Peatoimetaja veerg 05/21 (Laura Loolaid)

Jutuvõistlus on lõppenud! Fanfaarid, konfetid, serpentiinid, joogid, tants, muru …

Et vaba õhu joovastus ja Pühaste õlu tegid pea purju, ja et samale ajale langes suuremat sorti tähtaegade-deliirium, siis veel nädalaid hiljem taban end aeg-ajalt otsekui ärkvele ehmumas: oli see ikka ilmsi? Kas saimegi päriselt kõrge koha? Kas tohib rõõmustada? Ikka päriselt?

Selle koha peal peaks ehk häbelikult pobisema midagi huvide konfliktist, ja juhtkirja-vastutuse tasakesi kuhugi, kellelegi, mujale, merede taha, mägede põhja ära sokutama. Puudutab ju võistlus otse ja isiklikult suurt osa Reaktori siseringist: Kirjutasid Rait ja Riho, kirjutas Jana, kirjutas Tõnis, kirjutasin ma ise ühes Joeliga … Ning kiitusekirjasid tõime ka lõpuks koju mitu tükki. (Tartu ulmekirjutamise töötoaga ühte arvates veelgi rohkem.)

Aga vaat ei pobise. Interneti ränitahvlitesse on muistsest põlvest raiutud väide, et Reaktori toimetus ei saa jätta kasutamata võimalust eneseupituseks. Kui nõnda on kord kirjutatud, saagu nõnda ka olema!

Upitame mõnuga, kuraasikalt ja lustiliselt. Ja ühes iseendaga upitame kõiki jutuvõistlusel osalenuid, žüriid ja muidugi korraldajaid - Ulmeühingut ja kirjastust Fantaasia!

Mainumbri sisust kajab jutuvõistlus mitmel moel vastu. Jagame žüriiliikmete muljeid, kohapeal tehtud pilte ja videosalvestust. Maikuu ulmestaar on jutuvõistluse koordinaator Iris Jeletski. Samuti on meie juttude hulka jõudnud juba esimesed võistlustules karastatud lood, sealhulgas üks jutt seekordse võistluse võitjalt. Suur tänu autoritele!

Mai kaanepildi autor on Kadri Umbleja. Sullegi suur aitäh!

Nüüd mõned argisemad teated.

Oleme korrastamas ootele jäänud tõlkejuttude kaustu ja juttude läbivaatamise käigus leidnud mitmeid tekste, mille võib kohe töösse anda, samuti mitmeid pooleli töid, mille osas tahaksime tõlkijatega nõu pidada. Tõlkenõu pidamiseks tegime isegi uue FB-grupi (aitäh, Riho!). Seal saab endast märku anda, jooksvalt nõu küsida, muidu uudistada. Näiteks, kui kirjutasid kunagi ammu toimetusele et tahaksid tõlkida, aga vastus jäi tookord saamata; või kui alustasid aastaid tagasi mõne jutu tõlkimist, see jäi vahepeal seisma ja nüüd pole sa kindel, mida edasi teha. Küsi Reaktori tõlkijate grupis. Kui aga feissbukk pole sinu rida, kirjuta otse toimetuse aadressile: toimetus@ulmeajakiri.ee.

Teise argise teatega jõuame aga tagasi jutuvõistluse juurde. Neile, kes osalesid esimest korda ja ehk ei tea, mida nüüd edasi teha, annan edasi Tartu ulmekirjutamise töötoa julgustuse ja üleskutse: ärge ära kaduge! Tulge parem vaatama, mis töötoas toimub. Hetkel on töötuba küll karantiinis, aga töötoa virtuaalsetest tegemistest saab aimu jällegi FB lehel, samuti Discordis.

Karantiin ei peata ulmet!

Lugege, kirjutage, joonistage meile!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

Jutuvõistlus 2021: autasustamine ja muljed (Reaktor)

Kesk lahket maikuud sai pidulikult lõpetatud järjekordne ulmejuttude võistlus. Korraldajate pressiteates on kirjas, et ulmejutuvõistlus toimus tänavu juba kuuendat korda ja et tänavusest jutuvõistlusest võttis osa 69 tööd. Jutte hindas žürii koosseisus Ene Kallas, Mairi Laurik, Miikael Jekimov, Andri Riid ja Eva Luts. (Kogu teadet koos teise vooru punktitabeliga loe Fantaasia kodulehelt: https://www.kirjastusfantaasia.ee/2021/04/22/jutuvoistlus/)

Reaktori kaamerabrigaad oli seekord täies võitlusvalmiduses, niisiis saavad need, kes üritusele ei jõudnud, žürii ettekandest videot vaadata.

Kohapeal, võistleja nahas, olime nõnda ähmi täis, et unustasime oma Reaktoristi-vastutuse sootuks ega toppinud kohtunikele mikrofoni nina alla. Seda suurem rõõm on jagada mõningaid muljeid, mida žüriiliikmed tagantjärele kirja panid.

Andri Riid

Selleaastasele jutuvõistlusele laekus veidi vähem jutte, kui kahe aasta tagusele, isegi kui üks osalejatest saatis teele 9 ja teine 7 lugu. Kergem sellest palju polnud, sest mingil põhjusel edenes mul lugude lugemine vaevalisemalt kui eelmisel korral. Keskmine tase tundus ka veidi madalam olevat kui kaks aastat tagasi, kuid esimese vooru hääletuse järgselt ilmnes, et kõik 13 lugu, millest ma midagi rohkemat arvasin, olid jõudnud esikahekümnesse ning teise vooru hääletuse järgselt oli lõplikus esikümnes tervenisti üheksa lugu mu enda valitud esikümnest. Peab meeldima!

Käesoleva aasta valikus ei olnud ühtki sellist lugu, millele ma meeleheitlikult pöialt oleks hoidnud, nii on mul võrdlemisi ükspuha, milline see täpne lõppjärjestus välja kukkus. Olulisem on, et jutuvõistluse paremikku sisaldavat Täheaega ei oleks piinlik lugeda. Seekord ei ole.

Torkas silma, et teada-tuntud nimesid osales seekordsel võistlusel üsna vähe. Muuhulgas ei saatnud võistlusele ühtki juttu ka need kolm tegevkirjanikku, kes eelmisel korral žüriis istusid. Seetõttu - kui välja jätta 2 aastat tagasi teiseks tulnud Mahkra, kes kirjutas ka seekord „Riisirahvale“ üsna sarnase loo, aga platseerus sellega tahapoole ja Kraft, kel oli eelmine kord veel teine nimi - ei ole enamusel tänavusel jutuvõistluse laureaatidest esikümnesse varem asja olnud.

Kuna tuntud autoreid osales vähe, läksid ka enamus pakkumisi, kes võiks olla ühe või teise loo autor, kolinal võssa. Näiteks Rait Piir kirjutas sünge tulevikuvisiooni, mis minu poolest võiks olla vabalt pärit Weinbergi sulest, samamoodi kui Mahkra ja Jansi ühistööna sündinud „Läbi musta kivi“ oli nii Samoldin kui üldse võib olla. Rõõm on Tõnis Hallaste üle, kes minu jaoks üldse esimest korda kirjutas jutu, mis lugeda sünnib ning kirjanduslikku kõrgtaset esindab esikümnes Marek Liinevi tekst. Stalkerihääletusel ennustan aga suurt edu jutule „Moskva hääl“.

Mairi Laurik

Mul puudub varasem kogemus jutuvõistlusega ning seega ka võrdlusmoment, kas saak oli parem või halvem, lühem või pikem, helgem või süngem kui tavaliselt. Oli võistlus. Oli 69 eriilmelist lugu ning kõik need eelmainitud võrdlused said toimida ainult selle võistluse sees. Enne esimese teksti avamist leppisin endaga kokku, et loen iga loo iga sõna. Leidsin siis ja leian ka praegu, et iga jutuvõistlusele saadetud lugu väärib, et vähemalt viis inimest selle algusest lõpuni läbi loeb. Ma ei saa öelda, et see iga loo puhul lihtne oleks olnud, kuid õnneks leidus päris omajagu neidki, mis mitmel tasandil kõnetasid.

Ühes heas ulmejutus on neid tasandeid aga päris palju – hea ulmeline idee, terviklik lugu, lugemismugavus, lugu toetav õhustik, keelereeglitele vastav lauseehitus... Minu ajus jookseb järjekord just niipidi ning see sai määravaks ka punktide andmisel. Põhimõtteliselt mahtus võistluslugude hulka iga tasandi õnnestujaid ja ebaõnnestujaid - ligi pooled lood hüppasid minu meelest üle lati ning teine pool jooksis alt läbi, kes millega siis. Nende vahele jääb peotäis, milles on „midagi”, aga mis hetkel ei ole valdamisvalmidusele just kuigi lähedal.

Suurim üllatusmoment tuli hoopis ümbrike avamise hetkel. Varasemalt, kui ma ise olen jutuvõistlusele lugusid saatnud, on võistlus kujunenud selliseks mõnusaks tiimitööks – „Hei! Saadame žüriile nii palju lugusid kui vähegi jaksame, olgu või halvad. Las nad siis loevad neid.” Sel korral juhtus midagi veidrat ning Reaktori veergudelt tuttavatest nimedest paljud ei osalenud üldse. Järgmisel korral, kui ma taas kirjutajate hulga olen, meelitan teid taas osalema! Rohkem ulmet! Rohkem ulmejutte ja -romaane saab maailma ainult paremaks muuta. Seniks aga oodakem järgmise Täheaja ilmumist ning lugegem selle võistluse võidutöid. Need olid päris head.

Miikael Jekimov

Esmakordselt žüriis jutte lugedes lähtusin ma põhimõttest “lühemad ees” ja lugesingi peaaegu erandlikult sõnadearvult kasvavas järjekorras. Kuna aga tuli välja, et paremad lood olid justnimelt pikemad (tegelikult oligi mul algselt see hüpotees), siis lugemise nauding oli enamjaolt nagu tõusev nool. Mis ei tähendaks, et lühemateski juttudes ei leidunud häid palu.

Hindajana vaatasin kolme tahku: lugu (tegelased-süzee-maailm), keel ja ulme – peaasjalikult selles järjekorras, ehkki siis, kui jutus puudus ulme või oli seda Bilbo väljendit kasutades “liiga vähe võid liiga suurel saiaviilul”, siis ei asetanud seda järjekorras ette isegi, kui lugu ja keel olid enam-vähem korralikud. Samas oli aga mõnes jutus jube palju säärast seletavat tausta, või ulme-maagia selgitus hakkas lugemiskogemust segama. Minu arust oli hea lugu see, kus oli tabatud selline tunnetuslik tasakaal ulme, tegelaste ja süžee vahel, ja mis oli ilusalt kirja pandud.

Minu lemmikuks oli sel aastal Rait Piiri “Raha ei tunne maailmavaadet” ja kokkuvõttes sai see ka kõrge koha. Loo maailm tõmbas sisse ja tegelased olid empaatiliselt kirjutatud. Üleüldse võib esiüheteistkümnega rahule jääda, ning teise kümne lugude hulgas on samuti häid tekste. Üsna palju oli õpilasi ja (minu jaoks) uusi kirjanikke, mis tegi heameelt. Igal juhul soovin kirjanikele tuult tiibadesse ja loodan, et kirjutatakse edasi olenemata sellest, mis koha keegi saavutas.

Autasustamise galerii – pildistas Jaana Muna

Intervjuu: Rait Piir (Riho Välk)

1. Kes sa oled, kust sa tuled, mida oled õppinud, mida muud põnevat oskaksid enda kohta öelda? Millistest elus omandatud oskustest on ulme kirjutamisel kasu olnud?

Olen elukutselt ajakirjanik ja pärit Põltsamaalt, kuigi elan Tallinnas. Ulme kirjutamisel on ilmselt kasuks tulnud varasem töö tehnikaajakirjanikuna. Olen minevikus õppinud ka võitluskunste ning ajaloolist relvavõitlust, mis võivad samuti kirjutamisel abiks olla.

2. Millest sai kõik alguse? Mis oli sinu esimene kokkupuude ulmega, oli see teadlik millegi uue otsimine või täiesti juhuslik?

Kujutan ette, et esimesed kokkupuuted ulmega tulid väikse lapsena multikaid vaadates. Eesti kanalitelt jooksis nii Jaapani animatsiooni kui ka näiteks USA superkangelaste sarju. Samuti käisin algklassides kohalikus raamatukogus tõlgitud ulmeromaane lugemas. Ilmselt võib öelda, et ulme on mind tõmmanud nii kaua kui mäletan.

Teadlik ulme otsimine algas teismelisena ja siis mängisid olulist rolli arvutimängud ning anime teadlik otsimine internetist. Umbes 16-17 aastasena proovisin kätt ka kirjutamisega, kuigi lugemus oli sellel ajal kaunis väike. Paraku ei kuulunud õigekiri (ega eesti keele tundides tähele panemine) minu tugevuste hulka.

3. Millest sai alguse „Hinged mõõgateral?” Mis oli esimene jutt ja kuidas see sündis? Kas protsess oli valuline? Mis arvad, kuidas võtavad eesti ulmikud sinu debüüti vastu? Mida teeksid teisiti?

„Hinged mõõgateral“ sai alguse Joel Jansi ettepanekust koondada minu senine lühiromaane puudutav looming ja lisada sinna uut avaldamata materjali. Esimene lühiromaan, „Pilvelinna bluus“, sündis 2017. aastal ning ilmus kõigepealt Reaktoris ja seejärel kogumikus „Tuumahiid.“

Kuidas ulmikud mind vastu võtavad, ei oska öelda, eks loodan parimat. Ilmselt leiavad mõned, et olen veel kõrvade tagant märg. Samas usun, et mul on pakkuda loomingut, mida keegi teine Eesti kirjandusmaastikul pakkuda ei suuda. Eelkõige puudutab see keskaegsest Jaapanist inspireeritud fantaasiat. Loodan, et see äratab huvi.

Mida teeksin teisiti? Tagantjärgi vaadates tundub „Pilvelinna bluus“ ikka mõnevõrra amatöörlik, aga ilmselt tahaks kõik autorid oma varasemaid teoseid kõvasti ümber kirjutada. Võiks öelda, et tegu oli esimese katsega „tõsiselt“ kirjutada. Samas on arvustused olnud valdavalt positiivsed.

4. 2021. Aasta jutuvõistlusel jäid teist kohta jagama eesti ulmemaailmas juba tuntud autoritega, isegi esikoht ei jäänud kaugele. Kuidas kirjeldaksid seda juttu? Kas võistlustulle läinud lugu esindab sama stiili kui su jutukogu või on midagi hoopis teistsugust?

„Raha ei tunne maailmavaadet“ läheb minu varasemast loomingust lahku selle poolest, et see leiab aset Eestis. Varem pole ükski minu lugu Eestit kujutanud. Tundub, et lugejad eelistavad kodumaiseid lugusid ja leidsin, et varem või hiljem tuleb midagi Eesti kohta ka kirja panna. Kui detsembris kirjutama hakkasin, murdsin pikalt pead, et mida siis ikkagi teha, sest ainus märksõna oli: „see leiab aset Eestis“. Üleüldiselt oli selle loo kirjutamine üpris vaevaline protsess, aga lõpptulemusega jäin enamvähem rahule. Kindlasti ei osanud ma teisele kohale jõudmist oodata.

Jutukoguga seob seda peaasjalikult küberpungi/tehnotrilleri žanr, mis on mulle üpriski südamelähedane. Üritasin siiski vältida tüüpilist küberpungi esteetikat ja minna pigem realistliku tuleviku peale. Arvestades, et minu lood (ja küberpunk üleüldiselt) kipuvad olema sünged, loodan siiski, et sellist tulevikku me siinmail nägema ei pea.

5. Mis tüüpi ulmet eelistad? „Hinged mõõgateral” annab juba osa vastusest: jaapani mütoloogia ning küberpunk. Aga miks? Kas sinu maitses on ruumi ka tuumamootoritele, etnoõudusele, diip- hämar-uitulmele?

Jaapani mütoloogial põhinevat keskaegset fantaasiat leidub väljaspool Jaapanit uskumatult vähe. Jaapanis leidub seda samuti peamiselt ka ainult manga ja anime kujul. Õigupoolest teangi ainult ühte autorit, kes midagi sellist kirjutab: Lian Hearn, kodanikunimega Gillian Rubinstein. Kui keegi teab veel, siis palun teada anda.

Seega võib öelda, et minu maitset on siiski valdavalt kujundanud tüüpiline Euroopa kultuuri keskne keskaegne fantaasia. Eelistan peaasjalikult realistlikumat, et mitte öelda süngemat vähese maagiaga fantaasiat. Samuti köidab mind pseudo-varauusaegne fantaasia, kus mängu tuleb püssirohi, tulirelvad, kahurid jms. Taolist fantaasiat on viljelenud näiteks Django Wexler ja Brian McClellan.

Ilmselt tuleb ka küberpungi ja tehnotrillerite lembus süngemate lugude eelistamisest. Realism on minu jaoks loomingus oluline isiklik eelistus ning küberpungist (ja vahel ka militaarulmest) leiab seda kõige rohkem. Väga hästi kirjutavad realistliku ulmet näiteks Daniel Suarez, Linda Nagata ja Ramez Naam. Samuti arvan, et kübepunk käsitleb sageli ülejäänud ulmega võrreldes huvitavamaid ja keerulisemaid teemasid. Mind väga huvitavad näiteks sotsiaalsed ja eetikaga seonduvad küsimused.

Ma eeldan, et „tuumamootorite“ all on küsimuses mõeldud kosmoseooperit. Leidub ruumi ka selle jaoks. Olen näiteks suur Marko Kloosi ja James S.A Corey austaja. Samuti meeldivad Reynolds, Bujold ja Scalzi. Kuna kosmoseooperid ei tundu mulle sageli kuigi realistlikud (S.A Corey on seal suur erand), siis ilmselt sellepärast kaldun rohkem küberpungi ja tehnotrillerite poole. Tegu on siiski puhtalt subjektiivse hinnanguga.

Etnoõudusega mul vist kokkupuuted puuduvad. Samuti pole ma kindel, mis kvalifitseerub hämar/uitulmena. Kui ma mõtlen imelikule ulmele, siis tuleb pähe VanderMeer. Tema õudussugemetega sari „Southern Reach“ mulle täiesti meeldis.

6. Sulle meeldivad kostüümid ning kostüümides inimesed. Oled aastaid osalenud LARPidel ning käinud animeüritustel erinevas cosplays. Su abikaasa on käinud lausa Eurocosplayl Eestit esindamas. Kuidas põimub see kõik ulmega?

Kostüümid on rohkem abikaasa [Kadri Umbleja – toim.] teema, kuigi ma hindan nii head taaskehastamist kui ka head cosplayd. Mind ennast huvitavad rohkem ajaloolised turvised ja muu sõjavarustus. Võiks öelda, et kui mu naine tegeleb kangaga, siis mind huvitab rohkem raud.

Üritan oma fantaasialugudes nii kostüüme, turviseid kui ka relvi võimalikult realistlikult kujutada. Kipun raiskama liiga palju sõnu erinevate detailide kirjeldamise peale ja sellele järgnevad valulikud kärped. Mul on kohutavalt raske jätta asju lugeja fantaasia hooleks. Pean selles vallas veel kirjanikuna arenema.

7. Millest sai alguse kirjutamise tung? Mis kihu ajas sind klaviatuuri kätte võtma ja sõrmedele valu andma? Mis olid esimesed kirjutised ning milline on olnud nende saatus?

Sellele küsimusele on väga raske vastata. Kas mõni autor üldse teab kust see tung pärineb või olen ma ainus imelik? Olen lapsest saadik peas maailmu ja lugusid loonud, ammu enne millegi kirja panemist. Ilmselt lapsena ägedate asjade lugemine, vaatamine, mängimine pani peas mingid hammasrattad käima, et kuidas see minu versioonis oleks.

Kõige esimesed katsetused on ajaga kaduma läinud. Kusagil 18-aastaselt hakkasin ühte foorumisse sõprade meeleheaks kirjutama järjejuttude sarja „Xiola“, mille peategelasteks olid nemad ise. Tegu oli väga tugevalt animest ja mangast mõjutatud postapokalüptilise supervõimete märuliga. Minu kirjaoskuse tase oli toona nullilähedane ja tekst kubises toorestest anglitsismidest. Samas mu sõbrad jumaldasid seda. Ilmselt on see seal foorumis siiani alles.

„Xiola“ sündis järgnevate aastate jooksul mitu korda ümber erineval kujul, sest ma alustasin sellega vähemalt kolmel korral algusest peale. Kõige viimane versioon pidi saama koguni romaaniks ning seda valmis 18 peatükki enam kui 60 000 sõna ulatuses. Postapokalüptilisest märulifantaasiast sai 20. sajandi algusega sarnases maailmas toimuv poliitiline fantaasiamüsteerium. Paraku jäi see mingil hetkel lihtsalt tolmu koguma, sest ma kasvasin kuidagi sellest välja. Ühel hetkel tundus see lihtsalt väga lapsiku loona.

Olen korduvalt mõelnud „Xiola“ taaskäivitamisele mingil uuel kujul, aga see on ilmselt tulevikumuusika.

8. Kuidas on seotud sinu 2 Jaapanis veedetud aastat sinu loominguga? Kas jutus „Daam punases kimonos” olev sild on päriselt olemas? Kas nägid mõnes mägikülas nukuetendust, mis inspireeris juttu „Nukumeister?”

Huvi Jaapani vastu oli mul juba ammu enne sinna kolimist, kuid seal elamine mõjutas loomingut tegelikult tohutult. Varasem ebamäärane huvi Jaapani ajaloo ja eriti samuraide vastu kinnistus ja võttis selge kuju. Erinevaid kohti külastades hakkasid hammasrattad peas tööle ning kerima uusi lugusid ja maailmu. Samurai taaskehastajatega tutvumine viis nii kaugele, et oman nüüd ka ise rüüd ja relvi. Seda võib näha „Hinged mõõgateral“ kaanel. Üleüldiselt hakkasin Jaapanis elades just feodaalajastu ja samurai seisuse uurimisega rohkem süvitsi minema. Oma lugudes üritan ajalooliselt tõetruu olla.

Kuna käisime Jaapanis palju matkamas ja mägesid ronimas, siis looduskirjeldused pärinevad kindlasti enda kogemuste põhjal. Eelmainitud sild pole otseselt võetud ühegi konkreetse silla pealt, aga sarnaseid sildu on Jaapanis palju. Nukumeistri linnakirjeldused pärinevad näiteks mitmete ajalooliste postilinnade ja vabaõhumuuseumite külastusest. Nukumeistri üldine sisu on rohkem seotud aga arusaamaga, et elututes asjades võivad peituda hinged. Jaapanis kohtab seda palju, eriti pühamuid külastades. Samuti on seal Eesti hiitega sarnaseid pühapaiku, kus puude ja kivide sees elavad jumalad.

9. Aga raamatu teine pool: küberpunk. Kas ka siin on Jaapan sind mõjutanud? Või vastupidi, maailma nägemine paneb hindama meie väikest Eestit, kus kõike saab teha ID-kaardi ja PIN-koodiga? Kas hoiad end igapäev kiipide ja neuroliideste arengutega kursis, haarad poeriiulilt kõige vilkuvamaid uusi vidinaid?

Küberpungis on mind peaasjalikult mõjutanud Jaapani animatsioon ja sellega puutusin kokku juba ammu enne sinna kolimist. Jaapanlastel tuleb küberpungi tegemine kuidagi jõle hästi välja, seda valdavalt animatsiooni ja manga kujul. Eks siin mängib samuti rolli Jaapani rahvususund sinto, mis haakub hästi küberpungi temaatikatega, nagu näiteks hing tehislikus anumas (Ghost in the Shell). Jaapani küberpunk on näiteks tugevalt mõjutanud ka William Gibsoni loomingut. Neuromancer leidis aset Chiba prefektuuris.

Vaatamata Jaapani kõrgtehnoloogilisele mainele on nad siiski ka paljudes asjades väga minevikus kinni. Eesti e-riiki on raske hinnata enne välismaal elamist. Jaapani bürokraatia on kurikuulsalt paks, paindumatu ning uppunud paberite ja fakside sisse. Kõik toimingud võtavad meeletult aega, eeldavad erinevate kontorite külastamist ja paberite määrimist. Sellises keskkonnas tunduvad riiklikud e-teenused uskumatult kiired ja mugavad.

Uusima tehnoloogia ja vidinatega hoidsin ennast rohkem kursis tehnikaajakirjanikuna. Nüüd teen seda mõnevõrra vähem, kuid julgen väitan, et pole ilmselt midagi eriti maha (veel) maganud. Uusimaid nutitelefonide ja läpakate mudeleid ma peast enam küll nimetada ei oska.

10. Kui puritaaniks sa end küberpunk maailmas peaksid? Kas hoiaksid oma ihu ja hinge puhtana või vastupidi, kasutaksid kõiki võimalusi ja ehitaks end ümber?

Eks see sõltuks tehnoloogia arengust, selle kättesaadavusest ja ohutusest. Ma pigem eelistaks ennast bioloogiliselt modifitseerida, kui lasta konkreetselt rauda oma kehasse panna (viimane on siiski rohkem vanema küberpungi teema). Ei ütleks kindlasti ära parematest organitest, täiustatud närvisüsteemist jne. Kui saaks enda tüvirakkudest kasvatada või bioprintida täiustatud varuosasid, siis oleks see kahtlemata väga kasulik. Selles osas pooldan tugevad meditsiiniteadustesse investeerimist.

11. Mida toob meile tulevik? Milliseid ulmes kohatud fenomene, tehnoloogilisi lahendusi, sotsiaalseid liikumisi või muud pead tõenäoseks? Ning vastupidi – mida kujutatakse ulmes väga palju, kuid on sinu meelest ebatõenäoline?

Usun, et meid ootab ees väga rahutu ajajärk. Mitmed murrangulised tehnoloogiad on kanda kinnitamas ja toovad endaga kaasa suured sotsiaalsed muudatused, mis võivad mööduda üpris valulikult. Töö massiline automatiseerumine ja tehisintellekti kiire areng on juba toimumas ning tulevikus võib kaduda suur enamusi praegusi töökohti. See tekitab rahutusi, viha ja hirmu progressi ees ja loob soodsad tingimused populismi vohamiseks. Loodan, et suudame inimkonnana need muudatused võimalikult vähese piinaga läbida ja lülitada ennast ümber ühiskonnale kus tööl käimine pole ilmtingimata vajalik. Kardetavasti süveneb siiski sotsiaalne ebavõrdsus järsult.

Samuti annab endast üha tugevamalt teada kliimamuutus, mis toob tõenäoliselt endaga kaasa sõjad, näljahädad ja tohutu migratsiooni laine. Ebanormaalsed ilmastikuolud muutuvad üha tavalisemaks ning kõige enam kannatavad sellest vaesed arengumaad. Arenenud maailm seisab ühel hetkel keerulise valiku ees: mida teha miljonite kliimapõgenikega, kes pagevad piirkondadest, kus pole lihtsalt võimalik enam elada. Siin tasub loota, et äkki tehisintellekti areng suudab äkki lõpuks lahendusi pakkuda: olgu selleks siis geoinseneeria projektid vms.

Positiivsemast küljest usun meditsiini kiiresse arengusse ja seda, et inimese geneetiline modifitseerimine (esialgu küll meditsiinilistel kaalutlustel) saab laialtlevinuks lähima paarikümne aasta jooksul. Veelgi enam hakkame modifitseerima aga põllukultuure ja toiduloomi, et väiksema ressursside kuluga rohkem toitu saada. Võib-olla hakkab tulevikus sealiha sisaldama kõiki kasulikke vitamiine? Arengumaade põllukultuurid vajavad kindlasti rohkem ilmastikukindlaks modifitseerimist.

Üleüldiselt hakkab tohutult kiiresti arenema robootika, droonid, energiatalletus (akud jms) ning liitreaalsus.

Aga asjadest, mida minu hinnangul tüüpilise ulmega võrreldes ei juhtu:

Vaevalt, et me kunagi mehitatud kujul kosmost vallutama läheme. Mida rohkem universumist õpime, seda raskem tundub see väljakutse. Küll aga saadame kindlasti üha enam roboteid välja ning võib-olla isegi hakkame koloniseerima oma päikesesüsteemi. Siiski, ainuüksi Marsi koloniseerimine tundub juba tohutu väljakutena, mis annab väga vähe vastu. Teised planeedid jäävad ilmselt robotite pärusmaaks. Tahaksin siiski loota, et mõned inimasustusega kolooniad tekivad. Enne tuleb aga välja mõelda kuidas ületada radiatsiooni ja mikrogravitatsiooni põhjustatavad tervisekahjustused. Ka siin võib lahenduseks olla geneetiline modifitseerimine.

Ma pole enam täiesti kindel ka tuumaenergeetika arengus, millest on kahju, sest tegu on suhteliselt puhta ja erakordselt suure potentsiaaliga energiaga. Siiski tundub, et inimkond triivib sellest eemale hetkel kuna hirmu ja müüte on tuumaenergia ümber palju. Mitmed suured riigid nagu Saksamaa ja Jaapan sulgevad pidevalt üha uusi jaamu. Hetkel jääb loota ainult ITER projekti ja Tokamaki reaktori õnnestumisele.

12. Millised on sinu suhted eesti ulmega? Estconile jõudsid 2020. Aastal esimest korda, Tallinna ulmikute kohtumistel oled käinud, aga mida oled eesti ulmevaramust lugenud? Ja provokatiivsem küsimus: milline tundub eesti ulmefändom kõrvalt vaadates?

Mulle meeldib Maniakkide Tänava looming ning tema lugudega puutusin ka kõige varem kokku. Kõige esimene eesti ulmeteos, mida kunagi lugesin, oli „Surmakarva“. Keegi kinkis selle (vist?) 20. sünnipäevaks. Võiks öelda, et ta on minu maitse järgi autor – kirjutab nii ulmet kui fantaasiat ja sageli küberpunki. Üks viimaseaja lemmikuid on ka Jaagup Mahkra „Riisirahvas“, sest see kujutab huvitavat ajastuperioodi ja kohta.

Ulmefändomi kohta on raske üldistusi teha, sest ma üpris kindlasti ei tunne enamusi neist. Vahetevahel on kõrva jäänud loosungid justkui oleks niinimetatud kuldajastu ulme või vana ulme üleüldiselt ainus hea ulme ja midagi uuemat polegi mõtet lugeda. Usun, et selline mõttelaad viib ainult stagnatsioonini. Loodan, et enamus sellist mõtteviisi ei jaga.

Samuti tundub, et nooremaid inimesi on skeenes väga vähe. Ulmel (ja eriti fantaasial) on Eestis ja mujal tegelikult väga palju fänne. Seda näitab juba meelelahutustööstus, mis toodab sellist sisu üha enam. Tean isiklikult hulganisti inglise keelse ulme ja fantaasia lugejaid, kes ei tea eesti ulmemaastikust mitte midagi. Tuleks mõelda kuidas inglise keele lugejaid rohkem kampa meelitada.

13. Esimene oma nime kandev raamat on ilmunud, mis edasi?

Peaks ilmselt hakkama romaani kirjutama ja mõtteid on selleks mitmeid, kuid pole praegu veel ühegi kindla idee peale jäänud.

Plaanin millalgi suve esimesel poolel Reaktoris avaldada veel ühe keskaegsest Jaapanist inspireeritud „Tuhande Saare“ lühiromaani. Nimetatud loo peategelane ilmub muide põgusalt ka jutus „Pajatust daamist punases kimonos.“ Saate hiljem välja otsida.

Galaktikaimpeeriumi annaalid 3: Kümme miljonit kosmoseprintsi. Ja printsessi (Raul Sulbi)

Garth Nix: A Confusion of Princes. 337 lk.

HarperCollins. London, New York 2012.

Et ükski 20. sajandi kirjandusega üles kasvanud ning suhteliselt hea tervise juures varastes neljakümnendates inimene ei suuda väga pikka aega järjest lugeda nüüdisaja kõige moodsamat noorteulmet, otsustasin minagi vahelduseks sukelduda pisut – aga tõesti vaid pisut – vanemasse aega: sel kuul arvustatav galaktikaimpeeriumist rääkiv kosmoseooper on ilmunud veidi vähem kui kümnend tagasi – 2012. aastal. Ning kuna ma ei olnud Austraalia noorteulme menuautori Garth Nixi (1963) loominguga ülearu hästi kursis, siis tegelikult ei teadnudki ma, mida oodata. Kuigi raamat ootas riiulis lugemisjärge 7-8 aastat, oli ikkagi tegu hüppega tundmatusse.

Üldjoontes tasus hüpe ennast igati ära: Garth Nix on ilmselgelt eelkõige lugev ja mitte filme/seriaale vaatav kirjanik – inspiratsiooni mõttes siis, tema tekstides (üht-teist ta täiskasvanuile mõeldud lühiproosast olen siiski varem lugenud) kohtab palju kirjanduslikke viiteid varasemale ulmele, žanri 20. sajandi klassikale. Ka õigustab tekst igati raamatu pühendust, mis on lisaks naisele, poegadele ja paarile sõbrale adresseeritud veel Robert A. Heinleinile ja Andre Nortonile. Ei olnudki vaja lugeda kirjaniku intervjuust sellele mustvalgel kinnitust, ka teose põhjal saab suurepäraselt aru, et mainitud suurmeistrite 1950ndate noorteulme meistriteosed on teda õrnas eas tugevasti mõjutanud. Nii et mingis mõttes on see üsna vana kooli noorteulme. Mille peale käesolev lugeja hingab kergendunult. Aga asja juurde.

«Segadus printsidega» on galaktikaimpeeriumi printsi Khemri minajutustus, tema kasvamise lugu ja kohanemine oma ettemääratud rolliga. «Vanalt Maalt» alguse saanud tsivilisatsioon on kaugtulevikus loonud hiiglasliku galaktikaimpeeriumi, mille valitsemisvorm pole aga pärilik, vaid Rooma impeeriumi stiilis valitav parimate võim. Iga imperaator valitseb täpselt 20 aastat (keiser Diocletianuse unelm tetrarhia on siin selgeks inspiratsiooniallikaks olnud), misjärel valitakse talle impeeriumi printside seast ränkraske konkursi ja vihase konkurentsi tulemusena järeltulija. Kokku on impeeriumis umbkaudu kümme miljonit printsi ning see nimetus ei erista mehi ja naisi, neid on umbes pooleks. Lihtsalt ka naissoost troonikandidaate kutsutakse printsideks, mitte printsessideks. Mingis mõttes on siingi olemas analoog keskajast, kus vahel harva esile kerkinud naisvalitseja kandis ametlikes dokumentides samuti tiitlit „kuningas“ (rex), kuna „kuninganna“ tähendas tollal siiski vaid monarhi abikaasat.

Need galaktikaimpeeriumi troonipretendendid, kes moodustavad korraga ka riigi militaarse ja administratiivse ülemkihi, on välja valitud impeeriumi triljonitest põllumajanduslikest maailmadest, kus nad on juba väikelastena vanematelt ära võetud ning seejärel spetsiaalsetes templites preestrite käe all üles kasvatatud. Ning liigina tugevalt edasi arendatud, nii et nad ei tunne end enam tavaliste inimestega ühte kuuluvatena. Neist on kohe pärast vanematelt ära võtmist arendatud bioloogiliselt, telepaatilistelt psi-võimetelt ja «raua/plastiku sisalduse» mõttes ka mehaaniliselt edasiarendatud üliinimeste rass, kes suudavad tahte jõul kontrollida oma organismi talitlust ning suhelda telepaatiliselt teiste printside ja ka impeeriumi keskarvuti/keskarhiivi/infopangaga, mis, nagu selgub, on omamoodi kõigi varasemate tuhandete ametist lahkunud imperaatorite ühisteadvus või midagi sellesarnast. Rääkimata sellest, et nad on tavainimestest kiiremad, tugevamad ja füüsiliselt võimekamad.

Emotsionaalses ja empaatilises mõttes on kõik need printsid üles kasvatatud täielikeks enesekeskseteks mölakateks, kes superinimestena eeldavadki, et kogu eksistents keerleb nende ümber ja kelle kõigi südamesooviks on iga 20 aasta tagant, kui selgub uus imperaator, olla selle ametikoha kandidaatide järjekorra esiotsas.

Kummatigi on nad oma templites üles kasvatatud ka sotsiaalselt üsna eluvõõrastena: oma liigi ja klassi tüüpesindajana kujutab minajutustaja Khemri 18-aastasena (printsikandidaadi perioodi lõpul ja päris printsiks kinnitamise hetkel, mil romaan pihta hakkab) endale oma tulevast elu ette nähtud teleseriaalide, oma aja kosmoseooperite vaimus, kus kosmoseprintsid põrutavad oma tähelaevadel ühest dramaatilisest seiklusest teise, on sellised justkui 19. sajandi härrasmees-seiklejad, kel elus muid kohustusi polegi.

