saunaga kostitada.

Julgesin esialgu ainult natuke süüa, kuid mu magu ei võtnud sedagi vastu, ning oksendasin kõik uuesti välja. Tasapisi hakkasin siiski toibuma, ning ka toas muutus soojemaks. Sain ennast lõpuks pliidil soojendatud veega iseenda mustusest puhtaks pesta, ning puhastasin oma haavandeid puskariga.

Elektrit ei olnud. Raadio ei hakanud ka taskulambist võetud patareidega tööle. Ka seinal olev kell oli peatunud. Plekk-kausis olnud äratuskell oli ammu end tühjaks plärisenud ja maha käinud. Sula oli vist tulnud ainult korraks, õues lõõtsutas tärkav lumetorm, ning päike oli juba metsa taha vajumas. Mul ei olnud õrna aimu isegi, mis kuu olla võiks. Teadsin, et ilma vett joomata sureb inimene kahe nädalaga, kuid ma olin kogu aja maganud, kui ainevahetus on aeglasem. Äkki olin ma kuu aega maganud? Rohkemgi?

Otsustasin, et pean kõik endaga juhtunu kirja panema, sest mu tervis ei ole seda katsumust hästi üle elanud. Tahan siit iga hinna eest minema saada, kuid suutsin vaevu endale kaevust vett tuua. Plaanin öö otsa puhata ja hommikul uuesti proovida. Loodan, et äkki jääb torm hommikuks järgi, ning jõuan kuidagi külani. Ilmselgelt ei kavatse ma mingil juhul magama jääda. Kardan isegi tugitoolis istuda, selle asemel istun tabureti otsas, lootuses et kui ma peaks tukkuma jääma, kukun lihtsalt taburetilt maha ja ärkan selle peale üles. Mul on sahvris konserve, kui mu magu ainult toitu vastu võtaks. Mul on veel pool pakki kohvi.

Hommik ei ole toonud leevendust. Lumetorm lõgistab aknaid ja kangutab katust, vana maja nagiseb selle käes. Suutsin juba rohkem süüa, kuid mul on lihtsalt paha olla. Kõik mu luud, liigesed, lihased, närvid ja meeled valutavad. Mu organism võitleb iseendaga, olles otsekui teadlik, et ma olen liiga palju maganud, kuid oskab selle lahenduseks välja pakkuda, et ma peaksin ehk veel veidi magama. Ärkvelolek muutub aina raskemaks. Tahan teha endale kanget kohvi, kuid mul on alles jäänud ainult veerand pakki. Kardan, et kui see otsa saab, uinun püstijalapealt. Ma ei tea, kaugele ohvrikivi nõidus ulatub, ning ma ei näe mõtet toa asemel aidas magada proovida.

Ma ei suuda enam. Ma kardan magama jääda, kardan temaga uuesti kohtuda, ning seekord igaveseks unenägudesse lõksu jääda. Olen nüüdseks suutnud kolm ööd ja päeva ärkvel olla, kuid tunnen, et ei jõua varsti enam. Kui tunnen, et ma enam ei suuda ärkvel olla, siis mul on veel üks pudel puskarit. Üritan selle kiiresti ära juua, ning unenägudeta unne kustuda. Proovisin täna uuesti külasse jõuda, kuid õues möllab ikka veel lume- ja lörtsitorm, ma jõudsin oma aiaväravast saja sammu kaugusele, kui tundsin, et minestan. Jõudsin lõpuks neljakäpakil roomates majja tagasi. Kui ma oleks üritanud edasi minna, oleksin kindlasti metsavahel nõrkenud, ning sinnasamasse surnud. Ma loodan, et torm raugeb, kuigi ma tean, et mul ei ole jõudu, et külasse jõuda. Veel rohkem loodan aga väikesele võimalusele, et Veiko, Astrid või mu ema tunnevad minu pärast muret, ning keegi leiab mu siit enne, kui juhtub halvim.

Kallis Taavet. Jätan muu võimaluse puudumisel viimastel päevadel kirjutatud kirja siiasamma köögilauale, et te teaksite, mis minuga siin juhtus. Ma loodan, et kui te mind leiate, olen veel elus, kui aga juhtubki halvim, siis mu viimaseks sooviks jääb, et põletage see maja maha. Ma tõesti ei taha, et keegi teine peaks veel sellise needuse all siin kannatama. Võib-olla on selle jaoks mõni parem lahendus, kuid ma palun sul kindla peale välja minna.

***

Politseinik ei pidanud ust isegi maha murdma, see ei olnud lukus. Jäljed, õigemini nende täielik puudumine ümber maja tähendas, et keegi ei olnud selle ümber liikunud nädalaid, kui isegi mitte kuid. Kodaniku lähedased ei olnud temast juba tükk aega midagi kuulnud. Niigi erakliku eluviisiga noormehe kohta ei olnud see midagi ebatavalist, kuid nüüdseks oli vaikus kestnud juba liialt kaua. Majja astunud politseinikku tervitas trööstitu pilt. Majas ei olnud soojem kui õues, esikusse ja kööki oli hakanud tekkima esimene tolmukiht. Toas valitsevad miinuskraadid tähendasid ka, et majas haises ainult õrnalt surma järele. Politseinik leidis otsitava tagatoast, kus see voodis, suure tekikuhja all lamas. Politseinik tõmbas lähemalt uurimiseks surnult tekid pealt, ning teda tervitas võigas vaatepilt. Noormees oli kokku kuivanud, puhas luu ja nahk, silmad koobastesse vajunud, ning pooled juuksed välja langenud. Õnneks ei olnud surnukeha veel lagunema hakanud, kuid oli näha, et ta oli kõik oma viimased ihuhädad otse voodisse tühjendanud. Politseinik ei tahtnud mõelda, kaua too võis niimoodi siin juba lebada.

Köögilaual lebas ümbrik. See oli kergelt kortsunud ja ümbrik oli ka märjaks saanud. Siiski oli kiri selle sees loetav. Aeglaselt ja rahulikult luges politseinik selle läbi, ning mõtiskles peas raporti üle, mida ta pidi koostama. Noor mees oli maale kolinud, siin hulluks läinud, unenägudes veidrat naist nägema hakanud, ning lõpuks tõenäoliselt une pealt surnud.

Tagant toast kostus vaevukuuldav õrn krabin. Politseiniku treening oli kiirem kui ta mõistus, ning käsi haaras relvakabast. Siis jõudis mõistus järele, ning haare lõtvus. Ta oli majas üksi selle surnud unenägudes seiklejaga. Igaks juhuks tõusis ta püsti ja otsustas surnukehale veel korra pilgu peale heita.

Surnu ei lebanud enam samas asendis, kuhu ta oli jäänud. See peaaegu mumifitseerunud jäänus, sinakashall nahk kontidelt lotendamas, oli lükanud ühe oma luidra jala teki ala. Politseinik ei olnud surnukeha isegi pikemalt kontrollima vaevunud, see nägi ka mitme meetri kauguselt ilmselgelt surnud välja. Järgmisel hetkel liigutas surnuks peetu end uuesti vaevumärgatavalt. Aeglaselt. Jõuetult. Täiesti mitteteadlikult

Ta magas ning tahtis endale tekki peale tõmmata.

Järjejutt: Tagalas on alati soe (Laura Loolaid)

6. Sünteesiahelad

Tagalatehnik Tikuta ja ülem Haiku avasid tagalaroomuki lüüsides kiivriventiile ning kopsisid üksteise võidu mundritelt lund maha. Kuigi kaht roomukit lahutas vaevalt mõnikümmend sammu ja pajukiringilt naasev laopealik Karilatsi kahlas otse nende ees, kogunes vöökõrgustest hangedest läbiminekul üksjagu ka varustusele.

Enne ületulekut olid nad veel meedikute nurgakesest läbi põiganud - ülem selleks, et peameedik Okanoga juhtimis- ja teavitusküsimustes kokku leppida; Tikuta selleks, et end ametlikult nende hoole alt välja arvata. Uinakust äratatud peameedik plõksas endale silmagi pilgutamata dosaatorist virgutusaineid kaela; seni, kui ülem talle vahetut tegevuskava selgitas, jõudis ta diagnostikatahvli sidejätked Tikuta mundriga ühendada, kiirkontrolli teostada, käelahasesse mundri vahendusel rea elektri-impulsse suunata ja Tikutale sortsu kunstnahka laubale pritsida. Siis kõlas teine plõks ja veel enne, kui nad vahekäiku jõudsid, kostis selja tagant juba ühtlast norinat.

Lumelasu lüüsidesse maha jätnud, suundusid nad tagalakontorisse, mis täitis siin staabi aset. Ka muus osas mõjusid kummagi roomuki esiotsad kui üksteise äraspidised peegeldused - ametiruumid masinajuhtimiskeskuse ja paarikohaliste magalate taga; meediku-uru asemel täitis kontoritagust ruumi siin köögimoodul.

Nende ees tõtanud laopealik Karilatsi võttis kontoris lõpuks hoo maha. Ta embas Tikutat põgusalt, vahetas ülemaga paar sõna ja suundus tagasi vaatamata magalate poole. Kostis veel mundri pesassepaneku sisinat, siis kolksus vaheluuk ja kõik jäi vaikseks.

“Nojah.” Tikuta osutas ümbrusele. “Et siis tere tulemast tagalasse. Tahad ka sõidu ajaks mundri maha ajada?”

“Ei-ei. Ma ei oska ilma täisvarustuseta istuda ega astuda.”

“Pidev valmisolek. Mõistan.” Tikuta oli tõesti ülemat vähem-kui-täisvarustuses näinud ainult saunapäeval - ja tolgi hetkel olid juhtimisvolitused tegelikult veel peameediku valduses. “Siiapoole.” Ta astus köögimoodulisse, samal ajal käiseterminali sidepiiranguid toksides.

“Või et teie masina rahvas ei olegi täielikult informeeritud?” Ülem järgnes talle, kummardudes läbi madala ukseava. “Ma sain aru et…”

Tikuta raputas pead. “Operaatorid teavad ainult osaliselt. Aga... ma rohkem sellepärast, et ma ise kogemata midagi laiemale ringile ei edastaks.”

“Kogemata või “kogemata”?”