Oma lapsepõlvetemplist väljasaatmise ja printsiks kinnitamise eel määratakse Khemrile impeeriumi keskarvuti (või istuva imperaatori?) poolt ta oma isiklik meistersalamõrtsukas nimega Haddad, omamoodi printsi kojaülem, kes selgitab talle, et alates templist väljumisest on tema elu edaspidi permanentses ohus, kuna 10 miljonit printsi tegelevad valdavalt sellega, et troonikandidaatide hulka, oma konkurentide arvukust vähendada. Ja kuna osad neist printsidest on sadu aastaid vanad ja kogunud selle aja jooksul rohkelt elukogemusi ning maist vara ja sidemeid ning võimu, siis ei ole 18-aastase printsihakatise seisukord kunagi ülearu kadestamist väärt. Peagi ilmneb ka, et miskipärast on talle määratud Haddad üks oma eriala – salamõrtsukate preestriklassi – hinnatuim ja osavaim esindaja galaktikas. Just tänu Haddadi ettenägelikkusele ja osavusele jääb Khemri esimestes tapmiskatsetes ellu ning jõuab kindlaksmääratud templisse, kus toimub ametlikult printsiks vastuvõtmine. See staatus on oluline, kuna nüüdsest jälgib impeeriumi keskarvuti telepaatiliselt ja biotehnoloogiliselt kogu ta elu ning suudab teda soovi korral edukate tapmiskatsete järel taas ellu äratada. Jah, kosmoseprintse äratatakse ootamatu surmasaamise järgselt pidevalt ellu, kui keskarvuti (imperaator? Varasemate imperaatorite ühisteadvus?) elluäratamise heaks kiidab.

Samuti selgitab Haddad noorukesele printsile, et tema elu ei hakka koosnema tipptehnikat täis kosmosejahil mööda galaktikat ühest seiklusest teise seilamises, vaid tal tuleb valida üks printsidele mõeldud impeeriumi teenimise suundadest (galaktika uurimisteenistus, laevastik, merejalavägi, diplomaatiline korpus, kolooniate valitsus, keiserlik administratsioon või salaluure). Üheskoos otsustavad nad Haddadi tungival soovitusel, et printsil on oma elule kallalekippumiste minimeerimiseks kõige targem suunduda õppima lähimasse laevastikuakadeemiasse. Mõeldud-tehtud! Viimane atentaadikatse tehakse Khemrile veel sõna otseses mõttes akadeemia väravas (õppeasutuse territooriumil ja kadetistaatuse saanud printside elu kallale kippumine on keelatud), kuid akadeemia kadetiks ta saab. Järgnev ei kujune aga mingiks meelakkumiseks, kuna kõik tema kaaskadetid on temaga võrreldavad emotsionaalsed mölakad, kes igal sammul vaid oma huve silmas peavad, seda täiesti normaalseks ja moraalseks käitumiseks pidades ning võitlus positsiooni ja võimu pärast pole kadettide seas grammigi vähem julmem kui mujal impeeriumi valitseva klassi elualadel.

Garth Nixi kiituseks tuleb öelda, et selle üsnagi võõrapärase tulevikuimpeeriumi elu ja töökorra eri tahkude kohta antud info on tõesti põhjalik ning edasi antud igati osavalt, igavaid infodumpingu lõike siin ei kohta, justkui möödaminnes saame teada kõik hädapäraselt vajaliku nii nende printside 7 teenistusvaldkonna, aga ka 16 erineva preestriklassi kohta, kelle seas on siis lisaks meistersalamõrtsukatele preestrid, kelle töövaldkonnaks on näiteks kõik printside elluäratamisse puutuv, nende väljavalimise protseduur, nende biotehnoloogilisse arendamisse puutuv, printside vaheliste duellide korraldus, keiserliku keskarvuti haldamine jne jne jne.

Saame teada kõik vajaliku selle galaktikaimpeeriumi kõrval asuvate jõukeskuste ja rasside kohta: eksisteerivad veel tulnukrass Kurbsilmad, enesehävitajalik terroristlik liik Surejad, aga ka kunagi sajandeid tagasi impeeriumist lahku löönud Naknuki perekond. Printsid jagunevad sadadesse erineva suurusega perekondadesse, mis on kui omamoodi korporatsioonid: tuge ja sidemeid pakkuvad hierarhilised kooslused, mille liikmeid võib olla sadadest kuni kümnete tuhandeteni, ja kunagi ammu on üks selline grupeering impeeriumist lahku löönud.

Igatahes on tegu üsna klassikalises stiilis kujunemisromaaniga, looga sellest, kuidas eluvõõrast printsikandidaadist saab küüniline ja hoolimatu (ehk väga hea!) impeeriumi prints ja kuidas sellest printsist lõpuks tänu ühele tavalisele tüdrukule saab inimene. Kui romaanile midagi ette heita, siis ehk seda, et konkreetsete tegevusstseenide kõrval on siin liiga palju toimuva kiirkorras ümberjutustamist. «Show, don’t tell!»-reegli vastu on siin ikka väga palju eksitud. Teistpidi poleks muidugi 300 lehekülje peal selles mahus keerukat lugu saanudki edasi anda. Kohati hakkas lugedes häirima ja peas trummeldama mõte, et kas mitte pole autor neid valikuid tehes, et mida toimunust otse näidata ja mida ümber jutustada, teinud korduvalt valesid otsuseid, et kas mitte pole meile igavamaid asju näidatud, et siis põnevamatest kiiruga üle libiseda – ning nüüd omaaegseid välismaiseid arvustusi sirvides leidsin, et ma ei ole selle kahtlusega sugugi üksinda.

Kuigi ilma kohustuslike järgedeta, ühe romaanina mõeldudki korraliku kosmoseooperina on see teos muidugi tänapäeval niivõrd haruldase liigi esindaja, tundub siiski, et romaan oleks vaid võitnud, kui kirjanik oleks otsustanud teha selle 300 lk asemel 500 või 600 lk paksuse. Lihtsalt jäi liiga palju liiga lahedaid episoode ja momente sellest põnevast loost meile näitamata, neist sündmusist silgati pikkade koibade välkudes läbi.

Tegelaskujud ei ole teoses vast ülemäära keerukad karakterid, aga noortekirjanduse kohta ehk piisavalt mitmekülgsed. Kirjanik näeb romaani alguses suurt vaeva, et muuta Khemri lugejale üsna ebameeldivaks ja ärritavalt tüütuks kõrgklassi kõrgiks tõpraks, kes ei oskagi mõelda kellegi teise kui iseenda huvidele ja vajadustele. Nii et tõeliselt huvitavaks lähebki lugu siis, kui Khemri pärast akadeemia lõpetamist saab pakkumise siirduda edasi õppima hoopis ülisalajasse 7. harusse ehk salateenistusse, kus tema õpiaeg tähendab aastapikkust testi hakkama saamiseks tavalise inimesena tavaliste inimeste keskel, kus talt võetakse kõik ta üliinimese lisandused, kõik ta supervõimed ning kus ta peab järsku hakkama kartma oma elu pärast ja õppima mitte mõtlema ja käituma ning reageerima nagu ülbe kosmoseprints, kus impeeriumi keskmälu teda pidevalt ei jälgi ega abista...

Just see romaani kõige huvitavam osa, Khemri muutumine supervõimetega mölakast normaalseks inimeseks, on saanud kurvakstegevalt vähe leheküljeruumi ja mõjub sestap ehk veidi ebausutavalt, kuna kõik toimub nõnda kiiresti. Aga kuidas muidu kogu seda lugu 300 leheküljele ära mahutada? Paras mission impossible! Igatahes tuletas see osa ja süžeeliin romaanist täiega meelde Alexei Panshini legendaarse «Rite of Passage’i» maailma alglugu «Down to the Worlds of Men», mida olen BAASis arvustanud. Ning veidi ka Silverbergi meisterlikku novelli «Varjatud võimetest». Ja Nix kogenud ulmelugejate eest neid seoseid ei varjagi. Igatahes just selles tavaliste inimeste maailmas leitud armastuse ja empaatia juurest tagasi impeeriumi tseremoniaalkeskusesse, keiserlikku õukonda jõudmine muudab Khemrit järsku ja pöördumatult: see reaalne pettumine impeeriumi ideaalides ja omaenda olemuses ning kasvatuses on teose jõulisim emotsionaalne niit, see muudab seni veidi kunstliku ja emotsionaalselt-moraalselt tühja ning kaugena mõjuva keskkonna ja probleemi järsku ääretult realistlikuks ja igaühele tunnetatavaks. Vot selline kontseptuaalne suunamuutus (conceptual breakthrough) ja paradigmavahetus, et anna olla! Ulmekirjandus oma parimal kujul!

Kuna tegu on ikkagi noorteulmega, tuleb küsida, kuidas on siin lahendatud seksi ja armastuse teemad? Erinevalt päris viimaste aastate noorteulmekatest ei saa seks ja seksuaalsus siin väga suurt tähelepanu. Seksuaalseid tegevusi mainitakse kolmel-neljal korral üsna möödaminnes kui midagi argist ja loomulikku, aga seda mingil juhul ei näidata. Kirjaniku tahtel pole kosmoseprintsid võimelised tundma armastust kui emotsiooni, see on neist lihtsalt välja juuritud. Nii et kui kaks Khemri kaaskadetti, printsid Aliadh ja Calzik omavahelise rivaliteedi ja vihase konkurentsi asemel hoopis kokku hoidma hakkavad ja soovivad tulevikuks ühte teenistuskohta, siis kirjeldab Khemri seda teatava ebalusega kui midagi sõpruse ja partnerluse vahepealset. See armastuse kui emotsiooni puudumine impeeriumi valitsevas klassis teeb romaani esimesed kaks kolmandikku üksjagu igavaks ja pingevabaks. Nii et kui peategelane tavalise tüdrukuga, kellesse ta tavaliste inimeste maailmas oma supervõimetest ilmajäetuna ootamatult armub, lõpuks seksima satub, siis on see stseen lahendatud klassikalisel „suudlus – eesriie langeb“ meetodil. Ahjaa, kogu see kosmoseprintside klass tundub Nixil olevat biseksuaalne, sest sõltumata soost on neil kõigil oma majakondsete seas lisaks kõiksugu telepaatia- ja salamõrtsukapreestritele lisaks alati ka kuus programeeritud mõistusega inimkurtisaani, kolm kummastki soost, keda nad vastavalt tujule siis kehalise naudingu saamiseks tarvitavad. Kentsakas, aga liberaalne.

Garth Nix müüs oma esimese ulmejutu maha 20-aastaselt ning tema debüütromaan, YA õudusfantaasia, ilmus, kui ta oli 27. Viis aastat hiljem ilmunud teine romaan, samuti noortefantaasia, viis ta juba müügitabelitesse. Aga enne seda jõudis ta pidada üheksat või rohkematki ametit. Melbourne’is sündinud ja Canberras üles kasvanud Nix astus 17-aastaselt USA Rahvuskaardi Austraalia vasteks olevasse organisatsiooni ning nimetas hiljem seal veedetud viit aastat oma elust «poole kohaga sõjaväelase» tööks. Seejärel õppis ta ülikoolis stsenaristiks, teenis leiba raamatumüüja, kirjastuse toimetaja, müügiesindaja, kirjandusagendi ja tehnoloogiafirma turundusspetsi ning suhtekorraldajana. Nii et viisakate ametite kõrvale ka väga saatanlikke eluvalikuid... Ise on ta hiljem tõdenud, et kõige rohkem meeldis neist töödest talle kirjandusagendi amet.

Noorteulme (young adult) kohta on Nixil huvitav lähenemine. Ta on mitmes intervjuus väitnud, et sedasorti kirjanduse põhiline lugejaskond on tegelikult ulmehuvilised vanuses 18-40. Ning et kirjastused ja raamatupoed lõid omal ajal selle alajaotuse (YA) peamiselt selleks, et see täiskasvanud raamatuostja ei peaks soovitud lektüüri minema otsima lastekirjanduse riiulite vahele ja nõnda piinlikkust tundma. Aga et tegelikult ja valdavalt loevad neid tekste siiski täiskasvanud. Lihtsalt oma võttestikult ja teemade ning käsitluslaadi poolest on see veidi erinev tavalisest täiskasvanute kirjandusest. Raamatukaupmehe, turundusspetsi ja müügivaldkonna kogemusega enam kui 30 menuka noorteulmeromaani autorile on raske vastu vaielda.

Paralleelselt romaani «Segadused printsidega» sünniprotsessiga tuli Nixil ja ühel ta sõbral mõte kasutada seda äärmiselt rikkalikku maailma ära ka ühe online-rollimängu või videomängu (andestust, ma tõesti ei tunne vastavat terminoloogiat!) loomiseks. Nad finantseerisid mängu loomist ise ja tegid alustuseks valmis ühe beeta-versiooni, kus mängijad said erinevateks kosmoseprintsideks kehastuda ja siis nendena impeeriumis karjääri teha. Alguses peamiselt Facebooki kaudu levinud mäng ei saanudki aga tuult tiibadesse, kuna finantskriisi harjal ei olnud Silicon Valley’s keegi nõus sellesse investeerima ning kuigi seda mängis ühel hetkel korraga 30 000 huvilist, siis tagantjärele hindas Nix seda kõige kallimaks ebaõnnestunud turundusteoks mõnele oma raamatule.

Ahjaa. Romaani kaanepiltidel kujutatud tumedajuukseline kaunis noormees ei klapi üldse kirjaniku kirjeldustega teose minajutustajast, kes on pruuni nahavärviga ja algul pikajuukseline patsiga poiss, kes hiljem laseb viimase keiserliku moe järgi endale indiaanituka-soengu lõigata. Jällegi valdkonna võhikuna ei tea ma, kas selle nimi on eesti keeles mohooki, mohikaani või irokeesi soeng. Aga välismaised arvustajad märkisid juba kümnekonna aasta eest ära, et kuigi kirjanikud võivad oma romaanide tegelasi teha mustanahaliseks või panna esindama ükskõik millist muud rassi kui valge, siis kirjastuste turundusosakonna survel pannakse raamatukaanele ikkagi valge nahavärviga iludus. Noh, kui eelmisel kuul käsitletud raamatule mõelda, on see trend nüüd lõpuks muutumas. Aga vägisi meenub ulme Kuldaja klassiku Leigh Bracketti loodud kosmosekangelane Eric John Stark, kellel kulus vist üle poole sajandi, et saada lõpuks raamatukaanel kujutatud sellisena, nagu kirjanik teda juba 1940ndail kirjeldas – tõmmu nahavärviga tegelasena. O tempora, o mores!

«Galaktikaimpeeriumi annaalid» on rubriik, milles leiavad arvustamist viimastel aastatel inglise keeles ilmunud ulmeromaanid, mille süžees on kesksel kohal... jah, te arvasite õigesti: galaktikaimpeeriumid.

Galaktikaimpeeriumid on ulmekirjanduses üsna tuntud teema, mille tegi maailmakuulsaks mõistagi Isaac Asimovi «Asumi»-sari, millest sai omakorda inspiratsiooni      George Lucas oma «Tähesõdade»-saaga kurja Galaktikaimpeeriumi loomiseks. Kummalisel kombel ei ole ulmekirjanduse Kuldajast (1940ndad), varasemast pulp- (1930ndad) ja protoulme (–1930) ega hilisklassika perioodist (1950–1970ndad) peale «Asumi»-lugude tegelikult kuigi palju näiteid otseselt galaktikaimpeeriumidest rääkivatest teostest, mõnedes tekstides on üle-galaktikaline tsivilisatsioon või suur riiklik moodustis küll tegevuse taustaks, aga eriti seda teemat ei lahata. «Asumi» ja «Tähesõdade» vahele jäävast perioodist (1942–1977), tõsi küll, leiab paari raamatu jagu lühijutte ja jutustusi ning mõne temaatilise antoloogiagi, mis käsitlevad galaktiliste impeeriumide teket, arengut ja hävingut. 1980–1990ndate militaarulme buumi ajast leiab juba üsna palju kosmoseoopereid – nüüd juba peamiselt romaani- või romaanisarja vormis –, milles kusagil foonil eksisteerib mõni impeerium või paar konkureerivat deržaavat, kuid ometigi pole need impeeriumid tollegi perioodi teostes kesksel kohal.

Kummalisel kombel on aga just sel sajandil ja eriti sajandi äsja lõppenud teisel kümnendil ilmunud üksteisest täiesti sõltumatult hulk kosmoseoopereid, just jällegi romaanivormis, milles galaktikaimpeerium on teose süžees üsna kesksel positsioonil, kas siis sündmuste käivitajana, tegelaskonna ühendajana või siis lausa vaat et teose peategelasena. Käesolevas arvustuste sarjas on lähima umbkaudu aasta jooksul kavas igakuiselt tutvustada olulisemaid neist teostest ka Reaktori lugejatele. Vaatlusele tulevad siiski vaid päris kirjastustes ilmunud ja toimetusliku sõela läbinud tekstid, lõppenud kümnendil tohutult moodi läinud ja pöörases mahus ilmuma hakanud (näiteks Amazoni platvormi kasutavad) isekirjastuslikud militaarsed kosmosemadinad kui amatöörkirjandus jäävad sellest valikust rõhutatult välja.

Päeva materjal Wikipedias aprillis 2021 (Taivo Rist)

KUU ASTRONOOMIA: Space Shuttle (12. aprill, 40. aastapäev)

Gagarini kosmoselendu tänapäeva ulmikud ei mäleta, olid sellal veel sündimata. Selle 20. aastapäeval tegi esimese lennu USA kosmosesüstik Space Shuttle ja seda ma juba mäletan. Mõtlesin, et nüüd hakkabki nii olema: suts kosmosesse ja jälle tagasi, korduvkasutatav kosmosesõiduk on igati praktiline. Mõelda vaid, et sellest on juba 40 aastat möödas ja progressi pole selles vallas toimunud! Ehitati 5 süstikut, millest kaks hävisid koos 14 astronaudiga (Challenger 1986 ja Columbia 2003), kokku tehti 135 starti. Maanduti üsna harilikele lennuväljadele, kus pidi olema vähemalt 2300-meetrine maandumisrada, maanduti nii betoonile, asfaldile kui isegi kuivale järvepõhjale. Selleks lepiti kokku 2 põhimaandumiskohta ja 86 varumaandumiskohta (neid kasutati ainult 1 kord), millest 58 asusid välismaal. Viimane lend lõppes 21. juulil 2011 ja edaspidi pidid astronaudid kasutama Vene kosmoselaevu Sojuz. Kuid filmis kujutas kosmosesüstikut juba 1979. aasta Bondi-film „Kuurakett".

https://en.wikipedia.org/wiki/Space_Shuttle

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: argentinosaurus (13. aprill)

Argentinosauruse avastas 1989 Argentiina kuulsaim paleontoloog José Bonaparte, kes pole küll Napoleoni suguvõsast pärit. Saurus elas hiliskriidis 96–92 miljonit aastat tagasi, oli 30–40 m pikk ja kaalus 50–100 tonni ning teda peetakse üheks kõigi aegade suurimatest maismaaloomadest – täpselt pole teada, sest temast pole säilinud just palju. Sinivaal kaalub siiski rohkem. Kõrguseks on hinnatud 7 m või natuke rohkem, see pole kaelkirjakust (ligi 6 m) just palju enam. Argentinosaurus oli evolutsiooni tupiktee, näiteks suutis ta liikuda, kui väga pingutas, 7 km/h, aga kaelkirjak sprindib 60 km/h ja jookseb mitu kilomeetrit järjest 50 km/h. Argentinosauruse muna oli seevastu ainult liitrisuurune ja vastkoorunud sisalik kaalus 5 kg. Ükski muu imetaja, lind ega roomaja ei kasva elu jooksul nii palju kordi. Tema looduslik vaenlane arvatakse olevat olnud mapusaurus, kes teda karjaga ründas.

https://en.wikipedia.org/wiki/Argentinosaurus

KUU ULMEROMAAN: „Unemadu" (14. aprill)

Vonda McIntyre avaldas 1973 jutustuse „Udust, Rohust ja Liivast", millega pälvis oma esimese Nebula. Ta kirjutas selle aastal 1978 romaaniks „Unemadu", millega pälvis Nebula, Hugo ja Locuse. See on ebatavaline, et nii jutustus kui selle romaniseering saavad mõlemad Nebula. Jutustus on romaani esimeseks peatükiks. Tegevus toimub pärast tuumaholokausti, mis tappis igaühe, kes selle põhjustest teadis või hoolis. Peategelane Snake on ravitseja, kes kasutab geneetiliselt muundatud madusid. Unemadu pole pärit siit maailmast ja tema hammustus annab kannatajatele meeldiva une. Kiidetud on madude bioloogiliselt täpset kujutamist. Udu, Rohi ja Liiv on tema kolm madu. BAASi keskmine hinne romaanile on 4,5.

„Unemadu" on feministlik romaan. McIntyre väldib täielikult sugu määravaid asesõnu, alles hiljem selgub pealtnäha juhuslikult, et keegi on mees või naine, ja iga tähtsa tegelase kohta ei selgugi. Selles maailmas koosneb abielu kahest mehest ja ühest naisest. Jutu sisu on ühe sõnaga öelduna quest. Rännak pole siiski tavaline: kangelane pole mees, vaid naine, kangelast ei ajenda armastus ega kättemaks, probleemid lahendab ta mitte jõu ega osavuse, vaid ravi ja hoolitsusega. Talle järgneb tema kallim, Snake võtab tema abi vastu, kuid ei vaja päästmist. Snake'i peamine probleem on selles, et tema unemadu tapeti, tal pole uut võtta ja inimesed ei oska neid paljundada. Rännak lõpeb edukalt: ta avastab, kuidas unemadusid paljundada. Raamatu juhtmotiiv ühe lausega kõlab: õnn ei peitu armastuses ega perekonnas, vaid töös. See on mulle sümpaatne, sest minul ei ole armastust ega perekonda, vaid töö.

https://en.wikipedia.org/wiki/Dreamsnake

KUU ARVUTIMÄNG: „Legendide liiga" (19. aprill)

„Legendide liiga" on paljude mängijatega online-võitlusmäng, mille tootis Riot Games ja mis esmaavaldati 27. oktoobril 2009. Teineteise vastu astuvad kaks viieliikmelist võistkonda, mäng võib lõppeda veerand tunniga, aga ka kesta üle tunni. Mängimine on tasuta, aga raha eest saab nänni osta. Kiidetud on suurt jällemängimisväärtust. „Legendide liigat" peetakse maailma suurimaks e-spordiks, võisteldakse 12 rahvusvahelises liigas ja igal aastal toimuvad maailmameistrivõistlused, mida tunamullu jälgis 100 miljonit inimest, korraga kõige rohkem 44 miljonit. Mõned mängijad on sellega teeninud üle miljoni dollari. „Legendide liiga" on inspireerinud lisaks teistele mängudele muusikat hevi metalist hiphopini, Marveli koomiksi ja animafilmiseeria.

https://en.wikipedia.org/wiki/League_of_Legends

KUU PILT: BASE-hüppamine (9. aprill)

BASE on lühend sõnadest Buildings, Antennae, Spans, Earth ja see tähendab „hooned, mastid, sillad, kaljud“. Need on kohad, kust alla hüpatakse – tavaliselt sooviga ellu jääda. Selle leiutas 65-aastane Fausto Veranzio 1617, aastal kui hüppas langevarjuga Püha Markuse kellatornist Veneetsias. Termin leiutati 1978 ja umbes sel ajal hakkaski see tegevus massidesse levima. Seda sai näha 1976. aasta Bondi-filmis „Spioon, kes mind armastas". Kuid filmis hüpati kaljult alla juba 1938. aasta Ameerika filmis „Kolmekesi köie otsas". BASE-hüppamine on üks kõige ohtlikumaid vabaajategevusi, tõenäosus surma saada on 43 korda suurem kui lennukist langevarjuga hüpates. Inimene, kes on kõigilt neljalt objektitüübilt alla hüpanud, võib saada niinimetatud BASE-numbri ja 2017. aasta mais oli välja antud juba üle 2000 BASE-numbri.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:BASE_Jumping_from_Sapphire_Tower_in_Istanbul.jpg

KUU LOEND: Super-Mario rollimängude loend (19. aprill)

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Mario_role-playing_games

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU ÕUDUSPILT: mees vasarhaiga Mogadishus (17. aprill)

Mogadishu on Somaalia pealinn. Somaalias käib kodusõda vahelduva eduga juba 1992. aastast ja see on pildiltki näha: pealinna suur tänav on päise päeva ajal inimtühi ja majad on varemeis. Elanike arv on üle 4 miljoni – veel 50 aasta eest 230 tuhat.

Vasarhaid elavad rannikumeredes Tulemaast ja Uus-Meremaa lõunatipust kuni Briti saarte ja Sahhalinini, sealjuures kõikjal Vahemeres. Nad kasvavad kuni 6 m pikaks ja 580 kg raskeks. Nende pea on vasarakujuline ja silmad asuvad „vasara" otstes, seega teineteisest väga kaugel. Vasarhai nägemisväli on vertikaaltasandis 360° ehk teisisõnu näeb ta kõike nii enda peal kui all. Peas on elektroretseptorid, mis võimaldavad tunnetada elektrivälja. Suur pea võimaldab elektrivälja allikat paremini tuvastada. Söövad kõike, mida kätte saavad, sealhulgas teisi haisid ja omaenda järglasi, kuid nende lemmiktoit on astelrai, iseenesest mürgine ja ohtlik elukas. Samas on vasarhai ainus hai, keda on märgatud söömas mererohtu. Provotseerimata rünnakuid inimeste vastu on registreeritud 17, aga ühtki inimest pole vasarhail õnnestunud tappa. Vasarhai on ainus hai, keda on täheldatud paljunemas ilma isaste abita.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_man_carries_a_huge_hammerhead_through_the_streets_of_Mogadishu.jpg

ESIMENE TEHNIKAVIDEO: purskkaev Odessas Tarass Ševtšenko pargis (4. aprill, 23 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%D0%A4%D1%80%D0%BD%D1%82%D0%B0%D0%BD.webm

ESIMENE VANAFILM: „Elas kord lollpea" (16. aprill, 66 minutit)

1915. aasta Ameerika draama. Theda Bara saatus näitlejana oli õnnetu: enamik tema filmidest on hävinud, see on üks vähestest säilinutest. Ta oli Hollywoodi esimene seksisümbol ja filmides kehastas ta vampi. See on lühend sõnast „vampiir", kuid filmid pole ulmelised. „Elas kord lollpea" on siiski käsitletav ulmena. Bara mängib naist, kes imeb meestest välja lisaks nende rahale tahte ja elujõu, jättes järele tühja, pankrotistunud kesta. Film on omapärane selle poolest, et ei moraliseeri: vamp ei saa karistada ja eeldatavasti jätkab oma tegevust uute meeste kallal, tema hävitatud lollpea ei kahetse samuti midagi. Filmis vihjatakse suguelule, mistõttu Suurbritannias keelas tsensuur filmi näitamise. 1922 tehtud uusversioon ei saavutanud sellist menu kui originaal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Fool_There_Was.webm

TEINE VANAFILM: „Murtud õied" (17. aprill, 90 minutit)

See 1919. aasta Ameerika tragöödia on MeToo kampaaniale mõeldes üllatavalt tänapäevane. Isa vägivallatseb alailma oma tütre kallal, kellel on sellest psüühikahäire. Tütar põgeneb kodunt ja leiab pelgupaiga hiinlasest poodniku juures, kes temasse armub. Naispeaosa, mitte päris täiskasvanud tüdrukut mängib suurepäraselt 25-aastane Lillian Gish. Kui see film tehtaks tänapäeval, oleks seal kindlasti vägistamine sees, aga – mida see juurde annaks? Ei midagi. Tollane tsensuur keelas eri rassidest tegelastel abielluda ja omavahel suudeldagi, tüdruk ei tohi isegi paljajalu olla. See, et hiinlast mängis valge mees, ei tähenda midagi. Samuti keelas tsensuur hiinlasest tegelasel valget inimest budismi pöörata, see tähendab, et õnnelik lõpp poleks tsensuurist läbi läinud, järele jäävad ainult õnnetud lõpud. Film oli edukas nii äriliselt (eelarve 88 tuhat, kassatulu 600 tuhat dollarit) kui kriitikute silmis. Kui 1919 valitanuks Oscarit, kandideerinuks see parima filmi, režissööri (David Griffith), stsenaristi (Griffith), naisnäitleja (Gish), meesnäitleja (Richard Barthelmess) ja meeskõrvalosatäitja (Donald Crisp) kategoorias.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Broken_Blossoms.webm

KOLMAS VANAFILM: „Rahvuse sünd" (20. aprill, 3 tundi)

1915. aasta Ameerika draama, omal ajal kõige pikem (3 tundi) ja äriliselt kõige edukam film (kassatulu 50–100 miljonit dollarit 100 tuhande dollari kulu juures). See oli esimene film, mida näidati Valges Majas (seda vaatas seal Woodrow Wilson). Ehkki tummfilm, lõi helilooja Joseph Carl Breil sellele 3 tunni pikkuse helitausta, kasutades niihästi klassikalist muusikat, kaasaegset muusikat kui omaloomingut. Režissöör on David Griffith, peaosades Henry Walthall ja Lillian Gish, eelmises lõigus mainitud Donald Crisp mängib Ulysses Granti. Kuigi „Rahvuse sünd" teinuks nähtavasti 1915. aasta Oscarite jagamisel puhta töö (kindlasti parim montaaž ja parim operaator), ei vaadata sellele tänapäeval hea pilguga, sest film on rassistlik, kujutades neegreid jõhkrate, laiskade, kõlvatute ja ohtlikena. Tal oli suur mõju Klu Klux Klani taassünnile samal aastal. Ometi pole filmi ka päris ära keelatud, ma nägin „Rahvuse sündi" kunagi ETV-st.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Birth_of_a_Nation_(1915).webm

KUU ANIMAFILM: „Kassike ja kukeke" (21. aprill, 5½ minutit)

„Onu Raivo jutupliiatsit“ mäletate? Mina mäletan, nooremad vist mitte. Aga muinasjuttu „Kassike ja kukeke" olete lugenud? Mina olin, aga vajasin filmi vaatamist, et see meenuks. Ukraina keelt oskate? Kui ei, siis vaadake piltegi. Žanriks on klaasijoonistus. Kunstnik katab klaasi peene liivaga ja joonistab sellesse pilte. Onu Raivo tegi paberile väikseid märke, et meeles oleks, kuhu ja kui suurelt midagi joonistada, läbi tollase viletsa telefilmi ei paistnud märgid välja ja tundus, et neid polegi, aga klaasimaal seda ei võimalda, seal tuleb kõik käigu pealt ja mälu järgi joonistada, vale joont parandada ei saa.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%D0%9A%D0%BE%D1%82_%D0%B8_%D0%BF%D0%B5%D1%82%D1%83%D1%85_%E2%80%93_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D0%B8%D0%BD%D1%81%D0%BA%D0%B0%D1%8F_%D1%81%D0%BA%D0%B0%D0%B7%D0%BA%D0%B0_%D0%A1%D0%BA%D0%B0%D0%B7%D0%BA%D0%B8_%D0%BD%D0%B0_%D0%BF%D0%B5%D1%81%D0%BA%D0%B5_-3.webm

NELJAS VANAFILM: „Tee kaugele idasse" (23. aprill, 2½ tundi)

Olen juba öelnud, et igas kuus käib sellest rubriigist läbi mõni tuhkatriinulugu, ja seegi kuu pole erand. Tuhkatriinu läheb ballile, kus kohtub Printsiga. Ainult seekord on Prints kõlvatu. Ta võtab kogemusteta ja kergeuskliku Tuhkatriinu oma armukeseks ning laseb tal arvata, et nad on abielus, aga kui Tuhkatriinu rasedaks jääb, jätab ta maha. Säherdune sisu pahandas tsensuuri, Pennsylvania filmiamet nõudis üle 60 kärpe, välja tuli lõigata libaabielu ja kõik vihjed seksile, nii et vaatajad olid hämmelduses, kui Tuhkatriinul korraga tita süles oli. Lahti tuli saada ka suitsetavatest naistest. Commonsi versioon on kärbeteta. „Tee kaugele idasse" on segu paljudest žanridest, melodraamast ühele poole tragöödiani ning teisele poole toore-munaga-pähe-ja-hanguga-perse-naljadeni. Režissöör on David Griffith, peaosades – ei tule vist üllatusena – Lillian Gish ja Richard Barthelmess. Kaskadööre pole, Gish ja Barthelmess tegid kõik oma trikid ise ning kasutati päris koske, ehkki see oli ainult meetrikõrgune ja sinna monteeriti Niagara juga vahele. Gish hoidis juukseid ja paremat kätt päriselt jäises vees ning käsi ei taastunud sellest lõplikult kunagi. 1920. aasta Oscarite valimisel kandideeriksid siit parim film, režissöör, stsenarist, montaaž, filmitrikid ja Vivia Ogden naiskõrvaosas kuulujuttude levitajana – kuid mitte Gish ja Barthelmess. Eelarve oli 700 tuhat dollarit, kassatulu 4½ miljonit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Way_Down_East_(film,_1920).webm

VIIES VANAFILM: „Päev koos Thomas A. Edisoniga" (25. aprill, 24 minutit)

1922. aasta tummdokumentaalfilm ühest päevast 75-aastase Edisoni elus. Hoolimata kõrgest east osaleb ta endiselt oma ettevõtete juhtimises. Ta on küll kõva kuulmisega, aga muidu täitsa tegus. Tema perest filmis ei räägita (naine ja 6 last – 3 esimesest ja 3 teisest abielust). Pärast filmi valmimist elas Edison veel 9 aastat. Nõukogude aja inimesena tundus see film mulle propagandana, aga vaadata kõlbab sellegipoolest, hästi tehtud propaganda. Sealt näeb 1920-ndate olustikku. Ja kui te ei tea, kuidas hõõglampe toodetakse, siis vaadake siit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_day_with_Thomas_A._Edison.webm

TEINE TEHNIKAVIDEO: Tšernobõli tuumajaam enne ja nüüd (26. aprill, õnnetuse 35. aastapäev, 12 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Chernobyl_rubble_and_steam_tanks_overlaid.gif

Tolmunud topeltettur 5: Kõige tuntumad malenupud (Rauno Pärnits)

Kas mäletate Harry Potterit ja võlurimalet?

Aga kas teate, et tegu pole mitte juhusliku õnnestunud filmidisainiga, vaid tegu on üldse maailma kõige tuntumate malenuppudega?

11. aprillil 1831. aastal pani rändkaupmees Roderick Ririe Edinburghis Antikvaaride Ühingus näitusele suure hulga kunstipäraselt nikerdatud mängunuppe, mille ta oli omandanud Välis-Hebriidide suurimalt saarelt Lewiselt. Ühtekokku 93 eset, millest üks on vööpannal, 14 meenutavad kabenuppu, 78 aga identifitseeriti koheselt malemängus kasutatavatena. Enamasti räägitaksegi vaid viimastest, leiukoha järgi Lewise malenditena tuntud nuppudest. Nupud olid väga heas seisukorras, kasutusjälgedeta ja sisuliselt nagu oleks äsja meistri käe alt tulnud. Gröönimaa morskade kihvadest (vaid neljal on materjaliks vaalahammas) nikerdatud 7-10 cm kõrgused vigurid on inimkujulised, 3-6 cm kõrgused etturid aga meenutavad kujult püssikuuli või ruunikive ning viimastest vaid vähesed on ornamendiga kaetud. Nuppudest saaks peaaegu kokku 4 täiskomplekti, puudu jääks vaid üks ratsu, neli vankrit ja 45 etturit. Ometi arvatakse – lähtudes nikerdusstiilist ja eeldades, et komplekt peaks olema enam-vähem ühesuurune – et nuppude kallal on töötanud vähemalt viis erinevat meistrit ja seetõttu peaks leiuski olema nuppe vähemalt viiest erinevast komplektist.

Nupud on kõik loomulikku värvi. Kui nad ka kunagi olid üle värvitud, siis aja jooksul on see jäägitult haihtunud, uuringud on vaid mõnel üksikul näidanud võimalust, et nad olid kunagi toonitud. Tõenäoliselt punaseks nagu Harry Potterilgi – mustvalged nupud on küllaltki hiline standard, näiteks vanimas üleskirjutatud kaasaegse male reeglite järgi mängitud partiis madistasid omavahel punased ja rohelised nupud.

Erinevad nupud on omavahel sarnased, kuid mitte ühesugused. Eriti hästi on seda näha piiskoppidena kujutatud odade puhul – mõned istuvad, mõned seisavad; mõnedel on käes raamat, mõned õnnistavad; piiskopisauad on aga keeratud igas suunas.

Kuningad istuvad troonil, hoides põlvedel mõlemast otsast mõõgast kinni.

Lippudena on kujutatud kuningannasid, kes samuti istuvad troonil, käsi põsakil.

Odadeks on piiskopid. Seejuures on just odad need, mille alusel nuppude valmistamisaeg on väga täpselt dateeritav – sellekujuline piiskopimüts mitra võeti kasutusele 1150. aasta paiku.

Ratsud on poni seljas olevad ratsanikud.