“Heh. Ega ta kerge ole…” Tikuta juhatas ülema kitsukese laua otsa istuma. “Eks ma saan aru - tundlik teave, kokkulepped, strateegiad… Aga - mis sa üksteise töö kohta ütlesidki - kas kogu üksus ei töötaks paremini kokku, kui meile oleks eesmärgid ja asjad kõigile ühtemoodi lahti  seletatud?”

“Ma olen tegelikult ma sama meelt,” tunnistas ülem. “Missiooni salajas hoidmine on  korraldaja… tellija… kolmanda osapoole seatud tingimus. Põhjust ma ei tea.”

“Aga mida sa sellest “tööandjast” tead?”

Ülem laiutas käsi. “Igatahes ka asunduste ühendkogu esindajad olid veendunud, et salatsemine on vajalik... põhjendatud. Nii saadi lõpuks vabatahtlike juhtidega kokkuleppele - ja siin me siis nüüd oleme.”

“Jah…”

Nohisedes kaevus kumbki omaenda mõtetesse.

Mõne aja pärast ülem köhatas. “Sa mainisid ennist mingit sünteesi...”

Tikuta elavnes. “Just!” Ta avas kuivatikapsli ja tõstis sealt kavalal ilmel välja tüseda põlvekõrguse püti, mille ülemist kolmandikku kattis tihe mustjastuhm materjal.

Ka ülema nägu tõmbus naerule. “Kas mu vanad silmad petavad, või on see tõesti grafeenkurn?”

“Ei peta ühti.” Tikuta püüdis püti ülaosa maha keerata, kuid liikumatud sõrmed, mille kohmakust munder veelgi võimendas, jäid haaramisel hätta.

“Las ma proovin.” Ülem takseeris anumat mitmelt poolt. “Kuidas ta käiski... sõelaosa siit lahti, siit keeran vaheklapi kinni... ja siit laseme saaduse purki.”

“Sa oleksid seda nagu varemgi teinud.”

“Noneh! Omal ajal oli meil Rautupu pardal ka varuosadest väike puskarisemu kokku pandud. Polnud teab mis ilus, aga töötas! Sellega siin ei anna muidugi võrrelda…”

“Eks jah, meil on sihtotstarbelised jupid kohe kaasas. Tagala kirjutamata seadus - pikemal retkel tuleb hiljemalt poole tee peal sünteesid käima panna.” Tikuta sobras seinalaekas ja tõi välja kaks pindpinevus-topsikut. “Me muidugi panime algusest peale süsivesikujääke kõrvale. Esimene partii on praegu grafeeni all aurutamisel, järgmised ühikud katusel külmutuses...”

“Vaat siis!” Ülem muheles. “Terve käsuahel, millest mina midagi ei tea.”

“Teavad need, kellel on vaja teada!” Naerdes seadis Tikuta topsid pütikese väljalasketoru alla. “Nii et palju õnne -  käesolevaga oled äravalitute ringi arvatud! Aga nüüd - paluks siis volitatud isikute hinnangut. Ei tea ju kas kõlbab üldse…”

Nad noogutasid teineteisele ja luristasid topsid tühjaks.

“Kuidas maitseb?”

“Hmm…” Ülem pilgutas vesiseks tõmbunud silmi ja hingas sügavalt sisse. “Vaata, see on niisugune strateegilise tähtsusega küsimus… Ei tohi ülejala otsustada. Ma tunneksin siin nagu kerget kopituse mekki - või kuidas? Ma arvan, et põhjendatud otsuse langetamiseks on vaja veel asitõendeid.”

“Jaa,” kiitis Tikuta takka. “Strateegilistes küsimustes tuleb asitõendid hoolega läbi kaaluda. Palun.”

Pärast kolmandat tühjendamist pani ülem topsi käest. “Jah. Ma arvan, et selline saadus kulub kogu üksusele ära. Millal teil see esimene partii võiks päris valmis olla?”

Tikuta piilus teiste kuivatite näitusid. “Viiskümmend kilosekundit? Kuus? Jah, kuuskümmend.”

“Sellisel juhul on mul tagalale ettepanek. Ülejärgmise vahetuse lõppu kavandame pikema peatuse. Saadan võitlejad natukeseks maastikule tuulutama ja pärast toimub ühine söögikord. Siis jagame seda, hm, nestet kõigile.”

“Saagu nii!”

Tikuta teatraalse viipe katkestas teele ette jäänud joogitops. “Oih…” Ta kummardus laua alla. Topsi leidis ta kohe kätte, kuid veel üks asi püüdis hämaras ta pilku: seinapaneelide vahelt immitses rohekas helendav nõre. “Huvitav-huvitav!” Tikuta ajas end püsti. “Niisugust produkti ei ole meil küll ette nähtud. Parem küsin ekspertarvamust.”

Ülem kummardus samuti vaatama. “Ma ütleksin...”

“Ei, ei, mitte sina.” Tikuta toksis terminali. “Kutsume erialaspetsialistid - nagu peab.” Poolpehmel keelel teadustas ta roomuki sisekanalisse: “Hõi, taibud - kes teil seal kuuldel on… samune, et tulge kööki. Võtke välimääraja ka kaasa.”

Varsti naksatas köögiluuk ja biotehnik piilus lõbusalt lehvitades sisse. “Oi, kes on tagasi tööpostile lubatud! Kuulsin, et kaitsesid võõrsil tagala au.” Ta koputas sõrmega kulmu pihta. “Väga dekoratiivne.”

Tikuta itsitas. “Parem ikka kui liblikatiivaga punaseid põski joonistada!”

“Äh, see oli ainult üks kord…” Biotehnik nuhutas õhku. “No kuulge. Võsa-etanooli tunnen ma ilma määrajata ka ära!”

“Jajah, ma üritan siin staabilt missioonisaladusi välja joota.”

“Ja kuidas edeneb?”

“Sitasti. Nad ei teagi meist palju rohkem.”

Jutu vahele oli Tikuta jõudnud kolmanda topsi lauale seada ja täis nõristada. “Aga! Kuidas oleks alustuseks väikese eksperimendiga?”

“Olgu pealegi - teaduse nimel!” Biotehnik rüüpas uudishimulikult mekutades tulivett, näol vaheldumas rõõmus uudishimu ja analüütilised krimpsutused. Lõpuks ta neelatas, kaneelikarva põsed kerkivast punast hõõgvel ja silmad vesised. “Huh! Võimas. Aga ühe sammu peate küll tootmisprotsessile juurde lisama.” Ta koputas vastu grafeenkurna. “See aurutab vee välja, aga kõik puskariõlid jäävad alles. Peate saaduse ära filtreerima - vaja on sellist materjali, mis sodi kinni võtaks.”

“Nagu näiteks?”

“Oh, ma nii käigu pealt…”

“Meie omal ajal valasime läbi leivakaku.” Ülem muheles. “Iseasi, kui palju sest abi oli.”

“Tõesti, tihkem kakuke, puuvili... ma pean mõtlema.” Biotehnik toksis kiiruga mõned märkmed. “Saatsin meile laborisse selle kohta ülesande. Aga nüüd - milles tegelikult küsimus on?”

“Näe, seal laua all.”

Biotehnik laskus põrandale. “Vaatame siis, mis meil siin vohab.” Ta kraapas paraja vahemaa tagant proovid ja pistis need järgemööda välimäärajasse.

“Bos roseus aromaticus!” kuulutas ta varsti võidukalt. “Tunnistage üles - kus me seda lihakarja siis peidame?”

“Pajukitaskus!” Tikuta turtsus naerda. “Minu viimase vahetuse ajal olid vinnutatud bora-ribad menüüs küll... Mine sa võta kinni, kes meil see kõige hullem pudrulõug on.”

Biotehnik noogutas innukalt. “Jajaa, kõik oleme konkurentsis. Näiteks siin nurgas on Locusta hypermigratoria suavis ja Saccharina robusta ekuranae - eksole, vetikalehte keeratud ritsikat mekkisin ma isegi...”

Välimääraja tabloo vilkus sedamööda, kuidas kõik proovid läbi keriti.

“Ahaa! Käes va tundmatu reisija - Thermotoga novopetrophila nitens!” Biotehniku nägu säras siirast avastamisrõõmust ja ta kummutas võidukalt ülema pakutud puskaritopsi.

“Terma-misasi?”

“Thermotoga. Meie soolajärve-sõbrad,” seletas biotehnik. “Nad on mingil moel pardale saanud ja eks otsivad nüüd sooja kohta.”

Tikuta võpatas. Muude sündmuste käigus olid saunapäeva-aegsed sekeldused tal hoopis meelest läinud. Kuidas ta küll ei taibanud, et soojalembesed rändurid võivad puhastustsükli üle elada ja masinat mööda laiali levida?

“Eh… Kas me neid kuidagi enda hüveks ära ei saaks kasutada?”

“Vaatame.” Biotehnik kaevus välimääraja andmestikku. “Rakendused… kivimid, atmosfäär… maasarnastus… Oi! Siin ütleb, et nad mitte ainult ei otsi sooja, teatud tingimustel nad ka toodavad sooja.”

“Ja see on halb?”

“Kuidas võtta. Pikas perspektiivis on see väga kasulik, eriti kui sul on vastavalt kohandatud aparatuur…”

“Aga meie apra...aa-paratuur ei ole hetkel vastavalt kohandatud,” lõpetas Tikuta.

“Jah, meie süsteemid on hoopis teistele kultuuridele üles ehitatud. Ma kardan, et kui need… kivisöödikud siin väga vabalt vohama hakkavad, siis nad teevad meie kohalikel ümbertöötlejatel  jalgealuse õige tuliseks.”

“Mida teil olukorra korrigeerimiseks vaja on?” Ülem oli hakanud märkmeid tegema.

“Proove võtta ja mudeleid läbi mängida saame kohe käigu pealt. Aga kui tahaksime roomuki sisefloorat reguleerida - ükskõik mis suunas, siis on vaja korralikku peatust.” Biotehnik toksis ülemaga võidu märkmeid ja käsklusi. “Minu arvates oleks kõige optimaalsem lahendus oleks sihtpunktini välja vedada ja seal rahulikult uued kooslused üles ehitada.”

“Ja praegu?”

“Praegu jätkame andmete kogumist.”

***

Tagalaroomuki telklaienduses tehti viimaseid ettevalmistusi suuremaks ühiseks söögikorraks. Läikimalöödud kuumajoogi-ankur kiirgas igasse kanti hullutavaid kofeiini-aurusid ja  pajukivalikus uhkeldasid rammusamad lihapalad kõrvu mesise ritsika ja mitut sorti marjamaiusega. Laopealik Karilatsi vooris kuklilaadungitega roomuki vahet ja Tagalatehnik Tikuta tõstis toidukorra peakangelast - tüsedat puskariankrut paremat kohta otsides siia-sinna, kord nähtavamale, kord jälle silma alt ära.

Kroonik ja geo- ning biotehnik olid juba platsis ning veeretasid ootusärevuses vaikselt juttu; üksteise järel tilkusid kohale masinaoperaatorid, ülem ja peameedik aga varjasid end esialgu tagalaroomukis.

Iga hetk pidid jalgsiretkelt tagasi saabuma võitlejad koos abimeedikutega. Erandkorras olid maastikule välja saadetud mõlemad paarisrusikad korraga, üks madalamaks jäänud mägede, teine tasandiku viimaste järveviirgude poole - maastiku- ja ökoluurele, nagu ametlik ülesanne ette nägi.

“Soolika” välislüüsidest kostiski kobinat. Tikuta jõudis puskarinõu veel toidukonteineri tiiva alla peitu tõsta, kui juba hakkas võitlejaid paarikaupa telki pudenema.

Rahvas ei olnud kuigi jutukas ja kui kiivreid lahti ja maha võeti, märkas Tikuta mitmete nägudel tohterdatud kriime ja sinikaid; noorvõitlejate Võnnu ja Misso heleroosasid näolappe aga ehtisid ühtmoodi punaseks paistetanud ninad. Tikuta pilk liikus tahtmatult nurka, kus seisis operaator Sonora - see pilgutas talle silma ja noogutas rahulolevalt, punane habemetutt sõjakalt turris.

Pinev meeleolu hajus niipea, kui sisse astus võitleja Kubeba. “Tervitused tagalale!” hüüdis ta juba ukselt ja tiris endaga kaasa noorvõitleja Kundat, kes midagi pihkude vahel peitis.

“Tere jah” hüüdis Tikuta vastu. “Aga miks nii puhas? Ma mõtlesin, et teid ikka päriselt õue saadeti.”

“Äh, siin on lund ainult poolde säärde. Isegi taimestikku sai näha. Jumbu, näita ette.”

Kubeba julgustamisel sammus Kunda teadurite nurgakesse ja ulatas neile hallika krimpsus lehepusa, mis vaimustushüüetega vastu võeti.

Selgus, et ka teised võitlejad ei tulnud maastikult tühjade kätega: noorvõitlejad-punaninad nihkusid ebalevalt toidukonteinerite poole, altkulmu Tikuta pilku püüdes, selja taga kõlkumas hallikas paljujalgne pundar.

“Samune et… Me tõime… Ee… Meie, tähendab tagalale,” kokutasid nad kordamööda. “Varude täiendamiseks…”

“Värsket liha tõime!” Noorvõitleja Misso tõstis kandami üles - puntra moodustasid tosinkond sabapidi kokkuseotud loomakorjust. Iga käsivarrejämedust isendit kattis tihke soomuskarv ja kui jämedad päntajalad välja arvata, meenutasid nad kaugelt vaadates tüsedaid vorste.

“Ahsoo. Jah, väga kenad, misnadongi…”

“Frigorad!” hüüdis biotehnik eemalt.

“Just. Väga kenad frigorad.”

“Me leidsime lume alt urud,” seletas Misso julgemalt. “Suurem osa pani mägede poole ajama, aga ühe pesakonna saime kätte. Näh!” Ta ulatas kogu puntra Tikutale.

Tikuta noogutas nii sõbralikult kui suutis - ja sirutas automaatselt vastuvõtmiseks poolkange vasaku käe.

Võitlejad kohmetusid ja jäid punastades kohale tammuma.

Piinlikkuse hajutas kohaletõtanud kroonik. Ta tõstis ühe korjuse sabapidi õhku ja tähendas seda takseerides rõõmsalt: “neli tömpi jalga, kaks kikki kõrva, toluloluke veel taga ka. Jaa, selle kõhutäiega sobib juba sõtta minna!”

“Et sul ka kõigist neist ütlemistest villand ei saa!” Pealik Dottir astus julgustuseks oma hoolealuste selja taha.

“Ma ei saa teisiti.” Kroonik kummardas viisakalt. “Kõike meeles pidada - see on ju minu töö.”

Kui üksuse ainevahetuslikud vajadused olid ära lahendatud, tõstis Tikuta joogiankru nähtavale kohale. “Palun nüüd kõiki siiapoole. Meil on täna pisut täiendatud menüü.”

Ta korkis ankru lahti, lehvitas puskarilõhnad telgis liikvele ja järgis uhkusega, kuidas kolleegid seepeale kõhevile läksid. Virn värskelt prinditud pisitopsikuid juba ootas konteineri varjus. Tikuta valas joogi välja ning jagas järjekorda kogunenud kaaslastele.

Korraks vaatasid kõik ülema poole - see tõstis oma topsi tervituseks - ning kummutasid joogi korraga kõrisse.

“Uih-mariia!” Operaator Tuikene raputas turtsudes pead ja sirutas siis kohe uue täie järele. “Vala õkva tõne klähv kah!”

Tikuta valas talle ja teistelegi heldelt - seekord ei olnud teeleasumisega kiiret ja pärast söömaaega oli ette nähtud ühine puhkus.

Sedamööda, kuidas joogiankur kergenes, läksid üksuslaste keelepaelad vallale. Kõhklematult kiruti maid ja taevaid ning ülaltpoolt tulnud otsuseid.

“Miks meie poleks võinud Mammutiga välja tulla…” õhati vanemate võitlejate ringis. “Kolmas ja Neljas ja Kümnes läksid Mammutitega, võitlejad ja tagala ja kõik...”

Abimeedik Uigurskil oli kohe vastus varuks. “Kolmas ja Neljas ja Kümnes läksid, noh, mööda lauskmaad. Aga meie, noh, ronime siin üle mägede ja, noh, järvede. Mammut oleks, noh, ammugi kuskil sees või, noh, vahel kinni.”

“Jah, ei maksa hädaldada midagi,” lisas võitleja-tedretähn, silmad rõõmsalt kilamas. “Kuues läks üleüldsegi jalgsi - võitlejad ja tagala ja kõik. Kõnduritest midagi raskemat koosseisus polegi.“

“Aga kuidas nad sedasi oma sidemajaka kohale saavad?”

“Neil ongi ta väiksem - mägedes kasutamiseks. Ja nad võtsid päris lõpuni juppideks lahti ja igaüks tassib. Neil on muidugi kõrgema taseme mundrid ka - kõigil põtkurid sees, edasijõudnud tervisetugi…”

“Ja kust sina seda nii täpselt tead?”

“Ma pidin ka peaaegu kuuendaga minema, aga siis mõtlesin ümber.”

“Õige kah. Kuuenda omad on sihukesed… väheke pöörased,” pobises juttu pealt kuulanud Võnnu õlgu võdistades.

Tikuta ulatas noorvõitlejale teetassi, ise näoilmet tõsiseks sundides.

Tedretähn-Nyota, kes poiste järel sabas seisis, surus samuti muiet maha. “Mulle tundub, et meie vahvad noorvõitlejad ei tea, kes Kuuenda ülem on.”

“Mulle tundub ka.” Tikuta peitis itsituse krae vahele.

Noorvõitlejad lürpisid pahaaimamatult teed, kuni märkasid naiste põnevil pilke.

“No kes siis?” ei pidanud noorvõitleja Misso enam vastu.

“Väike Haiku,” sosistas Tedretähn.

Ta noogutas rahulolevalt, kui noorvõitlejad üksteise võidu läkastama kukkusid. Kahvatades vaatasid mõlemad ülema poole. See süvenes eemal taimestikunäidise vaatlemisse, ega andnud millegagi märku, et vestlus temani oleks jõudnud.

“Teete nalja?”

“Eks te küsige Vana Haiku käest järele!”

Tikuta ja Nyota jälgisid põnevusega, kuidas võidu punastavad noorvõitlejad ülema juurde vudisid.

“Palun luba pöörduda,” vuristas Võnnu esivanemate pruuki jäljendades.

Ülem noogutas heatahtlikult. “Aga palun.”

“Meil siin, ee, tekkis küsimus, et… Kas vastab tõele, et kuuendat maastikuüksust juhatab teie tütar?”

“Vastab tõele.” Naerukurrud ülema silmade ümber tuksatasid vaevumärgatavalt. “Samuti vastab tõele, et kuues üksus on tõesti väheke pöörased. Mina soovitaksin teil pigem meie seltsi jääda.”

Sellal kui teinegi puskariankur kohale toodi ja kõik olid ametis teiste üksuste, vabatahtlike vanematekogu ja varustusekontori tagarääkimisega, otsustas Tikuta noorvõitlejate toodud jahisaaki lähemalt uurida. Ta koukis mundritaskust välitöötlus-aluse ja tõmbas ühe väiksema frigora sellele sirgu. Looma vorstjas kere sirgus üllatavalt pikaks - ta sabajuurikas ning lühike koon mahtusid vaevalt alusele. Tikuta kobas reiehoidikust terava noa, sättis selle harjutamiseks paremasse kätte ning sorkis prooviks looma kõhualust. Leidnud aluskarva seest õrnema punkti, lükkas ta tera jõnksuga nahast läbi ja lõhestas kõhualuse mõlemat pidi - lõualuust sabaaluseni. Selgroogu saapaga paigal hoides roobitses ta sisikonna töötlusalusele. “Mis pärakunn…”

Hämaras nurgas levis kuumaveebakterite rohev kuma, mida imbus nii frigora soolikaseintest kui nahaalustest rasvamügaratest.

“Ohoo, mis sina leidsid!” Biotehnik tõttas ligi, mundrile istutatud välimääraja tegevusvalmilt plinkimas. Ta asus innukalt helendavas sisikonnas sorkima.

Varsti kõlasid välimääraja tulemipiiksud ja biotehnik noogutas rahulolevalt. “Jajaa, ikka seesama - Thermotoga novopetrophila nitens. Paistab, et meie neljajalgsed sõbrad teevad endale niiviisi talvel sooja.”

“Ja mis nad suvel teevad? Kas palavaks ei lähe?”