Vankriteks on sõdalased, kusjuures nende relvastuse põhjal piiratakse nuppude loomise aega 1200. aastaga. Kolmandik leitud mõõgameestest on kilpi hammustavad berserkid.

Maleajalooliselt on Lewise nupud hindamatud. Ülejäänud samast ajast pärinevad nupud võib kahe käe sõrmedel kokku lugeda ja needki on üldjuhul viletsas või lausa väga viletsas seisukorras. Samuti on Lewise nuppude puhul tegemist ühe vanima säilinud täiskomplektiga, mille juures saab veel eraldi välja tuua seigad:

• tegu on varaseima leiuga, kus oda on kujutatud piiskopina, varasemalt kasutati odadeks Araabia nuppude eeskujul elevantide kujusid (näiteks inglise keeles ongi maleoda nimetus bishop=piiskop, vene keeles aga слон=elevant);

• tegu on esimese leiuga, kus lippu on kujutatud kuningannana, varasemalt kasutati lipuna Araabia nuppude eeskujul nõuniku kuju;

• tegu on siiani ainukese leiuga, kus vankriks on kasutatud berserki, varasemalt kasutati araabia nuppude eeskujul sõjavankri-kaariku figuuri. Tänapäevase kindlusetorni kuju sai malevanker alles XVI sajandiks.

Šoti Rahvusmuuseumis olevad Lewise malenupud

Malendite täpne päritolu on seniajani suur lahendamata müsteerium. Pole kindlalt teada isegi seda, kes siis ikkagi komplekti leidis, kust see leiti, millal leiti ega isegi seda, mitu eset kokku leius sisaldus, ammugi siis veel seda, kuidas nupud leiukohta üldse jõudsid, millal need sinna peideti ja miks. Levinuima versiooni kohaselt leidis mahamaetud nupud üks šoti talunik Lewise saare üksildase lahe äärsetest rannaliivaluidetest millalgi 1830-ndate algul. Kui aga paarkümmend aastat hiljem leiule teaduslikult otsustati läheneda ja esmaallikaid kontrollida, ilmnes, et kohalik mõisahärra oli hulk aastaid tagasi rentnikud karjamaa rajamiseks minema kupatanud ning mainitud talumehest ei teadnud enam keegi midagi. Samast ajast on säilinud ka üleskirjutus, et malenupud leiti hoopis 70 aastat varem rahvasuus Mustade Naiste Majana tuntud nunnakloostri varemetest. Samas pole ühtegi arheoloogilist tõendit, et see klooster üldse kunagi eksisteeris. Kolmanda variandi kohaselt leiti nupud mõõna ajal paljastunud tehiskoopast 4,5 meetri sügavuselt maa alt eelmainitud kloostri ligidalt. Versioone on veelgi.

Pea 180 aastat arvati, et Lewise malenupud valmistati Norras, tõenäoliselt Trondheimis. Ent kümmekond aastat tagasi tekkis alternatiivne seisukoht – Island! Põhjuse selleks andis uurijateni jõudnud „Piiskop Palli saaga“, kus on kirjas, et piiskop tellis kinkimiseks mitu malekomplekti vilunud meistrilt Margret Osavalt, kelle nikerduskunst oli ületamatu kogu Islandil. Piiskopi matusepaik oli arheoloogide poolt juba läbi uuritud ning sealt oli tõepoolest leitud saagas kirjeldatud teisi Margretile omistatavaid nikerdusi. Hebriidid ei olnud toona, XIII sajandi algul, üldsegi mitte ääremaa ning Islandi ja Hebriidide vahel käis elav suhtlus, pealegi ei kuulunud saared toona mitte Šotimaale, vaid seal asus kohalik tihedalt Norraga seotud iseseisev kuningriigike. Islandi versiooni toetab ka see, et ratsud on pigem islandi ponide kui hobuste moodi. Kuidas nupud Lewisele jõudsid ja kus nad 500-600 aastat teadlaste hinnangul kaasaegsete üliheade muuseumitingimustega võrreldavates oludes säilisid, jääbki ilmselt lahendamata.

Vaade Lewise kuninga(nna)troonide seljatagustele

Vööpandla ja 82 mängunuppu omandas peagi pärast leidmist Londoni muuseum. Koonrid inglased ei tahtnud maksta küsitavat 100 gini ning tingisid hinna alla 80 gini peale. Kui hea äri see oli, võib arvutada selle järgi, et Šoti Rahvusmuuseum maksis pool sajandit hiljem ülejäänud 11 nupu eest juba 105 naela. Just 11, mitte 10 nupu eest, sest kohalik kollektsionäär, kes Ririe käest omal ajal esimesena 10 nuppu ära ostis, oli iseseisvalt Lewise elanikelt veel ühe juurde hankinud. See viimane fakt ongi määrava tähtsusega oletuse juures, et mitte kõik algselt leitud nupud pole teada. Ja tõepoolest, 2019. aastal pandi Sotheby oksjonimajas müügile veel üks ilmselgelt samasse komplekti kuuluv nupp, mille eest tundmatuks jääda soovinud ostja maksis 735 000 naela vaatamata sellele, et elu ja aeg olid nuppu võrreldes teiste Lewise malenditega kõvasti räsinud. Müüja sõnul oli nupu 55 aasta eest ostnud tema vanaisa ühest Edinburghi vanakraamiärist vaid 5 naela eest. Kus nupp enne seda oli 130 aastat seigelnud, pole kellelgi vähimatki aimu.

2019. aastal oksjonil müüdud malend

Lewise malenditest on kirjutatud ja kirjutatakse pakse raamatuid ilmselt ka edaspidi. Neid võib leida nii paljude viikingiaja kunstist kui ka maleajaloost rääkivate teoste kaantelt ja loomulikult ei ole ka ilukirjandus nii intrigeerivast temaatikast mööda hiilinud, ehkki enamasti on tegu kaanedisainiga ja otseselt neid teoseid, kus malenupud otseselt loo keskpunktis oleks, on tegelikult üsna vähe. Enamik neistki on loomulikult krimkad või ajaloolised seiklusjutud.

Kui tinglikult fantaasiavalda kasutav lastekirjandus maha arvata, siis otseselt ulmeks liigituks vaid üks romaan – John Bellairsi „The Chessmen of Doom“, kus Lewise malenupud võivad valla päästa üleüldise hukatuse.

Lewise malenupud on jõudnud ka kinolinale. Eks oma osa ole selles ka tõsiasjal, et disaini eest ei tule kellelegi maksta. Lisaks algul mainitud „Harry Potteri“ filmile oleks neist ehk kõige tituleeritum linateos 1968. aastal kolm Oscarit võitnud ajalooline draama „Lõvi talvel“ („Lion in Winter“). Ulmevalda kuulub kindlasti rüütli ja surma vaheline malemängu stseen Ingmar Bergmani filmis Seitsmes pitser („Seventh seal“), kus ratsud ja etturid on täpselt Lewise ratsanike ja mõõgameeste nägu. Neid võib kohata veel Pixari/Disney multikas „Vaprake“ („Brave“)...

...ja – üllatus, üllatus! – teleseriaalis „Elavad surnud“ („The Walking Dead“) ja viimases mitte ainult ühel korral.

Raamatuarvustus: Aleksei Ivanov „Sööklaplokk” (Elar Haljas)

Üle tüki aja sattus lugemislauale jällegi täispikk romaan, milleks seekord oli nostalgiline 1980. aasta suvel pioneerilaagris Tormilind asetleidev õuduslugu, kus lisaks tavapärasele pakasuha’le tuleb rinda pista ka vampiirlusega. Õnneks ei ole siiski tegu kapitalismi pahupoole allegoorilise pajatusega, vaid väikese portsu judinaid tekitava noorteromaaniga. Jutustus kulgeb ladusalt: toimetatud ja tõlgitud igati ontlikult ning suupäraselt. Romaan oleks justkui kirjutatud noortele, samas aga sisaldab väga palju anakronisme, mis apelleerivad just NSVL-i süsteemi näinud inimeste nostalgiale. Ma ise pole pioneer olnud ega ka lastelaagris käinud; lähimad kokkupuuted olid mul igasuvised aiamaale minekud, kus sai erinevate lastelaagrite territooriumitest mööda marsitud ja jalutades kiigatud, et mis järjekordne lastevahetus seal teeb. Seega oli omajagu huvitav kogeda seda kõike mitukümmend aastat hiljem raamatu vahendusel. Negatiivse poole pealt on raamatus üleloomulikku elementi minu jaoks veidi liiga vähe ning õige madin algab tegelikult alles teose viimases kolmandikus.

Autor on väga elavalt maalinud pildi noortelaagri laagrivahetusest, mis toimub Venemaa tähtsündmuse, Moskva olümpiamängude ajal. Lugejani jõuab nii tegelaste elevus suursündmusest kui ka laste pulbitsev nooruslik energia, samuti on loos tunda suure kommunismi mõranemismärke ning tegelaste janunemist muutuste järgi. Lugemiselamust toetavad ja arusaamist lihtsustavad väga detailsed ja asjakohased tõlkija märkused, mis annavad juurde paraja portsu taustainfot, et loo tegevustikku veelgi rohkem nautida. Kirjanik toob kogu tolleaegse elukorralduse välja ilustamata kujul, rõhutades vana süsteemi puudujääke. Näiteks on päris koomiline lugeda, kuidas parimad palad sööklas enne menüüsse jõudmist juba eelnevalt olid töötajate vahel ära jagatud, samas olen ma 100% kindel, et sama vana süsteem toimib ka täna veel muteerunud kujul edasi ning oma kümnise võtavad „sööklatädid” nagunii. Laager kui selline on tegelikult oma loomuselt väga sarnane ükskõik millisele teisele kinnisele asutusele – iga väiksemgi asi muutub väärtuslikuks. Nii lähevad loosi isegi töödessantidel korjatud kommipaberid ning hasartmänge mängitakse igal võimalikul juhul, et vara laste vahel ümber jagada. Paras ports energiat läheb raamatus ka erinevate suhete lahkamiseks – alates eelteismeliste arglikest katsetest läheneda sümpaatsetele kaaslastele kuni tudengiromanssideni ja sealt edasi ka sotsialistlikus ühiskonnas vägagi taunitavate armuafääride ning vabaabieluni.

Tegu on aga ikkagi ulmeromaaniga, kuigi esimene raamatu pool seda väga ei kinnita, kuna ainukesed episoodid on laste omavahelised õudusvinjetid, millega proovitakse ajaviiteks kaaspioneere hirmutada. Loo kulgedes vihjatakse veidi üleloomulikele elementidele ning lisatakse detaile muu jutustuse sekka suhteliselt kasinalt: fookusesse satub õudus tegelikult alles raamatu viimasel sajal leheküljel. Kogu vampiirluse süsteem on suhteliselt hästi ülesehitatud – räägitakse nii põlvnemisest paar saamismüüti kui ka üldist sinna juurde käivat taustainfot, aga seda kõik on justkui liiga vähe. Raamatu lõpplahendus saabub kuidagi ootamatult ning lihtsakoeliselt ning kasutab lahendusi, mille kohta on eelnevalt ainult vihjatud. Veidi harjumatud on ka vampirismiga seotud terminid: stratelaat ja kaan, aga siinkohal ilmselt probleemiks ka minu enda peamiselt ingliskeelse õuduskirjanduse kogemus. Positiivse külje pealt tuleks ära märkida, et autor suudab lugeja panna tegelastele kaasa elama – nii läbib lugejat jutustuse käigus nii mõnigi naerupahvatus, kui noored omal moel maailma probleeme lahendavad, või väikene vihakihvatus, kui suuremad oma privileege ja „laagriseaduseid“ väiksemate peal rakendavad. Muidugi jäetaks raamatu lõpus ka piisavalt tegevusliine lahtiseks, et autor saaks juba tuttavate tegelaste juurde naasta kasvõi juba modernses, postsovetlikus tänapäevas.

Kokkuvõtteks sobib antud romaan väga hästi, põgenemaks hetkeolukorra eest üle neljakümne aasta tagusesse lõõskavasse Venemaa suvesse, et siis raamatu vahendusel kas vanu aegu meenutades või lihtsalt ajaloolisest ja meelelahutuslikust huvist üks õudne pioneerilaagrivahetus kaasa teha.

Raamatuarvustus: Manfred Kalmsteni „Raske vihm“ (Kalver Tamm)

Alustame kõige ilmsemast. Kõiki maailma raamatuid lugeda ei jõua. Isegi palju häid raamatuid jääb lugemata. Mida ilmetum kaanepilt, seda suurem on tõenäosus, et raamatule selline kurb saatus osaks langeb. Sa ju lihtsalt ei võta teda raamatupoes kättegi. „Raske vihma“ kaanepilt on selline, et selle raamatu loomulik asend on elegantse hooletu ilmega lauanurgal lebamine. Oled temast juba mööda astunud, aga midagi nagu köidaks pilku, seisatad, astud sammu tagasi, keerad pea natuke viltu ja jääd silmitsema, võtad ta kätte ja fantaasia hakkab juba jooksma, rusuv roheline toon, tunnet võimendavad ettepoole kalduvad majad ja käsi, mis on veel viimast jõudu kokku võttes vee alt abi järele haaramas või siis ähvardava sihikindlusega sealt tõusmas? See mõte ei saa sedasi poolikuks jääda, sul on vaja teada, millega see lugu algab ja kus ta lõppeb.

Hetkel veel kahekordne Stalkeri laureaat Kalmsten ei ole kade ja võtab kõik huvilised lahkelt vastu. Soovite midagi postapokalüptilist, aga palun. Võibolla õrna feodaalromantilist, siiapoole! Ah teile meeldivad hoopis vampiirid, no leiame. Düstoopiasugemetega utoopiat, muidugi-muidugi. Ideed pulbitsevad sellise hooga, et vaevalt on üks kirja saanud, kui juba on järgmise juurde vaja edasi liikuda, mis parimal juhul jätab lugedes mulje, et sulle näidatakse lukuaugust mingit huvitavat maailma, et juba on midagi tohutult põnevat sündinud ja kohe-kohe on midagi veel otsatult ägedat juhtumas, aga võtmehoidja on juba järgmise ukse juures, kopsib seal kannatamatult ning sul ei jää muud üle, kui kahjatsedes selg sirgu ajada ja järgmise lukuaugu juurde kõmpida, et seal seesama emotsioonide kaar läbi elada. Nii et kuigi on ilmselgemaid ja peidetumaid vihjeid teistele kuulsatele kirjanikele, olgu siis Paolo Bacigalupi või Sheri S. Tepper või Terry Pratchett, siis mul ei tekkinud kordagi muljet, et Manfredi erinevate stiilide ja tonaalsustega mängimine on võimalikult laia hulga lugejate meelitamiseks mõeldud. Kalmsten tundub ise nautivat oma erinevate ideedega lustimist ja kellegi teise ideele oma vindi peale keeramist, nii et need seosed, mis mina lugedes lõin, ilmselt ei olnud need seosed, mida Manfred kirjutades silmas pidas või mis tal kuskilt alateadvusest teksti sisse hiilisid.On mõned lugusid läbivad teemad. Manfred väldib väga teadlikult igasugust kangelaslikkust, selle heroilises mõttes. Fanfaarihelide saatel valgel hobusel kindlasse surma ratsutamise kangelaslikust. Võib-olla kõige ilmekam näide sellest, millise hoolega Kalmsten heroilisust väldib, on jutus „Tundmatu surm“, kus peategelase isa sureb sõjakäigul mitte vaenlasega võideldes, vaid kukub lihtsalt hobuse seljast maha ja murrab kaela. Ma ootan huviga lugu, kus Kalmsten lugeja ootuste petmiseks peategelaseks puhtaverelise kangelase kirjutab.

Tema lugude kangelased on pigem sellised noir’ ilikud suitsu kimuvad küünikud, kelle maailmapildis on must ja valge omavahel ammuilma halliks segunenud. Nad ei ole ise täiuslikud ja nad ei oma mingeid illusioone selles osas, et äkki maailm on. Nad ei ole oma loomu poolest kurjad, aga nad on vajadusel otsustavalt halastamatud.

Teine mitutki juttu läbib motiiv on ring. Ajalugu käib ringiratast ja polegi tähtis, kas seda kontseptsiooni peljata või julgelt emmata. Maailmal on sinu tahtmistest ja kavatsustest ükskõik. Tema käib ikka edasi. Ringi. Jutu lõpuks saab jälitajast jälitatav. Ja kui sa seda ei teadvusta, oled sa automaatselt mõistetud tegevusega kaasa lohisema. Ja ei loe midagi, mis värvi kuub on sul seljas, milliseid lohesõnu sa peast öelda oskad või kui ustav sa oma valitsejale ka ei oleks. Kui ikka ei ole taiplikust või tahtmist ajaloost õppida, siis oled sa mõistetud seda kordama.

Minu isiklik lemmiklugu antud kogumikust on üks vanemaid, 2013. aastal antoloogias „Täheaeg 12: Musta Roosi Vennaskond“ ilmunud „Põgeneda Rottidelinnast“. Linn ise on rusudeks varisemas. Maa all on säilinud midagi organiseeritud ühiskonda meenutavat, maa peal tegutsevad stalkerid ja autonoomsed relvasüsteemid. Üks suhteliselt klassikalise kalmstenliku õhustikuga jutt. Mis ta minu silmis eriliseks teeb, on, et siin ma tõesti tunnen, et peategelasele Julianile on jäetud valik, ta peab tegema otsuse. Tema kõhklust on lugedes tunda. Varemete vahel keerutav rada, mida mööda ta Mariat vabaduse poole juhatab, on sisuliselt Juliani enda kõhkluste metafoor. Tal on igal hetkel võimalik teisiti otsustada, aga iga sammuga jääb aega vähemaks. Tal ei ole kilbiks küünilisust ega majakaks pimedat fanatismi, Julian on inimene, kes on pandud raske valiku ette ja kes peab leidma mooduse tehtud valikuga rahu teha. Lugejal on muidugi lihtsam seiskohta võtta, tema elus on ilmselt muudki kui Kaltsakas ja Išš.

Minu lugemus ei ole selline, et oskaksin „Raske vihma“ eelmisel aastal ilmunud kogumike võrdluses mingile kohale paigutada. Nii tuleb teil kokkuvõttes leppida teadmisega, et siin ei olnud ühtegi lugu, mille lugemise ma poole pealt katki oleks jätnud. Vastupidi, nad on mõnusalt loetavad ja hoogsad. Jah, mina võiks pahandada, et miks polnud kõik lood nagu „Põgeneda Rottidelinnast“, keegi teine mossitada, et Tätüskögg polnud grammigi Sleikniri moodi ja kolmas põlastavalt teadustada, et alternatiivajaloolisest Eestist oskab ainult Harglal kirjutada. Ma millegipärast arvan aga, et Kalmsten nende põlastamiste peale vilistab, nõjatab rahulikult sillakäsipuule, vaatab mõtlikul pilgul Emajõkke ja püüab otsustada, millist neist hetk tagasi pähetulnud ideedest järgmisena jutuks vormida. Mina soovitan siinkohal kaaluda mõnesse oma ideesse rohkem investeerida ja kangelasse rohkem uskuda. Jutust lühiromaanini või ka romaanini on ainult kirjutamise vaev.

Arvustus: „Surma maskid“, viies Harry Dresden maakeeles (Jüri Kallas)

On öeldud, et ulme on kerglane ajaviitekirjandus ja sedasama on öeldud ka krimikirjanduse kohta. Jim Butcheri fantaasiakrimid võlur Harry Dresdeni tegemistest on taolise loogika põhjal kahekordselt kerglased ja topelt-ajaviide. Iseküsimus, kas konkreetse sarja fännile kitsamalt või ulmefännile laiemalt taoline tõdemus üldse korda läheb..? Romaan „Surma maskid“ on juba viies Harry Dresdeni toimikute sarjast, mis maakeeles ilmub ning seetõttu võib oletada, et autor ja sari on Eestis oma kindla lugeja juba leidnud.

Meenutaks, et sarja kaks esimest romaani „Tormirinne“ ja „Hull kuu“ olid pigem fantasykuues krimilood, kus palju lehekülgi pühendati võlur Harry Dresdeni ja Chicago politsei suhetele, kus peamine oli siiski kuritöö ja selle lahendamine. Kõrvalliinidena näidati siis maailma ja avati ka Harry minevikku. Kolmas romaan „Hauatagune oht“ oli teatav üleminekuteos, kus krimilugu hakkas kergelt tahaplaanile vajuma ning linnafantaasilik seiklus esiplaanile tõusma. Neljas romaan „Suverüütel“ oli vast kõige vähem krimilugu ning samas neist neljast ka kõige paremini kirja pandud. Ei, mitte vähese krimi tõttu! Pigem oli tunda, et Jim Butcher oli saavutanud teatava kirjutamiskindluse ning vist ka esmase tuntuse, sest ta ei pidanud enam vajalikuks kõike Harry Dresdenisse puutuvat ikka ja jälle üle seletada.

Viies romaan „Surma maskid“ jätkab paljuski kolmandat ja neljandat. Tegelaste seas vampiiristuv ajakirjanik Susan, aga samuti headuse rüütel Michael ja maffiaboss Marcone. Ka kriminaallugu on olemas. Ja õnneks jätkab Jim Butcher kenasti kriminaalkirjanduse traditsiooni, kus iga sarja romaani võib iseseisvalt lugeda. Jah, eks eelnevate lugemine annab teatavat tausta ja ristviiteid juurde, aga midagi pole katki, kui „Surma maskid“ on lugeja jaoks esimene Jim Butcheri romaan. Autor annab hädavajalikud seletused ja värskele lugejale ei tohiks midagi segaseks jääda.

„Surma maskid“ saab alguse telestuudios, kus jutusaate salvestuse ajal liginevad Harryle isa Vincent ja vampiir Ortega. Esimesel on Harryle tööd pakkuda, sest maailma kuulsaim suriline on röövitud ning röövlite jäljed on toonud isa Vincenti Chicagosse. Vampiiride Punase Koja võimuladvikusse kuuluv Ortega aga kutsub Harry Dresdeni duellile, et lõpetada Harry n-ö süül alanud võlurite ja vampiiride sõda. Sündmused saavad muudkui vunki juurde ning umbes poolesaja lehekülje peal on nii lugejal kui ka Harry Dresdenil selge, et tehku Harry misiganes, aga surma ta saab! Lugeja, kel vähegi teadmisi, teab, et Dresdeni romaane on ligi paarkümmend ning seetõttu on ka selge, et Harry ei tohiks siiski (veel?) surra, aga pole ka kuigi selge, kuidas meie võlur seekord pääseb ja olukorrad lahendab. Sarjakirjanduse nn võlud, kus iga järgmine lugu peab pisut keerulisem olema ja vastased üha vägevamad.

Jim Butcheri kiituseks tuleb öelda, et ta saab iseendale püstitatud ülesandega kenasti hakkama. Toimuv on põnev lugeda, lugeja saab tegelaste ja maailma kohta teada uusi detaile, lugu jõuab kenasti lõpuni ja otsad sõlmitakse kokku, ka sari ise liigub edasi ning lugejal ei jäägi üle muud, kui oodata järgmist köidet. Jääb vaid loota, et järgmine köide pole enam mägede taga ning et kirjastusel Fantaasia on tahet ja võhma sarjaga jätkata.

Jim Butcher

Surma maskid

Fantaasia

2021

304 lk

Tõlkija Iris-Barbara Jeletski

Vaba mõttevoog: Ajamasinaga minevikku (Taivo Rist)

Üks kõige halvemaid jutuvestmise viise on see, kui lõpuks selgub, et kõik toimus üksnes unes. Sellepärast olgu kohe ära öeldud, et kellelgi liigseid ootusi poleks: ma nägin seda unes umbkaudu kolm aastat tagasi. Tegu oli erakordselt selge unenäoga, mitmel pool julgen kasutada otsest kõnet, sest olen sõnades nii kindel, hiljem pole ükski unenägu mulle nii hästi meelde jäänud. Nii et mingis mõttes on siinkirjeldatu päriselt juhtunud.

Ma olin metsateel ning minu juures olid isa ja õde. Millegipärast ema ei olnud, aga see ei tulnud üldse jutuks ega tekitanud mingeid probleeme ega küsimusi.

Olime kandunud mineviku Hiiumaale, kuid meile ei öeldud, missugusesse aega ja kohta. Pidime mineviku Hiiumaal elama hakkama. Ma ütlesin kohe, et Hiiumaa pole kuigi suur ja koht ei olegi nii tähtis (täpne lause unenäost: «Kärdlasse saab ikka.») Märksa olulisem oli kindlaks teha aeg, kuhu sattusime. Sest kui oleme kahesaja aasta taguses minevikus, kus Kärdla asemel on rannarootslaste küla, siis polegi suurt mõtet Kärdlasse minna.

Olime kõik kolmekesi jooksmiseks sobivates riietes. Mitte just orienteerumisriietuses, mitte ka staadionijooksuriietuses, vaid õhukestes pikkades pükstes ja T-särkides. Ja mitte kolmekesi ühesuguses vormis. Meil ei olnud kellelgi üldse raha ega mingeid dokumente, mis oli ka mõneti mõistetav, sest need minevikus vist ei kehtiks. Aga me ei otsinud oma taskuid läbi, vähemalt mina seda ei teinud ja me ei rääkinud sellest omavahel.

Oli täiesti pilvitu. Õhutemperatuuri (üle +20 °C) ja päikese kõrguse järgi otsustades pidi olema kesksuve keskpäev. Eeldades, et päike on lõunas, seisime ida-lääne-suunalisel metsateel. Lõunasse jäi hõre pohlamännik, põhja männi-kuuse-segamets.

Pinnas oli kõva ja sellel olev tee koosnes kahest laiast liivasest jäljest, mille keskel oli kitsas rohuriba. Uurisin teed, et kindlaks teha, kas seda mööda on sõidetud rehvide või vankriratastega, aga siin polnud ammu keegi sõitnud ja jäljed olid kadunud. Vähemalt olime ajas, kus ratassõidukeid kasutati – ja vist mitte vähe.

Isa näitas käega ida poole, ütles: «Hakkame minema,» ja hakkas sörkima. Minul ja õel ei jäänud muud üle, kui talle järgneda. Oli ju selge, et kusagile tuleb minna, ja idasuund polnud sugugi halvem läänesuunast.

Eespool paistis kõrge metsamüür. Niisugune suur tee ei saa ometi eikuskil lõppeda ja täisnurkseid pöördeid sellised teed ei tee, nii et ees pidi ootama T-kujuline ristmik.

Kuid ette vasakule keeras rada, mis oli liiga kitsas auto või vankriga läbimiseks, siiski oli see hästi tallatud. Järelikult liikus siinkandis jalakäijaidki. Isa pööras tempot aeglustamata sellele rajale, mina ja õde pidime järgnema. Me ei jõudnudki T-kujulisele ristmikule, vaid lõikasime nurga maha ja rada jõudis umbkaudu põhja-lõuna-suunalisele teele. Jäime seisma, sest tundsime koha ära.

See oli samasugune sirge pinnastee kui eelminegi, aga selle idaservas kulges sügav kraav, sama sirge kui tee. Ent meie läheduses lahkus tee kraavi äärest, tegi tillukese kaare, naasis kraavi äärde ja kulges selle kõrval edasi. Kaare sees oli ristkülikukujuline kraavike ja selle keskel seisis post, umbes nagu telefonipost, aga selle küljes polnud ainsatki juhet. Olin lapsena seda korduvalt imestanud: mis võis olla selle posti otstarve? Kas kunagi oli neid poste terve rivi? Ent mõlemal pool teed oli tihe mets ja tee ääres polnud postirivile kohta. Sellegi posti jaoks oli teele jõnks tehtud. Miks oli posti ümber ristkülikukujuline kraavike? See ei saanud olla maailmasõjaaegne kaevik, sest sinna ei mahtunud lapski, rääkimata sõdurist. Samuti polnud sinnakanti oodata mingit vaenlase sõjaväge. Umbes sel ajal, kui ma keskkooli lõpetasin, oli post sealt kadunud (võib-olla varemgi), eeldatavasti kukkus ise ümber ja koristati ära, et liiklemist ei segaks. Sajandivahetuse paiku kaareke likvideeriti, tee tõmmati sirgeks ja kaeti kruusaga.

Mõtlesin soovitada teile internetikaarti, aga niihästi Google Maps kui OpenStreetMap on selle koha peal abitud ega vasta tegelikkusele – nagu enamik Kärdla kaarte internetis. Ainult HERE kaart sobib. Ja Google'i otsing „Kärdla kaart" annab Digari kaardi mõõtkavas 1:50 000, mis vastab unenäole veel paremini, sest on vananenud.

Kärdla edelaosas kulgevad Vabaduse ja Sõnajala tänav linna piirini ning kaartide järgi lõpevad, kuid tegelikkuses pole nad seal kunagi lõppenud, vaid kulgevad kilomeetrijagu sirgelt ja paralleelselt edasi ning kummagi idaservas on kraav. Kilomeetri kaugusel Kärdla piirist ühendab neid ida-lääne-suunaline tee ja sellele olimegi sattunud. Olime jooksnud Vabaduse tänava pikendusele.

Unenägu taasloob minevikku üksnes sel määral, kui unenägija teadmistest ja mälestustest võtta on. Mõnigi kord ebaõnnestunult. Tagantjärele unenäole mõeldes leidsin olulise vea. Kui tegelikkuses oleksime kandunud minevikku samasse kohta kui unenäos, oleks läänest kohe paistnud kraav ja üle selle viiv sild, mis oleks meie huvi äratanud, ning kohe selle taga olnuks poolteise meetri kõrgune küngas, mille järgi oleksime otsekohe aru saanud oma asukohast Sõnajala tänava lõpus.

Muidugi tuleb lõpuks minna inimeste juurde. Samas oli see ohtlik. Kui selgub, et parajasti on Saksa okupatsioon, võidakse meid kergesti spioonideks pidada. Ega Stalini aeg sugugi parem olnud. Tõsi, vene keelt me oskame. Isa õppis keskkoolis saksa keelt, aga kui me lapsepõlves saime kusagilt Saksa DV piltidega lasteraamatu ja palusime isal tõlkida, siis olime pettunud, et ta ikkagi ei oska. Mina olen Tehnikaülikoolis saksa keelt pisut õppinud ja see on algtasemel. Ma pole õega sellest kunagi rääkinud, aga sisetunne ütleb, et temagi on ülikoolis saksa keelt õppinud ja oskab algtasemel.

Poolsada meetrit linna poole sörkimise järel viis itta üle kraavi purre ja selle taga oli rada, mis on kõige otsem kodutee. Tänapäeval on see purre hävinud ja raja ots ei paista Vabaduse tänavale, seda peaaegu ei kasutata ja hakkab kinni kasvama. Kõhklesin, kas peaksime sinna pöörama, ent isa ütles: «Läheme Nõmme tänava kaudu. Kõigepealt peame kindlaks tegema, mis aega oleme sattunud.» Ja jätkas jooksu linna poole põhja.

Sain tast täiesti aru. Me võime lihtsalt jalutada mööda linna ning vaadata, missugused majad on olemas ja milliseid pole veel ehitatud. Põline kärdlalane oskab selle põhjal umbkaudse aasta paika panna.

Rahvas räägib, et Vabaduse tänav on Kärdla kõige pikem ja ainuke täiesti sirge tänav. See vastab peaaegu tõele – ka Sõnajala tänav ja mõned lühemad tänavad on absoluutselt sirged. Niisiis sörkisime ning kaugel-kaugel ees oli Vabaduse tänava ja Kõrgessaare maantee ristmik. Paar korda sõitis sealt läbi auto. Me ei saanud kilomeetri kauguselt kindlaks teha mudelit ega isegi marki, viuh! – ja ta oligi ristmiku ületanud. Kuid esiteks näitas see, et autod on olemas, mis oli hea uudis, ja teiseks oli liiklustiheduse järgi selge, et me pole XXI sajandis.

Seda lugu kirjutades tuleb mulle veel üks asjaolu pähe, mida ma und nähes ei taibanud. Me ei olnud rannarootslaste ajas, seda näitas Vabaduse tänava ääres olev kraav. Pidime olema kraavi kaevamise järgses ajas.

Jooksime Vabaduse tänavat mööda üle poole kilomeetri. Kärdla piiril ületas tänava kõrgepingeliin. Nõukogude ajal ei hoolitsetud liinide aluse eest tihti, alles siis, kui kõige kõrgemad puud hakkasid liinini ulatuma, lõigati liinialune võsast puhtaks. Siin polnud aga vähimatki võsa. Vähe sellest, isegi rohtu polnud liini alla õieti kasvanud. Jõudsin järeldusele, et oleme sattunud kõrgepingeliini rajamise aastasse. Nõukogude aeg, enne minu sündimist, kuid mitte Stalini aeg. (Pärast uurisin tuttavatelt elektrikutelt järele: siiski pärast minu sündimist, aga ma olin siis veel nii noor, et minu jaoks on see liin alati olemas olnud.)

Isa sai asjast nähtavasti samamoodi aru. Ta ütles: «Korras,» hüppas üle kraavi ja hakkas liini mööda itta jooksma. Nõmme tänava kaudu polnud enam vaja ringi minna.

Järgnesime talle. Vabaduse tänavast vahetult itta jääv liiniosa on suurema osa aastast märg, kuid siin polnud ammu vihma sadanud, liin oli absoluutselt kuiv ning võsa ja kõrge rohu puudumise tõttu oli seda mööda isegi mõnus joosta. Seda tundis isagi ja tegi üllatavalt kiiret tempot. Ma ei väsinud, kuid ometigi tuli vahe sisse. Ligi kilomeetripikkuse jooksu järel jõudsime Metsa tänavale. Arvasin, et isa peab nüüd kinni ja ootab meid järele, aga selle asemel jooksis ta peatumata ja tagasi vaatamata mööda Metsa tänavat ida poole. Pidime sedasama tegema.

Metsa tänava lõpus on ühekorruselised puust eramud. Sellised olid nad ka unes, ent kuidagi uued ja värsked. Hoovides olevad õunapuud polnud suured nagu tänapäeval, nende asemel olid kõigest istikud. Majade värv polnud koorunud, aknad polnud eri stiilis nagu tänapäeval. Ja arusaadavalt polnud tänav asfaltkattega nagu nüüd, vaid kruusakattega.

Metsa tänav tuleb põhja poolt, aga liinini jõudes teeb täispöörde itta ja saja meetri pärast lõpeb Kabeli tänaval. (Ilma selle käänakuta oleks ka Metsa tänav absoluutselt sirge.) Sellel ristmikul pööras isa vasakule ja hakkas põhja jooksma.

Olime isast juba paarkümmend meetrit maha jäänud. Jooksime ristmikule ja peatusime. «Miks isa Kabeli tänavat mööda jookseb?» imestas õde.

See oli minulegi arusaamatu, ent vastasin: «Küll tema juba teab, kuhu minna. Tema tunneb Kärdlas peaaegu kõiki. Ainult et seda tuleb nüüd nimetada Säde tänavaks.»

Ja Sõnajala tänav oli tol ajal Sõpruse tänav – kuni pärast taasiseseisvumist avastati, et sõprus on poliitiliselt ebasoovitatav mõiste, mida ei kõlba tänavale panna.

«Aga meie? Kuhu meie läheme? Miks isa seda meile ei öelnud?»

Vastasin: «Vanaisa ja vanaema on elus ning me teame, kus nad elavad. Nemad ei jäta meid hätta. Küll nemad juba midagi välja mõtlevad.»

Õde vaatas isa, kes polnud veel jõudnud Kabeli ja Väike-Liiva tänava ristmikule, ning küsis mõtlikult: «Kas sulle ei tundu, et isa on nooremaks muutunud?»

Pidin nõustuma. «Võib-olla küll. Kui ta poleks nooremaks muutunud, poleks ta suutnud meil eest ära joosta.» Endamisi mõtlesin, et see võis ka õe kohta käia, sest olime paar kilomeetrit läbi jooksnud, õde pidas meie tempot ja tal polnud midagi häda, kuigi ta ei armasta pikamaajooksu nagu meie. Aga kui juba tema, miks siis mitte mina? Sest mina ei tundnud end nooremana?

Õde ütles: «Vaatame, kuidas meie kodu välja näeb.»

Imestasin. «See ei ole meie kodu. Seal elab teine perekond.»

«Mis siis, vaadata võime ikka.»

Ma ei näinud põhjust, miks me ei võiks seda teha, ja sörkisime kõrgepingeliini all edasi itta Lodju tänavale. Tol ajal olid Kabeli ja Lodju tänava vahelisel teel märjal ajal tohutud loigud, ent siin polnud ammu sadanud ja tee oli täitsa kuiv. Teisel pool Lodju tänavat paistis mäest alla viiv jalgrada, mis on tänapäeval võssa kasvanud ja täielikult hääbunud, ent veel minu lapsepõlves sai seda mööda sõita suuskade ja jalgrattaga.

Selle koha peal ärkasin üles.

Vähem kui aasta pärast isa suri. Aprillis on tema surma-aastapäev. Ja mingis mõttes on see kirjatükk tema nekroloogiks.