“Hm, hea küsimus. Neid peaks põhjalikult jälgima ja uurima ja…” Biotehnik kargas püsti, endal suu kõrvuni. “Kuule! Viime kogu selle krempli õige laborisse! Jaa-jaa! Ma uurin mittekulinaarsed osad kohe läbi. Saame äkki masina süsteemide jaoks ka midagi kasulikku teada…”

Tikuta kaalus ettepanekut. Kui selle lumeurglase soolikad tõesti roomuki aineringlust parandada aitaksid…

“Hästi.” Ta heitis kordamööda pilgu lõhkilõigatud loomakesele ja roomukiluugi ette kogunenud inimsummale. “ Aga lähme õue kaudu, on rahulikum.” Ta sulges näokatte ja tõstis töötlusaluse maast.

Biotehnik noogutas, seadis samuti kiivri tööasendisse, haaras teised loomakorjused ja tõttas ees ust avama.

Läbi krudiseva lume roomuki saba poole sammudes märkasid nad juba eemalt tuttavlikult kumavat rohekat kriipsu.

“Kas sa näe!” hüüdis biotehnik otsekanalisse. “Sõbrakesed siia ka välja jõudnud!” Ta heitis frigora-puntra üle õla ja kükitas kerepaneeli vahelt immitsevat helendust lähemalt uurima.

Tikutale meenusid operaatorite askeldused pooletee-peatuse ajal. “Seal paneeli taga on energiaplokk… Kuidas nad sinna said?”

“Läksid sooja peale?” pakkus biotehnik. “Uurime…” Ta oli juba jõudnud proovikaabitsa välja tõmmata ja urgitses sellega paneeli serva all.

Tikuta vaimusilma kerkis teinegi pilt: vana Petroskoi kiudkiti-pihustiga, kerekriimud, parandustööd… “Oota!” Ta pani kandami maha. “Sinna sõitis laskumisel teine masin otsa. Äkki lekib midagi...” Tikuta haaras biotehnikul randmest, et teda eemale tõmmata. “Ära-”

Edasi toimus kõik kiiremini, kui Tikuta meeled vastu võtsid.

Helendav kriips paisus lahtiseks lõheks ja lõhe haigutavaks avaks. Mustendavat kereõõnsust täitis korraga helekuldne lõõm ja möirgav jõud paiskas nad pikali.

Ta kiivrit täitis kõikvõimalike signaalide kakofoonia. Erinevad mundrisüsteemid vilgutasid üksteise võidu teateid ja hoiatusi ning kuskilt kostis ühtlast undamist.

Tikuta veeretas end kõhuli ja üritas ringi vaadata. Analoogvaadet segas tume puru visiiri välisküljel, kuid termopildil paistis tõrgete ja moonutuste vahel inimsuurune heledam kogu.

Ta ajas end käpuli ning liikus poolkobamisi läbi lume.

Lähemale jõudes nägi ta inimkogu ka termopildita. Biotehnik lebas küljetsi kesk helendavaid pritsmeid ja tahmapihu ning ta munder protesteeris valju undamisega kõigi hädaohtude ning häirete vastu.

Tikuta hõõrus peotäie lund visiirile ja nägi nüüd, miks teine munder sellist hädakisa tegi.

Miski oli tüki kiivrit ära lõiganud, viies kaasa ka pool põske ja vasaku kõrva. Külma käes aurava veriliha vahelt pärlendasid tagumised hambad ning roosatas tasaseks rihveldatud silmakoopa-kaar. Mustavast tühimikust seal, kus oleks pidanud paiknema mundri õlapaneel, pritsis aga saastunud lumele rütmiliselt soe tume juga.

Tikuta ei mäletanud, kuidas ta oma mundri lahti tehtud ja välja poetud sai.

Ta teadis vaid, et hetk hiljem põlvitas ta pesuväel lumes, pakane hingekõri marrastamas, ja sukeldus paljakäsi biotehniku kuumavasse kraevahesse.

Ta sõrmed rändasid ligedal nahal, mööda sitkest ihulõimest, mööda luistest teravikest, sooja tukse kannul...

Leidnud pungitava sooneotsa, tõmbusid ta käed kui iseenesest kramplikku haardesse.

“Meedik,” kähistas ta sihitult tühja talveõhku, “meedik välja.”

Lumel krudisesid jooksusammud ja aurus vehklesid valgusvihud. Kuskilt õige lähedalt kostus moonutatud kõnekatkeid.

“Häire tuleb väljast.”

“Mitu?”

“Kaks mundrit.”

“Leidsin - siia!”

“Kontrollige…”

“Kuklatugi... terve…”

“Süsteemid -”

“Fikseerin…”

“Valmistuge… avariilüüs...”

Tikuta nägi selgesti, et siinsamas tegutsevad inimesed, kuid ei taibanud ikka, kust tulid nende hääled.

Teda sikutati õrnalt küünarnukist.

“Lase lahti.” Summutatud hääl kostis õige lähedalt.

Tikuta vaatas - ta enda munder lebas lahtiselt vaid sammu kaugusel.

“Kuuled? Võid, noh, lahti lasta,” kostis sealt jälle.

Tikuta paotas sõrmi ja lasi end eemale tõmmata.

Kohe sulgusid ta kere ümber kõndurihaaratsid ja ta kerkis “gorilla” turjale istuma.

“Ma saan ise ka kõnnitud." Iga sõna jäi härmatisena õhku rippuma.

“Ei kuule, noh!” pragises välis-vajuhääldi ja kõndur liikus suurte sammudega võitlejate roomuki poole.

Ülalt paistis täies hävinguilus kogu roomukitevaheline plats - kitsas nõgikoonus, mis algas tagalaroomuki neljandast jätkest ja hajus teise masina saba taga; laialipillutatud reaktsioonikettad; lõhkirebitud orgaanikapaakidest väljavalgunud sisu, mis oli oma teel kõik helekuldsed leegid lämmatanud ja mille rohekas hõõgus nüüd jahtudes tuhmus…

Nagu väljalastud frigora-soolikad, mõtles Tikuta. Õnnetu pesakond ise oli oma teekonna lõpetanud kaugel roomukite-tagusel väljal, kuhu lahtikistud kerekild nad lennutas.

Võitlejate roomuki angaaris tõstis abimeedik Uigurski ta kastile istuma ja ronis ise kõndurist välja, kiirsoojendus-ülikond näpus.

“Kähku - pesu maha, enne kui ta, noh, sind ka maha jahutab.”

Tikuta hakkas kohmetanud sõrmedega külmunud kärgpesu ühendusi kobama ja põrandale pudenes poolkülmunud verekamakaid.

Uigurski tuli talle appi. “Kisu kõik niisama maha, noh. Niikuinii ei saa enam kasutada. Noh, ja nüüd astu siia sisse.”

Kui ta pehmesse soojendusülikonda poetud sai, suunas Uigurski ta uuesti kasti otsa ja asus pead vangutades verelasu puhastama. “Jälle oled omal käed ära rüüstanud - laseks, noh, ühelgi ära paraneda…”

“P-pole…” Sõnad ei tahtnud kangete lõuapärade vahelt välja tulla.

“Ah pole tähtis? Tagala tervis on, noh, strateegiline vara!” Uigurski jätkas vanema venna kombel hurjutamist. “Kes see oli, kellele pidi, noh, algõppe ajal uusi sõrmi kasvatama, ah? Tähele peab panema ja, noh, ette vaatama. Muidu...”

“Pole minu veri,” sai Tikuta lõpuks hammaste plaginal öeldud.

Uigurski jätkas nohinal puhastamist, kuni võis oma silmaga veenduda, et kõik tõesti omal kohal on. “Nüüd need kätte.” Ta näitas paari pehmeid labakuid soojendusülikonna küljes. “Ja siis pole, noh, muud, kui taastumistuppa minek.”

“Jälle?” Tikuta püüdis lõdisemist varjata. “Aga mul pole ju midagi viga!”

“Väga võimalik. Aga, noh, kõigepealt peab sind üles soojendama. Ja uut varustust on vaja. Ma korraldan - pärast, noh.”

Roomuki pikikäigust kostsid sammud ja Uigurski viipas kellelegi. “Siiapoole, võitleja Nyota.”

Tikuta küsiva pilgu peale seletas ta: “Vabatahtlik abiline, noh. Jääb seltsiks ja hoiab, noh, silma ka peal. Ma pean nüüd välja valvesse minema. Palju, noh, segadust.”

Tedretähn-Nyota valvsa pilgu all jõuti peagi võitlejate roomuki esiotsa.

Meedikumooduli uksel võttis neid vastu värske naha kõrbehõng ja veel hulk tundmatuid, steriilseid lõhnu. Igasse nurka tungis hele valgus traumalaborist, kuhu biotehnik vahepeal toodud oli.

Ta mundrit kattis peen tahmakirme, mida siin-seal katkestasid sulalume-jutid ja bakterimassi pritsmed. Kõik kahjustatud komponendid olid eemaldatud, kuid surisevad-sahisevad-naksuvad-vilkuvad diagnostika- ja aktiivtoe liidesed jooksid otse mundri tervema osa külge.

Poolt pead ja kaela katsid paksu kihina “millimallikad” - läbipaistva biogeeli pakid - ja ta käsi oli õlast saadik tumedasse tugikapslisse suletud.

Alles nüüd märkas Tikuta peameedikut, kes istus maas, diagnostikaprillid pealaele lükatud, ja puhastas aegamisi käsi.

“Doktor…” Tikuta noogutas tervituseks. “Kuidas… Kas ta jääb elama?”

”Ma ei tea,” vastas peameedik napilt.

7. Kõik ülemate seaduslikud käsud

“Pärast puhkust staabiruumis” kõlas seekord kui mõnitus, sest kogu üksuses polnud keegi sõbagi silmale saanud. Masinaoperaatorid jooksutasid viimase hetkeni mõlema roomuki diagnostikaprogramme ja kontrollisid käsitsi kõiki kahtlasevõitu õõnsusi; võitlejad jooksid sinna, kuhu kästi - korjama, viima, tooma, tühjendama, täitma; abimeedikud pidi korraga nii ohutust tagama, kui raskusi vedama ja juhid kogu protsessi ohjes hoidma.