Ma jutustasin talle seda unenägu. Isa ei öelnud ainsatki sõna ja tegi, nagu vaataks telerit. Talle ulme ei meeldinud. Ent siiski on mul hea meel, et ma talle sellest rääkisin. Aga õele ma ei jutustanud.

Kevad 2021

Taivo Rist

Weinberg arvab – Reaktori juttudest 04/2021 (Heinrich Weinberg)

Catheline Tamm - Barzakh

Lühike jutt. Ristisõdalas(t)e müstilis-üleloomulikest üleelamistest. Pole päriselt minu maitse, kuid lugedes ei saa ma üle ega ümber mõttest, et igatpidi maitsekalt teostatud ja meeleolu on õudusloole täitsa kohane. Eks ta rohkem selline meeleolu jutt ongi.

Tim Hornet – Tüütu töö

Seda lugu lõpetades on tunne „he-hee“… Sihuke väike jutt paraja vimkaga lõpetuseks. Väga head ja samal ajal väga lühikest juttu on väga raske kirjutada. Et see ei mõjuks suvalise kontekstist välja kistud killuna, mis iseseisvalt „püsti ei seisa“. Siin aga suudab autor mu meelest kaasa tarida natuke suurema „loo“ seda otseselt välja kirjutamata. Nappide ridade peale lihtsalt hakkavad need seosed mu peas oma elu elama ja sünnibki tulemus, mis on suurem kui antud laast. Hästi tehtud!

Maarja Kruusmets – Neljane palat

Naah… Ja ongi kolmas jupp Onyx-ajamasinat. Ei teagi, kas iseendale ennustajavõimete eest õlale patsutada või kaasa tunda. Olgu. Lugegem.

Järjekordne ajaränd, järjekordne püüdlus midagi minevikus ära korraldada, mis annab parasjagu veidra (mitte ootuspärase) tulemuse tegelase kaasajas. Et kui midagi nüüd tahta kangesti kritiseerida võtta, siis võibolla eeskätt seda, et suurem osa loost on triviaalsevõitu sehkendamine ja inimsuhte-seebikas. Ulmekastmes. Tüütu on asja juures aga mitte see olmeromantika, vaid COVID-19 temaatika sisse toomine. Ilmselt mitte parim avaldamise ajastus – lihtsalt niivõrd kõrini on sellest koroonaasjast, et sellel teemal ilukirjanduse lugemiseks peab ilmselt mitu aastat mööda minema, et ei tekkiks mingit irratsionaalset tõrget.

Sportlikust hasardist kantuna jääb uudishimu siiski püsima – kauaks seda Onyxit veel jagub ja mis see suurem tervik lõpuks kokku võiks olla?

Artur Räpp – Kuni ma usun

Mulle meenutab see lugu liinibussiga sõitmise kogemust – toimub kulgemine, taustal vilksatavad mingid stseenid, kuulen pealt suvaliste inimeste (minu jaoks) seosetuid dialoogikatkeid. Ja kui lõpp-peatuses avastan, et siia ma küll ei tahtnud jõuda, on ka puänt käes. Olen korduvalt öelnud, et dialoogipõhist juttu on äärmiselt keeruline kirjutada. Dialoog peab olema loomulik, sundimatu ja samal ajal mitte suvaline libelobapulamula, vaid peab andma sisulist informatsiooni. Ma ei taha väita, et antud lugu oleks sisutu, ei – lihtsalt sinna „asja mõtteni“ jõudmine sarnaneb siilikese seiklusele udus. Ümberringi miskit sünnib, mõhkagi aru ei saa. Kui lõpuks koidab, et robotid ja legendid inimeste olemasolust ja ebamäärased viited Asimovi robootikaseadustele ning Lutsu „Kevadele“, siis… Oeh.

* * *

Kui tahta, et jutt oleks mingi konkreetne, punktist A punkti B minev juhtum, moodustaks teatava terviku, siis „Tüütu töö“ ja „Neljane palat“ täitsa kvalifitseeruvad. Sellised lood on minu eelistustes eespool. Kui mõelda meeleolu loomisele ja et võib-olla toimuv eraldi võetuna polegi niiväga oluline, siis „Barzakh” pakub seda ilusti. Pole päris minu rida, aga kunst on kunst minust sõltumata. Dialoogilembesele lugejale jääb „Kuni ma usun“. Anekdootide hindajale on „Tüütu töö“. Olmeseebi ja romantikajanustele jällegi „Neljane palat“. Sünget müstikat ihkajale „Barzakh“ ja mõistatuse lahendajatele „Kuni ma usun.“

Justkui oleks mõnelegi midagi…?

Reaktori juttudest 04/21 (Tõnis Hallaste)

Jõletu kohv murule visatud, läksin sisse ja tegin omale piparmünditeed. Teadsin, et see mekiks paremini - mulle on piparmünditee alati rohkem maitsenud, mistahes kestas ma ka ei viibiks. Kui tee oli ära tõmmanud, püüdsin endale meelde tuletada kõike, mida on tarvis ära teha.

Oli hommik, laps polnud veel ärganud, naine ka mitte. Taipasin, et mul polnud mitte midagi plaanitud selleks päevaks. Otsekui see, et on laupäev, tähendaks seda, et päev võiks jääda tegevusetuks. Tegin köögi korda, olin eelmisel päeval jätnud kõik laokile. Sai kähku korda. Vahel on mu senine mina jäänud koristatud kööki jõllitama mingi jabura rahuloluga, aga praegu näris minu sees küsimus: mida veel? Panin riided pesumasinasse ja masina käima. Mida veel? Panin nõud masinasse, masinat veel mitte käima. Olgu, mida veel? Nende ärkamiseni on eeldatavasti kolmveerand tundi aega, aga kõik pakilisemad asjad on tehtud. Oot, kassitoit? Ei, ta on juba saanud. Kas on veel midagi, mida ma peaksin tegema?

Tundsin sisimas miskit pakitsemas, sõrmedes kihelust. Midagi on vaja teha, alati on midagi vaja teha, aga mida täpsemalt? Aah, aga mul on ju jutud vaja ära muljetada! Õigus jah!

Nii, alustame esimesest. Autor: Artur Räpp, loo nimi: “Kuni ma usun”

Zuurzu ja Feria tegutsevad koos ja esmapilgul oleks nagu dialoog, ei, pigem siiski monoloog, Zuurzu loeb Feriale ette katkendeid mingist kataloogist, hotelli reklaamist? Räägib sellest, mida tuleb teha? Natuke ebamääraseks jääb. Esimene pool jutust läheb hämaralt, pole aru saada, kas tegemist on kahe armukese hotelliotsingutega või millega. Lõpu poole hakkab tasapisi selguma, et pigem on tegemist umbes selliste tegelaste nagu C3PO ja R2D2 vestlusega ja lugu lõppeb sellega, et teksti vaste C3P0-le ehk veidra tandemi jutukam osapool Zuurzu räägib inimeste väljasuremisest, õigemini sellest, et inimesed on välja surnud, mistõttu otsustab ta võtta kruvikeeraja ja teha kõik selle nimel, et leida inimesed – kas ta siis soovib seda kruvikeerajat kasutada enda peal, et inimeste nimel end ohverdada…?

Siit võib päris palju välja lugeda kas tahtlikke või tahtmatuid viiteid erinevatele ulmekirjanduse tüvitekstidele või ideedele - suhteskeem, nagu öeldud, on starwars’ilik, siit saaks lisaks leida kõrgkirjanduslikke viiteid (teksti näiline haaramatus või seosetus tuletas hästi väheke meelde Godot’ ootamist – ehk aitas seda tunnet tekitada kirjeldatud maailmast aimuv kõledus), aga lõppeks jääb kõik natukene hämaraks, natukene ebaselgeks. Oli aimata, et maailm võiks olla üsna põnev, mingid elemendid on ometigi üsna ägedad (robotid ja tulnukad ja ajalooline taak ja mida kõike muud), aga minu jaoks oli siin rohkem segadusetihnikutest läbiraiumist kui looga kaasatriivimist.

Samas… sarnase tundega lugesin Zelazny “Varjude Jacki” – kui suur nimi ei tekitaks aukartust, oleks lugedes öelnud, et info on edastatud kohmakalt või et tarbetult on varju jäänud maailma olemus ja selle põhjendused. Mingis mõttes olen ma tegelikult ikkagi vägagi lihtlabaste lugemisharjumuste ja lugemiseelistustega. Olen lasknud end „ära hellitada” tekstidel, mis ulatavad lugejale kõike hõbekandiku peal (Ja mul pole seda isegi piinlik tunnistada – hiljuti loetud Neil Gaimani novellikogu „Suits ja peeglid” tuletas meelde, et lugejale on võimalik lõpuni vastu tulla, ilma et asi kaotaks kuidagigi oma väärikust. Vahel tundub aga, et ma olen sellest õppetunnist vale asja kõrva taha pannud – nimelt tundub, et ma tunnistan kõik muud võimalused autori eksimuseks lugeja vastu... Need, kes pole end niimoodi ära hellitanud, võivad ehk teistsuguse elamuse saada Arturi tekstist.)

Olgu, see tekst loetud, see tekst kommenteeritud, mis nüüd kell on… Veerand tundi läks? Kurat. Pool tundi on järel. Olgu, võtame ette järgmise teksti.

Tim Hornet “Tüütu töö”

Lugu sellest, kuidas snaiper sätib ennast maja katusele, paneb püssi valmis, sihik silme ette, sõrm päästikule, tema sihtmärk: 13-aastane tüdruk. (Või on 13-aastaste tüdrukute punt? See näib loo kestel muutuvat… Kergelt ebaselge, aga mõlemal juhul ikkagi jõletu.) Tasapisi hakkab sugenema mingi “tapa Hitleri ema, enne kui ta Hitleri isaga üldse kohtub”-mulje. Snaiperil on taimer, sekundid hakkavad tiksuma, mille otsalõppemisel peab juhtuma mingi ajalooliselt determineeritud sündmus... Rida-realt tiksuvad sekundid, tüdrukud sätivad endid nutitelefoni ümber ja kohe hakkab kõlama kontsertsalvestus, mis näib olevat kõige selle taga. Kontsertsalvestis läheb käima, aeg saab läbi ja snaiper vajutab päästikule - ja puänt, mida sedapuhku ei tahaks ette öelda.

Küllaltki napisõnaline jutt autorilt, kes on varem kirjutanud pikemaid, kohati palju veidramaid, kohati ka natuke kohmakamaid tekste. Mingi aeg avaldas ta Reaktoris iga kuu ühe jutu ja tõtt-öelda läksid need küll sujuvalt paremaks. Kui võtta nii, et praegune laast on tasemenäidisena vahepeal ära saadetud, siis võiks öelda, et mingi baastase on autoril ikka kohenenud küll.

Lool suhteliselt lihtne idee, mõni ehk ütleks, et veidi lihtlabane, aga minu meelest on autor saavutanud selle, mis taotles, ja muhedalt saavutanud.

Lugu oli piisavalt lühike, et ma tegin sellega koolis väikse toreda tembu. Võtsin seda lugeda oma kuuenda klassi eesti keele ja kirjanduse rühmaga. Võtsime ja lugesime valjusti ette. Tunni lõpus küsisin neilt ühesõnalist hinnangut jutule. Üks ütles: “Sheesh.” Hääldatakse: šiiš. Kõik näisid olevat nõus. Keegi pakkus alternatiivi, mingi teine s-tähega sõna, aga see ei jäänud enam meelde. Mu peas oli vaid ruumi “sheesh’i” jaoks. Küllap ei võtnud ma isegi muid sõnu vastu, sest midagi on ses tekstis juba eos “sheeshilikku”. Võiks öelda, et see on ürgselt “sheesh” jutt. Puudutab midagi atavistlikku lugeja hinges, mille kohta kasutatakse nüüdisajal sõna “sheesh”. Ehk saabki autorist Eesti esimene sheesh-autor. Suhtugu autor sellesse, kuidas soovib. Täpsustan siiski, et ma ei guugeldanud seda sõna, nii et ma vaid loodan, et mu jutt on sünnis...

Olgu, teine tekst muljetatud. Kümme minutit järel. Jõuan veel hambaid pesta. Habet ajada. Kui nad siis ka pole ärganud, äratan lapse üles, siis on mul tegemist küll.

Õhtul enne magama minekut püüdsin teha kokkuvõtet päevast. Loetlesin oma eesmärgid ja püüdsin pidada arvet selle kohta, mis saavutamata jäi. Loetelu kujunes pikemaks, kui ma arvasin. Olgu, jäägu selle tarbeks järgmine päev. Tuleb vaid otsustada tund-tunnilt, mida ma teen. Küll aga tunnen kindlalt, et olen tõrjunud mingi uimerdava mittemidagisuse, mida kest on endale alati tahtnud lubada. Nüüd aga magama – üleval olles röövid endalt lihtsalt järgmise päeva võimekuse. Laman ja päris kohe ei lasku unne. Sellise ootamisega tekib ikka tasapisi rahutus sellest, et aeg kulub mõttetult, aga lõpuks vajud ära.

Nägin unes mingite jumalate ja inimeste valikuid. Kšatrijaid ja brahmineid, kelle vahel valides püüab omale igavikku otsida jumal Iyer. See pole isegi India nimi. Unenägudel on kombeks olla veidrad.

Ärkasin ja asusin algava päeva toimetuste kallale. Olin varem arvanud, et kogu mu aeg, üldse kogu elu lahustub mööduvate igapäevaaskelduste sisse ja kui neid toiminguid poleks, jõuaksin elada oma tegelikku elu. Goethegi oli öelnud midagi sellist, et noorena ehitad suuri õhulosse oma tuleviku tarbeks, ent suureks saades jõuad vaevu prügi välja viia. See on täiesti vale arusaam asjadest. Kõigis neis askeldustes peitubki elu ise. Isegi õhulossid on üksnes askeldamise tagajärg. Tuleb lihtsalt jaksata seda teha.

Järgmine jutt: Maarja Kruusmets, pealkiri: “Neljane palat”

Loen ja esimene mõte: sa vana raisk, jälle ajamasin Onyx. Ent tuletan endale meelde, et autori iga järgmine on olnud eelmisest parem. Ärgem laskem ammusel kergatslikul esmamuljel (või esmamuljetel – kas sellist sõna saab üldse mitmusesse panna?) rikkuda käesolevat. Hakkan siis lugema ja siis ma näen: no kuradi kurat, koroonateema.

Küsimus pole isegi selles, et ma oleks koroonateemast tüdinud, vaid pigem, et tegemist on üsna tundliku teemaga, millega tuleks üsnagi osavalt ümber käia. Seni nähtu ei sisendanud täielikku usaldust autori oskustesse nõudlikke teemasid läbini adekvaatselt lahendada. Ei tekitanud tunnet, et tahaks näha tema kergelt meelevaldset käsitlust sellest, kuidas koroona lahendatakse ära Onyxi abiga. Loen mina siis edasi ja tuleb välja, et...

Lugu sellest, kuidas vanamees Daniel tahab minna ühte väga konkreetsesse päeva, 22. märts 2021, väga konkreetsesse kellaaega, et veeta viimaseid hetki oma vanaisaga, kes suri haiglaüksinduses. Kasutada ajamasinat, et hoida vanaisa käest kinni, vaid korrakski veel.

Asun kohe asja kallale - olin positiivselt üllatunud sellest, kui hästi oli lugu kirjutatud. See oli tundlikult tehtud ja sellise sisemise kurbusega, mis näitab, et mingil tasandil oli see tal iseeneselgi veenvalt läbi elatud. Tegemist oleks nagu jutuga, mille pärast ta neid eelnevaid kirjutama hakkas.Ja ausalt öeldes kasutasin ma vist samu sõnu juba eelmise jutu puhul, aga kui eelmise jutu puhul oli see nii süžeetasandil (üle-eelmine sai tal valmis soperdatud, et eelmine saaks seda veidigi lunastada), siis seekord tundus tekst olevat Onyxi väljamõtlemise õigustus mingil emotsionaalsel tasandil. Onyx-masin andis teaduslik-tehnilise vahendi, millega lahti harutada mingi suur emotsionaalne sõlm eneses.

Seal oli väikesi asju, mis töötasid hästi, näiteks lõpu poole, kus on juttu sellest, et keegi naisterahvas oli saanud tutvuda Danieli vanaisaga tema selgushetkedel, vana mehe surmaeelsetel teadvelolekuaegadel. Sinna vahele oli susatud lause: “Sinu vanaisa oli tema sõnul tõeliselt armas inimene”. Üksik väike lause, ei eristu ega torka silma, esimesel lugemisel ma seda ei märganud, aga teise lugemise järel olen millegipärast veendunud, et see on lisatud mingi kaalukusega või mingi tunnetatud emotsionaalsusega. Äkki tänutundega? Sellest, et vanaisa oli selline, nagu oli, ja sellest, et teisedki suudavad seda tajuda, kui tahes põgusa kokkupuute põhjal.

Muidugi ei pääse sellest, et kui eemaldume haiglast, eemaldume läbitunnetatud emotsiooniga osast ja läheme loo teise poolde, läheb asi ikkagi natuke käest ära. Mingid ebaloogilisused seoses ajamasina kasutusega, peategelane jõuab tagasi tulevikku, enda olevikku, ja näeb, et tuleb tema lapsepõlvesõber (tema ise ka, et misasja, kes sa oled, mis lapsepõlvesõber – aga ta ei süüdista, ei sea juttu kahtluse alla) ja tuleb välja, et tema pea täitub uutest mälestustest, mida on terve eluea jagu. Onyx ei pidavat ju muutma selle kasutajate elu, ainult ümberolijate oma, ja see jätab kuidagi reeglite osas ümbermõtlemise tunde.

Ja samas… Tagantjärele mõeldes, ega ta vist lähegi üleni vastuollu Onyxi toimimise loogikaga. Kõige esimeses Onyxi-jutus sai kah mees uusi mälestusi juurde oma tegevuse tagajärjel. Pealegi ei mõjutanud ta otse enda elu, vaid kaudselt, mõjutades teisi elusid, misläbi rappus tema enda oma. Ehk on hoopis tegemist esimese jutu pahupidi pööramisega - egoism ei muuda Sinu elu, altruism aga küll.

Tjah, seega saab leida tagantjärele õigustusi kohtadele, mis tundusid loo kontekstis pigem nõrkade kohtadena. Need aga ei tühista jutu tugevaid kohti. Areng on selge, tekstist tuvastatav emotsioon annab palju juurde. See, mille kirjutamiseks kasutab ta oma baastalenti – sõnaseadmise oskust ja kirjanduslikku maitsemeelt – seal see tekst lihtsalt ei tööta kuigi suurepäraselt. Ilmselt on nõnda iga kirjanikuga – peabki kasutama emotsionaalset kütet, sest ükski autor ei saa ega õieti tohiks usaldada pelgalt talenti.

Nii, lugu tänaseks tagasisidestatud, mis järgmisena. Õigus, võiks hakata hommikusööki tegema. Seejärel prügi välja viima, eile ei viinud, polnud vaja. Kui juba prügi viin, äkki lähen jooksma ka. Keha eest tuleb ju ka hoolt kanda, muidu vaim tardub. Jah, jooksma tuleks minna, ilm on ka ilus. Pealegi, see kest tegelikult naudib jooksu ja seda on sörkimise osas näljas hoitud, nii et mingem siis.

Nõnda see päev möödub. Elu tagavate toimetuste tuules. Proovin magama jääda, ent kehas on rahutus. Mida ma laman? On vaja. Kui ma ei maga, ei ole ma võimeline järgmisel päeval tegutsema oma täiel võimete määral. Milleks tegutseda poole vinnaga – milleks elada poole vinnaga?

Magama minnes nägin jälle und kšatrijast ja brahminist. Ja ebaindialiku nimega jumalast Iyerist. Temaga on kaasas keegi teine… Kes? Mingi teine vari. Teine jumal? Natuke rohkem jääb meelde, aga ikkagi jääb veidraks. Miks ma seda und näen?

Järgmine hommik ärkasin, ajasin end üles. Keha on kuidagi roidunud. Jäin ikkagi liiga hilja magama. Külma dušši vajaks. Joosta oleks ka tarvis, lähen algul jooksma. Tagasi jõudnud, kõigiti pestud, hakkan tagasisidestama järgmist teksti.

Catheline Tamm “Barzakh”

Hobused jooksevad läbi kõrbe, kurnatult ja epiteetiderohkelt - liivatolm on "valkjashall", päikselõõsk "tulitav", samm "kohmakas, jonklev", küljed "sissevajunud kondised", silmapiir "virvendav" - ühesõnaga, tihedalt poeetiline stiil. Oma elu ja olu üle mõtleb peategelane Rainauld, kelle vinklist vaadeldakse seepeale, kuidas ristirüütlid on tulnud Püha maad vabastama. Kommenteeritakse ristirüütlite verejanulisust ja edastatakse pilti kõrbes elamise närvutavast, ängistavast agorafoobsest üksindusest. Tehakse juttu kassisuurustest rottidest ja antakse ülevaade ristirüütlite tegevuse põhjendamatusest. Selmet näidata senist ajalooliselt tuttavlikku pilti oma usu nimel kõigeks valmis ususõdalastest, püüab tekst näidata, mis tegelikult toimus ja kes nad tegelikult olid.

Esimene tunne on see, et oleks nagu väga hästi kirjutatud, just poeetilise tihendatuse poolest. Kindlasti kaua lihvitud, autor on pealegi keeleosav - mida võib hing enamat soovida? Rahuldas autori ilutaju, istus mulle ka lugedes, just ilutajule mõeldes. Islami konteksti on hästi sisseelatud, samas säilitades selle võrra Lääne vaatevinklit, et oleks tajuda lõhet kahe maailma vahel. Selline tunne, nagu inimene oleks väga palju selle teemaga tegelenud ja tahaks jäädvustada teise kultuuri vaimustust mingilgi sellele sobival moel. Ei, oot, mitte teise kultuuri vaimustust, pigem üht väga konkreetset ajastuspetsiifilist probleemistikku või mentaliteeti.

Ometi soovinuks selgemat narratiivi. Kuidagi loed ja naudid küll lauseid, aga tervikuna ei teki tunnet, nagu see tõmbaks endaga kaasa. Sammub kord ühes teemas, siis teises, kommenteerib tuhande aasta taguseid probleeme. Ja alles pärast teistkordset lugemist taipasin guugeldada pealkirja ja - “barzakh” tähendab limbot. Seega ei peagi lugu olema jutustav, ei pea olema narratiiv, sest limbo ongi ajaväline, narratiiviväline vahepealsus. Kui pealkirja tunned, töötab lugu paremini, pealkirja teadmata hakkasin igatsema mingit selgematsuunda.

Mindki oli kunagi tabanud islamipõnevus. Mitte ka lausa vaimustus, pigemini mingi huvi Pärsia vastu, “Tuhande ja ühe öö” maailma vastu. Piisavalt, et kirjutasin kunagi ühe džinniteksti. Seega on see elevus minus kuskil olemas. “Barzakhi” lugedes oli tunne, et midagi jääb puudu sellest, et tekitada kelleski teises islamivaimustust või et taassütitada kultuurikonteksti põnevust, virgutada selle vaimustuse ammust soont eneses. Selle asemel oli tegemist toda vaimustust meelde tuletava, aga mitte päriselt esile kutsuva looga.

Neljas jutt tagasisidestatud. Mitu veel on… neli oligi? Praegu on alles 3. mai. Kuidas ma seni oma kuid sisustanud olin, et asusin noid jutte tagasisidestama alles kuu lõpus? Kas ma tõesti varjusin tööde ja võlgade taha? Haletsusväärne.

Kuidas nüüd sisustada hommikust vaba tundi?

… einoh, ilmselt tuleb ise kirjutama hakata. Mõnes muus kestas olles võiks teha mida tahes muud. Kuna see kere seda vajab, mingil minule ebaselgel põhjusel, siis pean ikkagi püüdma kirjutada. Kirjutan siis üles unenäo, mida olen mitu ööd näinud. Kuni ma lõppu ei suska mingit “kõik oli unenägu”-lahendust, ei peaks selline kirjutusmeetod olema sugugi sobimatu.

Lähen arvuti taha ja panen pealkirja. Mis ta võiks olla, “Ühe unenäo kirjeldus”? Ära ole naeruväärne. Ei, pigemini siis midagi, mis puudutaks sisu. “Ühe jumala valik”? Ei, lihtsalt ebameeldiv on lugeda sellist pealkirja. Paneme nimepidi, panemegi “Iyeri valik”. Ja hakkame siis kirjutama.

Iyeri valik

Kunagi ammu, palju sajandeid enne seda, kui maailm asus talletama tegelikkust mustvalgelt ja hingetuna, liikusid kaks jumalat läbi olemise võluväljade. See toimus siis, ent see toimub ka praegu. Aeg oli ja on, kõik jääb. Ühe nimi oli Iyer, on siianigi, teise nime ei suuda ma öelda. Võiksin vaid aimata, ent kindlasti mitte pakkuda. Nimedega ei saa hooletult ümber käia, eriti mitte jumalate omaga - sest mida muud on jumalad, kui vaid nimed ja nende kaja? Nad otsisid Iyerile seda, kes võiks kanda tema vaimu.

Ühel hetkel näevad nad kaht meest. Kaht noort meest, vaevu noorukieast välja tulnud, täiskasvanud üksnes selle vähese võrra, mil määral nad pole enam lapsed.

Üks on üllas ja suursugune. Tema kõnnakus on teadlikkust oma rühi täiuslikkusest. On näha, et tegemist on kšatrija kasti liikmega, sealjuures on tema saatusega seotud tuhanded elud, kelle üle ta hakkab valitsema. Juba pooliklik pilk tema teadvusse näitab, et ta teab, kuidas vastata ootustele, mis on tema peale pandud. Tema teadvusesse pole õigupoolest vaja laskudagi, et näha tema valmisolekut selleks. Tema nimi – tema oma nimi, jättes välja isanime ja kodukoha, kuivõrd täna on tema seisuslik pagasi teisejärguline – on Nahendra. Kogu tema olek meenutab haugast.

Teine justkui nihverdab tema järel. Siblib või sibiseb, tema ebakorrapärastest sammudest on näha, et tal pole pika maa käimise harjumust. Niivõrd kastitu pole veel tundunud ükski brahmin, ometi kuulub ta ametlikult põliste kirjatundjate sekka. Inetuse ja ilmetuse tõttu tõrjuvad teda brahminid, ei salli teda ka ees kõndiv aadlik ja isegi nimetamatud tajuvad temas midagi tuttavlikku. Tema vanemad olid andnud talle nime ja teised kutsuvad teda seda nime pidi, kuid meil pole sellise rotilaadse olendi nime tarvis jäädvustada.

Kahest jumalast see, kelle nime me ei nimeta, ütleb: Siin on Sinu valik. Kas rahuldud sellega, mida näed?

Iyer vaikib ja laskub noormeeste juurde – ning sisse.

Nende sisemusse otsekui laskuks vähimagi varjuta valgus. Kogu väline kaob, asendudes millegi tõelisega. Nad näevad endi ümber täiust. Ja nad kuulevad…

Kes Te Olete?

See on mõlemale täielikult isiklik kogemus – ei kuule nimetu brahmin, kuidas seda küsitakse Nahendra käest, ei kuule Nahendra brahminile esitatud küsimust. See täidab mõlema maailma viimseni ja üdini.

Kšatrija-prints vastab: Olen keegi, kelle kasvamine on jõudmas oma tipmise hetkeni.

Paljud julgevad väita, et olen saavutanud inimliku täiuse. Minule ei leidu võrdset vibulaskjate seas. Mõõgavõitluses olen ma alistamatu. Minu hinnanguid ja otsuseid usaldatakse. Kui minus esialgu kaheldakse, surun ma oma tahte läbi ja nähakse mu tarkuse jõudu. Vahel võib mu keha vankuda, kuid mu tahe alistab selle ja tõestab kehale, milleks on see tegelikult võimeline. Ja ometi...

Kas enesetäiustamine õigustab iseennast? Kas pingutus selle nimel, et olla parim, viib ka lõpuks millegi enamani, mõne tõeliselt sügava või jumaliku tunnustuseni? Teadmatuses, ent kandes endas usku sügavamasse õiglusesse, jätkan oma hingitsemist senise kirkusega.

Vildakas brahminipoiss vastab: Ma olen keegi, kes tunneb kannatust. Mu keha on nõrk. Mind tabavad tõvehood, mis ei luba mul palju liikuda. Olen kohmakas. Kui proovin teha teistega kaasa nende tegevustes, jään naerualuseks. Mu kastikuuluvus kaitseb mind alanduste eest ja laseb mul rahulduda üksindusest. Ja siiski...

Aegadel, mil keha jääb võimetelt kõige poolikumaks, on vaim kõige vastuvõtlikum tugevatele mõjutustele. Ma tunnen laule ja kui teen neid ette kandes omavolilisi muudatusi, ei märka sageli ka head veedade tundjad mingitki erinevust. Loodan, et kunagi päästab mu laulu jõud mind kõigist pilgetest. Püüan varjuda selle lootuse sisse, sest see annab minu olemisele õigustuse.

Iyer on üle kuulanud ja, teinud oma otsuse, jätab mõlemad.

Teine jumal küsib: Kas leidsid oma kandja?

Leidsin. Ta teeb mu nime suureks ja auväärseks.

Teine jumal küsib vormi mõttes: Kumb?

Minu vaimu kandjaks saab kirjatundja.

Kui teisel jumalal oleks nägu, paljastaks päike seda täitva hämmelduse: Milleks soovid Sa midagi, mille kallal tuleb veel nii palju vaeva näha?

Eksid. Ta on minu jaoks täiuslik sellisena, nagu ta on. Paljud jumalad teevad vea ja valivad selle, kelle jõud piirneb vaid mõõgaulatusega, kelle mõju põimub tema nimega ja mis kestab vaid tema eluea vältel. Kuid Tema sõnade mõju annab mu nimele mõju ja tema eriomase ande vägi viib selle nime kaugetesse maadesse ja kaugetesse aegadesse.

Teine jumal kahtleb: Kui paljud kuulaksid teda?

Neist, kes kuulevad tema sõnu, alustuseks piisab.

Kaks inimeselooma jätkasid aga oma rännakut. Kšatrija-prints teadis nüüd, et jumalik tasand oli olemas, ja nõnda pidi olema ka jumaliku tasuga. Tema tahe, mis oli aeg-ajalt üksikuil hetkedel vankunud, ei teinud seda enam kordagi. See kokkupuude tegi Nahendra nime märkimisväärseks. Tema nime peeti meeles ta eluea lõpuni, mõnel pool tema valdusi räägiti temast ka mitu põlve pärast ta surma.

Brahmin teadis selle hetke tähendust alles hetkedel, mil keha oli väeti ja mil vaim oli valmis vastu võtma teadvusele senitundmatud jõud. Nii, nagu tema keha kandis valitud hetkedel Iyeri vaimu, kandsid tema sõnad jumala nime. Tema enese nimi jäi selle kõrvalt varju, aga jumalik valik sunnibki vahel väljavalitut ohverdama võimalikku tuntust.

Nii, valmis kirjutatud… Ja üle lugedes saan aru, kust see lugu tuleb. Kui ma tantsiva tüdruku juurest siia tulin, arvasin ma saabuvat tühja kesta. Päris nii see siiski polnud. Miski oli siin keres juba enne peitunud ja mõjutab alateadvust, püüab salamisi õõnestada seda toimekust, mille ma endaga kaasa tõin. Kšatrijate õõnestamine, brahminite edendamine - ta vist püüab rõhuda sellele, et temale omane kahtlemine ja kõhklemine on kuidagi parem või kuidagi edasiviivam minu tegutsemisinnust.

Jah, nüüd tunnen juba ergumalt all peituvat hinge. Kas ei hakka aimuma ka selge mõte? Ootan vaikides… Jah, midagi tuleb pinnale…

KRATT

Ah soo. Ah et mina ja kratt. Kas seepärast, et ma olen tulnud Sinu kesta? See ju ootas uut hinge, ma pole röövinud midagi.

PUHKUSETUS

Ah et hoopis sellepärast ütled mulle: “Kratt”. Natuke ajab naerma, et Sa seda mulle ette heidad. Minu olemus pole kõigis kestades täis sellist peatusteta tegutsemisindu. Ma teen vaid seda, mida kest ise enim soovib. Mis sa arvad, kas tudengipiiga, kelles ma enne olin, kas ta vajas oma põrunud tantsu päevakava täitmiseks või aja sisustamiseks? Ei, tal oli Sinule täpselt vastupidine probleem. Ta ei suutnud end maandada, ehkki tema kest vajas seda. Temas olles sai tantsida, lustida, luhvtitada enda vaimu. Sinu kere vajab aga sihipärast tegutsemist, edasiviivat askeldamist, eksistentsi õigustavat askeldamist. Kas Sa ise ei tunne, kuidas Su kest selle järele karjub? Sina oma puhkusega... Sinul on kest, mis ei vaja puhkust; mis vajab vaid ülesannete ümberlülitamist, et meel saaks puhata ja olla värske neiks uuteks asjadeks. Su mõttejõgi voolab aina edasi ja õiged tegevused võiksid sind aina edasi aidata, aga sina tahad heita ankrut.

LAHKU

Jah, ma peaksin tõesti nõnda tegema. Sa oled selle kesta võimalusi raisanud, mul läheks nii palju aega selleks, et saada kõike korda. Ma näen ka kohe ära, et Sinust ei oleks mulle abi, sa hakkaks mulle vastu töötama. Olen kunagi varem proovinud niimoodi hakkama saada, nautida kesta selles oleva asuka kiuste, aga selle kiskluse järele pole neil päevil küll mingit vajadust. Mitte et Sinust oleks mulle mingitki vastast, ma lihtsalt ei soovi võidelda Sinu tänamatusega, parem oleks leida mõni päriselt tühi kest. See pole õnneks mingigi probleem. Varem pidi sisseseadmata kestasid tikutulega taga otsima, nüüdsel ajal on vabadel hingedel valik suur ja lai. Lähengi ära, jätan Su üksi, püüa ise hakkama saada.

Jumalaga.

Ulmkonnakroonika 5/21

Ulmestaar Iris Jeletski

Olen IT-taustaga inimene, kes on sattunud tõlkevaldkonda – töötan tõlkebüroos, tegelen seal tõlkeabitarkvara ja muu tehnilisega ning ühtlasi tõlgin – selle tegevuse peale olen täitsa ise roninud, sest tundus, et äkki ma saan sellega hakkama. Mingil hetkel hakkasid tarbetekstid väga ära tüütama ja tekkis tahtmine ka ilukirjandusega proovida. Nüüd olen natuke sellega ka kätt harjutanud, tänu Eva Lutsule ja Fantaasia kirjastusele. Ise tunnen, et ega ma ikka „päris tõlkija“ ei ole, aga vähemasti teesklen hästi.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Praegu ma olen kuidagi järjest lugenud mitu lasteraamatut – mul on ikka lootus, et äkki järeltulev põlv hakkab ka lugema, nii et ostan koju ja loen vähemalt ise läbi. Hetkel on käsil „Tüdruk, kes jõi kuud“, tundub täitsa nunnu. Suurte raamatutest likvideerisin puudujäägi hariduses ja lugesin läbi „Teenijanna loo“. Paraku on nii, et lugemata raamatute hunnik on suur ja aega on vähe, kogu aeg unistan, kuidas istuks ja lihtsalt loeks, aga tegelikult istun ja teen tööd.

Soovitan seda, mida tõlgin – Jim Butcheri Dresdeni toimikute sarja. Olen selle nüüd ka ise teist korda ülelugemisele võtnud ja endiselt meeldib.

Mis vaatamisse ja mängimisse puutub, siis vaatan hea meelega krimisarju, näiteks neid, mida ETV reedeti näitab. Ja siis „Lucifer“ on täitsa lahe. Mängida enam ei viitsi, seda tegin viimati nii umbes kakskümmend aastat tagasi ja sai isu täis.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Eemale peletab igavus. Huvitav maailm peab olema – maailmaloomet ja ideid naudin rohkem, kui tegelaste siseilma. Suurest armastusest jaksan ainult lühijutte lugeda, olgu nii hästi kirjutatud kui tahes. Ja üllatusi on vaja, et poleks kõik etteaimatav ja selge. Huvitav on see, kuidas mõni raamat, mille olen läbi lugenud peamiselt sellepärast, et anti tõlkida ja poleks ise osanud valida – näiteks „Kaugete päevade valgus“ – on lõpuks ikkagi muljet avaldanud just idee ja mõtete pärast, mida see tekitab. Sellepärast mulle ka ei meeldi raamatuid pooleli jätta, sest lõppmulje saab ainult lõpus tekkida. Aga eks mõni jääb ka ripakile ja istub siis nagu elav etteheide öökapi peal.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Väga raske küsimus. Autoritest tulevad esimesena pähe Carlos Ruiz Zafón, David Mitchell, Neil Gaiman. Hästi toredad on raamatud raamatutest, näiteks Jasper Fforde Thursday Nexti lood ja hiljuti loetud Genevieve Cogmani „Nähtamatu raamatukogu“ oli tore.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma olen lapsest saadik hunnikute kaupa raamatuid lugenud ja täpselt enam ei mäleta, kuidas just ulme. Küllap lugesin muu sekka ka mõne ulmeraamatu ja aja jooksul oli ulme see, mis säilitas huvitavuse, kui seiklusjutud ja naistekad enam väga ei tõmmanud. Inglise keeles lugema hakkamine avardas tohutult maailma ja ulmekogukonna hulka sattumine kallutas veelgi rohkem ulme poole.