Tagalatehnik Tikuta istus ettenähtud puhkeaja kasutuna taastumistoas, samal ajal kui võitleja Nyota teda kotkapilgul jälgis ja iga suigatuse peale terminali haaras, et meedikuid võimalikust seisukorramuudatusest teavitada. Alles siis, kui kohale veeretati mobiilne mundripesa ja värske kärgpesu-komplekt, jäi vabatahtlik valvur uskuma, et kõik on korras.

Teel staabiruumi jõudis Tikuta salaja ka traumalaborisse kiigata. Seal paistis kõik endine, ainult puhtam - ikka olid kõik tugiliidesed otse lõhkise mundri külge ühendatud ja

lapikese paljast nahka, mis “millimallikate” kuhilate alt välja paistis, maalis sinakas valgus tuhkhalliks.

Kohale jõudes säästis ta meedikuid küsimustest, millele nägi vastuseks antavat vaid pearaputusi ja “vara öelda”.

Ta peatus viivuks laopealik Karilatsi juures, kinnitades ka talle, et ikka tõesti on kõik korras, ning puges siis pinginurka, kus tukkus operaator Sonora, kes ärkvele ehmus ja teda tervituseks hellalt küünarnukiga togis.

“Alustame.” Ülem Haiku istus rõhutatud aeglusega. “Mis seisukorras on meie inimesed? Doktor Okano?”

Peameedik esitas üksikasjaliku ja kiretu raporti biotehniku seisukorrast, mille võttis kokku petlikult lootustandev ‘hetkel stabiilne’. “Kõik ülejäänud võib mõningate mööndustega töövõimeliseks arvata - vähemalt pärast tegelikku puhkust.” Ta kobas äraoleval ilmel oma karedakstõmbuvat pealage. “Pean veel kiitma abimeedikuid ja vabatahtlikke… Palju, väga palju võimalikke ohtlikke olukordi õnnestus neil tööde ajal ennetada… Jah.”

“Tänan. Mis seisukorras on meie masinad?”

“Võitlejate roomuk on heas korras,” raporteeris Sonora. “Anomaaliaid ei tähelda, lekkeid ei ole. Pindmine tahmareostus tagalapoolses küljes.” Otsekui ettekande ametlikkusele trotsiks lisas ta: “Aga katusele maandus kamalutäis soolikaid.”

“Tänan. Ja tagalaroomuk?”

Petroskoi eest vastas abioperaator -  vanamees ainult söötis talle järgemööda  andmeid lugemiseks.

“Neljanda jätke energiaplokk plahvatuses kahjustatud, teised töökorras. Veomehhanismid - väiksemate kahjustustega. Ülejäänud kereõõnsused kontrollitud - ee, kontrollitud ohutustehnika nõudeid järgides. Rohkem vesinikulekkeid ei leidnud; kogumisloendurid kalibreerimisel…

Roomuki sisekeskkonna moodulid terved. Kuradi hästi- aa, seda ei pea lugema. Neljanda jätke orgaanikatöötluse paagid - purunenud, teiste jätkede omad neist isoleeritud. Töötlussüsteemides mõõdukas ülerõhk inte… intensiivistunud elutegevuse tõttu, kütte kalibreerimine töös. Kultuuride tegevus tasakaalust väljas...”

Petroskoi nuuskas valjult. “Aga see pole enam meie eriala.”

“Ja sees kõik ütten tükkin?” uuris operaator Tuikene. “Sa Pühä-jüri…”

“Nõnda on. Kõik see kõmakas lendas sirgelt külje peale. Sõidu ajal poleks ehk märganudki...”

“A mis asja teil sääl üldsegi tettä oli?”

“Proovi võtsime.”

“Arvata võib.” Geotehniku kare hääl pani teised võpatama. “Kui Aliina juba midagi avastab…”

Ülem võttis kiiresti jutujärje üle. “Tänan. Nüüd on vaja ühiselt otsusele jõuda, kuidas me edasi liigume.”

“Kõige õigem oleks õppus katkestada,” arvas esimese paarisrusika pealik. “Ikkagi tõsine hädaolukord - püstitame sidepunkti siinsamas, kutsume emalaevalt abi.”

“See ei ole kahjuks võimalik. Majaka käivitamiseks peab sisestama vastavad sidekoodid.” Ülem näitas kõigile käsukapslit. ”See avaneb ainult asukohapõhiselt.”

“Ja varuplaan? Ma saan aru, et ametliku legendi järgi oleme omapead, aga…” noorem pealik raputas hämmeldunult pead. “See on kuidagi… vastutustundetu!”

“Me saame ju tagalaroomuki maha jätta,” pakkus nüüd pealik Dottir. “Inimesed ja varud meie masinale, ebavajalik nodi maha, kütame õigesse punkti ja laseme end peale korjata. Lihtne.”

Tagalarahvas niheles vaikides ja Tikuta tabas üle laua ülema pilgu.

Ülem noogutas ja tõusis, näol sünge otsustavus. “Pealik Dottir, pealik Savukoski,” sõnas ta vaikselt. “Palun tooge allüksused staapi. Mul on erakorraline teadaanne, mis puudutab meid kõiki.”

Saabunud võitlejad olid nõutud ja unised; nii mõnegi punastes silmades peegeldus veel puskariankru helk.

“Palun leidke endale kohad. Kes vähegi mahub - istuge.”

Ülem seisis staabilaua otsas ja ootas vaikides kuni tihkelt täistuubitud ruumis võttis maad vaikus.

“Tänan. Ma…” Ta köhatas. “Käesolevaga astun ma üle mulle antud otsestest korraldustest. Jagan teiega teavet, mida peaksite kuulma alles sihtkohas.” Ülem nõjatus viivitades staabilauale ja vaatas järgemööda igale üksuse liikmele otsa.

“Meie rännak ei ole õppus.“ Ta tõstis küsimustelaviini ennetades käe.

“Ma kordan. Me ei ole õppusel. Meie tegelik ülesanne on ettenähtud punkti püsibaas rajada. Missiooni salajasemaid aspekte ei tea ka mina. Need tehakse kõigile üksustele teatavaks alles siis, kui oleme kohal ja emalaevaga ühendust saanud.”

Operaator Sonora nohises. “Kes veel teadsid?”

“Tegelik ülesanne oli teatavaks tehtud peameedikule… samuti tagala- ja seirespetsialistidele.”

Sonora nihkus Tikutast eemale ja ta silmad tõmbusid pilukile. “Nii et sa teadsid kõik see aeg?”

“Minu instruktsioonid…”

“No selge.”

“Julian,” alustas Tikuta, kuid Sonora keeras pea kõrvale ja jäi pingsalt joogimasinat põrnitsema.

Samalaadi vestlustest kajas kogu staabiruum.

Võitleja Kubeba viipas eemalt. “Tähendab, sellepärast siis see varude küsimus...”

Tikuta noogutas sõnatult vastu.

“Või et sellepärast oli vabatahtlike kokkukutsumisel eriti pikk omavastutuse klausel,” pomises võitleja Nyota.

“Sa tahad öelda, et sa lugesid kõik punktid läbi?” hüüti teisest nurgast.

“Ja sina ei lugenud?”

“Ah sellepärast meil kästigi nii hoolega mutukaid jahtida,” seletasid noorvõitlejad üksteisele.

“Ja sellepärast,” lisas peameedik, “ei ole ka keegi meile järele tulemas, kui me omade jõududega pärale ei jõua.”

Kui sõnelus juba üle õige valjuks ähvardas paisuda, kostis äkki ukselt läbilõikav vile.

“Teine paarisrusikas!” hüüdis pealik Dottir. “Valvel!”

Pooled võitlejad ajasid end, kuidas juhtus ja mahtus, püstakile ning tardusid veidrates poosides.

“Meile on usaldatud tähtis ülesanne. Mida vastame?”

“Ülesanne tuleb täita!” hüüdis Kubeba ja teised kordasid tema järel. “Kõik ülemate seaduslikud käsud täidame tõrkumata!”

Olukorra süngusest hoolimata kiskus Tikuta suu muigvele. Nähtavasti polnud ülem ainuke, kellele vabal ajal esivanemate malev seltsiks oli.

Ka ülema suunurgad tukslesid. “Tänan,” vastas ta ja lisas nagu esivanemad lugulauludes: “Vabalt. Rivitult.”

Liikumiskorralduse arutelu jätkus - nüüd juba täie teadlikkusega.

“Kui tagalavärki maha jätta ei saa, haagime nad siis meie masinale sappa!” Pealik Dottir näis uue tundmatu ülesande lahendamisest erakordselt haaratud. “Varustuse paigutame ka ühtlasemalt ümber ja…”

“Parem siis juba, noh meie neile sappa. Ilma veota koht jääks, noh, keskele. Ja kõik, noh,  kõndurid välja liikuma.”

“Ja inimesed ka jalgsi, nagu kurul?” pakkus teine abimeedik.

“Oodake.” Tikuta nihkus probleemilahendajate ringi. “Väljas liikumise puhul tekib üks suur lisamure. “Meil pole teile varsti enam küttekapsleid anda.”

“Aga miks?”

“Kuna...” Geotehnik köhatas hääle puhtaks. “Kuna termofiilid on meie töötluspaakidesse pesa teinud, on praegu eelsünteesi tulemused ettearvamatud.

“Aga miks me noidsamu termopüüle või asjandusi ei või küttekapslis kasutada?” uuris eemalt noorvõitleja Kunda. “Nagu needsamused vorstinahad.”

“Hehee, noortaibu,” parastasid teised noorvõitlejad - kuid keegi teine ei naernud.

“Suurepärane idee, härra noortaibu,” kiitis kroonik. “Seda tasub katsetada.”

Isegi geotehnik naeratas pisut. “Poiss, tahad meile laborisse ajutiselt abiks tulla? Kui su pealik lubab, muidugi.”

“Lubab,” naeris pealik Dottir.

***

Rännak jätkus sünges üksmeeles, mis näis nakatavat ka masinaid. Otsakuti kokkuhaagitud roomukid rühkisid vääramatult mööda lauget tõusu, aina sinnapoole, kus silmapiiri lõikas iidse löögikraatri vall. Vähegi järsematel tõusukohtadel koguneti välja ja kõnniti mõnda maad masinate kõrval.

Väiksemad võitlejate salgad käisid nüüd peaaegu vahetpidamata “õuevahetustes”. Mõned võitlejad avaldasid koguni soovi järelejäänud tee roomukikatusel reisida - see kava laideti aga meedikute ja pealikute ühisel jõul maha.

Iga paari vahetuse tagant kogunes kogu üksus koos keha kinnitama, kuigi suuremat valmistamist teel ette ei võetud. Selle asemel leidis kasutust kuivpajuki vähem-meelepärane valik, sekka üksikud jahisaagi-palad.

Kui ilmsikstulnud teavituslõhe ka veel kellelegi tuska põhjustas, ei näidatud seda välja - või siis klaariti eraviisiliselt, angaaride taga.

Teekonna lõpupoole juhtus üha enam, et puhkevahetuse ajaks jäi mõni võitleja tagalasse juttu puhuma. Kõige tihedamini külastas neid muidugi Kunda, kes pilkamisi antud “noortaibu” tiitlit uhkusega kandis ja kasvava huviga laborites abistamas käis.

“Noortaibu” rakendamine andis omakorda geotehnikule võimaluse rohkem aega võitlejate poole peal, traumalabori ligiduses viibida.

Sealt Tikuta ta leidiski, kui peameediku juurde ülevaatusele tuli - ravikapsli akna taga istumas, terminal ülestähendusteks käevangus, iga natukese aja tagant teadvusetu abikaasa poole noogutamas.

Biotehniku näkku oli hakanud värv tagasi tulema ja silmalaugude paistetusest olid alles jäänud vaid mustendavad randid. Ta oli nüüd täielikult mundrist vabastatud ja seatud aktiivtervendus-kapslisse. Pealaest peopesani jooksis fiksvõrgust karkass, mille all võis näha selgeid paranemisilminguid: läbipaistva asenduskoe sisse olid kasvanud esimesed veresooned ning kaelal ja õlal sirguvate noorte lihaskimpude alt paistsid sünteetilised komponendid veel vaevu-vaevu.

Geotehnik ise oli magamata ja kõhnunud, kuid üllatavalt rahulik. “Okano ütleb, et praegu jääb üle ainult oodata. Ilmselgelt ta paraneb - ainult…” Korraks ta pilk tuhmus.

Tikuta juhtis jutu kärmelt mujale. “Mida sa loed?”

“Ah, ikka nende koobaste kohta. Saime kolme peale päris palju põnevaid andmeid. Uurin siin, mis omaaegsete maasarnastamisprojektide kohta ürikutes alles on, kõrvutan andmeid…”

Tikuta piilus ekraani - seal säras mitmel real nimi sealt vastu Thermotoga.

“Kuule…” Ta niheles julgust kogudes. “Sa vist ei tea - minu käest needsamased sinna paaki pääsesidki.”

Geotehnik rehmas käega. “Oh, seda ei saa kindlalt väita. Me võisime ka koopast...”

“Saan ikka.” Tikuta jutustas talle lühidalt saunapäevast ja saastatud mundritest. “Tahtsin, eksole, teisele vastu tulla. Tean küll, et ei tohiks…”

Geotehnik ainult naeratas leebelt. “Samuti ei tohiks tundmatus kohas vette kukkuda, ei tohiks kolonnis omavahel kokku põrgata, ei tohiks elustiku tasakaalu kõikumisi märkamata  jätta… Ja lõppeks oli keegi ammune öko-kompilaatori see, kes platoo elustiku kokku pani. Kui igaüks meist oleks midagi kunagi kuskil veidi teisiti teinud, ei oleks me ehk üldse siin… Kuule, sa vist pead minema.”

“Hoidke paigal.” Peameedik sättis ta käe nurgelise renni kohale ja sirgeldas diagnostikaterminali vaid talle arusaadavaid märke.

Võrk libises maha ja voolas renni mööda kogumisnõusse.

“Aitäh.” Tikuta sirutas mõnuga vabanenud sõrmi.

“See oli teist väga mõtlematu,” ütles Okano järsku.

“Eks jah… Läksin närvi ja…”

“Ma ei mõelnud seda.” Okano naeratas väsinult ja noogutas traumalabori poole. “Vahel on hea kui ei mõtle.”

***

Kui roomukid kraatriservale jõudsid, oli taevaääre-tagune kuma neile selja taga järele jõudnud. Mägede tipud püüdsid juba esimesi kiiri sealt, kus Evus - kaksiktähtedest kahvatum -  silmapiiriga peitust mängis, ning ka erksama kaksiku Ekurana kuma ei jäänud kaugele maha.

“On ikka perseauk.” Masinaoperaator Sonora virutas kamaka lahtist pinnast südametäiega alla. Peotäis lagunes esimesel kokkupõrkel pisemateks pudinateks, mis alla põrkudes lahtist lumetuhka kaasa tõmbasid.

“Nõnda on.”

Teised operaatorid jalutasid hanereas kraatrivallil ja takseerisid äkilist varisenud nõlva selle taga - ning püüdmatuna näivat sihtkohta kraatri põhjas asuval künkal.

“A kui sõidas pool tsõõri perrä?” Tuikene osutas teist serva, mis hämaruses vaevalt paistis.

“Ei ole seal ka parem. Ja aega ei ole.” Sonora osutas selja taga sammuvale koidikule.”Varsti hakkab kogu see pask sulama ja meil pole isegi millegi peal sõita.“

Ülejäänud üksus kuulas neid murelikult pealt ja ootas ülema käsukapsli-katsetuste tulemusi

“Kuidas on, kas laseb ligi?” päris pealik Dottir.

“Vaatan sealpool ka veel.” Ülem kõndis operaatorite jälgedes kraatrivallil ühes ja teises suunas.

“Ei avane,” teatas ta lõpuks. “Ettenähtud punktile on vaja palju lähemale saada.”

“Tähendab, laskumisest ei pääse.”

Ülem jalutas veel jupp aega kraatriserval edasi-tagasi ja pööras siis tuled üksuse poole. “Nõndaks. Olen otsustanud. Üksus tuleb ajutiselt kahte laagrisse jagada. Võitlejate masin jääb üles, tagala oma saadame alla. Osa varustust tuleb ümber paigutada. Laagritesse jagamisel lähtume töökohustustest, aga võimalusel arvestan ka isiklikke soove. Tegutseme.”

Roomukid haagiti teineteise küljest lahti ja asuti varustust kahe laagri jaoks laiali jagama. Kõige rohkem vaeva valmistas sidemajaka ümberasustamine tagalaroomuki angaari.

Nii kõndurid kui kergmundrid laoti varusid silmini täis.

“Kõik mis raputamist ei kannata, pange teise masinasse või enda külge, õpetas laopealik Karilatsi.” Tema hooleks pidid jääma ülemise laagri tagalatööd, sest Tikutal oli kindel nõu alla minna.

Masinaoperaatorite tööjaotus kujunes lihtsalt: liisutõmbamise tulemusel jäi kraatrissesõit Sonora hooleks. Kui aga ka Petroskoi ei olnud nõus “oma masinat” maha jätma, võttis abioperaator  Tuikene ülemise laagri masina eest vastutuse endale.

Ülemaks jäi “ülemistel” peameedik, kes niikuinii ei oleks saanud patsienti omapead jätta.

Kui ettevalmistused hakkasid ühele poole saama, nihutati tagalaroomuk pervele laskumisasendisse.

“Ja kuidas meie alla saame, ka samas roomukis?” uurisid alumisse laagrisse määratud võitlejad.

“Ei - vaat see oleks vastutustundetu.” Ülem toksis kannaga pervepinnast. “Meie laskume trosside abil. Abimeedikud-”

“Aga kuulge!” segas “noortaibu” Kunda vahele. “Seesama abi-gorilla tõstis ju meid õhku - las tõstab kohe rohkem.”

“Vaat kus ninatark,” tähendas pealik Dottir. “Olete ta liiga hästi välja õpetanud. Aga mõte on hea. Mitu haavatut teil korraga selga läheb, viis?”

“Selga viis, aga, noh, haaratsitega saab kaks veel.”

“Ja mis teie põtkurid selle peale ütlevad” uuris nüüd ülem.

“Noh, kõrgele ja kaugele niimoodi ei lenda. Aga pehmema, noh, maandumise korraldame ära.

“Hüva. Nii teemegi.”

Üksteise järel lasid võitlejad oma mundrid häda-abi-asendisse fikseerida ja nad laoti abimeedikutele selga.

“Vaat see on tore silguriiul!” kiitis kroonik.

“Sinu, noh, merisiilik sinna ei mahu. Tuled haaratsite vahele. Aga,noh, Haiku mahub küll selga.”

“Tänan, tänan,” vastas ülem. “Mul on isiklikud põtkurid, saan hakkama.”

Kui kõik oli ette valmistatud, juhtis operaator Sonora tagalaroomuki pervega rööbiti ja alustas laskumist.

“Ei ole viga,” kostis ühiskanalisse. “Kui ma saan siit tasakesi kaares edasi lasta siis-”

Roomuk jõnksatas ja hakkas tuhklume-pilves isetahtsi liikuma. Raske masin lohises poolküljetsi allamäge ning veeres siis põrgeldes astangult astangule, kuni maandus üsna kõrgendiku eel jälle roomikutele. Veosüsteemid, mis ikka veel töötasid, vinnasid masina poolele nõlvale; seal katkes lõpuks ajamite urin.

Tikuta kibeles järele sööstma - ainult mõte suuremast kohustusest hoidis teda paigal. “Sonora, vasta! Sonora, kas sa kuuled?”

Mitu otsa ja alguseta sekundit ei kostnud ühestki kanalist midagi peale moonutuskrõbinate ja Tikutale kangastus tahtmatult biotehniku veretute huultega nägu traumalabori halastamatus valguses.

Ta kuulatas veel, kuni ei pidanud enam vastu. “Julian!” käratas ta häbenemata ühiskanalisse. “Sa kuradi punane pärdik, kui sa kohe ei vasta, ma tulen isiklikult kohale ja ajan sul oma käega kõik karvad maha!”

Pärast hetke vaikust kostis ühiskanalist jälle eetrimoonutuse vilinat, siis läkastas keegi teises otsas. “Siin Sonora... pärdik. Kannan ette - manööver on sooritatud. Palun… Palun meedikut… palun palju häid rohtusid. K-karvad… kuluvad omale ära.”

“Pole tal häda midagi,” hüüdis Tikuta teistele. Siis toetas ta kõnduri jalad kindlamini maha, lülitas kõik ülekanded välja ja andis pisaratele voli.