5. On sul lemmikloomi?

Jah. Juba kaheksa aastat elame kassile kuuluvas korteris ja eelmisest sügisest tuli meile varjupaigast kassi suureks pahameeleks ka koroonakoer. Vahepeal on ka hiired, aga need on rohkem kassi kulumaterjal.

Stalkerite hääletus!

Ulme.ee oluliste teadaannete all antakse teada, et tänavune Stalkerihääletus on avatud.

Hääletusnimekiri asub siin: http://ulme.ee/veeb/?page_id=10244&lang=et

Hääletuskeskkond asub siin: https://forms.gle/nyxq4ZuaB3XFwuu39

Hääletus lõpeb 9. juulil 2021 kell 23.59

Suits ja peeglid Vikerraadios

Sash Uusjärv ja Eva Luts käisid külas Vikerraadio saates Loetud ja kirjutatud, kaasas vastselt ilmunud Gaimani-kogumik “Suits ja peeglid”. Kuula saadet siit:

https://vikerraadio.err.ee/1608181969/loetud-ja-kirjutatud-neil-gaiman-suits-ja-peeglid

Noortekirjanduse ühingu autoriintervjuud ja kampaania #kingiraamat

Videointervjuud märksõnaga Noortekirjanduse Kevad toimuvad kord nädalas. Autoritega vestleb Heli Künnapas.

6. mail oli külaliseks Reeli Reinaus

https://www.facebook.com/EestiNoortekirjanduseUhing/videos/noortekirjanduse-kevad-reeli-reinaus/1097396720783036/

13. mail oli külas Mairi Laurik

https://www.facebook.com/EestiNoortekirjanduseUhing/videos/1507494659439096/

Kõiki intervjuusid saab järelvaadata ühingu FB-lehelt:

https://www.facebook.com/pg/EestiNoortekirjanduseUhing/videos/?ref=page_internal

Lisaks korraldab Noortekirjanduse ühing 6. juunini kampaaniat #kingiraamat, mis julgustab koolilõpetajatele raamatuid kinkima ja ühtlasi noorteraamatuid avastama. Meieni on jõudnud kuuldused, et auhindade seas leidub ka ulmet. Loe lähemalt:

https://www.facebook.com/EestiNoortekirjanduseUhing/photos/a.107211608041054/156939866401561/

Õudne Müürileht

Maikuu Müürilehest leiab palju õuduse ja õõvaga seonduvat. Tõsi, Müürilehe teemafookus on palju avaram, kui meid otsesemalt kõnetav žanriõudus, kuid mitmed lood kattuvad Reaktori huvisfääriga. Näiteks mini-intervjuu grimmikunstnik Liisi Põllumaaga või unenäolised mõtisklused Lovecrafti teemal. Eriti soovitame muidugi lugeda Kalveri nõuandeid selle kohta, kuidas jääda ellu, kui avastad end tegelasena õudusfilmist:

https://www.muurileht.ee/absoluutselt-tositeaduslik-opetus-oudusfilmist-eluga-valjatulemiseks /

Maniakkide Tänav noorte kirjandushäälingus Nagu literally

Kõneldi eesti ulme olevikust ja tulevikust, tehnoloogia arengust, kirjutamisest üleüldiselt.

Kuulamislingid leiab siit: https://linktr.ee/Naguliterally

Õhtu algab keskpäeval ehk jutuvõistluse lõpetamine Salongi aias

15. mail sai punkti selleaastane Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia jutuvõistlus. Ühtlasi sai taaskäivitatud üritustesari Õhtud eesti ulmega.

Pikemalt loe eraldi postitusest: https://www.ulmeajakiri.ee/?-jutuvoistlus-2021-autasustamine-ja-muljed-

P.S.: vaata kogu Jaana Muna fotoalbumit siit: https://www.facebook.com/media/set/?vanity=jaanamuna&set=a.1916766838492161

Auhinnatud õpilas-teadustöö Indrek Hargla loomingust

Indrek Hargla loomingu austajate grupist võib lugeda järgmist toredat uudist: “2021. aasta õpilaste teadustööde riikliku konkursi tulemused on välja kuulutatud ja suur rõõm on teada anda, et gümnaasiumiastme 3. koha preemia läks MARIA HELENE TOMBERGILE, kelle uurimistöö käsitles Indrek Hargla loomingut. Lisaks riiklikule tunnustusele sai Maria Helene töö ka Teaduste Akadeemia eriauhinna.”

Heli Illipe-Sootak edastab “Raudhamba” õnnesoovid ja uurib uurimistöö valmimise kohta. Lähemalt loe siit: https://tinyurl.com/mff7j5t8

Tumedad tunnid – 38 osa

Tumedates Tundides kõlab sel kuul Mart Raudsaare lugu "BR-2m". Lugu ilmus eelmisel aastal kogumikus "Läbi valu ja vaeva".

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-38-osa-m-raudsaar-br-2m/

Kunst. Teadus. Ulme

Pühapäeval 30 mai avati Voronja VIII hooaeg – Kolmainsus: Kunst. Teadus. Ulme. Kuraatorid Kaija Põhako-Esko ja Tõnu Esko tegid põgusa näitusetuuri ning peale seda esmaesitles Jaan Pehk uut ja hariva sisuga muusikapala "Elu keel”, mis seikleb põgusalt geeniteadlase, professor Tõnu Esko “mehe geeni” lõputute ridade-radade algusmillimeetril.

Pildistas Jaan Kikas

HÕFF toimub augustis

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival lükkub augustisse.

4.–6. juunini toimuma pidanud Baltimaade suurim žanrifilmide festival leiab aset 13.–15. augustini.

„Kahjuks oleme sunnitud festivali pärast pikka kaalumist taas edasi lükkama,” tõdes HÕFFi juht Helmut Jänes.

Koroonaviirusega nakatumise oht on Jänese sõnul jätkuvalt suur ja täisväärtusliku festivali korraldamine tänase seisuga keeruline. „Üks asi on kinode avamine, teine asi suure festivali läbiviimine, millega kaasas käivad piirangud ei luba avaneda HÕFFi fenomenil – seansside juurde kuuluval melul ja lahedal atmosfääril.”

Ta avaldas lootust, et suve lõpuks on suur hulk inimesi juba vaktsineeritud ja olukord normaliseerumas, mis annab võimaluse korraldada ohutult ka õhtuseid ja öiseid seansse, sealhulgas välikino.

13.–15. augustini jõuab Haapsalu kultuurikeskuses vaatajate ette ligemale 30 pikka õudus-, ulme- ja põnevusfilmi rohkem kui kümnest riigist, lisaks arvukalt üritusi. Lisaks saab festivalile kaasa elada üle terve Eesti, sest osa programmist jõuab ka veebikino ekraanile.

Festival juhatab ühtlasi sümboolselt sisse Eesti kõige kuulsamale kummitusele – Valgele Daamile – pühendatud päevad, mis toimuvad Haapsalus 20.–22. augustini.

Küll saab 4.–13. juunini PÖFFi veebikinos kaasa elada Euroopa lühikeste õudus- ja fantaasiafilmide konkursile, mille võitja hakkab kandideerima Méliès d’Ori ehk Kuldse Mélièsi nimelisele Euroopa parima fantaasiafilmi auhinnale. Mullusel, ainult veebis toimunud festivalil oli see üks populaarsemaid programme.

„Et fännid päris tühjade kätega ei jääks ja jaksaks suve lõpuni oodata,” põhjendas HÕFFi juht Mélièsi konkursi toomist juunisse.

Samuti jõuab nendel kuupäevadel veebikino ekraanile väike valik pikki filme, Haapsalus avatakse aga Stanisław Lemi sajandale sünniaastapäevale pühendatud näitused ning autasustatakse lapsi, kes osalesid innovatsioonikeskuse Innokas robootikakeskuse korraldatud robotite valmistamise konkursil.

Soodushinnaga ostetud HÕFFi passid kehtivad edasi, soovi korral ostab festival passi tagasi. Piiratud kogus täishinnaga passe tuleb müügile suvel.

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali on tänavu edasi lükatud juba kaks korda. Algselt pidi see toimuma 30. aprillist 2. maini.

HÕFFi rongkäik aastal 2019. Loodetavasti leiab see aset ka augustis.

Foto: Markus Sein / HÕFF

HÕFFi soojendab nõukogude „Indiana Jones”

Augustisse lükkunud Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival näitab juuni alguses esimest korda digitaalselt taastatud kultuslikku seiklusfilmi „Madude oru needus”.

Filmi saab tasuta vaadata PÖFFi veebikinos, kus 4.–13. juunini linastub väike HÕFFi eeskava.

https://hoff.ee/uudis/hof-fi-soojendab-noukogude-indiana-jones/

Euroopa fantaasiafilmide konkursile saab kaasa elada kogu Eesti

Augustisse lükkunud Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival selgitab juuni alguses välja kõige haaravama lühikese Euroopa õudus-, ulme- või fantaasiafilmi. Võistlusele saab kaasa elada Elisa Stage´i platvormile kolivas PÖFFi veebikinos, kus 4.–13. juunini linastub väike HÕFFi eeskava.

https://hoff.ee/uudis/euroopa-fantaasiafilmide-konkursile-saab-kaasa-elada-kogu-eesti-1/

Kolmas Reede toimus päriselt!

Tallinna ulmehuviliste kogunemine ehk Kolmas Reede toimus üle hulga aja päriselt ja Lontinendis. Tõenduseks on see foto:

Uudiskirjandus 05/21

Hinged mõõgateral

Rait Piir

Yodohime vedas ennast seljaga vastu silla käsipuud ja jäi silmitsema kuu peegeldust udusel tiigil. „See pole üldse paha vaatepilt suremiseks,” sai ta vaevu üle huulte ja lisas siis: „Mine, Yukino. Äkki sul läheb õnneks. Kui mitte, siis... äkki järgmises elus kohtume.”

„Hinged Mõõgateral“ on Rait Piiri neljast lühiromaanist koosnev debüütantoloogia. Kaks neist kujutavad keskaegsest Jaapanist ja selle mütoloogiast inspireeritud fantaasiamaailma, millest ei puudu ka samuraid, lahingud ja võimumängud. Kahes teises teoses viiakse lugeja aga Ceresele ja Veenusele–küberpungist, neuroliidestest ning transhumanismist läbipõimunud tulevikku.

„Kellel oli ligipääs nanomasinatele, mida sai kasutada massihävitusrelvana?” küsis Ellis. „Kuidas ta omale üldse sellised asjad soetas?” „Ta lõi need ise,” tunnistas turvaülem kohmetult.

Kirjastus Lummur

Sari: Teaduse kaardivägi

Kaanepilt ja illustratsioonid Kadri Umbleja

Kaanekujundus: Meelis Krošetskin

Toimetas: Kristjan-Jaak Rätsep

Sisutoimetas: Riho Välk

368lk

Laevakaitsjad

Maniakkide Tänav

Päikesesüsteemi hämarale äärealale kolinud heidikud, kosmosepiraadid ja vaenulikud tulnukad seavad ohtu sõjad ja sõdimise unustanud inimeste õitsva tulevikuühiskonna. Noor arvutimängur Paul Möldri, kes on end elu karuselli servale keerutanud, astub vabatahtlikult vastloodud Laevakaitseteenistusse. Relvaga, kuid ilma suurema väljaõppeta, astub Paul kosmosepimeduses ja Pluuto hämaral pinnal vastu kõigile, kes inimkonna rahu ähvardavad.

Kirjastus Lummur

Sari: Teaduse kaardivägi

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Illustratsioonid Kait Kübar

Toimetas: Kristjan-Jaak Rätsep

336lk

On aeg!

Mairi Laurik

Romaanist „Mina olen Surm“ tuttav Roomet on nüüd vanem ja võiks öelda, et harjunud oma „eripäraga“ näha inimeste peade kohal nende elukellasid ning sellest tuleneva kohustusega öelda neile, kelle elukell on purunenud või tühjaks jooksnud, hinge teelesaatmissõnad. Nüüd sõidab Roomet Tallinnasse, et Erik – ka üks Surmadest – talle seda veidrat maailma seletaks ja paigast ära asjad aitaks paika seada. Kuid selgub, et maailm on veel veidram ja veel rohkem paigast ära. Oma tõelistest võimetest veel õieti aru saamata peab Roomet vastu astuma palju suuremale kurjusele, kui ta on osanud ette kujutadagi.

Kirjastus Tänapäev

168 lk

Põhja Nõid

Tuuli Tolmov

„Põhja Nõid“ on järg raamatule „Neetud taevakivi“ (2019).

Kuigi neetud taevakivi on hävitatud ja haldjad pole enam inimestele ohtlikud, on Maaema veel ärkvel, valmis kättemaksuhimuliselt vastaseid hävitama. Neli noorukit, Aulemb, Säde, Raho ja Vagur, võtavad ette seiklusrikka teekonna kuulsa Põhja Nõia juurde, et leida viis, kuidas Maaemast jagu saada. Aulembi suureks rõõmuks ühineb nendega ka Raho õde Heljä, kaunis ja elukogenud ravitsejanaine. Kuid retk osutub oodatust keerulisemaks ning pole üldsegi kindel, et nad kõik õigeks ajaks Põhja Nõia juurde jõuavad… Kas maailma annab veel Maaema käest päästa? Või on muutus juba pöördumatu?

Tuuli Tolmov on varem avaldanud veebipõhistes väljaannetes lühijutte ning romaanid „Neetud taevakivi“ ja „Aristarkhovi meetod“.

Kaanepilt Marge Nelk.

Kirjastus Fantaasia

Võlurite juures

Mehis Heinsaar

Mehis Heinsaar armastab rännata paar-kolm kuud aastas läbi Eesti- ja Lätimaa metsade, alevite ja külade, lõpetades oma retked enamasti mere ääres. Ka tema juttude tegelased seiklevad tihti samu radu pidi. Autor ise on öelnud, et kirjutab muinasjutte täiskasvanuile, kelles elab ikka veel edasi unistav ja mässumeelne, imedesse uskuv laps.

Käesolev on Mehis Heinsaare kuues novellikogu, kuhu kirjanik on koondanud oma loomingu paremiku, teiste seas ka kolm Tuglase novelliauhinnaga pärjatud lugu. Viis juttu ilmuvad raamatukaante vahel esmakordselt.

Kirjastus Paradiis

304 lk

Mõõgad ja nõidus

Fritz Leiber

Fritz Leiberi «Mõõgad ja nõidus» (Swords and Deviltry; 1970) on kirjaniku kuulsaimast tegelastepaarist Fafhrdist ja Hallist Hiirepüüdjast rääkiva seitsmeköitelise sarja esimene osa. See sari sai alguse 1939. aastal ja on üks fantaasiakirjanduse mõõga-ja-maagia alažanri tüvitekste, oma kõrge üldkirjandusliku taseme ja iroonilise stiili poolest moodsa sünkmorni fantasy üks suurimaid mõjutajaid. Fafhrd on jõmmist palgasõdur ja Hall Hiirepüüdja sulihingega varas, läbi nende silmade uurib kirjanik inimhinge tühisemat ja räpasemat külge, need kangelased on anti-tolkienilikud tähenduses, et satuvad tihti pummeldama, müüdavat armastust otsima ja tühistesse kaklustesse ning tülidesse. Leiberi Lankhmari linna puhul tunneb lugeja kõigi keharakkudega isiklikult selle räpaste agulite ja tagahoovide solgihaisu ning värskelt valatud vere lõhna. Leiberi kangelasfantaasiate sarja kuulub kokku kuus köidet auhinnatud jutte ja lühiromaane ning üks romaan.

Kirjastus Fantaasia

Sari "Orpheuse raamatukogu"

Tõlkinud Triin Loide

Kaanepilt Peter Elson

Sidrunkollane planeet

Leonid Kaganov

Kogumikus on kuus Leonid Kaganovi lühiteost aastatest 2011-2020. Eesti lugeja mäletab autorit antoloogiatest „Munk maailma äärel“ (2009, Enne koitu ja Hamsik) ning „Maagia“ (2019, Mul veab ja Maagia).

Anna teadvusse tungib võõrolend, kes teeb ettepaneku elada naise eest ära tema ebameeldivad hetked, ebameeldivad päevad. (Võõrtööline)

Lähitulevikus pannakse lapsed distantsjuhtimisega robotite abil islamimaades sõdima. Patrullteenistuse ajal tutvub kümneaastane Artur niisama vana islamitüdruku Farhaga... (Tankett)

Marty on maffiale võlgu mitu miljonit naela ja seda võlga nõutakse karmil käel tagasi. Ta on oma multimiljonärist vanaonu ainus pärija, aga vanaonul on raudne tervis. Siinkohal tulebki mängu doktor Harvey oma depressantidega. (Depressant)

See on põrgu täis hiigeltarakane. Enamik baasi töötajatest on sattunud sellesse põrgusse minevikus tehtud eksimuste tõttu. Kõik peale Nigeli, kes on siin sündinud.

Näeme erineval arengutasemel olevate tsivilisatsioonide kokkupõrget, kooselu võimatust. (Sidrunkollane planeet)

Kirjastus Skarabeus

Tõlkinud Arvi Nikkarev

268lk

Tuha kuningriik

Sarah J. Maas

“Klaastrooni” seeria jutustab Celaena Sardothienist, 18-aastasest palgamõrvarist Adarlani kuningriigis. Kui kuningas vangistab ta, võtab Celaena vastu kutse võistelda klaaskantsis teiste palgamõrtsukate ja varastega võimaluse eest teenida kuningriigi kangelasena ja saada nelja aasta pärast vabaks. Seeläbi loob ta ootamatud sidemed kaardiväe kapteni Chaoli ja Adarlani kroonprintsi Dorianiga. Aja jooksul tõmmatakse Celaena vandenõusse ja lahingutesse, mis viivad avastusteni nii kuningriigi kui tema enda kohta.

„Tuha kuningriik” on sarja seitsmes ja viimane osa. Raamat on suure mahu tõttu jagatud kaheks osaks.

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud Mario Pulver,

654 lk

Shakespeare oravatele

Christopher Moore

Kunagine kuninglik narr Tasku jõuab merehädalisena Kreeka kallastele, kus loodab leida tööd Ateena hertsogi juures. Kuid teda ootavad ees keerulised olud ja kirev seltskond: haldjad, tondid, amatsoonide kuninganna, Ateena noored armastajad, üliagar vahtkond ja kentsakas punt isehakanud näitlejaid. Kui varjude kuninga Oberoni narr Puck traagiliselt hukka saab, satub Tasku intriigide keskmesse, mis ähvardavad nii teda kui tema sõpru. Tal tuleb tõde välja selgitada, päästa oma nahk ja luua loole õnnelik lõpp, vältides sealjuures vägevate salasepitsusi ja oravate vingerpusse.

Kirjastus: Ühinenud Ajakirjad

Tõlkinud: Martin Kirotar

304lk

Jutt: Surmaluuletus (Kadri Umbleja)

Jõeorgu täitis paks uduloor, varjates endasse nii peatselt surijad, timukad kui ka pealvaatajad. Halastamatult jäine tuul ulus oru kohal sirguvate mägede vahel, vilistades sünget leinalaulu. Märjad lahtised juuksesalgud kleepusid Mitsunari õhetavale näole külmas ja karges hilissügise vihmas. Ta värises üle keha, hingeõhk auramas kõhedusttekitavas vaikuses – ainult taamal, uduloori taga, kostus voolava vee igikestev sulin. Pilliroog õõtsus viirastustena läbi halli kardina. Kümned naised valgetes kimonotes, põlvitamas rivis lubivalgetel tulvavee poolt ümaraks lihvitud kividel, oleks tundunud kui vaimud teispoolsusest, kui nende kõrval olevate laste nuuksed ei oleks samuraid tagasi reaalsusesse tõmmanud. Üks lastest tõstis pea ja tema tumedad vesised silmad kohtusid Mitsunari omadega. Need silmad olid segaduses, täis küsimusi: Miks ma pean surema? Mida ma valesti tegin?

Miks ma pean surema?

Mida ma valesti tegin?

Nüüd, aastaid hiljem, olid need Mitsunari silmad, mis küsisid samu küsimusi. Oli see mingi karma pilkeline keerdkäik või osavalt punutud needus, et nüüd põlvitas tema kargel ja hallil sügishommikul siinsamas jõesängis, kus ta aastate eest oli tunnistanud ülekohut, ümaraks lihvitud kividel, köidikud rõhumas ta randmetele? Tema elu viimane tund tiksus järjepidevusega lõpu suunas jäises Kyoto tuules.

Tahtmatult eksles samurai pilk kaugusesse, tühjale rajale, nagu ootaks ta kedagi. Rongkäigul hukkamispaika olid külamehed kolonni peatanud ning pakkunud nii talle kui tema saatusekaaslastele selle sügise viimaseid hurmaasid – teemoonaks nende viimasele rännakule. Kõik teised olid andami lahkelt vastu võtnud. Vaid Mitsunari oli keeldunud, muretsedes oma seedimise pärast. Yukinaga oli uskumatult pead raputanud: „Tunni aja pärast oleme me surnud ja sa muretsed oma seedehäirete pärast?!“ Ekei pilgus peegeldus etteheide: „Jälle oled sa jäärapäine. Kas kordki ei võiks sa olla kombekas, viisakas ja tänada talupoega, et ta oma teemoona surmaminejatega jagab?“

„Me ei tea kunagi, mida tulevik toob,“ oli Mitsunari enesele kindlaks jäänud, keeldudes leppimast oma peatse surmaga.

Keegi ju ei saanudki teada, mida täpselt tulevik endaga toob, kuni see käes oli. Kõik need naised ja lapsed, süütud hinged, ei olnud iial osanud arvata, et ühel hetkel tembeldatakse neid reeturiteks ja hukatakse. Nad ei olnud teinud midagi valesti. Nende ainuke kuritegu oli olla Hidetsugu perekond – tema naine, konkubiinid ja lapsed. Taikō, Mitsunari isand ja riigi ühendaja, oli tulise iseloomuga mees. Ta ei suutnud andestada, et Hidetsugu oli end tapnud. Ta tembeldas oma nõo reeturiks ja vihahoos käskis kõrvaldada kogu tema vereliini. Kõik need 39 hinge, sealhulgas printsess Koma, surid ühe mehe kapriisi ja teise mehe arguse tagajärjel. Ainult minut veel ja Komahime oleks võinud elus olla. Sada meetrit, mis maksid tüdrukule, kes kunagi isegi Hidetsugut kohanud ei olnud, tema elu. Kui vaid sõnumitooja oleks oma hobust kiiremale tempole sundinud. Kui vaid timukad oleksid hetkel veel oodanud – siis oleks printsessi elu päästev otsus saabunud enne saatusliku mõõgahoopi. Seega Mitsunari uskus, et mitte miski ei ole elus kivisse raiutud. Olukord võis näida hetkel väljapääsuta, kuid ta ei kaotanud lootust ja usku – kõik võis olla võimalik.

Mida ma valesti tegin?

Mitsunari oli kindel, et Yukinagal ja Ekeil oleks kindlasti vastus sellele küsimusele. Neil kõigil oli omajagu öelda tema valikute ja juhtimise kohta. Järjekordne saatuse irooniline keerdkäik – ainuke, mida Mitsunari oli tahtnud teha, oli käituda õigesti. Ainuke, mida ta oli üritanud saavutada, oli kinni pidada vandest surevale taikōle: „Ma kaitsen Toyotomi liini ning su poega niikaua, kuni ma hingan.“ Iga tema samm oli olnud selle nimel, et taikō pojal oleks troon, mis teda täisealiseks saades ootaks. Aga igal sammul oli keegi tal vastas, viskamas kaikaid kodaratesse tema üritustes kaitsta isanda pärandit. Igal sammul oli keegi süüdistanud teda mõtlematuses, omakasus, isiklikus vimmas või sajas teises puuduses. Muidugi, teadis ka Mitsunari ise – ta oli teinud vigu. Ta ei olnud kunagi plaaninud võtta enda õlule Toyotomi klanni kaitsja rolli. Ta ei olnud suur sõdalane ega kindral, hoolimata taikō poolt antud tiitlitest – need olid vaid sõnad paberil.

Paber. See oli midagi, mida Mitsunari mõistis ja armastas. Sõnad. Sõnad olid tema relvad, millega ta oma lahinguid võitis. Sõnad võisid olla teravamad kui mõõgad. Sõnad olid tema elu suurim armastus. Isegi oma perekonna embleemiks oli ta valinud kanjid, sõnad, tavaliste linnu ja lille motiivide asemel. Ta oli bürokraat – ihu ja hingega. Nendel juhtudel, kui tal oli õigetest sõnadest puudu jäänud, oli Gyōbu olnud alati tema kõrval ning lõpetanud tema poolikud mõtted.

Gyōbu. Üks tõde oli kahjuks kivisse raiutud – Gyōbu oli surnud ja süü selles lasus ainult Mitsunari enda õlul.

Mis ma valesti tegin?

„See, et ma sind endaga kaasa kutsusin. See, et me jagasime saatust, olles teekaaslased,“ teadis Mitsunari vastust ning naeratas, mõeldes tagasi neile aegadele, kui nad olid vaid poisid olnud. Noored samuraid, äsja meheks saanud, sooritades genpuku, teenides taikōt, kes tol hetkel oli vaid Toyotomi Hideyoshi. Nad olid esimest korda kohtunud teetseremoonial – oh, kuidas Mitsunari oleks hetkel tahtnud üht head sooja tassi vahust matchat. Kui tal oli olnud elus teine armastus peale sõnade paberitel, siis oli selleks olnud tee.

Osaka loss. Palav suvepäev. Tsikaadid siristamas teemaja ümber puudel. Juba siis oli see piinav pidalitõbi Gyōbut kiusamas. Tseremoonia käigus oli teetass, millest osalejad sõõmu võtsid ja siis edasi saatsid, Gyōbu ette jõudnud. Too oli tõstnud selle värisevate kätega oma huultele, kuid tükike mäda jäi tassi servale. Kõik vaatasid piinlikkusega lopergust teetassi, mida Gyōbu pidi nüüd edasi saatma. Üksteise järel jätsid teised noored samuraid oma lonksud võtmata, eirates tseremoonia protokolli – nad vaid suunasid tassi edasi järgmisele, kuni see jõudis Mitsunari ette. Noormeeste lugupidamatusest hingepõhjani solvunud vana teemeistri hukkamõistev pilk rändas üle kitsa ruumi. Samuraide pilgud olid häbist maha suunatud. Gyōbu oli muutunud tolleks hetkeks piinlikkusest näost tulipunaseks kui ladvaõun. Mitsunari isegi ei suutnud enam meenutada, mida ta mõelnud oli või mis oli teda tagant tõuganud, kergitamaks teetassi. Kõik teised noored mehed jälgisid teda ammuli sui, kui ta asetas kausi oma huultele. Ta neelas sõõmu teed, asetas tassi tagasi põrandale, suunas selle järgmisele ning tänas meistrit suurepärase tee eest. Gyōbu oli sellest ühest intsidendist nii liigutatud, et neist said parimad sõbrad ja relvavennad kogu ülejäänud eluks. Gyōbu oli üks väheseid, kes oli teda mõistnud. Näinud läbi tema motiividest, teda toetanud ja temaga saatust jaganud – läbi tule ja katsumuste.

„Kui julm on saatus nende suhtes, kes seda kõige vähem väärivad,“ mõtles Mitsunari oma sõbra haigusele, mis oli samm-sammu haaval tema keha hävitanud. Oleks vaid Gyōbul olnud rohkem jõudu – nende kõigi saatused oleks võinud teisiti minna. Mitsunaril kerkis pisar silma. Ta oleks tahtnud öelda, et see oli tingitud kargest tuulest, kui ta meenutas Gyōbu jõupingutusi ja piinu tol ööl, mil Mitsunari tema uksele oli tulnud ja anunud tema abi. Ta pidi veenma teisi samuraisid, et Tokugawa Ieyasu on murdnud taikō surivoodil antud vannet. Tal oli vaja meisterlikke lauseid, liigutavamaid sõnu kui see mustand, mis oli nende kahe vahel tatami-põrandal lahti rullitud. Terve öö, võideldes oma haigushoogude, väsimuse ja kurnatusega, oli Gyōbu selle teksti kallal töötanud. Kui hommiku esimesed päikesekiired tõusid sinakate mägede taustal, oli nende ees laual meistriteos. Isegi siis ei allunud Gyōbu oma kannatustele, vaid hakkas loodud ürikust ärakirju tegema, et iga nõukogus osaleja saaks oma koopia. Ta käed värisesid haigusest, pintsel pudenemas tema sõrmede vahelt. Mitsunari pakkus, et ta kirjutab need ise ümber, kuid Gyōbu oli keeldunud. „Me muudame ajalugu selle deklaratsiooniga,“ oli Gyōbu teatanud. „See võib olla mu elu kõige olulisem tekst, mille ma loonud olen. Ma lõpetan selle.“ Pintsel aga ei püsinud ta krampis näppude vahel, kukkudes pärgamendile. Gyōbu tütar, kes oli eemalt vaikselt kogu öö oma isa järele valvanud, tormas tema kõrvale, anudes teda puhkama, kuid Gyōbu oli järjekindel. Mitsunari vaikne saatja verandal ei liigutanud end – tüdruk valges kimonos kõigutas vaid igavusest oma jalgu.

„Huvitav, kellelt ma seda jäärapäisust õppisin?“ oli sõber Mitsunarit pilganud. Lõpuks oli Mitsunari hoidnud pintslit Gyōbu sõrmede vahel ja liigutanud tema kätt, maalides kanji-märke üksteise alla. Tema oli saanud oma deklaratsiooni ning Gyōbu säilitanud oma uhkuse.

Gyōbul oli õigus olnud – nad olid muutnud sellega ajalugu. Ta eksis aga sügavalt selles, kuidas nad seda muudavad.

Kui Mitsunari elus oli kolmas armastus sõnade ja tee järel, siis oli see Gyōbu. See ei olnud ei romantiline ega lihahimuline. See oli ühine ajalugu, koos võideldud kannatused. Koos kogetud raskused ja rõõmud. See oli kamraadlus, teineteise mõistmine ja lojaalsus – üksteisele, aadetele, taikōle. See oli sügavaim sõprus, täielik usaldus, kiindumus ning austus. Gyōbu võis alati öelda Mitsunarile, mida ta mõtles – olgu see kohatu, sobimatu või solvav. Ja Gyōbu tegi seda – too hoidis Mitsunarit pinnal, õigel rajal. Kui vaid Gyōbu tervis oleks kauem vastu pidanud, siis oleks Gyōbu päästnud Mitsunari hukatusest oma jõu ja nõuga.

Deklaratsioon võeti edukalt vastu – see oli ikkagi kahe sõnameistri šedööver. Tüdruk taamal oli vaid muianud Mitsunari võidu üle. Toyotomile lojaalsed klannid olid valmis koonduma ühise lipu ja juhtimise alla ning hakkama vastu Tokugawale, kes tolleks ajaks pidas end juba kogu riigi valitsejaks. Sõdalane ei olnud murdnud oma vannet mitte üksnes varjatud tegudes, vaid juba ka avalikult – võttes endale shogunitiitli.

Mis ma valesti tegin?

„Ma olin ma ise,“ mõistis Mitsunari mõrult. Gyōbu noris alati, et Mitsunari on liiga terava ütlemisega ühe tõelise intrigaani kohta. Liiga uhke, et vahel strateegiliselt kummardada ja alandlikult võtta vastu kaotus situatsioonis, kus tal tegelikult oli õigus olnud. „Mul ei olnud kunagi sõpru – peale sinu. Ma ei olnud kunagi tõeline sõdalane. Ma ei kuulunud kunagi teiste samuraide sekka. Ma olin heidik – mul on seda endale raske tunnistada. Ma olin geenius oma töös ja taikō premeeris ning edutas mind selle eest, mis tekitas teistes vaid kadedust. Ma ei tõestanud end kunagi lahinguväljal nagu me kaaslased. Ma lugesin raha, majandasin armeesid ning hoidsin arveraamatud korras. Teiste jaoks oli see märk nõrkusest – et mul puudub julgus vaenlasele silma vaadata. Et ma olen arg – kartes surma.“ Mitsunari pidi tõdema, et nüüdseks pidasid küll kõik teda argpüksiks. Ta oli läbikukkunud samurai – ta oli lasknud endal elusalt vaenlase kätte langeda selle asemel, et ise oma elu lõpetada. „Nagu Gyōbu seda teinud oli.“

Mitsunari tahtis karjuda kogu kõrist: „Ma ei ole pelgur! Ma ei karda surma!“ Ta pidi elama. Ta pidi võitlema viimase hingetõmbeni, kasutama iga võimalust elule, mis võis tema teele sattuda. Ta oli ju vandunud – ta kaitseb taikō poega oma viimase hingetõmbeni. Surm tähendaks läbikukkumist. Surm tähendaks sõnamurdmist. Elu, mille külge Mitsunari klammerdus ja mida teised pidasid häbiväärseks, oli kohustus, mille Mitsunari oli endale võtnud. Tumedasilmne tüdruk raputas hukkamõistvalt pead. Kes kaitseks taikō poega siis, kui teda enam pole? Kõige hirmutavam oli Mitsunari aimdus – mitte keegi.

Deklaratsioon oli kogu riigi kaosesse kiskunud ja pannud tööle hammasrattad, mida ei olnud võimalik enam peatada – ida ja lääs olid kokkupõrkekursil. Tokugawa Ieyasu, sõjakangelane ja karastunud samurai, juhtis armeesid idas. Aga kes juhib seda tormi läänes, mille Mitsunari üles küttis? Ta oli teadnud algusest peale, et see ei saa olla tema. Isegi kui tal oli ambitsioon oma nimi ajalukku kirjutada, oli ta kahe jalaga maa peal – tal ei olnud ei kogemust ega vajalike iseloomuomadusi. Liider vajas karismat, mida Mitsunaril enda meelest võis kübeke olla – kindlasti mitte piisavalt. Aga tal ei olnud liitlasi – ei verevendi eelmistest lahingutest ega perekondlikke sidemeid. Ieyasul olid kõik trumbid. Isikukultus. Lojaalsed vasallid. Lisaks olid tal ressursid, mõjuvõim ja maine. Mis maine Mitsunaril oli? Bürokraat. Jäik. Veidrik.

Seega oli Mitsunari usaldanud oma instinkte. Ta teadis, et ta ei suuda iial koguda endale järgijaid nagu Tokugawa. Aga õiglus oli tema poolel – tahtis Mitsunari uskuda. Tüdruk ta selja taga, valges kimonos, turtsatas selle peale. Kõik daimyod olid andnud vande taikō surivoodil – oli aeg need vanded sisse nõuda. Ta veenis Mōri klanni juhtima seda hiiglaslikku armeed, mis üle terve riigi oli tema sõnade peale kokku tulnud. Mōrid olid tõelised sõdalased iga samurai silmis – karastunud võitlejad uhke ja pika ajalooga. Taikō oleks võinud uhke olla – paljud pidasid oma antud sõnadest kinni ja haarasid relvad selleks, et minna vastu surmale kuueaastase poisi nimel.

Mitsunari uskus, et nad ei saa kaotada. Gyōbu sõnad olid aga hoiatavad – mitte miski ei ole lahingus kivisse raiutud, kuni viimane vastane on alistunud. Nüüd, oma viimasel tunnil, tagasi mõeldes, tundus see justkui mingi endena. Mitsunari kahtles, et järsku oli ta olnud liiga uhke – süü, mida Gyōbu talle tihti ette heitis. Ta oli harjunud taikō kõrval alati sõjakäike ette valmistama oma nõu ja jõuga. Mōri näis seda aga solvanguna võtvat – nad tahtsid kõike ise juhtida. Paljud teised daimyod ei tahtnud aga alluda Mōrile. „Kes otsustas, et just nemad seda sõjakäiku juhivad?“ pahandasid mitmed, pidades end kas kompetentsemaks või suursugusemaks. Lõpuks otsustas ikkagi igaüks, mida, millal ja kuidas nad teevad.

Kõige suurem viga, mis ta tegi, taipas Mitsunari, oli see, et ta ei suutnud kunagi veenda Toyotomi klanni liikmeid, et ta teeb seda nende nimel. Taikō pärija, alles poiss, oli rohkem huvitatud oma sõjamängudest kui poliitilisest situatsioonist. Pärija esindaja, tema ema, ei tahtnud midagi kuulda sõjast või surmast – leedi Yodo oli elus liialt kannatanud, et soovida kannatusi kellelegi teisele. Taikō naine, leedi Nene, ei pidanud maistesse probleemidesse süvenemist endale sobivaks. Lõpuks oli Mitsunari vastamisi vaid inimestega, kes ei tahtnud teda kuulata või ei hoolinud sellest, mis ta räägib. Toyotomid ei lubanud nende vappi kasutada või deklareerida sõjakäiku nende poolt heakskiidetuks. Jah, nende käed on puhtad – nad ei teinud midagi. Tokugawa ei saa neile midagi ette heita. Aga kuidas oli olukord läinud nii, et kahe aastaga oli terve riigi ühendanud võim taandunud hädisteks naisteks ja argpüksideks? „Nad väärisid seda“, sosistas hääl Mitsunarile kõrva.

Vihma hakkas tibutama. Sünged tumehallid pilvemassiivid purjetasid üle taevakaare. Preester lähenes Mitsunarile ja õudusega mõtles ta: „Kas juba?“ Ei, ta aeg ei saanud läbi olla. Ta käed vabastati köidikutest – Mitsunari hõõrus oma randmeid, taastamaks vereringet. Teener asetas vangi kohale varju ning preester tõstis Mitsunari ette madala laua koos kirjavahenditega. Aeg surmaluuletuseks.

„Minu viimased sõnad,“ taipas Mitsunari õudusega. Ta ei saanud eitada, et polnud kunagi mõelnud, mis oleks need read, mis ta sellisel hetkel igavikku talletab. Ta oli noorena mõelnud kavalaid sõnade mänge – mõtteid, mis peidetud kihtidena kihtide alla. Ta oli õppinud keerukaid ja vähelevinud tähemärke, et lisada peensust oma viimsesse luuleritta. Nüüd tundusid kõik need kavalad nipid nii tühistena – tint ei saanud Toyotomisid päästa. Paar värssi ei saanud kutsuda uinunuid ülestõusule, kui seda ei olnud juba suutnud teha tema ja Gyōbu meistriteos.

Ta tõstis pintsli. Ta hõõrus tindipulka alusel. Ta kastis pintsli märjaks ja tõstis selle, kuid poeet temas vaikis.

Miks ma pean surema?

Tal oli olnud suurem armee. Tokugawa pidi võitlema mitmel rindel enda poolt üles puhutud piirkondlikes konfliktides, samal ajal kui Mitsunari armee oli vastasele selja taha liikumas. Mõistes toimuvat, pööras Tokugawa kohe otsa ümber, liikudes vastu Mitsunari armeele. Mitsunari valis lahingupaiga – Tokugawa vaid reageeris sellele, mida Lääs tegi.

Gyōbu, oma elutee lõpus, tuli temaga, juhtides oma kuuesajamehelist üksust. Ta oli naernud, pilgates, et vähemalt ei tunne ta oma haiguse tõttu valu – ta ei kannata. Mitsunari ei uskunud seda kordagi. Ta nägi piinu oma sõbra hääbunud silmades. Tema jõuetuses, kui ta lasi end kandetoolis igale poole viia. Mitsunari ei oleks sellist saatust soovinud isegi oma vaenlastele – selle asemel pidi ta vaatama, kuidas tema parim sõber iga päevaga aina enam hääbub.

Ka Sekigaharas olid väljad olnud paksu uduga kaetud. Mäed, mis ümbritsesid ristteed, moodustasid justkui kausi, kust vinel põgenemisvõimalust ei olnud. See oli olnud justkui müür, mis peitis kõik helid – kui viimaks tuul loori kergitas, seisid kaks armeed põhimõtteliselt vastamisi.

Miks ma pean surema?

„Sest nad reetsid mind,“ pulbitses viha Mitsunari südames. Kõik oli koost lagunenud. Mōri ei saabunud kunagi lahinguväljale – nende uhkus ei kannatanud rivaalitsemist teiste klannide poolt. Mitsunaril ei olnud jäänud muud valikut, kui kõike ise kohapealt juhtida – esimest ja viimast korda elus. Ta ei olnud kindral – tal ei olnud kogemust ega oskusi. Gyōbu ei suutnud teda aidata ja Mitsunari üritas teda säästa – ta ei oleks pidanud kunagi seda teekonda pealinnast ette võtma. Ta oleks pidanud surema oma villas, ümbritsetuna oma perekonnast. Paljud klannid ei liikunud oma laagritest – jälgides oma küngastelt Sekigahara väljade ümber, kuidas lahing iga tunniga aina enam Mitsunari vastu pöördus. Viimase löögi andis Kobayakawa reeturlik samm – ta vahetas poolt, rünnates Gyōbu vägesid küljelt. Ta sõitis neist üle nagu taifuun, mis takistamatult randub – murdes kõike, mis tema teele jääb. Kuskil seal igihaljas metsas, hiiglaslike seedrite all, ümbritsetud vaid üksikutest lojaalsetest alamatest, kes kandetooliga põgenenud olid, otsustas Gyōbu surra. Mitsunari kujutas, kuidas ta sõber oli valinud enda ja oma vasallide elu vahel. Haige mehena ta ainult pidurdas neid. Lõpetades oma elu, andis ta neile võimaluse elule. Seal, ihuüksi, oli Gyōbu surunud wakisashi oma sisikonda. Ta oli tõeline samurai – valinud auga surma. Kas tema oli kirja pannud oma viimased värsid? Mitsunari ei teadnud seda. Küll aga teadis ta, et Gyōbu vasallid pidasid oma viimast lubadust armastatud isanda ees – nad peitsid tema pea. Tokugawa ei saanud seda.

Mitsunaril ei saanud sellist luksust olema. Tema pea pannakse avalikult välja – kõigile vaatamiseks ja õppetunniks, mis juhtub, kui tõsta relvad uue jõu vastu. „Sa väärid seda,“ kostus taaskord sosin, viirastuv tüdruk valges kimonos, kes näis hetkeks ilmuvat, seejärel taas kaduvat.

Miks ma pean surema?

Mõistes, et ta väed on hävitavalt lüüa saamas, jättis Mitsunari sügisesed kuldsed niidud ja põgenes. Ilmselt nimetakski paljud seda argpükslikkuseks – Mitsunarit ajendas aga lojaalsus. Ta oli valmis elama häbiga, kui tal oli veel õhkõrn võimalus oma vandest kinni pidada. Neil kõigil oli olnud õigus – ta ei olnud kunagi olnud tõeline samurai.

Mitsunari ohkas. Ta asetas pintsli paberile ja lasi saatusel oma pintslilööke juhtida. Ta maalis iga märgi jõulise ja terava liigutusega, sõnad temast välja voolamas. Kõik see kurbus ja pettumus. Kõik need saavutamata eesmärgid. Kõik need ended ja hoiatused. Igatsused ja mälestused. Ta valas selle kõik paari luuleritta. Ta pani sinna oma unistused ja lootuse. Oma hinge ja veendumused.

Lõpetanud, asetas ta pintsli lauale. Seal nad seisidki – tema viimased read. Tema viimane jälg siin maailmas. See ei olnud selline meistriteos nagu Gyōbuga koos loodud deklaratsioon, kuid ta võis selle üle uhke olla.

„Varsti olen ma jälle sinuga,“ mõtles ta oma sõbrale. Järsku oligi nii parem – ta ei kujutanud ette, kuidas elada maailmas, kus Gyōbut enam ei olnud. See tundus nii tühjana. Nii pimedana. Gyōbu oli olnud valgus, mis lasi tal särada.

Preester kummardus pärgamendi kohale ja mõtiskles surija poolt kirja pandud ridade üle. „Chikuma…“ pomises ta enda ette.

„Järv mu kodukandis,“ selgitas Mitsunari, mõeldes tagasi kallastele, millel ta veetis oma lapsepõlve. Ta oleks tahtnud veel korraks tagasi koju minna. Nüüd oli selleks hilja. Tükike sellest igatsusest oli jäädvustatud igavikku.

„Ja Ashima?“ uuris preester, osutades kavalalt maalitud tähemärgile – korraga nii kohanimi kui „pilliroo vahel“. Sellele Mitsunari ei vastanud, mille peale preester rullis pärgamendi tseremoniaalsete liigutustega kokku. Teener eemaldas varju, viis laua. Taas tibutas vihm takistamatult Mitsunari näole. Ta lahtised pikad juuksed kleepusid õhetavale näole.

„Kas sa nüüd soovid, et oleksid võtnud vastu selle pakutud hurmaa?“ noris Yukinaga hambutu irvega.

Mitsunari tundis, kuidas ta kõht selle mõtte peale korises. Üks hurmaa kõlas nii taevalikult. Ta tundis seda siidjat mahlast maitset oma suus. Tol hetkel tahtis ta üle kõige üht hurmaad.

Vaim tema selja taga vaid naeris selle peale. „Sa taipad kõike alati liiga hilja. Sul oli see võimalus. Sa lasid selle käest,“ viirastus tumedasilmne tüdruk tema ette. Ta oli täpselt sama vana kui tol neetud hommikul aastate eest. Kimono tema seljas oli siiani lubivalge, kuiv, hoolimata aina tihedamaks muutuvast vihmahoost.

„Sul oli võimalus mind päästa,“ meenutas vaim. „Sa ei teinud seda!“

Mitsunari mõistis lõpuks, kes oli see viirastus, kes teda kõik need aastad saatnud oli. „Kas sa needsid mind?“ küsis ta kohkunult. Kas keegi tõesti pühendas oma surmahetke selleks, et teda hävitada? Kas kõik, mis temaga toimus, oli ühe tüdruku sajatuse pärast? Tüdruku pärast, kelle elu ja surma üle ei olnud tal olnud mitte mingit võimu.

„Sul oli võimalus Tokugawa tappa, kui sa saatsid palgamõrvari tema järele. Sa lasid selle käest.“

Mitsunari tahtis midagi öelda, kuid ta ei leidnud sõnu. Viirastus tema ees vaid naeris.

„Sul oli võimalus võita.“

Iga vaimu sosistus oli kui tuhat väikest nõela, mis oleks justkui Mitsunarisse torgatud – ta tundis piinu, mida ta kunagi varem elus polnud kogenud. Kahetsus täitis sõnu, mida ta oli kogu selle aja endas kandnud. Ta tundis, et kogu ta keha põleb. Iga langev vihmapiisk oli kui pistoda, mis tungis tema ihusse.

„Sa viisid oma parima sõbra surma. Sa jätsid ta üksi surema.“

Mitsunari üritas võidelda kõigi nende emotsioonidega, mis tema üle näisid võimust võtvat – kuid tulutult. Vaim vaid jätkas oma mürgiste silpide loopimist, muie suul: „Sa hävitasid Toyotomi.“

„Ma tean,“ alistus Mitsunari rünnakule. Ta langetas oma pea, juuksed langemas ette, paljastades kaela.

Vaim kummardas mehe ette, pannes oma käe tema lõuale, tõstes seda. Nende silmad kohtusid – samamoodi nagu kõik need aastad tagasi.

„Koma,“ sosistas Mitsunari, hääl värisemas.

„Ei, ma ei neednud sind,“ tunnistas tüdruk, hääles teatud nukrus, justkui üritaks ta vabandada. „Sina olid vaid minu tööriist. Ma müüsin oma hinge Toyotomide hävingu eest.“

„Ma tean.“

„Sina oled aga nii paljus süüdi.“

„Ma tean.“

Mõõgatera langes. Veri pritsis lubivalgetele kividele jõesängis, tihe uduvihm asus kohe jälgi kustutama. Magistraat, kes pidi hukkamist jälgima, kutsus preestri, kelle hoiul olid surnute luuletused.

„Mis olid Ishida viimased sõnad?“ küsis ta, rullides lahti meisterliku kalligraafiaga luuleridu.

Chikuma lahel ja pilliroo vahel süüdatud lõkete taustal olen ma järk-järgult hääbumas.

*Suur aitäh Mirjam Puurile, kes aitas tõlkida ja lahti mõtestada Mitsunari surmaluuletust.

Jutt: Toonela õiglus (Tim Hornet)

„Ära külma sisse lase!“ kostus hüüd soojast kambrist.

„Aga mu hobune?“

Juba tormas turske kõrtsmik, purjeriidest keep üll, uksest välja. Korraks ulgus tuul kurjakuulutavalt, loopides vihma avatud ukseaugust sisse, seejärel oli kuulda vaid tujuka tule praksumist.

Solomon jäi uksele seisma ja tõmbas ninaga õhku. „Haiseb nagu märg koer,“ sõnas ta tühjale kõrtsiruumile – ainus hing siin oli tema enese kratt ning toogi polnud päris elavate kirjas. See koht oli peldik, kuid paremat polnud võtta. Valikus oli kas see või põõsa all magamine ning viimast oli tehtud juba liigagi palju. Vähemalt oli siin kuiv ja soe.

Ta libistas raske vettinud keebi seljast ning viskas selle lauale, mille peale viimane kurjakuulutavalt kägises, nagu oleks sel kogu maailma raskus kanda antud, ning võttis istet pikal puidust pingil, mille ümber tekkis hetkega väike tiik.

Uks kolksatas uuesti lahti ning vihmaladina ning tuule ulgumise saatel astus kõrtsmik kärmelt tuppa tagasi. Ta tõmbas ukse enda järel tugevasti kinni, lükkas riivi ette ja tõmbas hinge.

„Rahustasin su suksu ilusasti maha,“ kostus keebi alt. „Ja panin söögipoolist. Kuigi, kui nii jätkub, on võib-olla mõistlik ta ööseks siia tuua.“

„Tänud,“ sõnas Solomon, mõeldes, et kuidas oskas kõrtsmik küll tema tulekuks valmis olla?

„Mis sest tänust ikka raisata,“ vastas kõrtsmik, raputas suurema märja keebilt maha ja lükkas kapuutsi ära. Selle alt paljastus pikk koon, kihvad ja teravatipulised karvased kõrvad. Kõrtsiruumi hämar valgus muutis vaatepildi tontlikumaks, kui see tegelikult oli.

„Või et see oli see hais,“ mõtles Solomon, kuid ei öelnud midagi. Isegi päevinäinud peninukk – värdelajas, kes seisis tema ees ning polnud ei hunt ega inimene – oli tugev vastane. Pealegi oli Solomon pikast reisist väsinud.

Tasus häid suhteid hoida. Vähemalt esialgu.

Peletis heitis talle kiire pilgu. „Aja aga märjad riided maha, muidu jääb külm kontidesse. Saad need tule äärde kuivama riputada.“ Ta vaatas ukse kõrval seisva kogu suunas. „Kratt tasuks ka kuivama panna, muidu võib seen sisse minna või lahti paisuda.“

Peletisel oli õigus. Märg ja ligane oli olla ning lootus kuivemale tundele tundus kui taevariik ise.

„Mõtlesin, et lähen täna varem sängi ära. Sinu õnn, et ma veel niikaugele ei jõudnud,“ jätkas peninukk, ajades ka endal märga keepi seljast. Purjeriidest ürbi alt paljastus pulstunud halliseguste karvadega pirakas keha, millel sinine nööridega vest ning ees nahast põll. „Täielik koerailm ikka,“ lisas ta ning naeris kurgupõhjast, kuid südamest.

Kui kõrtsmiku jutt kõlas suhteliselt inimkeele moodi, siis naer enam mitte. Solomonile meenus, kuidas ta nooruses jahi ajal mõisa metsa sattus ning kuulis rebaseid inna ajal. Naer sarnanes sellele. Siiski, et mitte ebaviisakas olla, turtsatas ka tema.

Peninukk riputas keebi kuivama, raputas parema käe kuivaks, tekitades veel rohkem märja koera lehka, ning ulatas selle siis külalise suunas.

„Mina olen Siim, kuigi kohalikud ütlevad pigem Susi. Võib kutsuda mõlemat pidi, pahaks ei pane.“

Solomon vaatas korraks suurt karvast kämmalt oma ees ning ulatas ka oma käe, surudes tülgastuse alla.

„So...“ alustas ta, kuid siis surus huuled kokku.

Oli ta tõesti andmas sellele elajale oma ristiinimese nime? Nime, mille ordumeister talle pühendas? Nime, mis kandis niivõrd suurt tähendust? Oli ju kuningas Solomon see, kes viis pühasõna patuste kõrvadeni ning täitis ilma kirikute ja templitega, et õige õpetus ikka püsima jääks.

„Soo?“ kordas Siim imestunult. „Mitte pole sellist nime enne kuulnud.“

„Sool,“ parandas Solomon kiiresti. Olgugi et valenimi, ei tahtnud ta kuidagi metsade ja rabadega seotud olla. Need olid paganate kantsid. Pigem siis juba sool. Just! Maa sool. See, kes tõi Kristuse sõnad ja õpetused ka kõige kaugemasse mülkasse ning rohis välja harimatute valeuskumused.

„Olgu siis, Sool,“ sõnas peninukk. „Kummaline nimi seegi, kuid ega ma isegi teab mis tavaline pole. Igal juhul tere tulemast Kuuti. Koerakuuti, nagu sa arvata võid.“

„Ma arvasin enne, et sel nimel ikka miskit kuudega seotud on,“ sõnas Solomon.

„Enamik arvavad nii,“ muigas Siim. „Aga ma tean, mida rahvas mu seljataga räägib. Nii saan juba ette paar sõna sekka öelda,“ muigas ta ja sirutas end. „Ma lähen vaatan midagi hamba alla ja ehk ka midagi kuivatamiseks.“

„Ole sa tänatud,“ sõnas Solomon ja hakkas riideid maha koorima, proovides samal ajal oma asukohast paremat ülevaadet saada – kes teab, ehk tuli siin veel peninukiga rinda pista.

Kõrts oli kunagine rehielamu. Seinad pea igavese musta kirme all, mida oli proovitud lubivärviga korduvalt, kuid tulutult, valgeks võõbata. Ühes ääres oli kõrtsilaud, selle kõrval paar ukseauku ning puidust trepp. Toa keskel seina ääres oli pirakas tulease, mis meenutas reheahju – suure tõenäosusega oli seegi vajaduse tekkides ümber ehitatud.

Pool põrandast oli kaetud suurte paekivilahmakatega, samas kui uksepoolne osa oli endiselt muld, mis nüüdseks oli üsna mudane.

Solomon sikutas vett täis saapad jalast ning tõstis need koos keebi ja villase vammusega tulele lähemale. Põrand tema ümber sai aina märjemaks, kuid soojus hakkas pisitasa kehasse tagasi tulema. Isegi tema käed polnud enam nii tundetud.

Võttes uuesti istet, heitis ta pilgu läbiligunenud kratile, kes seisis endiselt ukse kõrval, suur kandam kukil.

„Sulane! Pamp seina äärde, hellalt, ja siis seisad tule juures. Oled seal, kuni kuivaks saad,“ andis ta käsu.

Kratt järgis öeldut sõna-sõnalt ning Solomon jätkas märgade riiete seljastkoorimist. Tema õnn, et ta seekord turvist seljas ei kandnud, vaid lasi sel pakituna krati õlgadel olla – nii sai ta end ilma kahtlust tekitamata alussärgini paljaks koorida.

Siim saabus rätiku ja kausitäie ubadega. „Natukene hamba alla. Päris toiduga läheb veel aega,“ sõnas ta, viskas külalisele rätiku ning võttis tema vastas pingil istet. Võõras asus usinasti oma juukseid kuivatama.

„Mis sind siis, Sool, sellise tormiga siia tõi? Ja kui sa ütled hobune, siis ma söön su siinsamas ära.“

Külaline peatas kuivatamise ja vaatas talle üllatunult otsa.

„Väike nali,“ seletas kõrtsmik ning paistis, et ta seda ka natukene häbenes. „Lihtsalt... sa ei kujuta ette, kui tihti ma seda vastust kuulen.“

„No ma usun, et ka minu vastus pole väga uus,“ sõnas Solomon, jätkates kareda riidega juuste hõõrumist. „Ma loodan Toonenõiaga jutule saada.“

„Või nii. Ja mis juttu sul temaga ajada on, kui ma küsida võin?“

„No, miks ikka nõia juurde minnakse?“ vastas Solomon, tõmbas veel korra rätikuga üle pea ning jättis selle siis õlgadele puhkama.

Ta oli peninukkidega ennegi kokku puutunud. See saatana sigitis võis märgata isegi väiksematki muutust tema näos, pisimatki valet. Mõistlik oli olla võimalikult tõelähedane, kuid ebamäärane.

Ta ohkas, võttis kausist oa ja pistis selle põske.

„Põhjust ennast,“ alustas ta mäludes, „seda ma öelda ei saa, küll aga on mul kiire.“

Ei olnud ebatavaline, et võõrad tulid nõia käest abi küsima asjadega, mis ei andnud oodata. Tema puhul nappis aega küll teistel põhjustel – veel enne pühi tuli Kristuse vägi Maarjamaal maksma saada – nii ütles talle ordumeister ning tema sõna oli Solomonile seaduseks.

„See on elu ja surma küsimus,“ lisas ta.

Ka see polnud vale. Kuigi täpsustus, kelle elu ja surm kaalukausil lebas, oli puudu.

„Või nii,“ sõnas peninukk viimaks. „Siis on mul sulle veel üks küsimus.“ Ta vaikis hetke, justkui õigeid sõnu otsides. „Miks on sul, vennas, nii kõva vere lõhn küljes?“

Solomon krigistas mõttes hambaid, kuid ei lasknud seda välja paista. Kõik tema riided olid veega läbi uhutud ning kindlasti polnud seal enam kübetki verd alles, kuid elajas suutis seda siiski märgata. Tagasiteel polnud mõistlik siin peatuda.

„Mu tee on olnud pikk ja mõned korrad olen pidanud oma elu eest võitlema,“ sõnas ta. „Korra oli isegi teeröövlitega tegemist.“

Ei ühtki valet. Ta ei väitnud, et ta teeröövlitega võitles, ega ka seda, et see nende veri oli. Kõigest seda, et ta nendega kohtus ja et ta on pidanud võitlema.

Ta jälgis huntelajat. Too, mõistes, et jutule lisa polnud loota, noogutas aeglaselt. „Ma võin sind juhatada. Kuid ma ei soovita seda teed täna ette võtta. Vihmas ja pimedas võib võõras jalg kergelt libastuda ning see sulle saatuslikuks saada.“

„Ootame siis hommikuni, kui muud üle ei jää,“ vastas külaline ja ohkas sügavalt. Tegelikult ei muutnud üks päev palju, töö oli töö ka homme, kuid ta tahtis jätta kõrtsmikule võimalikult nördinud muljet.

Kõrtsmik luges sellest välja selle, mida kõik kõrtsmikud üle ilma – vajaduse joogi järele.

Siim tõusis, eelnev tõsidus justkui käega – või siis pigem käpaga – pühitud, ja suundus leti poole.

Solomon istus ja põrnitses looma seljatagust. Hiiglasliku karvase olevuse saba liikus kui koeral. Vest võis tollel küll seljas olla, kuid loom jäi ikkagi loomaks. Oleks tema teha, poleks ühtki neist elajatest enam ilma peal olnud.

Varsti oli kõrtsmik kruusiga kohal ja ulatas selle külalisele. „Sellise ilmaga, tead, jooks või isegi.“

„Aga palun,“ sõnas rändur. „Mul poleks kaaslase vastu midagi.“

„Mure selles ongi, et ma ei joo.“

„Kohe üldse mitte?“

„Ei,“ vangutas kõrtsmik pead. „Ei saa.“ Siis tekkis tema näole kelmikas muie. „Sellise koonuga ei saa juua... ma ainult lakun!“ Ja ta kriipiv naer täitis taaskord kambri. Seekord jäi see aga üürikeseks – ta tõmbas ninaga õhku. „Midagi nagu…“

Solomon keeras ümber.

„Sh..“ Ta sai sõnasabast kinni enne, kui see üle huulte läks. Kasutada saksa sõimu oleks kindlasti olnud kahtlane. „Sitt!“ teatas ta valjuhäälselt.

Kratt kamina ees põles heleda leegiga.

See vaatepilt ei olnud iseenesest midagi uut. Kui ta orduga liitus, proovisid nad krati peal igasuguseid võtteid ja tuli oli kõige tavalisem. Sõdalane pidi oma relva tundma.

Solomon teadis, et kratt võinuks seda veel omajagu välja kannatada – meeleldi olekski ta lasknudki sel patusel masinal seda teha – kuid kõrtsmiku silme all polnud mõistlik. Hetkega lükkas ta pussi tupest natukene välja, surus pöidla vastu tera ning surus siis verise pöidla vastu vööl rippuvat kaltsunukku. „Sulane koju!“

Kamina ees seisev ja susisev puidust kratt vajus kokku, leegid limpsamas selle keha –kaltsunukk vööl võpatas korra, kui hing tema sisse läks.

Siim tormas kannuga põleva kuhja juurde ning kallas selle veega üle. Puit praksus, susises ja vingus, kuid kahju oli juba tehtud.

„Andestust, peremees,“ hüüdis peninukk. „Vahel harva on sisse pildunud, kui tuul tõuseb. Hoian küll platsi ees puhtana selle tarvis, aga sind, peremees, ei osanud hoiatada.“

„Kratt jäi alles, kuid sellest kehast on küll kahju,“ ohkas Solomon. See oli tõsi. Tegemist oli lakitud puidust nukuga, mis talus vihma üsna hästi ning oli teeninud teda kaua.

„Ma ei julge küll midagi lubada,“ sõnas peninukk. „Kuid mul on saekaatris... käpp sees... hehee... võin nende käest uurida, kasvõi vähemalt materjali. Muidugi seda alles siis kui vihm vaiksemaks jääb.“

Solomon ohkas. Uut sellist keha teha nad kindlasti ei saanud. See oli ordumeistrite kätetöö, loodud raua ja tulega Kristuse nime levitama. Et see nüüd siin just enne nii tähtsat võitlust otsa pidi saama!

„Tänud,“ vastas Solomon, proovides teha halva olukorra juures head nägu. „Sellest oleks abi.“

Peninukk noogutas, siis põrnitses kaltsunukku võõra vööl.

„Kuid ma võin sulle tüki sütt anda. Saad kratile vähemalt suu peale teha. Siis saab vaeseke vähemalt selle jandi peale paar tulisemat... oh, halb sõnade valik... teravamat sõna öelda. Kes teab, äkki muidu läheb vihast lõhki.“

Solomon unustas neelatada ja tõmbas oa kurku. Ta ei saanud lubada, et tema tööriist niisama lõugu laksutaks – kratt teadis tema tööst ja tegemistest liiga palju. Kuid seda ei saanud ta kõrtsimikule ometi öelda.

„Tänud pakkumast, aga las jääb,“ sõnas ta, kui oli köha leevenduseks tugevama sõõmu võtnud. „Ta on mul maru jutukas, ei lase isegi mitte magada. Saangi lõpuks ühe öö korralikult sõba silmale.“

„Õige, veli. Ka halvas tuleb head leida,“ naeris peninukk. „Olgu siis vähemalt söök ja öömaja kauba peale.“

„Seda võib,“ kinnitas väsinud külaline.

***

Solomon istus kivi peale ja pani mõtlikult piibu põlema.

Päev oli jõudmas õhtusse ning veeta öö Toonelat ümbritsevat metsas, mida kohalikud Tontla metsaks kutsusid, ei kõlanud hästi, isegi kui Kristuse vägi teda kaitses. Isegi päise päeva ajal ei olnud siin kõik õigesti, öösiti pidavat aga tondid ise ringi käima.

Tema ees oli teeots, mis ei tundunud suurem kui loomarada. Hobusega ei olnud siin midagi teha – abistamise asemel oleks too hoopis ette jäänud.

Tupik. Mitte, et ta poleks saanud hobust siia jätta ja jala edasi minna, kuid kas sellel oli mõtet? Mets kiusas teda, see oli ilmselge. Nii edasi liikumine oli vaid ajaraisk.

Mitme päeva sööki tal oli? Umbes kolm ehk venitas välja. Joogiga oli kitsam.

Metsaalune oli erinevaid marju täis, kuid ta oli piisavalt tark, et mitte Tontla metsa marju puutuda. Samuti ei puutunud ta allikavett, mis teele ette sattus. Need olid selle paiga väge täis ning siis polnud tal nõia vastu enam mingit kaitset.

Ta oli veendunud, et mets ei andnud järele ning lasi tal piisavalt kaua ekselda, kuniks ta enda joogi- ja söögivarud otsa said ja tal muud üle ei jäänud, kui allikast sõõm võtta ja marju peale süüa.

Kui nii edasi, oli see paratamatus.

Ta puhus mõtlikult suitsu suunurgast välja.

Siiski, kõik ei olnud veel läbi.

Tegelikult ei pidanud ta üldse teerada kasutama ega metsa reegleid järgima. Tal oli vaja lihtsalt Toonela äärde pääseda ning selleks oli ka teisi võimalusi. Hinged läksid sinna ka ju ise ning ta oli ometi metsas, kus hinged pidavat olema rohkem kohal.

Jah, sellel mõttel oli jumet. Kuid esiteks tuli seda kuidagimoodi katsuda.

Ta libistas pilgu üle väikese lagendiku ning peatus kuuse all kõrguval sipelgapesal.

See sobis.

Ta korjas lähedalt puutüvelt õnnetu tõugu, asetas selle siis hellalt sipelgapessa, võttis kaks sammu tagasi, et mitte ise sipelgaid liialt segada, ning jälgis, mis edasi sai.

Peninukk oli teda hoiatanud, et ta ei metsa looma, lindu ega putukat surmaks – sellega võisid sa metsaga pahuksisse minna – kuid keegi ei keelanud üht mutukat ühest kohast teise liigutada.

Nagu arvata, ründasid sipelgad sissetungijat kiirelt ning olgugi, et tõuk proovis end kaitsta, ei olnud tal pääsu. Täpselt tema suremise hetkel tõusis temast justkui peenike, pea nähtamatu suitsuvine. Kiirelt proovis Solomon seda püüda. Vine läks ta sõrmede vahelt läbi, kuid siiski peatus nende juures ning oli ka tunda.

Ta tajus röövikut, keda enam ei olnud, justkui oleks too endiselt elavate kirjas.

Tema näole vajus lai muie.

Ta teadis äkki täpselt, kuidas kiirelt Toonela juurde jõuda.

***

Solomon tuhises üle kuuskede ja mändide, üle vee ja lagendike. Ta oli vaid ehk pool tunnikest lennus olnud, kui nägi eespool auku maas, mille suunas kõik hinged liikusid. Üksteise järel kadusid nad sellest sisse.

Kiirelt proovis Solomon oma surnud suksu ümbert lahti lasta, kuid miski jõud hoidis teda kinni – hobuse vaim oli asjatu surma eest kuri ning kavatses oma tapja teispoolsusesse kaasa viia.

Solomon vingerdas küll üht- küll teistpidi, kuid asjatult. Ta haaras isegi ristimärgi järele, kuid sel polnud siin kandis võimu.

„Lase peeru!“ kostus hüüe augu kõrvalt. „Ruttu!“

Solomon ei mõelnud kaua. Kiirelt lasi ta kõhutuult, tänades peas peninuki eelmisel päeval pakutud ube. Siis lükkas ta end kiirelt ratsu pealt maha, mis seekord ka toimis. Vaid hetk hiljem oli hobune juba Toonela väravast läbi.

„Tänud,“ sõnas Solomon, tõmbas hetkeks hinge ja ajas end vaikselt püsti.

„Vara tänad,“ turtsatas moor, kelle nahk oli nii vana, et meenutas puukoort. „Olgu sul parem jutt, mis hobuse elu väärt on.“

Solomon põrnitses auku maas. See ei näinud kuidagi eriline välja – lihtsalt sügav lohk muidu tasase lagendiku keskel.

„Ma ootasin midagi enamat.“

Tädike turtsatas. „Mida siis?“

„Kivist ringi äkki?“

„Ainult linn inimene arvab kivis väge olevat, kuigi selles on kõik juba ammu surnud. Ometi süües toitu, mis on mullast antud.“

Solomon vaatas moori, kes liikus hurtsiku poole ning järgnes talle. Vanaeit oli tõeliselt vana, kuid muidu ei midagi erilist. Lühike ja kleenuke, tema liigutused aeglased.

„On ka neid, kes usuvad, et inimene ise kunagi savist vooliti ning siis hing sisse puhuti,“ pomises eit. „Milline rumalus. Mullast oleme me võetud ja mullaks peame me üks hetk ka saama. Muud siin ei olegi.“

„Teie olete Toonenõid?“ päris Solomon üllatunult. See vana tädike tundus liiga ohutu ja tavaline, et olla Maarjamaa kõige vägevaim nõid. Toonela valvur suutis juhtida nii elu kui ka surma ning näha tulevikku, hoides nii ilmas tasakaalu – nii vähemalt räägiti. See siin aga...

„Oh ei,“ turtsatas moor. „Ma tulin lihtsalt hagu korjama ja näe, pole metsast välja jõudnud.“ Ta raputas pead. „Aitab rumalatest küsimustest. Astume parem tuppa enne, kui tee ära jahtub.“

Nõia hurtsik oli vana ja kulunud. Lae alla olid seotud taimed ning riiulitel seisid savist potsikud. Toa keskel kividega ümbritsetud tulease, mille ääres ootas külalist aurav kruus.

„Lase hea maitsta,“ sõnas eit. „Mul vaja veel üks toimetus ära teha.“

Kõhklevalt võttis Solomon aurava kruusi ees istet. Muidugi ei plaaninud ta seda juua, kuid see andis talle võimaluse ruumis ringi vaadata. Ta tõstis kruusi sümboolselt suu juurde.

„Mekib?“ päris eit.

„Kuum veel,“ sõnas Solomon.

Moor turtsatas.

Solomon lasi pilgul ruumis ringi käia. Siin oli palju jumalavastast, kuid hetkel ei olnud see tähtis. Pigem proovis ta leida asju, mida enda kasuks ära kasutada. Ta ei teadnud, mis nõial varuks oli. Kõige kindlam oli ta kinni kammitseda ja nii surmata.

Vaikselt libistas ta vöö pealt pudelikese lambiõli oma nahast ürbi taskusse, samasse, kus oli ka riidest tehtud kratt, ning lükkas küünega korgi pealt.

„Ma ootasin sind juba ammu,“ sõnas nõid nõelatöö kõrvalt. „Hinged on jutukad ning sinust on neil palju rääkida olnud.“

„Nii et sa tead, miks ma siin olen?“ sõnas Solomon.

„Mida ma ennist ütlesin rumalate küsimuste kohta.“

„Kuid ometi päästsid sa mu elu?“

„See surm poleks olnud õiglane.“

Solomon turtsatas. Nõid, kes rääkis õiglusest? Tõesti. Ta nihutas end, justkui istumiseks paremat asendit otsides. Tegelikult tegi aga nii, et lõkketuli täpselt tema ja nõia vahele jäi.

„Ja sina annad mulle õiglase surma?“

„Ei, seda saab teha vaid see, kes kõiki su patte teab.“

„Sa mõtled Jumal?“

Moor turtsatas ja naeris südamepõhjast.

Solomon tundis kuidas ta hing sai täis. Muud võis ta veel taluda, kuid seda, et Jumala üle naerdi...

„Sulane peale!“ Hetkega tormas tema taskust lambiõlist nõretav riidest kratt lõkke suunas ning sealt, otsekui leekiv tulekera, nõia peale.

Nõid tõstis noa ning asus midagi laua peal just sellega lööma, kuid suutis seda vaid vaevu riivata enne, kui leegitsev kratt ta vastu onni seina surus. Siiski tundis Solomon, kuidas hetkeks käis ta jalast valujutt läbi. Ta ajas end vaevaliselt püsti ja vaatas laua peale, enne kui leegid selle enda alla matsid. Seal oli vastvalminud lihtne riidest nukk, suu ja silmadega, mille jalga nuga oli riivanud. Solomon haaras selle ühes ja pistis tasku, et neetud nukuga midagi ei juhtuks. Hiljem oli aega sellega tegeleda.

„Säh sulle õiglusemõistmist,“ sõnas ta nõiale, kes põrnitses teda vaikides leekide vahelt – kratt hoidmas teda kindlalt vastu seina. Nõia näole tuli lai irve, kuid tema suu püsis suletuna.

Lae all kuivavad taimed lahvatasid leekidesse ning Solomon astus kärmelt uksest välja enne, kui leegid temani jõudsid. Kümnekonna sammu kaugusel vaatas ta hütti, mis nüüd meenutas juba suuremat jaanituld. Siiski ei tahtnud ta kratti veel tagasi kutsuda. Sellega oli aega.

Nüüd, lõkkesuitsu sees, nägi ta ka hingesid, mis lendasid üle hüti katuse. Tuli praksus, kuid selle heli sees oli kuulda ka sosinaid, tuhandeid hääli tuhandetest eludest.

Solomon tundis, kuidas hetkeks tõmbas südame alt kõhedaks. Ta ei saanud muigava nõia nägu kuidagi oma silme eest ära. Midagi selles oli kurjakuulutavat ning mida rohkem ta olukorrale mõtles, seda kummalisem see tundus.

Nõid teadis tema tulekust.

Siit möödusid kõik need hinged, keda ta oli surmanud, nii et moor teadis, kes ta oli ja mida ta tegi. Kuid ometi päästis ta viimasel hetkel Toonela väravalt ära? Miks?