8. Üle aja, üle ilma

Ekurana Neljanda suurema kodukuu kaugema külje mäestike vahel, iidse asteroidi löödud kraatris käis elav askeldamine. Hiigelkausi põhjas punguval lumeta künkal sibas tuletäppide kobar; teine veidi väiksem kobar jälgis neid ülalt kraatrivallilt.

Kahe laagri vahel hõljus hajus kratiparv kohalike sidesignaalide võimendamiseks ja ühiskanalis aeti harjunud kombel juttu, nagu ei lahutakski neid tosinate astangute viisi kraatrinõlva-varinguid.

Tagalatehnik Tikuta alles toibus laskumisest - kõndur oli rohkem potsatanud kui sammunud ja alla jõudes oli ta sisikond nii pahupidi, et ta otsustas süsteemi sisse ehitatud dosaatori abi tarvitada. Südamepöörituse vastu see ei aidanud, kuid vähemalt kerkis ta ümber üleüldise ükskõiksuse kõikvõimas kilp.

Järgemööda kogunesid tulukesed angaariluugi juurde ja ühisel jõul hakati sealt sidemajakat välja vedama.

Väljaveeretamisel ja kokkumonteerimisel lõid kõik käed külge, ainult operaator Sonora oli pärast “heade rohtude” manustamist puhkerežiimile kamandatud. Ta jälgis teiste tegemisi roomuki juhtimiskeskusest, kommenteeris vahetpidamata ja oli juba jõudnud kummalegi laagrile anda hellitusnimed, mida ta igal ettekäändel ka mainis. Ülemine laager oli Kotkapesa, alumine - osaliste suureks rõõmuks - Perseauk.

Kui aga kraatri vastaskülje tagant kerkis nähtavale väiksema kuu lopergune külg, tabas teda hoopis lüürilisem palang ja ta deklameeris ühiskanali õhkamiste saatel:

“Suikvel Kuu

ta kukal halja künka kannikatel

ja sa lebad taamal

kui vetesügavas ta valgusel

sa minu kõrb

su palge jahedus…”

Sonora jätkas samas vaimus veel tükk aega ja Tikuta tundis pikapeale ära vanamaa lugulaulu, mida ta seni teises keeles oli kuulnud.

“Mida sa talle õigupoolest andsid?” päris ta abimeedik Uigurskilt otsekanalis.

“Noh, tegelikult… ma võtsin terve välipauna kaasa ja lasin tal võtta, mis ta tahab. Pärast sihukest sõitu, noh, tundus et on ära teeninud.”

Vahepeal oli majaka raskem osa - rohmakas, kindlustatud tugijalg - paigale lükatud. Selle külge monteeriti hapramat tugikarkassi, millele laotati peentest kiududest moodulmembraan. Kui kõik tööd valmis said, kõrgus roomuki kõrval veidi kiivas farfalla-tüüpi antenn, mille pind küütles pooliku kuukönni ja rohetava hommikutaeva all tuhandetes värvides.

“Hakkame siis peale. Signaali ei saa peatada!” Kroonik avas tugijala esipaneeli, paljastades teaberatsaniku ootel juhtimiskeskuse.

“Ah sinna peab veel sisse ka minema?”

“Ikka. Mul on sedapuhku korraga väga palju signaale hallata. Ilma otsekontaktita läheb raskeks.” Kroonik istus paika ja hakkas mitmesuguseid otsikuid ja jätkeid oma mundriga ühendama. Lõpuks ulatas ülem talle avatud käsukapsli, mille kroonik ettevaatlikult vastavasse pessa lükkas.

Juhtimiskeskuse paneelistikku läbis värin ja õõnsus lõi tuledes särama.

“Töötab! Valmistun proovisignaali saatma.”

“Oodake!” hüüti ühiskanalisse.

“Doktor? Mis on lahti?”

Ülemise laagri poolt lähenes unnates üksik kratt. Kohale jõudes lasi see sidemajaka tuledes kukerpalli, nii et kõik võisid küljelt lugeda kirja TUPSU #1.

“Vabandage, et eksitan… Enne kui alustate - mul on tähtis tervitus edasi anda. Ahja, jagage pilti.”

Ülekantud vaade hüples korraks põrandal, pöördus siis tulede vilkudes ja jäi pidama traumalabori aknal - biotehnik oli keeratud püstisemasse asendisse, ta silmad olid avatud ja terve käega sirgeldas ta midagi süllekinnitatud terminali.

“Kõnelda ma tal veel ei luba, aga kaugjuhtimist ei saa isegi mina takistada.”

Kinnituseks hüples TUPSU#1 kohapeal ja vilgutas rõõmsalt tulesid.

Kui juubeldamine vaibus, asus alumine laager uue hooga side loomise kallale.

“Nõnda. Teabepõiming käivitus… Lülitus - läks.”

Tikuta tundis, kuidas ta kõrvatagune ebameeldivalt surises.

“Mes tiid sääl?” pahandas ka operaator Tuikene. “Tuu sidesäedus ajab iho imelikuss!”

“Oot-oot, ja mida sina nüüd pudrutad?” imestas pealik Dottir. “Tavaliselt ma saan sinu-kandi jutust ikka midagi aru, aga nüüd…”

“Oi andestust! Unustasin teid ette hoiatada. Teabesilla käigus tühistatakse kõik tõlkeabi-liidesed. Tähendab meie oma dialektiühtlustamis-programm ka ei tööta.” Sinna otsa lisas kroonik: “Kuulet vai, Petsoora? Enämb ei saa omal viisil kõnõlda, nüid peab ametikiilt pruukma.”

“Sa ära pabista. Mina kõnelen, mida tarvis, kasvõi ametikeelt,” vastas Tuikene rahulikult. “Aga kas nood tasamaa omad seda ikka mõistavad?”

“Mõistawad, mõistawad,” porises heatahtlikult vana Petroskoi.

Kroonik ei kuulanud neid enam. “Side toimib. Hakkame edastama. Hõbehaigur, siin kaheksas maastikuüksus. Tulge kuuldele.”

Ülejäänud üksus nii kraatri sees kui serval kuulasid pingsalt pealt, kuidas kroonik teadet kordas ja kommenteerisid pooli-hääli.

“Kas koodid said ikka õiged?”

“Äkki ikkagi ei tööta?”

“Olemegi hiljaks jäänud…”

Kuuendal kordamisel vastas teiselt poolt unesegane hääl: “Kesse?”

“Siin kaheksas.”

“Kaheksas? Oodake, kutsun kohe ülema!”

Mõni hetk hiljem kärises üksuslaste kõrvus hoopis reipam hääl. “Kaheksas, siin Hõbehaigur. Hea meel teid tervitada - kaotasime juba lootuse. Kandke ette.”

Kroonik edastas emalaevale ülevaate nende inimeste ja varade seisust.

“Võtame arvesse. Niisiis. Palun koguge oma koosseis kuuldele. On aeg tutvustada teile rännaku tegelikku eesmärki.”

“Hõbehaigur, siin Haiku. Teavitamine ei ole vajalik. Hädaolukorra lahendamise käigus informeerisime juba kõiki.”

“Arusaadav,” vastati pärast pisukest pausi. “Sellisel juhul jätkaksime kohe järgmise etapiga - kontrollaeg läheneb ja neliteist majakat suudavad signaali piisavalt võimendada.”

“Neliteist?”

“Paraku. Kolmandast ei ole samuti kuulda olnud.”

“Ja teised?”

“Kuues jõudis esimeste seas, kõik terved. Mõned teised… mitte nii hästi. Aga kas olete ühissignaalis valmis?”

“Valmis,” vastas kroonik.

“Esimene - läks.”

“Teine - läks.”

“Neljas -”

Kroonik teostas keskuses rea lülitusi ja antenni liblikatiib hakkas laetud osakeste veigeldes undama.

“Kaheksas - läks.”

Vaevalt olid kõigi üksuste signaalid edastatud, kui kogu taevakummi lõhestasid pimestavad virmalised.

Terav signaalimoonutuse pragin täitis mundrite vastuvõtjaid ja laagrilised tõmbusid vaistlikult roomuki varju.

“Mida perset!” hüüdis pealik Dottir “Ruumihüpe? Nii sügaval süsteemi sees?”

“Rahu.” Ülem kiikas pragisev taeva poole. “Oleks see ruumihüpe, oleksime juba aurustunud ja pool kuud koos meiega. Jääme ootele.”

“Siin Hõbehaigur,” kostis peagi ta sõnade kinnituseks. “Loome sidesilla orbiidiga. Kroonikud, valmistuge lisasignaale jagama.”

Kanalitest kostis tavapärast undamist ja staatikamüra.

Ja siis, ilma hoiatamata, lausuti võimendatud kanalist ridu, mida iga sealmaalane maast-madalast tundis, ridu millega pühadel puhkudel kinnitati teadmist ennemuistsest pikast teekonnast, päralejõudmisest ja ühisest olemasolust.

“Maarahvas maalta - “ hääl vaikis ja jäi ootele, sellal kui laagrilised üksteiste segaduses vahtisid.

Hääl kordas: “Maarahvas maalta -”

“Taevasta tallama?” vastas kroonik Ahja ebalevalt.

“Virmaliste valda, Linnutee luitele,” jätkas võõras hääl taevast.

“Mõik meelen, ilmale laiale,” vastasid nüüd korraga juba kõigi üksuste kroonikud.

Tasakesi pomisedes kordasid ridu nende järel kõik üksuse liikmed nii ülemises kui alumises laagris. Nii kõlas sealmaa ühiselt hoitud saladus: keel, mida võõrastel kuulda ei lastud ja mida tõlkesiirikute andmebaasides ei leidunud.

“Sada rada, üks tee,“ ütles hääl.

“Minu rada, meie vägi,” vastasid kroonikud ja kõigi üksuste hääled ühinesid võõraga viimaseks reaks. “Üks meel, üks vägi; üle aja, üle ilma.”

Kui ühised sõnad olid lausutud, kanal vaikis.

“Kas nüüd ongi kõik või?” päris “noortaibu” varsti.

“Tasa,” vastas kroonik. “Ootame.”

Kui ka teised laagrilised olid jõudnud nihelema hakata, võttis sidesüsteem taas hääled sisse.

“Siin sõltumatu aegruumi-alus Kõrvekund. Kuulen, et olete tõesti omad. Hõbehaigur - alustame täismahus edastust.”