Ta võttis põuest neetud nuku ja silmitses seda. Kotiriide vahelt turritasid välja mõned karvaotsad. Need pidid olema tema juuksed, muud seletust ei olnud, muidu poleks nukk toiminud. Kuid metsas oli ta oma pead hoolikalt varjanud.

Äkki meenus talle eelmine õhtu ning peninuki antud kare rätik, millega ta oma pead kuivatas. See oli ainus seletus. Ning need karvad olid jõudnud siia enne teda. Nõid oli olnud valmis, kuid ometi mitte piisavalt... Midagi tundus valesti.

Ta pani nuku põue tagasi, hammustas mõtlikult pöidlaküüne äärest vere välja ja surus verise sõrme vöö vahele seotud kaltsunukule – tal oli neid varuga. Nii sai ta igaks olukorraks valmis olla.

„Sulane koju!“

Leek lahvatas hetkeks suuremaks ning tara laetala langes raginal sisse. Solomon võttis paar sammu tagasi, põrnitsedes rahulolevat leeki. Ta tundis, kuidas ta hinge valdas rahu. Ta mõtles kõige üle. Nõial võis ju oma plaan olla, kuid ilmselgelt sellest polnud Kristuse väele vastast. Isegi kui ta ei teadnud, kuidas ta täpselt metsast välja sai, oli tema töö tehtud.

„Kuum! Kuum! Kuum!“ kostus äkki peenike hääl. „Assa raisk kui kuum!“ Solomon tardus kui kivikuju, siis vaatas oma põue, kust see hääl oli tulnud. Kotiriidest käed lükkasid end keebi vahelt välja.

Solomon haaras nukust kinni, tundes, kuidas samal hetkel ta tasakaal kadus ning ta rohule siruli lendas.

Ta kuulis, kuidas peenike hääl naeris ning tundis siis näpistust oma paremal käel.

„Sulane…“ alustas ta käsuga, samal ajal pead tõstes, kuid peatus, kui nukk oma käega suu kinni pigistas.

Kratt raputas pead, tema silmis kurat ise. Aastaid oli ta tantsinud selle sureliku pilli järgi, saanud tuld ja valu. Nüüd said asjad olema teistpidi.

Solomoni uus isand teadis kõiki tema patte ja piire... ning ei maganud kunagi.

Jutt: Inferna (Eeva Jeletsky)

Iidammustel aegadel – nii ammustel, et isegi kõige vanem kilpkonn mäletab neid aegu vaid lugudest, mida tema vaarema oma plikapõlvest pajatada armastas – olid ilmaasjad korraldatud teisiti kui tänapäeval. Ilmaisand Tempestas ja maaemand Terrestra juhtisid hoolsalt kogu olemist. Päike ei kõrvetanud kunagi liiga palavalt, vihmavalingud ei uputanud ealeski ning iial ei lõõtsunud tugevaid tormituuli. Päikest, vihma ja tuult oli alati parasjagu ning ka päeva ja ööd, valgust ja pimedust oli ühevõrra. Kõik oli ühetasane ja täpselt paigas. Öö algas alati ühtmoodi: esmalt hakkasid läänekaarest üle maa laotuma udulaamad, peagi tuli nende kannul pimedus – sügavmust pimedus, mida vahel kirjasid kuldsed tähed, vahel aga ilmestas kuusirp või täiskuu. Päevahakul pimedus ja udud tasapisi taandusid.

Seda, kust tulid udud, teadsid inimesed hästi. Kaugel lääne pool kõrgus Udumägede riik, seal kootigi udusid: kevadisi kastepiiskadest tulvil udusid, suviseid õielõhnalisi udusid, sügisesi hallaseguseid udusid, talviseid jäänõeltega pikitud udusid, udulinikuid ja udusalle, uduloore ja uduvaipu. Udumägede udukudujatel olid vokid ja kangasteljed aiva töös, udukujundajad kavandasid üha uusi mustreid ja lõid vorme, tihedalt tehti koostööd Tuulemaaga, kuhu mitut sorti kangaid pilvede tarvis saadeti. Kõige rohkem oli tööd aga Udumägede kuningas Nebulil, sest kõige vastutusrikkamat ülesannet – udude laiali laotamist – ei võinud ta kellelegi teisele usaldada. Igal õhtul täpselt samal ajal astus Nebul välja oma lossi uksest, kaasas täpselt õige kogus õiget sorti udusid: viljaväljade udud, luhaniitude udud, madalsoode udud, põlislaante udud ja veel väga paljud udud, ning suundus idapoolsele kõrgele kaljule, mis seisis lossi ja Ilmamere vahel. Kaljutipult tõusis ta hiidalbatrossina õhku ja liikus käratul lennul märkamatult üle maa – õhtul laotas udud laiali, hommikul rullis jälle kokku. Udude laotumist nähti alati, Udumägede kuningat ennast olid näinud vaid vähesed.

Udude kannul tuli peagi pimedus – veel kaugemalt läänekaarest, täpsemalt inimesed ei teadnud, sest Udumäed kõrgusid ees ning sellest, mis oli nende taga, ei teadnud inimesed midagi. Udumägede kuningaski teadis vähe – teadis vaid seda, et Udumägede läänepoolselt jalamilt algab Öömeri ja kesk Öömerd on Öösaar ja sellelt tulevadki ööd, aga kuidas nad tulevad või kes neid toob, seda ta ei teadnud. Ta oli küll nii mõnelgi korral rannal jalutanud ja selle üle juurelnud, kuid targemaks ta ei saanud, sest Öösaarest paistis Udumägedele vaid vaevu aimatav viirg ning ehkki Nebul võinuks hiidalbatrossi kujul ka üle Öömere lennata, hoidis kohusetunne teda tagasi. Tema tiivad olid küll tugevad ja lend kiire, kuid puhkust vajas temagi ega riskinud väheseid puhkuseks määratud päevatunde pelga uudishimu pärast kulutada.

Ühel varasuvisel hommikul juhtus aga midagi seninägematut. Õhtul olid udud laotunud nagu harilikult ja pimeduski tavapäraselt maad võtnud, hommikul aga ... Idakaarde tekkis peenike roosakas koidukumatriip, mis hakkas laienema, kuid jäi siis paigale. Hämmastuse ja kerge kohkumusegagi vaatasid ühes esimeste koidukiirtega tõusma harjunud inimesed kitsukest triipu, oodates selle edasist laienemist. Seda aga ei juhtund. Selle asemel tuli ühtäkki tuul. Tuul, mis tõusis üha tugevamaks ja tugevamaks ning peagi tormas üle maa enneolematult meeletu maru, rebides pimeduse varjus puruks udulinikuid ja -salle, koolutades ja muserdades rohttaimi ning murdes ja purustades vilja- ja metsapuid. Kõik pagesid tormi eest pakku, kuid paljusid ei päästnud seegi – raju rebis majadelt katuseid ja viis neid endaga kaasa, otsekui olnuks tegu udusulgedega. Turvaliselt võisid end tunda vaid need, kes koobastesse olid peitunud.

Kui maru algas, oli Nebul just alustanud udude kokkurullimist ja tal oli küüniste vahel olnud vaid paar pisikest udusallirulli, mille asemel nüüd üksnes narmad lehvisid, ning Nebul nägi kurja vaeva, et ise mitte narmastuda. Vaevu jõudis ta lähima kaljusaareni, kus täpselt veepiiril koopasuu paistis. Sinna koopasse ta nüüd inimese kujul varjule pugeski, kus toimunut vaagima asus.

Miks peatus koit? Kust tuli tuul? On ilmaisanda ja maaemandaga midagi juhtunud? Kuidas saab ta tagasi Udumägedele? Ei! Udumägedele minekuks puudub vähimgi vajadus, ta peab hoopis juhtunu põhjuse välja selgitama ja asjad jälle õigesse rööpasse ajama! Aga kuidas?

Järsku märkas ta koopasuu esises mäslevas vees vilksatamas üht saba. Nebul läks koopasuule lähemale ja hõikas: „Hei!“ Ta pelgas küll, et tormimaru valjuses pole tema hüüet kuulda, kuid koopaseinad kajasid vastu, paisutades tema hüüu valjemaks. „Hei!“ hõikas ta veelkord ja taas kajas koopaseintelt: „Hei! Hei! Hei!“ Nüüd pistis sabaomanik oma nina veest välja – see oli Ilmamere isanda Okeanose noorim poeg, küll heasüdamlik, kuid ulakas ja hulljulge Tursiops, kes nüüd silmikdelfiinina märatsevais merelaineis hullas.

„Jah. Mis on?“ päris ta silmi vidutades.

„Ma tahaksin kangesti teada, miks koit peatus ja millest see maru lahti on läinud, aga ma ei suuda üksinda sellise tuulega rinda pista, et kuhugi uurima lennata. Nagu ma näen, ei ole sinu jaoks torm takistajaks, ujud nagu mullu ja muistegi. Ehk saad uurida, kas teab sinu isa midagi või on sinu vennad midagi kuulnud-näinud, ja mulle siis teada anda?“ uuris Nebul.

„Saan ikka!“ vastas Tursiops, lõi sabaga lupsu ja läinud ta oligi.

Vast tunni-paari pärast ta naasis ja seletas itsitades: „Ei isa ega vennad teadnud midagi, aga ma küsisin oma vanaema Triakise käest, kes alati kõike teab. Tema rääkis, et Sügaviku valitsejanna Inferna on oma õe Terrestra pulmadest saadik tolle peale vimma kandnud, sest tahtnuks ise Tempestase kaasaks saada, kuid et Tempestas eelistas tõmmunahalise, tumedapäise ja tulise iseloomuga Inferna asemel tema heledat verd ja leebet õde, pidi ta Profanuse ja tolle valdustega leppima. Tollest ajast saadik on ta vimma kandnud, kättemaksu haudunud ja seda ette valmistanud. Ka siis, kui ta oma tütre Noktiperta Öösaarele pimeduse kudumist juhtima ja pimedust nahkhiirena laiali laotama sokutas, ei mõelnud ta mitte oma tütre tuleviku kindlustamisele, vaid iseenese kättemaksu elluviimisele. Ta lootis, et Noktiperta on temaga ühte meelt ning ühel ilusal ööl, kui ta on suure väe kokku kogunud, jätab Noktiperta pimeduse kokku rullimata ning tema saab pimeduse varjus Terrestra ja Tempestase kukutada ja ise nende asemele asuda. Kuid Noktiperta keeldus oma ema salasepitsustes aitamast ning nii pöörduski Inferna abipalvega oma nõbu Latrodektuse poole. Too, sageli ka Mustaks Leseks kutsutu, kudus suure võrgu ning andis oma pojale Septentriole, kes siis põhjatuulena Noktiperta juurde lendas ja ta võrku püüdis. Nii peatuski koit. Maru põhjuseks on Noktiperta ja Septentrio võitlus – esimene püüab võrgust välja rabeleda, teine aga teda tihedamini võrku mässida, et Sügavikku vangistusse viia. Praegu on heitlus küll tasavägine, kuid Septentrio on pikaajalisis pingutusis vastupidavam, nii et aja jooksul saab ta võidu. Inferna on juba oma vägedele teada andnud, et need endid peatselt algavaks sõjakäiguks valmis seaksid.“

Nebul kortsutas kulmu: „See on ju kohutav! Mille üle sa itsitad?“

„Oh, ega ma siis pelgalt põhjuse pärimisega piirdunud! Ma rääkisin kuuldust kohe oma isale, kes siis minu vennad Delfise, Steno ja Grampuse meie vägesid kokku kutsuma saatis. Minu ema Marliin aga ujus sinu kodakondsetele teadust viima. Peagi on meie väed kohal ja valmis vastulööki andma. Üks tore sõda on alati teretulnud!“ Tursiops hõõrus uimi rahulolevalt vastamisi.

„Sa oled tubli töö teinud, aga meie väed on ju kaugemal, ka ei näe kajakad, luiged ja teised meie omad pimedas pooltki nii hästi kui Inferna kakud, pällud ja muud,“ sügas Nebul habet. „Kas nad ikka jõuavad?“

„Küll jõuavad!“ oli Tursiops muretu. „Meie omad on küll kaugemal, kuid enamik neist on kiiremad – ei saa ju võrrelda tema sääskede ja parmude lennukiirusi meie pääsukeste ja piiritajate omadega. Pealegi on meie omadel abiks lõunatuul Austrinus, läänetuul Favonius, kagutuul Meridius ja edelatuul Afrikus – nemad neljakesi suudavad kõvemini puhuda, kui põhjatuule veljed Eurinus, Orientalis ja Kaurus kolmekesi. Ma pean nüüd minema ja oma vanaisa Rinkodoni ka liikvele ajama. Sina aga oota oma albatrossid ja kajakad ära, üheskoos suudate te marutuulega rinda pista ning Noktipertale appi lennata.“

Nende sõnade järel oli Tursiops läinud. Tursiopsi muretus ja uljus olid küll Nebuli meelt rõõmustanud, kuid mitte kahtlusi hajutanud, nii istuski ta murelikult koopa põrandale albatrosse-kajakaid ootama ja tegevusplaani hauduma.

Kui merelinnud koos sõbralike tuultega paari tunni pärast pärale jõudsid, oli ka Nebulusel plaan paigas. Rändalbatrossi ühes Austrinuse ja Meridiusega saatis ta aeglasemalt lendavatele värvulistele ja kanalistele toeks ja teejuhtideks, kuning-albatrossi ühes Favoniuse ja Afrikusega võttis enesega kaasa ning koos suundusid nad pimeduse ja valguse piirile, kus võitlustanner pidi asuma.

Ehkki Tursiopsil oli olnud õigus Nebuli merelindude kiiruse suhtes, oli ta alahinnanud Inferna öökullide oma – kaks väge jõudsid pimeduse ja valguse piirile peaaegu üheaegselt, Inferna oma paraku siiski mõned sekundid varem, nii et öökullid said valida lahinguvälja täpse asukoha, mis muidugi jäi pimedusse. Nebuli merelinnud jõudsid platsi hetkel, mil Septentriol oli just korda läinud võrguotsad ümber Noktiperta tiibade kõvasti sõlme siduda, nii et too end enam oimugi liigutada ei suutnud, ja asus teda Sügaviku sissepääsu poole vedama. Inferna armee kattis tema minekut. Muidugi tormas Nebuli vägi teda silmapilk takistama, kuid pidi seda tegema peaaegu aimamisi, sest peenikese valgustriibu eemalt paistev kuma ei suutnud kuigivõrd valgust anda. Kuigi Nebuli merelinnud olid Inferna öökullidest suuremad, kiiremad ja tugevamad, olid viimased oma loomuselt sõjakamad ja pimedus andis neile suure eelise.

Nebul mõistis, et nad ei suuda Septentriot takistada ning ainus võimalus Noktipertat päästa on neile järgneda. Nii määraski ta kuning-albatrossi väejuhatajaks, jättis linnud taevalaotusse vihast võitlust pidama ja sukeldus Septentrio kannul voogudesse. Kuid oh häda! Kui taevas olid tema silmad ähmaseid varje seletanud, tehes omadel ja võõrastel vahet siluettide saleduse ja töntsakuse järgi, siis vee all valitses pilkane pimedus ning ta sai juhinduda vaid kuulmisest. Nii ta siis suunduski sinna, kust metsik madin kostis – delfiinid ja vaalad olid Okeanose poegade kutsel kogunenud Sügaviku sissepääsu ette seda sulgema, samas kui haid ja raid teed sinna vabana hoida püüdsid. Paraku olid viimased võitluses kogenumad ja Septentriol õnnestus koos oma vangiga sissepääsust läbi lipsata. Ehkki Nebulil oli kange soov neile järgneda, ei saanud ta pelgalt kuulmise najal seda teha, see olnuks selge enesetapp. Ta tahtis juba löödult tagasi pöörduda, sest ehkki hiidalbatrossina suutis ta tänu noka ehitusele mõnda aega ilma hingamata vee all püsida, ei saanud ta seal siiski hingata ning mereloomade ja kalade kombel ringi ujuda.

Samas kuulis ta enda kõrval tuttavat häält.

„Ära anna alla, Nebul!“ ütles Tursiops. „Pimedas sa liikuda ei suuda, kuid minu sõbral meritünnik Küklosalpal on lisaks kahele tavalisele silmale ka kolmas, valgust näitav silm. Küklosalpa tuleb sinuga kaasa ja tema valguse toel saad sa Sügavikus liikuda, ta on ennegi seal käinud ja tunneb sealset maastikku. Lämbumist ei pruugi sa peljata, ma olen koos Küklosalpaga Sügavikus käinud ja tean – kuna Inferna kodakondsete hulgas on nii lõpuste, kopsude kui ka kogu keha pinnaga hingavaid elukaid, on sealne keskkond eriline, kus suudavad hingata kõik. Võitlusest püüa hoiduda kuni meie tulirullide, hiilgevähkide ja teiste pimedashelendajate väeüksus sulle järele jõuab. Inferna ja Profanuse vastu sa üksi ei saa, pimedashelendajad on küll tillukesed, kuid määratu suurtesse kolooniatesse kogunenuna võitluses erakordselt tõhusad. Nende abil saad sa Noktiperta vabastada – vaid tema suudab pimeduse kokku rullida. Pimeduse kokkurullimine on aga meie ainus võimalus võita, sest Inferna vägi on suures arvulises ülekaalus, valgus aga pimestab neid ja vähendab nende jõudu. Kuni pimedashelendajate üksus saabub, uuri välja, kus Noktipertat vangis hoitakse. Meie väed püüavad seni takistada Inferna omade edasiliikumist ning Tempestase ja Terrestra residentsini jõudmist.“

Küklosalpa süütas oma silmas punase tule, mille valguses Nebul vee all toimuvat taplust, millest ta seni vaid matsude ja kriisete järgi aimdust oli saanud, ka nägi. Kašelott oli ennast hiidkalmaari silinderja keha külge imenud, see aga põimis oma arvutute iminappadega varustatud kombitsaid ründaja ümber, püüdes toda omakorda tappa. Sinivaal oli oma tohutu kere alla matnud ühe hiidhai, kes juba hinge vaakus ja kelle kaks liigikaaslast lämmatajat oma väikeste teravate hammastega raevukalt puresid. Elektrisäga ja elektrirai püüdsid teineteist laengutega üle trumbata; kaheksajalg ja seepia paiskasid üksteise võidu välja tindijugasid, et vastase võitlejaid eksiteele viia; merikurat, kes seni liikumatult ja hinge kinni hoides merepõhja setteisse oli peitunud, avas äkitselt oma tohutud lõuad, ahmas korraga kaks väiksemat raid ning neelas need alla samal hetkel, kui lõuad sulgusid. Nii ees- kui ka tagapool, nii hüval kui ka kural käel käis armutu heitlus ja vihane verevalamine ning Nebul ei suutnudki esmapilgul päris täpselt aru saada, kes mereelukatest Okeanose, kes Inferna väkke kuulub. Pikemaks juurdlemiseks Nebulil aga mahti polnud, sest aeg sundis takka, seega varitsesid nad Küklosalpaga soodsat momenti ja sööstsid Sügavikku.

Sügaviku keskkond oli tõepoolest eriskummaline – ühtaegu nii õhk kui ka vesi ja samas mitte kumbki, igatahes suutis Küklosalpa selles ujuda ja Nebul lennata ning hingamisega polnud kummalgi raskusi.

„Näed seda eespool olevat mustjaspunast kivirünka?“ küsis seni vaikinud Küklosalpa sosinal. Nebuli vaikse jaatuse peale jätkas ta: „Selle tagant keerame vasakule ja liigume koltunud ja hallvalgete korallikuhjatiste ja -skelettide sihis nende varju hoidudes kuni vaalaluust väravani. Kui enne väravat tuleb olla ettevaatlik, siis pärast väravast sisenemist peame me olema madalamad kui muda ja vaiksemad kui hinge kinni hoidev merikurat, sest siis olema jõudnud Inferna ja Profanuse lossi õuele. Väravast sisse minema me aga peame, sest puurid vangidega on paigutatud lossi viiva trotuaari äärde, et kõik külalised Inferna vallutuste edukuses oma silmaga veenduda võiksid. Kuigi Noktiperta on Inferna lihane tütar, on viimane tema vastuhakust tõsiselt välja vihastatud ega kohtle teda teistest vangidest paremini. Vähemalt esialgu. Mis on meie jaoks muidugi soodne, sest mõnest lossikambrist teda vabastada oleks kordades keerulisem kui tee ääres asuvast puurist, mis pole muidugi ka mitte kergete killast ettevõtmine.“

Küklosalpa pani oma sültja läbipaistva mantli tagurpidi selga nii, et kui ta mantli hõlmaga tulesilma varjas, valgustas tulesilm küll nende teed ja nad ise nägid suurepäraselt läbi mantli välja, kuid kaugemale ei paistnud ainsatki kiirt ega olnud neid endidki eemalt märgata. Nebul maandus ja puges samuti Küklosalpa mantli alla. Sedaviisi heljusid nad surnud korallide varjus kuni väravani, pärast seda aga liikusid veelgi hillitsetumalt – maadligi hoides, igal sammul peatudes, tuunika alt välja piiludes ja tähelepanelikult kuulates, valmis iga hetk maha heitma või minema sööstma. Kas oli Küklosalpa tõeliselt osav hiilija või olid Inferna ja tema valvurite silmad-kõrvad muuga hõivatud, igatahes õnnestus mantli alla peitunuil puurideni jõuda. Mõned meetrid enne esimest puuri nad peatusid ja Küklosalpa sosistas Nebulile kõrva: „Edasi me valgusega minna ei saa. Kui ka keegi muu meid tähele ei pane, siis vangid märkavad ometi ja hakkavad meil paluma endid vabastada. See lärm aga ei saa enam kellelegi kuulmatuks jääda ja saab meile kõigile saatuslikuks. Me peame Noktiperta puuri pimedas kuidagi kindlaks tegema.“

Nebul ei pidanud pikalt mõtlema: „Kustuta tuli, ma ronin sulle pähe ja tõusen lendu – käratut lendu olen ma udude laotamisel pikalt pidanud kasutama – ning teen lõhna järgi kindlaks, millises puuris on Noktiperta. Hiidalbatrossina on mul suurepärane haistmine ja nüüd, kus ma tean, et Noktiperta on nahkhiir, suudan ma ta ilmeksimatult ära tunda – nahkhiirtel on väga omapärane hõng ja vaevalt siin praegu mõnda teist nahkhiirt on.“

Nii tehtigi. Kümmekonna minuti pärast Nebul naasis ja sosistas Küklosalpale: „Rajast vasakule jäävas puuridereas siitpoolt lugedes üheksas puur. Igaks juhuks nuusutasin kõik puurid üle – teistes on mitmesuguseid mereelukaid, kolm koolibrit, paar luike ja isegi üks lendorav, kuid nahkhiiri rohkem pole. See peab olema Noktiperta.“

Hetkeks ta vaikis ja kõneles siis poolihääli edasi: „Kuna me ilma pimedashelendajate abita Noktipertat vabastada ei suuda, siis on kõige õigem, kui tõmbume tagasi värava taha ja valime sobiliku surnud koralli, mis meile varju pakub, ning jääme ootele.“

Taas puges Nebul Küklosalpa mantli alla, too süütas tulesilma ja sama vargsi kui oli tuldud, mindi ka tagasi. Väravast viis-kuus meetrit eemal leiduski üks varjumiseks kohane mitmeharuline koralliskelett, mille jalam tänu ees olevatele lademetele teelt ei paistnud. Sinna jalamile sättis end Küklosalpa, Nebul aga haakis end küünistega koralli ühe külgharu külge sellises asendis, et ta eemalt niisamuti koralliharuna tundus.

Pinev ootus kestis kaua, vähemalt nii tundus ootajaile, kuid viimaks hakkasid Nebuli teravad kõrvad kuulma tasast sahinat, millest ta ka Küklosalpale sosinal teada andis. Küklosalpa ujus tasakesi sahina suunas ning naasnuna teatas, et pimedashelendajate armee on pärale jõudnud – väe keskosa moodustavad tulirullide tiheda tuunikaga varjatud kolooniatest moodustatud kompaniid, armee vasakul tiival ujub helendsuude ja teiste süvaveekalade korpus, paremal tiival aga hiilgevähkide ja ‑krevettide oma. Vähe sellest! Pimedashelendajatega on liitunud ka mõned teiste üksuste esindajad – helendsuude ja tulirullide vahele on peitunud saagkalade jaod, hiilgevähkide ja ‑krevettide hulka aga sobitunud naksurkrevettide rühmad.

Kiiresti kaalus Nebul kuuldu põhjal võimalusi ja väljavaateid ning sosistas siis Küklosalpale: „Meie sinuga kahekesi jäime Inferna valvuritele küll imekombel märkamatuks, kuid nii suur vägi ei saa neile küll kahe silma vahele jääda. Jää sina siia mind ootama – kui mul õnnestub mereelukate abil Noktiperta vabastada, siis sina saad meid Sügavikust välja juhtida, kui ülejäänud meie põgenemist katavad.“ Küklosalpalt nõusoleku saanud, sööstis Nebul hiirvaikselt neist juba kümmekonna meetri kaugusele jõudnud armee manu ning jagas oma edasisi plaane mereloomade kindrali, kaptenite ja vähemate üksuste juhtidega. Pikema jututa pandi peensused paika ja jagati korraldused kätte ning liiguti aegluubis edasi.

Kui keegi sõdalastest arvas, et neil õnnestub avastamatult puurideni pääseda või lootis kasvõi väravast segamatult sisse saada, siis eksis ta rängasti – ilmselt oli liginevat armeed juba tükk aega tagasi tähele pandud ning lossi kaitsjad ootasid vaid õiget hetke. Vaevalt olid esimesed väesalgad väravate vahelt sisse saanud, kui neid igast suunas rünnati – vähkidele ja krevettidele kargasid kallale krabid ja merilohed, helendsuudele tuhisesid turja õudnäsalikud ja angersabasägad ning tulirullid pidid rammu katsuma metsikute mõõkkaladega. Silmapilkselt süütasid kõik pimedashelendajad oma „lambid“ ja „laternad“ – ogade ja uimekiirte mürgistele hoopidele ja torgetele vastati pimestamise ja sellele järgnevate ülitäpsete hammustuste ja sõralõigetega. Tulirullid heitsid üha tulepalle, mis vastaseid segadusse ajasid. See võimaldas hiilgekrevettidel kaugemale söösta, kus nad oma tulejoad välja paiskasid, mis ühtseks, valgusega mitteharjunud elukate silmadele põrguvalu tekitavaks tulekardinaks liitusid. Selle tulekardina varjus eraldus kamraadidest Nebul, naksurkrevettide rühmad rinnasulgede külge klammerdunud ja saagkalade jaod tihedalt kannul. Tippkiirust arendades jõudsid nad paari sekundiga üheksanda puuri juurde. Tugevaid teokodasid läbi saagima harjunud saagkaladele ei tekitanud trellivarvad mingit muret ning mõne minutiga olid need siit-sealt, ühest kohast ja teisest nii palju läbi saetud, et Nebul neid küüniste abil piisavalt eemaldada sai ja Noktiperta juurde puuri pääses, kus siis naksurkrevetid Noktiperta keha katvale võrgule pudenesid ning seda oma vasakute esijäsemete sõrgadega kiiresti läbi lõikama asusid.

Peatselt lagunes tihe võrk nadideks närudeks, mis Noktipertat – suurt süsimusta nahkhiirt, nagu Nebul nüüd selgesti nägi – enam kuidagi pidada ei võinud. Noktiperta tahtiski tiibu tõsta, et puurist pageda, kuid tõi selle asemel kuuldavale valukarjatuse. Nüüd märkas Nebul ka seda, et nahkhiire vasak tiib ripneb küljel ebaloomulikus asendis – küünarliiges on paigast väänatud ja küünarvars murdunud – ning murdunud luu otsad on nahksesse lennusesse augu rebinud, nii et on ilmselge, et lennata nahkhiir ei saa.

„Tänan, et mu valla päästsite, Udumägede albatross,“ ütles nahkhiir, „aga tundub, et asjata kulutasite te oma aega ja jõudu – lennata ma ei suuda ja olen seega ikkagi surmale määratud.“

„Tundmused võivad sageli petta,“ vastas kiire mõtlemisega Nebul, „üks tiib on teil küll rivist väljas, kuid kolme jäseme küünistega saate te minu seljasulgedesse kinnituda. Ma olen piisavalt suur ja tugev, et jaksata meid mõlemaid kanda.“

„Aga ...“ püüdis Noktiperta vastu vaielda.

„Vaidlusteks ei ole aega, tulirullide ja hiilgevähkide tulejõud on küll tõhus, kuid vaid lühiajaliselt – see juba raugeb,“ lõikas Nebul vastuväited läbi. „Kiiresti mulle selga või torkab mõni mõõkkala meid mõlemaid läbi, ja katke oma terve lennusega nii enda kui ka minu kõrvad – hiilgevähkide tulekardin kustub kohe, me saame siit pääseda vaid tänu naksurkrevettide võimele. Aga mida teravam kuulmine, seda hullemini see mõjub, pealegi – lisaks kuuldavale helile tekitavad nad ka ultrahelivõnkeid ja meie jääksime mõlemad kurdiks!“

Noktiperta, kes oma päästjat hukutada ei tahtnud, täitiski oiates käsu – ei olnud tal kerge kolme jäseme abil, neljas abitu ja põrgulikult valutav, hiidalbatrossile selga ronida, aga hakkama ta sellega kuidagi sai. Samal sekundil, kui Nebul õhku tõusis, kustus hiilgevähkide tulekardin, ümbrust jäid valgustama veel vaid tulirullide aeg-ajalt väljapaisatavad tulepallid ning vastase võitlejad märkasid põgenikke. Raevunult tormasid nad rünnakule, kuid Nebuli ja Noktiperta vestluse ajal uuesti hiidalbatrossi rinnasulgedesse klammerdunud naksurkrevetid painutasid oma paremate jäsemete sõrgade küünislülisid tahapoole, surudes need vastu sõrmjätkeid – hakkasid kostma valjud plõksud, mida sõrgade sees olevad tühjad ruumid kõrvulukustavaiks võimendasid. Vastase vägedesse kuuluvate väiksemate mereelukate jaoks oli sadade naksurkrevettide tekitatav ultrahelilaine tappev – järjest langesid kümned põgenike suunas sööstjad surnutena põhjamutta –, suurematel purunesid sisekõrvades kiled, muutes nad kurtideks ning tekitades tugevaid valusid ja tasakaaluhäireid, tänu millele vilgas Nebul nende vahelt kahju saamata kiiresti läbi põikles. Vaid mõõkkalad muutusid tekkinud mürast veel metsikumaks ja jätkasid pealetungi, püüdes pagejaid läbi torgata. Silmapilkselt kohtasid nende mõõgad aga vahepeal teiste puuride trellide läbisaagimisega tegelenud saagkalade saage. Mõõkkalad ja saagkalad olid võrdsed vastased nii kogult kui ka sõjakuselt, mõõgad ja saed kõlisesid kokku, püüdes vaenlast surmata või vähemalt võitlusvõimetuks muuta.

Edasi-tagasi sik-sakitades õnnestus Nebulil võitlejate vahelt läbi pääseda ning, jäänud ilma vaid paarist sabasulest, kihutas ta vaalaluust värava suunas. Mõned röövkalad püüdsid teda küll jälitada, kuid nende kiirus jäi hiidalbatrossi omale kõvasti alla ning nii tuhiseski ta juba läbi värava ja koralliskeleti suunas, kus Küklosalpa teda ootas. Naksurkrevettide plõksimise alates, mis summutatuna, kuid selgesti äratuntavana ka Küklosalpani kostis, oli too lambi süüdanud ja mantli hõlmad paotanud, et Nebul teda näeks. Väravasuus jätsid naksurkrevetid plõksimise ja Nebul sai Küklosalpat kahjustamata temani lennata, ta küüniste vahele haarata ning tema lambi valgel Sügaviku väljapääsu poole kihutada. Tal polnud mahti ei mõelda, et kas ja kui jah, siis kuidas Inferna ülejäänud vangid vabastatakse või kui paljud liitlastest üldse eluga pääsevad, ega ka Noktiperta või Küklosalpaga sõnagi vahetada. Nii karm kui see ka polnud, oli tema asi nahkhiir turvaliselt Ilmamere sügavusest kiiresti õhu kätte toimetada, muuga pidid teised hakkama saama. Küklosalpagi ei muretsenud ei tulirullide ega hiilgevähkide pärast – jah, neid hukkub tuhandeid, kuid niipea, kui ellujäänud oma lambid kustutavad, muutuvad nad pimedas tänu oma tuunikatele ja rüüdele niisama nähtamatuteks kui tema isegi ja pääsevad segamatult Inferna valdustest tagasi koduse ookeani rüppe. Tulirullide kolooniate riismed hakkavad peagi punguma ja kasvatavad kolooniad niisama suurteks, kui need enne olid, ning hiilgevähidki suudavad tänu suurele viljakusele oma arvukuse lähitulevikus taastada. Suuremad elukad aga olid pisiloomade liitlased vaid tõsises sõjaolukorras nagu praegune, rahuajal toimisid hoopis teistsugused suhted, mistõttu Küklosalpa neile eriti kaasa tunda ei suutnud.

Sügaviku väljapääsust noolena läbi kihutanud, vabastas Nebul Küklosalpa oma küüniste haardest ja jätkas peatumata teed ookeani pinna poole – Noktiperta oleks juba mõne minutiga uppunud. Küklosalpa ja hiidalbatrossi rinnasulgedest lahti lasknud naksurkrevetid kandis veevool Sügaviku suust ning selle ees ikka veel vihaselt keevast võitlusest eemale.

Vabasse õhku jõudnud, ei peatunud Nebul enne, kui oli jõudnud punavasse koiduviirgu, kuhu taevalaotuses toimuv lahing ei ulatunud. Alles seal toetas ta oma tugevad tiivad lainetelt üles paiskuvatele õhuvooludele ja tõmbas veidi hinge. Tal polnud seda pausi vaja mitte üksnes puhkuseks, vaid ka Noktipertaga nõu pidamiseks.

„Sina pead nüüd suutma pimeduse katte kokku korjata. Me peame välja mõtlema, kuidas sa seda teha saad. Minu seljasulgedesse haardunult igatahes mitte,“ arutles Nebul.

„Ei,“ kostis Noktiperta, „ma kasutan pimeduse kokkurullimiseks jalgu, aga praegu olen ma just nendega sinu sulgedesse haakunud.“

„Mina kasutan udude kokkurullimiseks samuti jalgu, kuid täna pole vaja mul seda teha, sest tapluse tekitatud tormid on kõik udud räbalateks rebinud ja mul pole midagi kokku koguda. Seega võiksin ma võtta sind oma küüniste vahele, et sinu jalad vabad oleksid ja sa pimedust rullida saaksid,“ tegi hiidalbatross nahkhiirele ettepaneku.

„Kuna ma ise lennata ei saa, on see ilmselt ainus võimalus,“ soostus see ohates, „aga ole ettevaatlik, et sa oma küünistega mind ei vigasta, ma tunnen end juba praegu kohutavalt nõrgana ega pea enam kaua vastu.“

Pikkamööda uperdas Noktiperta Nebuli seljalt rinna ette, kust see ta ülima ettevaatusega küüniste vahele korjas. Merelindude väejuhatajaks määratud kuning-albatross oli Nebuli naasmist märganud ja teda silmanurgast jälginud. Kui Nebul ja Noktiperta nüüd oma ülesande täitmiseks valmis olid, saatis ta tormilindudest moodustatud kaitsesalga nende juurde. Võimsa eskordi saatel kulges vaevaline tagasitee – nii mõnigi kakk ja päll püüdis neid takistada ja tappagi, kuid sunniti tormilindude ühisel jõul sellest loobuma; mitmel korral pidi üks või teine tormilindudest kaaslaste turbe all ookeanist vett tooma ja sellega minestama kippuvat Noktipertat turgutama; paaril korral oleks nahkhiir pimeduserulli peaaegu et voogudesse pillanud ja taas olid tormilinnud need, kes olukorra viimasel hetkel päästsid. Nebul ei saanud neid kuidagi aidata, pidi vaid üha edasi lendama, hoolimata rünnakutest või Noktiperta nõrkusest või pimeduse katte alt vabanevast vaatepildist. Vaatepilt oli kohutav. Kogu ookeani pind oli täis hingevaakuvaid või juba surnud linde ning mereloomi ja kalu – esimesed õhust alla kukkunud, teised põhjast üles kerkinud ning tavaliselt rohekas-sinised Ilmamere vood olid nüüd valatud verest peaaegu punaseks värvunud. Ränk oli Nebulil seda näha, kuid ta lendas ja lendas ja lendas üha edasi Udumägede ning nende taga peituva Öösaare suunas, sest sinna pidi pimedus viidud saama. Pikk ja raske oli tagasitee, kuid viimaks see ometi lõppes – Nebul ületas Udumägede idapoolse kalju ja lääneranna ning maandus esimest korda elus Öösaare rannikul, kus ärevil pimedusekudujad ja -vardjad juba ammu ootasid. Nüüd võtsid nad pimeduserulli äärmuseni kurnatud ja veel vaid vaevu hingava Noktiperta küüniste vahelt ja toimetasid lossi omale kohale.