“Jah, muidugi.” Emalaeva sidepidaja toksis teises otsas midagi. “Üksused, lubage tutvustada - meie missiooni tegelik peakorraldaja.”

Krooniku vahendusel kuvati kogu üksuse visiiridele võbelev piltülekanne orbiidilt.

Üksuse ette ilmus sõjaka ilmega vana naine, kelle näojoontes peegeldusid kõik Vanamaa kontinendid. Ta seisis võõrapärase laeva juhtimiskeskuses, täis pulte, ekraane, koordinaadistikke ja teadmata funktsiooniga seadmeid. Tema tundmatu tegumoega kaitsevarustust katsid siin-seal kummalised maalingud ja mullakarva juuksepakladesse, mis sisalikusabadena ta seljale langesid, oli põimitud läikivaid masinadetaile.

“Tere, vabatahtlikud,” ütles naine silmade särades. “Küllap on teil palju küsimusi. Edastage oma kroonikute kaudu - kui oskan, siis vastan.”

“Siin viienda üksuse kroonik Vaiga. Meile öeldi, et peame valmistuma tundmatuks ohuks - mis oht see niisugune on ja kustkohast?”

“Lühidalt öeldes - Neubaikonurilt.”

Viienda kroonik ei jäänud rahule. “YUR-i peamaailm? Meie vahel on ju hulk asustatud süsteeme ja tükk tühja kosmost. Mis neil meiega asja peaks olema?”

“YUR-i põhirahvastel ei olegi. Asi on keerulisem - isiklikum. Nimelt leidub seal meie sugulasi - ja mõned nende esindajad otsivad taga teisi linnutee-rahvaid, tahavad sidemeid luua...” Naise ilme kivines. “Nad väidavad, et on vana maarahva-verd. See on tõsi. Aga kui neil kilki kõrvas pole, ei mõista nad meie keelt, nad ei mäleta kombeid, ei oska sõnu lausuda… loeb ainult puhas sugupuu.”

“Aga milles ikkagi see oht seisneb?”

“Ma räägin, mis sai minu rahvast. Kunagi olin ma vabatahtlik nagu teie. Jah, meiegi ehitasime baase, harjutasime, oskasime võidelda… Kui sugulased Neubaikonurilt meie maa leidsid ja soovisid koostöösidemeid sõlmida, olime rõõmuga nõus. Kui siis nende esindajad meie elukorraldusse sekkuma hakkasid, ei osanud me õigel ajal vastu hakata. Ja kui ükskord taibati, et need puhtatõulised sugulased meid heaga rahule ei jäta, hakkasid nemad omakorda vastu, palkasid abijõude… Puhkes võitlus - päriselt. Ja siis ühel päeval olid meie sadamad läinud, meie taevast kontrollis võõras laevastik… Meie maa pühiti planeedi pinnalt.”

Naine vaikis ja ta näol vaheldusid lein ja vihkamine.

Viienda üksuse kroonik jõudis vahele küsida: “Aga kuidas te siis nüüd siin olete?”

“Mina… ma lasin jalga. Viimasel hetkel, nagu pärast selgus.”

Naine viivitas. “Mõistate? Ma olen saanud koguda vahendeid, teha ettevalmistusi - ma saan… soovin anda teie rahvale võimaluse, mida minu omal ei olnud. Teil on veel aega. Mitte ülearu - aga…”

Naine vaikis jälle ja ainult ta virvakuva tõmbles sidemoonutustes.

“Kroonik Ahja, kaheksas üksus. Miks te arvate, et need sugulased meie juurde tulevad?”

“Ma olen seda näinud juhtumas ikka ja jälle, mitmes eri kohas. Stsenaarium kulgeb iga kord natuke teisiti, aga lõpptulem on alati ebasoovitav. Siin on mõned näited.”

Laevavaate asemele kuvati liikuvad pildid võitlustandritest, tuhaks põlenud metsadest, linnavaremetest.

“Andestust… ma tunnen ära meie rannajoone, meie mäed. Aga meil ei ole ju midagi juhtunud.”

“Need on võimalikud stsenaariumid  - simulatsioonid. Hõbehaigur, palun edastage terve komplekt kroonikutele.”

Mõnda aega võbeles pilt ilma helita - orbiidi ja emalaeva vahel vahetati sõnumeid, mida üksustega ei jagatud. Siis kadus võõra laeva ülekanne ootamatult.

“Üksused, siin Hõbehaigur. Me teame, küsimusi on palju ja küllap jõuame kõigini.

Praegu on teie ülesandeks laagrid toimima saada. Puhake välja, kohanege. Saatke meile ka nimekirjad varustusest, mis asendamist vajab. Järgmine kontakt saja kilosekundi pärast. Hõbehaigur lõpetas”

Pärast ülekannet kogunes kaheksas üksus jälle nõupidamiseks - alumise laagri koosseis tagalakontoris, ülemise oma staabiruumis, seinaterminal mõlemat ühendamas ja eraldamas.

Kõik vaikisid ja vaatasid nohisedes enda ette, ainult kroonik luges poolvaljult numbreid ja nimesid, ise kulmu kortsutades käsiterminali uurides.

“Kas teile ka tundub, et miski siin ei klapi?” katkestas ta lõpuks vaikuse. “Need nõndanimetatud stsenaariumid - ma kontrollisin ja kõik need näitavad ainult meie maad. Kui see… korraldaja ütleb, et sama asi on juhtunud mitmeid kordi ja mujal, siis kus kõik need muud maad on?”

“Võimalik, et see teave sorteeriti meie jaoks teiste hulgast välja,” arvas ülem.

Kroonik ei jätnud jonni. “Aga miks ta nii veendunud on, et sama asi meid ootab?” Veel enam, miks on meie juhid nii kindlad, et tal õigus on? Miski siin ei klapi.”

Tikuta, kes krooniku kõrval istus, jäi samuti korduvaid pilte põrnitsema - nende rannajoon, nende taevas, võita või jäta. “Sa arvad,et need ei olegi simulatsioonid?”

“Ei.” Kroonik tõmbas suu kriipsuks ja ta silmad särasid uute avastuste vaimustuses. “Ma arvan et need on midagi… midagi muud. Seda tuleks uurida.”

“Hüva.” Ülem oli ennast lõpuks koguda jõudnud. “Küll jõuame uurid ja küsida. Aga praegu - kõik puhkama. Ma jään ise valvesse.”

***

“Ahja? Magad või?” Tagalatehnik Tikuta koputas krooniku koikule.

Kraatrilaagri esimene puhkevahetus hakkas lõppema ja koguneti esimesele ühisele söögikorrale.

“Hei, Ahja!” Ta koputas kõvemini.

Krooniku pilk rändas jälle kuskil kaugustes ja tema erakla terminalides mängisid kõrvu kümned ühisülekande ajal nähtud hävingustsenaariumid.

“Ahja” Kuuled? Tule kontorisse - hakkame sööma. Ülemise laagri rahvas on teisel pool juba valmis.”

“Ah, jah, muidugi.” Kroonik pilgutas virgudes silmi. Ma siin mõtlesin…”

“Sulle ei anna need “simulatsioonid” ikka rahu?”

“Need ka, aga... Ma siin mõtlesin. See meie tööandja ise - tema keelemustrid tulevad mulle liiga tuttavad ette.”

Tikuta tõmbas krooniku kättpidi püsti. “Nojah... Eks ta ütles isegi, on linnutee-rahva hulgast… Me ei tea, kuhu kaugele need kunagised teabevakad võisid veel välja jõuda.”

“Seda muidugi. Aga on teatud ütlemised, mida teabevakkadest ei leia. Minu kodukandi ütlemised. Ma ei unusta selliseid asju - isegi kui ma tahaksin. Ma ei unusta ka ühtegi nägu - ja teda näen ma esimest korda.”

"Nii et ta on sinu kandist - ja ei ole?"

"Just! See kõlab natuke imelikult aga… Ma arvan, et ta on tulnud palju lähemalt, kui me arvatagi oskame - ja samal ajal palju kaugemalt.”

Krooniku pilk rändas jälle kaugusse ja ta ümises endamisi: “Üks meel, üks vägi - üle aja, üle ilma.”

[LÕPP]

-------------------------------------------

Loo tegevus toimub Kaosnoova fiktiivuniversumis, kus inimkond on ühes erakordselt elusoodsate tingimustega Linnutee piirkonnas asustanud paljude tähesüsteemide elukõlbulikumad taevakehad. Ammu-ammu Maalt saabunud asustusekspeditsioonide järglastest välja kasvanud uustsivilisatsioonid lävivad nüüd ka omavahel, avastavad uusi tehnoloogiaid ja ületavad uusi raskusi. Samas universumis toimuva “Jäljekütiga” otseseid seoseid ei ole.

Esimest osa loe siit.

Teist osa loe siit.

Kolmandat osa loe siit.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 05/19 (Triin Loide)

Jää hüvasti, Nikolai Baturin (Ats Miller)

Intervjuu: Priit Öövel räägib „Tumedatest Tundidest“ (Triin Loide)

Päeva materjal Wikipedias, aprillis 2019 (Taivo Rist)

Rohkem kui lihtsalt ulmesugemed ehk 2019.a ulmejutu võistluse kommentaarid (vol.2) (Heinrich Weinberg)

Artikkel: Kirjutamistoa võlud ja valud (Reidar Andreson)

HÕFF-i lühifilmidest (Ove Hillep)

Filmiarvustus: Iron Sky 2 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Mart Sander „Kõhedad muinaslood“ (Jüri Kallas)

Ulmkonnakroonika 05/19

Uudiskirjandus 05/19

Reaktori juttudest 05/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 05/19 (Jüri Kallas)

Weinberg arvab – aprillikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Jutt: Uluru (Paavo Helde)

Jutt: Sierra (Bar Hiid)

Jutt: Langtoni maailm (Joel Jans)

Jutt: Kirjatark ja Doktor (Laura Loolaid, David Noë)

Jutt: Üksi (Marika Piip)

Jutt: Haruväljapääs (Tea Roosvald)

Jutt: Mälestus igavesest eilsest (Ander Skarp)

Jutt: Universumi ahvid (Johannes Kivipõld)

Jutt: Libahundi päevik (Helen Käit)

Jutt: Mis vaevab hundi südant (Tuuli Tolmov)

Jutt: Ainult unenäos (Riho Välk)

Järjejutt: Tagalas on alati soe (Laura Loolaid)