Vaid üks oodanuist jäi paigale ja põlvitas kuhtunud Noktiperta kõrvale.

„Oh, kuninganna!“ ägas ta „Oh, kuninganna! Oh, kuninganna!“

„Kuninganna?“ kergitas Nebul kulme.

Põlvitaja kogus end pisut ja vastas: „Noktiperta on Öösaare kuninganna, mina olen tema toaneitsi ja peaksin hea seisma selle eest, et temaga kõik korras oleks. Tema söögi- ja joogivarude täiendamise eest olen ma alati hoolitseda suutnud, kuid praegu olen ma võimetu. Öösaarel ei ole arsti ning minu vähestest teadmistest ja oskustest ei piisa, et kuningannat aidata.“

„Udumägedel on küllaga ravitsejaid ja manatarku, kes Noktipertale eluvaimu sisse puhuda ja tiiva korda seada suudavad,“ leidis Nebul kiiresti lahenduse.

Uuesti võttis ta nahkhiire ettevaatlikult küüniste vahele, tõusis õhku ja lendas oma lossi, kus nüüdseks meelemärkusetu Noktiperta tohtritele üle andis ning seejärel taas inimkuju võtnuna rampväsinult voodisse vajus.

Kaksteist tundi magas Udumägede kuningas rasket unenägudeta und. Kui ta viimaks ärkas, kutsus ta kohe oma kammerteenri ja päris tollelt Noktiperta järele.

„Keerulise ülesande andsite meie ravitsejatele, valitseja,“ vastas kammerteener, „kajakaid ja tiire on nad küll korduvalt pidanud turgutama ja nende tiibu siduma, kuid nahkhiire olemus on hoopis teistlaadi ja jäsegi mõnevõrra erineva ehitusega. Küünarliigese suutsid nad hõlpsasti paika saada ja luu lahasesse panna, aga lennuse lappimine polnud niisama lihtne, ammugi mitte patsiendi teadvusele toomine – kolm tundi nägid nad vaeva ja olid juba meeleheitel, aga viimaks kandsid nende ponnistused vilja ning Noktiperta hakkas uuesti hingama ja toibus niipalju, et taas inimkuju suutis võtta. Praegu magab ta tugevate raviloitsude all ja peab unerüppe jääma veel tunniks. Siis tuleb ta äratada ning talle toitvat, kuid kergesti seeditavat hommikueinet pakkuda.“

See teada rõõmustas Nebulit ja ta andis kammerteenrile korralduse: „Käsi siis teenritel tunni pärast söögisaalis laud katta ja kokkadel selleks ajaks road valmis seada. Millised toidud on antud juhul sobivaimad, oskavad nemad minust paremini otsustada, oluline on see, et oleks valikut ja meie külaline võimalikult kiiresti ja tõhusalt paraneks.“

Tunni pärast suundus Udumägede kuningas söögisaali ning, veendunud, et kõik on külalise kostitamiseks valmis, kutsus ühe oma naisteenijatest ja palus tollel ka Öösaare kuninganna aupaklikult lauda paluda. Peatselt kostsidki koridorist nõrgad sammud, saali uks avanes ja lävel seisis musta kleiti ja keepi rõivastatud noor daam, vasak käsi hiirhallis lahases. Nebul, kes oli juba viisakaks tervituseks suu avanud, ei suutnud paar minutit ainsatki sõna kuuldavale tuua, vaid üksnes silmitses ainiti oma külalist. Nii kaunist naist polnud ta iial varem näinud – ronkmustad juustelained piirasid virsikukarva nahaga ovaalset nägu, kus särasid sügavad öömustad silmad. Ka Noktiperta ei lausunud sõnagi, vaid vaatas omakorda Udumägede kuningat. Eks oli toogi vaatamist väärt – ehkki Nebuli juuksed olid tinahallid ja tema lõuga ehtis vesihall habe, polnud ta veel keskealine: tema keha oli tugev ja sitke, nägu ainsagi kortsuta ning terashallides silmades sätendas kelmikas helk. Udumägede kuningale kohaselt oli ta riietunud üleni halli: kroon oli pärlhall, rüü aga helkles halli eri varjundeis – suitshalli kuue ääri kaunistas merehall palistus ning kuue ja pükste mustrid olid tikitud hõbehalli, tuvihalli ja tuhkhalli siidniidiga.

Hetkeks kohmetunud kuningas sai oma enesekindluse tagasi, astus käsivart toetuseks pakkudes Noktipertale lähemale ja sõnas: „Tere tulemast minu lossi, Öösaare kuninganna, lubage mul end lauda saata ja kostitada parimaga, mida siinkandis leidub. Rõõm on näha, et te end juba paremini tunnete. Loodetavasti leiate te pakutava hulgast midagi suupärast.“

Naeratades toetus Noktiperta ulatatud käsivarrele ja vastas: „Tänan teid, Udumägede kuningas! Rõõm ja tänu on minupoolne. Mina olen ju teile tänu võlgu päästmise ja teie tohtritele ravimise eest.“

„Mingist võlast ärge küll rääkige,“ tõrjus Nebul leebelt, „ravimine on ju arstide amet ja kohus. Pealegi, ma küsisin just enne siia tulekut neilt teie seisukorra kohta ja sain vastuseks, et surm teid enam ei ähvarda, kuid hetkeni, mil te taas lennata ja Öösaarele naasta võite, läheb vähemalt kuu. Selleni, kui jälle maad pimedusega katta saate, aga vähemalt teist sama palju. Nii et kuu aega palun ma teil külalisena minu lossis viibida, minuga ühes einestada ning, kui te juba jaksate ja see teile vastumeelt pole, ka jalutuskäikudel mind oma seltskonnaga austada.“

Naeratus Noktiperta kauneil huulil kustus: „Siis vähemalt kaks kuud ei saa ma oma kohust täita! Mis küll maaemand ja ilmaisand selle peale ütlevad! Nii nagu teie ei saa udude laotamist usaldada ühelegi oma alamaist, ei ole ükski minu alamaist pädev maad ööga katma! Nad loovad küll mustreid ja koovad kangaid, millest üks on kaunim kui teine, kuid ainult mina suudan valida nende hulgast teie laotatud uduga sobiliku.“

Nebul aga naeratas edasi: „Ärge muretsege, kindlasti on maaemand ja ilmaisand teie seisukorraga kursis ja paar päeva pole minagi veel suuteline udusid laotama. Homme lähen Ilmapiirile Terrestra ja Tempestase residentsi ja uurin, mida nad edasise suhtes mõtlevad. Praegu aga istume lauda ja laske endal hea maitsta.“

Järgmisel hommikul pärast kerget einet lahkuski Nebul oma lossist ja lendas hiidalbatrossina Terrestra ja Tempestase residentsi, et neilt audientsi paluda ja juhiseid küsida. Lõunasöögiks oli ta tagasi ja jagas kuuldut Noktipertaga.

„Kuni te paranete, jätan mina ilmaisanda soovil oma udud laotamata, saadan vaid mõned neist Tuulemaale pilvede loomiseks. Inimesed saavad siis katkematu päeva, et laastatud maa jälle üles harida ja viljakandvaks muuta,“ kõneles Udumägede kuningas. „Võitlusega kaasnenud metsik maru on palju kahju teinud ning põldude ja niitude endise seisukorra taastamine on raske ja keeruline töö. Inimesed vajavad selleks aega ja ilusat ilma. Küsisin muidugi ka sõja tulemuste kohta. Kui meie Ilmamere voogudest väljusime, olid Inferna väed hoogsal pealetungil ja surusid meie omi üha sügavamale pimedusse ning nende vastupanu muutus järjest nõrgemaks. Seda hetkeni, kuni meie pimeduse kokkurullimisega lahingupaigast üle jõudsime. Pimeduse katte alt vabanenud taevas hakkasid särama päikesekiired, mis vastase võitlejad pimestasid, nii et nad enam õieti ei näinud, kuhu lüüa või kes oma, kes vaenlane on. Meie omad said sellest innustust ja uut rammu ning suutsid vastase viimset jõudu kokku võttes tagasi suruda. See oli karm sõda mõlema poole jaoks – langenuid oli kümneid tuhandeid nii Inferna kui ka meie armees, meie kaotused olid suuremadki, kuid me siiski võitsime.“

Nebul naaldus tooli seljatoele ja rüüpas suure sõõmu mõdu. „Jah, me võitsime, kuid nagu ma juba ütlesin – kogu maa on laastatud ja selle uuesti elule äratamine vajab palju aega ja jõudu. Meie kahe ülesanne on esmalt teie tervis taastada ja seejärel inimestele appi asuda.“

Nii jäigi Öösaare kuninganna kuuks ajaks Udumägede kuninga lossi, kahe nädala pärast võis lahase eemaldada, kolme pärast oli tema enesetunne juba niipalju parem, et ta lühikesteks hetkedeks nahkhiire kuju võis võtta ja pisut lennuharjutusi teha. Rõõmuga jälgis Nebul Noktiperta paranemist, rõõmuga nautisid albatrosskuningas ja nahkhiirkuninganna teineteise seltsi Udumägedel – alguses lühikestel jalutuskäikudel, hiljem pikematel kõnnituuridel, viimasel nädalal juba põgusatel lendudel. Siis saabus hommik, mil nahkhiirkuninganna suutis lennata ilma ainsagi valupisteta.

„Ma pean nüüd minema,“ rääkis ta väravakaarel istudes, „pimedusekudujad on kauaks omapäi jäänud. Ma pean seisu üle vaatama, lõimelõngade ja koeniitide tarned uuesti elustama, et siis, kui ma nii palju taastunud olen, et üle kogu maa lennata suudan, saaksime me mõlemad oma tööd jätkata. Inimesed on saanud kuu aega vältava päeva, selle jooksul kõvasti rabanud ning hakkavad ilmselt juba väsima ja puhkust pakkuvat ööd igatsema.“

„Jah, sul on õigus,“ kostis albatrosskuningas ohates.

„Miks sa ohkad, udude isand?“ päris Öösaare kuninganna.

„Liialt nautisin ma meie ühiseid tunde, liialt kiindusin sinusse ja mulle ei meeldi mõte, et me edaspidi enam koos pole,“ kõlas vastus.

„Ei meeldi see mõte minulegi,“ tähendas Noktiperta, „aga nii on need asjad ju seatud.“

„Olid seatud enne suurt sõda, aga see muutis palju. Lendan homme uuesti ilmaisanda jutule ja arutan asja,“ arvas Nebul.

„Pärituul sulle tiibadesse, tule siis pärast Öösaarelt läbi ja räägi tulemustest mullegi. Ootan sind!“ Noktiperta sirutas oma nahksed tiivad laiali ja suundus Öösaarele. Nebul jäi talle järele vaatama, kuni temast paistis veel vaid tilluke tume täpike. Kui seegi viimaks kadus, löntsis ta pisut nukra, kuid samas lootusrikkana oma lossi.

Järgmisel hommikul ei mallanud Nebul õieti pruukostigi võtta – vaid paar palakest põske pistnud, lendas ta juba Ilmapiiri poole. Ilmaisand istus palee aias ja imetles mesilinnukeste toimetusi.

Nebulit nähes muigas ta: „Aimasin, et tuled, Udumägede kuningas, aga et sul sellega nii suur valu on, ei osanud ma siiski oodata. Tean, mida minult soovid – et ma ilmaasjad selliselt ümber korraldaksin, et te Noktipertaga koos aega veeta saaksite. Ei imesta ma selle üle – välimuselt on ta oma emasse, kuid loomuselt tädi Terrestra tõugu, seetõttu ei salga ma ka seda, et teie vastastikune kiindumus mulle vägagi meelt mööda on. Mis siis ikka! Paljud inimesedki on rahul pikkade valgete tundidega soojal aastaajal ning ma mäletan hästi ka nende porisemist ja pikema puhkuse soovi läinud talvedel. Nüüdsest korraldame siis sedasi: igal aastal valitseb suvel päev, aga et valgus ja pimedus peavad kokkuvõttes tasakaalus olema, siis hakkab öö tasapisi tagasi tulema – päev hiljukesi lühenema ja öö pikenema, kuni jõuab kätte aeg, mil öö troonile astub, et siis taas taanduda ja päevale valitsusohjad üle anda. Nii saate teiegi rohkem koos olla. Kuid ma tahan teilt vastuteenet. Sel korral õnnestus meil küll Inferna tagasi lüüa, kuid tema kaotused pole kaugeltki nii suured, et teda lõplikult loobuma sundida. Juba kavandab ta uut vallutusplaani ja peagi hakkab selle elluviimise nimel ka tegutsema. Sina saad tänu oma ududele ja Noktiperta oma pimedusele nii mõnedki praegu tema pooldajate hulka kuuluvad videviku- ja ööloomad meie poolele värvata, nemad hakkavad siis meile tema plaanidest teada andma, et me need juba eos nurjata saaksime.“

Nebul oli Tempestase kavaga päri ning sellest ajast saadik ei olegi öö ja päev enam ühepikkused. Inferna aga kogub üha uuesti vägesid – järjest vihasemalt, järjest enam raevudes, püüdes küll tuulispasku ja vesipükse, küll maavärinaid ja vulkaanipurskeid esile kutsudes armeed ikka ja jälle võimupööret läbi viima saata. Seni on ilmaisanda liitlastel õnnestunud tema katsed tagasi tõrjuda. Seni ...

Jutt: Inimlikkus (Katariina Kilk)

Mu käed on verised. Põlvitan värisedes keset hämarat tillukest spartaliku tuba. Paksu kardina vahelt sisse piiluv päikesekiir riivab nuga mu ees. Noa pikk tera on tuhmiks tõmbunud. Mu selg on endiselt märg, kuid mu käed ei talu rohkem verd. Hoian nuukseid tagasi ja kannatan vaikides. Ma ei soovi teisi äratada. On varahommik ning need seinad on liiga õhukesed valu varjamiseks.

Surun käed risti üle rinna, küüned tungivad õlgadesse. Mu käsivarred saavad veriseks. Igal pool on liiga palju verd. Ja valgeid sulgi. Mõned udusuled hõljuvad endiselt. Valguse kätte sattudes kumavad need õrnad läbi. Tugevamad suled, katte- ja lennusuled, on minu ümber maas. Paljud on kaotanud oma algse puhtuse, kleepudes tumedalt vastu põrandalaudu.

Abaluudes pulseeriv valu tikub kuklasse ja sealt silmade taha. Pean end tagasi hoidma, et ma taas noa järele ei haaraks ja seda endale rindu ei virutaks.

Üldise vaikuse lõhuvad koridoris kostuvad sammud. Need on rahulikud, peaaegu mõtlikud sammud. Tulija peatub mu ukse taga. Proovin olla hiirvaikselt, kuid ma ei saa teda petta. Pole kunagi saanud. Link kääksatab ja uks avaneb. Mõni hetk seisab ta lihtsalt lävel. Ta on esimene, kes näeb mu selga. Mõni teine ahmiks õhku avanevale vaatepildile või hakkaks paanitsema. Tema ei tee kumbagi neist. Temalt ei saa ma kaastunnet.

„Mida sa teinud oled?”

Madal hääl on põlastav, täis jälestust minu teo üle. Kuid ta pole üllatunud. Ta teadis ilmselt juba enne ukse avamist, et leiab mind sedasi. Poolalasti, verise selja ja amputeeritud tiibadega. Siis astub ta tuppa, ukse enda järel kinni tõmmates. Avan vastamiseks suu, kuid välja pääseb vaid kõõksatus. Ma ei suuda talle vastata. Valu on tunginud kõrri ning vaigistanud keele.

„Kas tõesti on tegu seda väärt?” Ta ei alanda oma häält vaatamata varajastele tundidele. Meie vestlust kuulevad kõik, kes viibivad lähimates ruumides. „Sa loobusid kõigest vaid selleks, et inimeseks saada? Ma teadsin, et sa oled inimestest vaimustuses, aga et sa oled ka nii rumal...”

On lausa tunda, kuidas ta vangutab pettunult pead. Ma pole kunagi tema ootustele vastanud.

Hingan katkendlikult välja, lõpuks suutes suruda läbi hammaste: „Inimesed on lummavad.”

Ta turtsatab. „Nad on tõesti üks huvitav liik, kuid sellepärast midagi sellist teha? Mis neis ometi nii lummavat on?”

„Nad on võimelised armastama.”

„Armastama?” kordab ta. „Sa peaksid teadma, ise olles neid nii kaua, haiglaselt kaua, uurinud, et nende armastus on nõrk. Sa oled ometi näinud, kuidas nende armastus käib. Vaid mõni kuu ja nad vihkavad taas üksteist ja jäävad võõrasteks. Või leiavad kellegi teise, olles ise lubanud üksteisele igavest truudust.”

Ta kõnnib üle toa, seisatades minu vasakul küljel. Tõstan vaevaliselt pead. Tema tumedad silmad on külmad. Ta valged tiivad on seljale kokku volditud. Ta pilk liigub noale. Tera on kustunud, selle jõud on kadunud. Meile on alati räägitud, et me ei laseks hõbenoal meie verd puudutada. Nad ilmselt ei oodanud, et keegi kasutaks nuga oma tiibade lõikamiseks.

„Sa ikka tead, et sa ei saa enam kunagi tagasi tulla?” küsib ta mind uuesti vaadates. Tema ilme on tülpinud. „Sa jääd igaveseks maapeale ja sured kui... inimene.”

Ta teeb pausi ja raputab aeglaselt pead. „Kuid võib-olla ongi nii parem. Sa oled alati olnud liiga teistsugune. Ütleks, et isegi inimlik.”

Järgmine valusööst paneb mind maha vaatama. Proovin sügavamalt hingata. Ma soovin, et ta lahkuks. Veidi aega valitseb toas vaikus, kuni ta selle uuesti katkestab.

„Kas keegi ütles sulle, et sa ei pääse iial sellest valust?”

Mu pea nõksatab üles tagasi. Üritan meeleheitlikult leida valet tema näost. Tema ilme on huvitu. Tal pole põhjust mulle valetada.

„Su haavad võivad küll armistuta, kuid tiibade eemaldamisest jääv rahutus ei lõppe kunagi,” ütleb ta. „Sa jääd igavesti poolikuks, kuulumata täpsemalt kuhugi.”

Ta vaatab akna poole. Päike on tõusnud kõrgemale, rohkem kiiri on tunginud tuppa. Tolmukübemed liuglevad õhus. Varsti algab hommikupalvus. Mina sinna enam ei lähe. Isegi kui oleksin füüsiliselt võimeline, olen teiste poolt kõrvale tõugatud. Temagi poleks minuga vestlema tulnud, kui ta poleks meie järelevaataja.

„Lõunaks ole kadunud,” teatab ta lõpetuseks ning lahkub siis mu kõrvalt. Enne väljumist lisab ta: „Ja korista see segadus ära.”

Nii nagu need ilmusid, kaovad ka sammud koridori kaugusesse. Olen taas üksi jäetud. Kuid varsti tõusevad teised. Pean enne kaduma. Toetan käed maha ja üritan end püsti ajada. Koheselt lööb pilk silme eest mustaks ning valusööst seljast läbi. Oigega vajun tagasi põlvedele. Kogun ennast mõne minuti ning proovin siis uuesti.

Läbi suure pingutuse saan jalule. Süda on paha ja pea käib ringi. Koperdan paari sammuga aknale lähemale, ise öökides. Seinalt leian tuge. Koht, kus ma veidi aega tagasi olin, meenutab mõrvapaika. Keeran põrandalt pilgu ja vaatan toas ringi. Nurgast alla rippuv voodi, lihtne riidekapp, malmist pesukauss toolil. Siit pole midagi kaasa võtta.

Vean end üle põranda kausi juurde. Kõigepealt loputan käed. Selge vesi värvub kiirelt roosakaks. Nühin puhtaks käsivarred ja rinnaesise, hoidudes võimalikult kaua seljast. Lõpuks pean seda siiski tegema. Esimene puudutus toob juba kaasa põrguvalu, kuid surun hambad kokku ja jätkan puhastamist. Paaril korral olen kindel, et minestan.

Valmis saanud, võtan kausi kõrval sidemerulli. Tõmban nii hästi, kui saan, paar tiiru ümber rindkere. Iga liigutusega löövad haavad tuld, kuid ma ei saa peatuda. Tiibade lõikamisega olen kaotanud kõik kunagised privileegid. Ka kiire paranemise ning immuunsuse põletike ja haiguste vastu.

Õrn koputus uksele ehmatab mind. Tardun paigale, tillukeseks tõmbunud sidemerull käes. See pole kindlasti tema, kes tagasi tuli. Mõneks sekundiks on taas vaikne. Võiks arvata, et kujutasin koputust ette, ent ma ei usu, et olen juba täielikult mõistuse kaotanud.

„Kas ma võin sisse tulla?” kostub väljast siis vaikne hääl.

Kõhklen hetke, kuid vastan jaatavalt. Link vajub alla, uks avatakse ettevaatlikult. Ta lipsab tuppa. Ta suured silmad muutuvad veel suuremaks, nähes, mis toas juhtunud on. Seejärel liigub ta pilk minule. Ehmunult surub ta käe suule. Lõpetan sidemega, pistes selle otsa peitu. Pärast pesemist on esmane hullem valu möödas, ent raske on nimetada seisundit talutavaks.

„Ma ei arvanud, et olukord on nii hull.”

Ta on näost kahvatu. Ma tean tema järgmist küsimust. „Miks sa seda tegid?”

„Miks sa siin oled?” küsin vastu.

Tema kuldsed silmad on puhtad. Neis peitub seletamatu naiivsus, mida olen täheldanud vahel ka inimeste puhul. Ta hoiab pilku mu näol, hoidumaks vaatamast uuesti sidet või põrandat.

„Ma kuulsin teie vestlust,” ütleb ta, „ja ma... tahtsin appi tulla.”

Tema kõhklev olek ärritab mind. Ajapikku õpin neid inimese kombel põlgama, kuid pean end kuni lahkumiseni tagasi hoidma.

„Sa peaksid palvusele minema.” Öeldu kõlab plaanitust teravamalt. Enne poleks ma temaga nii rääkinud. Meie suhe oli kõige lähem sellele, mida inimesed oleksid nimetanud headeks tuttavateks. Üldiselt ei vaadatud ka sellele teiste poolt eriti hästi.

„Ma lähengi sinna, aga...” Ta ei lõpeta lauset.

Suutmata tema silmi rohkem taluda, keeran selja ning astun riidekapi juurde. Ahhetuse järgi eeldan, et side ei ole verd kinni pidanud. Avan ukse. Kapis ripuvad kaks valget ja üks must särk. Valin tumedama. Särgi selga tõmbamine on piinarikas protsess, kuid ma ei näita seda välja.

„Mida sa nüüd teed?” küsib ta.

Sulgen ukse ja jään silmitsema lihvimata puitu. Tajun valu tukslemist. Ma ei ole talle vastust võlgu. Ma ei pea enam tema või kellegi teisega rääkima. Peaaegu inimesena pole mul enam kohustusi. Kuid ma ei saa tema ees vaikida.

„Lähen inimeste sekka ja edasi… ma ei tea,” vastan ausalt. Pööran end ringi.

Ta seisab endiselt oma kohal. Ta huuled on õrnal paokil. Valmis midagi ütlema, aga jääb siiski vaiki. Meil pole enam millestki rääkida. Oma teoga olen meie vahele ületamatu kuristiku tekitanud.

„Kas sa koristaksid minu eest ära?” Isegi selle küsimine tekitab minus vastikust. See pole tema vastutus.

„Muidugi,” vastab ta, nagu ma ootasingi.

Taas vaikus. Ma peaksin veel midagi ütlema või andma talle vähemalt selgituse tiibade lõikamise kohta. Kuid ma ei saa seda teha. Tema ei mõistaks kunagi põhjust.

„Tal oli õigus,” ütlen hoopis. Ta teab, et räägin meie järelevaatajast. „Inimesed on nõrgad. Kuid mitte armastuse pärast. Armastusest tulenev hoolimine teeb nad nõrgaks.”

Ta noogutab truult, kuid on aru saada, et ta ei mõista minu öeldud. Isegi see selgitus jääb talle liiga kaugeks. Mul pole mõtet vestlust jätkata. Rohkem midagi ütlemata jätan ta tuppa oma vere, sulgede ja noaga. Koridori astudes löövad kellad kuminal esimest märguannet. Varsti on hommikupalvus.

Jutt: Südamesilmad (Maarja Kruusmets)

“Mis mõttes sa jätad mind maha?” Christina hääl oli kerkinud tema jaoks enneolematutesse kõrgustesse. “Mulle tundus, et meil läheb kõik hästi. Ise sa alles täna hommikul ütlesid mulle, et armastad mind!”

Carl tundis end silmnähtavalt ebamugavalt. “No ma armastangi, aga viimasel ajal käib mulle sinu juures peaaegu kõik närvidele, ma ei jaksa enam jätkata.”

“Ei tea, mis asjad minu juures siis nii valesti on?” Naine puuris meest pilguga, mis oleks võinud viie sekundi jooksul tolle jalge ette, otse läbi seitsmekordse hoone, tekitada kiirtee Austraaliasse. Tema peagi endine elukaaslane tõmbus seepeale veelgi enam kössi.

“Noh, sa jätad alati enda järel kõik tuled põlema, su pidev viisist mööda ümisemine ajab mind hulluks ning sa ei pööra mulle piisavalt tähelepanu, vahid ainult oma telefoni.”

“Ja miks sa alles nüüd nende asjadega lagedale tuled? Mulle ütlesid ikka, et oled minuga õnnelik. Valetasid siis või? Oleksid võinud ju varem midagi öelda, kas mulle sinu jaoks tulede ära kustutamine siis raske oleks olnud?” Christina soovis, et ta suudaks lahkuminekuga väärikamalt toime tulla, kuid hetkeemotsioonid pühkisid tema tavapärasest rahust üle.

“Ma ei tahtnud, et sa mu peale ärrituksid,” pomises Carl süüdlaslikult.

“Ja sa arvad, et see oli parem lahendus - kõik endasse hoida ja siis lõpuks lihtsalt alla anda? Või et ma praegu polegi ärritunud?” Mehe saamatu õlakehitus viskas vaid hagu tulle. Naine surus oma lõualuud kokku ja jõllitas meest. “Sul on keegi teine, jah?” paiskas ta lõpuks.

Carli pilk viskus kiiresti üles. “Ei ole, ausõna!” Ta tundus olevat täiesti siiras, kuid Christina oli nende vestluse käigus hakanud mõistma, et asjad nende vahel polnud olnud just sellised, nagu talle tundunud olid, nii et võimalik, et ta eksis ka selles hinnangus.

Ta ohkas. “Vahet pole enam nagunii. Ma lähen jalutama, korja oma asjad kokku ja kao mu silmist, enne kui ma tagasi jõuan.” Ta keeras kannal ringi, haaras nagist oma mantli ning riiulilt käekoti ning tõmbas ukse enda järel pauguga kinni.

Jahe õhk paitas Christina tulitavaid põski, tuues ebamugavale hõõgusele siiski vaid kerget leevendust. Ta rapsas käega eemale paar tumedat juuksesalku, mida tuul kippus talle näkku puhuma. Tema pehmetes tennistes jalad kandsid teda kiiresti tülikoldest eemale. Mitmendat korda oma elu jooksul leidis ta end ülimalt frustreerituna inimeste võimest rääkida üht ja mõelda hoopis teist. Miks ei võinud keegi ometigi normaalselt väljendada seda, mida nad mõtlesid või tundsid? Miks peab inimsuhetes pidevalt käima mingi mõistatamismäng? Kuidas ometi suudaks ta näha ja mõista, mis inimeste peas toimub, kui nad seda talle ise ei räägi?

Mantlihõlmu jaheda sügistuule eest koomale tõmmates astus Christina ülekäigurajale. Vaid sekundi murdosa võrra hiljem kuulis ta pidurikriginat ning märkas silmanurgast taksot, milles polnud juhti. Põrgusse need isesõitvad autod, jõudis ta veel mõelda enne, kui masina põrkeraud tema põlveõndlaid tabas ning ta laia kaarega sõiduteele lennutas.

“Kahjuks teie nägemine paremast silmast iseenesest enam ei taastu,” sõnas doktor Merimaa kaastundlikult Christinat silmitsedes. Naine oli tema juures tagasi peale kuu aega kestnud ootusaega. Peaaegu kõik avariist põhjustatud vigastused oli tema keha juba ise kõrvaldanud. Peatrauma tagajärjel kahjustunud nägemisnärvi suhtes oli tema lootus aga kadunud juba ammu enne seda, kui see sõbralik vanemapoolne naisarst tema vastas need sõnad kuuldavale tõi.

Ta noogutas alistunult. “Seda ma arvasingi,” lausus ta, kuid esitas siiski siin kabinetis ilmselt paljukuuldud küsimuse: “Kas tõesti siis mingit võimalust raviks ei ole?”

Doktor Merimaa oli pika hetke vait, enne kui vastas. “Võib-olla on. See tehnika on küll veel väga uus, võetud kasutusele alles aastal 2034 Rootsis ja paar aastat ei ole arstiteaduses just eriti pikk aeg. Mujal maailmas on see mitmeid patsiente suurepäraselt aidanud, kuid siinsetel arstidel sellega kogemused veel puuduvad. Ja haigekassa seda ei kompenseeri, kõik kulud tuleks tasuda teil endal.” Christinale vahepeal sõna andmata vajutas doktor toa keskel seisval sambakesel nuppu ja selle kohal lõi helendama anatoomiliselt korrektne, kuid kümnekordselt suurendatud hologrammkujutis silmast ja närvist. Ta osutas punasele lõigukesele joonisel. “See on teie silmanärvi kahjustatud lõik. Närvirakud on hävinenud, seega võimetud edastama silmadest saadud informatsiooni ajju. Kõnealune protseduur seisneb imeväikese implantaadi sisestamises ajju ning selle ühendamises nägemisnärviga, misjärel hakkab implantaat ise edasi andma signaali aju nägemiskeskusele.”

Christina kortsutas kulmu. “See kõik tundub päris keeruline. Tegemist on ju sisuliselt ajuoperatsiooniga, kas see ohtlik ei ole?”

Doktor rehmas käega. “Eks kõigil operatsioonidel on omad riskid. Ja iseenesest ei ole implantaadi ajju paigaldamine enam nii uus tehnoloogia. Mõttejõule reageerivat implantaati on juba pea viisteist aastat kasutatud kunstjäsemetega inimeste abistamisel - tänu sellele liiguvad nende asendatud jalad või käed vastavalt nende tahtele nii nagu pärisjäsemed. Samuti ei ole eelnevalt selle protseduuri läbinutel esinenud mingeid kaebusi, kõik töötab siiani plaanipäraselt. Seetõttu ma sellist lahendust soovitada julgengi. Ma olen veendunud, et spetsialisti käe all pole teil vaja hirmu tunda.” Ta puuris pilguga oma patsienti. “Või muretsete hoopis kulude pärast?”

“Ei-ei, küll ma ka raha kokku saan, kui vaja,” vastas Christina, sisimas ikka veel kõhkleval seisukohal. Peale pikka mõttepausi tõstis ta lõpuks pilgu ja vaatas oma ainsa nägeva silmaga arstile otsa. “Jah, ma olen nõus,” ütles ta, “Ei usu, et midagi hullemaks saaks minna.”

Pea kaks kuud hiljem ärkas Christina ühes Helsingi haiglas. Sellisel tasemel ajukirurgi, nagu tema operatsioon eeldas, Eestis veel ei leidunud, nii tuli ravile sõita üle lahe. Naine paotas südame põksudes oma silmi kõigepealt vaid kriipsujagu ning seejärel läksid need iseenesest juba suureks - ka tema parem silm nägi! Ta vaatas naudinguga heledates toonides palatit enda ümber, heitis pilgu aknast välja sügisestes värvides puuderivile haigla sissesõidutee ääres ning heledatele pilvetupsudele, mis sõudsid sügavsinises taevas. Ta ei suutnud pisaraid tagasi hoida. Käega põski pühkinud, tõstis ta selle oimukohale ja kompis väikest juustest paljaks aetud ala. Operatsioonikoht oli vaid paari sentimeetri laiune. Peagi katavad seda uued juuksed ning kogu asi on unustatud. Ukse avanemise hääl pani teda pead tõstma.

“Tere hommikust, Christina!” Doktor Merimaa, kes temaga protseduuriga isiklikult tutvumiseks Soome kaasa sõitnud oli, säras üle kogu näo. “Sinu operatsioon õnnestus imehästi. Kuidas sa end tunned? Kuidas silm on?” Arst oli jõudnud tema voodi kõrvale.

Christina naeratas. “Ma tunnen end suurepäraselt ja ma tõesti näen! Olin juba unustanud, kui imeline on maailm, kui seda kahe silmaga vaadata saab!”

“Võrratu! Nüüd, kui sinu protseduur on hästi läinud, lubab see kindlasti ka järgmiste Eesti patsientide puhul seda kasutada.”

Arsti kõneledes jälgis Christina teda pingsalt. Äkki muutus pilt tema silme ees pisut värelevaks ning doktor Merimaa näol vilksatas justkui mingi vari. Christina pilgutas häiritult silmi. Arst märkas tema ebamugavust.

“Kas kõik on korras?” küsis ta, häälde siginemas väike mure.

Christina kõhkles. “Ma isegi ei tea, korraks lõi nagu pildi virvendama.” Ta vaatas toas ringi ning lasi pilgul üle erinevate esemete käia. “Samas tundub nüüd nagu kõik okei olevat.” Kuid silmi jälle teisele naisele pöörates, tuli võbelus tagasi. “Aga kui ma nüüd teid vaatan, häirib mind miski jälle. Ja just selles paremas silmas. Äkki on valgus selle nurga alt kuidagi kehv?”

Doktor Merimaa ilme tõsines. “Silma endaga teil kindlasti mingit muutust olla ei saa, seda me ju füüsiliselt ei puutunud. Tõenäoliselt on tegemist tõsiasjaga, et aju veel kohandub implantaadiga. Saadan teid igaks juhuks kontrolli, kus vaadatakse, kuidas impulsid läbi selle liiguvad. Ma ei usu, et millegi pärast praegu muretsema peaks.”

Järgmisel hommikul sõitis Christina tagasi Tallinna. Kõik testid olid näidanud, et implantaat töötab suurepäraselt, on ajus kenasti omal kohal ning ei tohiks mingeid muresid tekitada. Spetsialistid soovitasid ajule nädala või paar harjumisaega anda ning kui siis nägemishäire jätkub, tagasi arsti poole pöörduda.

Laeval ringi kõndides hämmastas naist kõige enam see, et esemete vaatlemine ei kutsunud kordagi esile mingeid ebakorrapärasusi tema nägemises, samuti ei olnud probleemi inimestega, kes parasjagu vait olid. Küll aga märkas ta virvendamist inimeste näol, kellega ta ise vestles või kes ajasid juttu kellegi teisega. Ta ei saanud sugugi sotti, millest see võis tulla.

Lõunastama läks naine laevakohvikusse, leides koha ruumi nurgas akna all, võõraste pilkude eest üpriski varjatud ühe lopsaka potitaimega. Ta tundis vajadust hetke hinge tõmmata ning järele mõelda. Ja kindlasti oli tal lõuna lõpetuseks vaja saada kohvi ja kooki. Lihtsalt oli selline päev. Valitud koht andis Christinale võimaluse silmatorkamatult teisi einestajaid jälgida. Nii tuli talle mõte võrrelda kahe silma nägemisvõimet eraldi, lootuses, et see aitab tal paremini mõista, mis värelevat pilti põhjustab. Temast paari meetri kaugusel istus umbes kahekümnendates paarike. Christina sulges parema silma ning fokuseeris oma pilgu neile. Noormees kandis tumedaid teksasid ning lihtsat sinist T-särki, tema kaaslane aga oli oma välimusega tunduvalt enam vaeva näinud: tüdruku blondid, otstest punakaks toonitud juuksed olid kinnitatud kõrgesse hobusesabasse, lühike valge kehasse töödeldud kleit rõhutas tema kumerusi ning põlvedeni ulatuvate säärtega saabaste tikk-kontsad lisasid jalgadele pikkust. Christina märkas rahulolevalt, et tema vasak silm tundus olevat täiesti korras, ei mingit virvendust ega võbelust. Nüüd pani ta selle silma kinni ning piilus tüdrukut läbi parema. Temani kandus neiu hääl.

“Ma ütlen sulle, et me oleme ainult sõbrad! Mis asja sa pabistad nii palju? Kas sa tõesti arvad, et keegi saaks meie vahele tulla?” Noore naise toon oli rahulik ja julgustav, kuid tema täiuslikult viimistletud parem kulm tõusis pilkavalt ning punaseks toonitud suu kiskus põlglikult muigele. Tema kaaslane ei paistnud tema tooni ning näoilme vastukäivust tähele panevat. “Sa ju tead, et ma armastan sind, ma ei vahetaks sind kellegi teise vastu, isegi kui tal oleks näiteks palju raha, mida minu peale kulutada.” Tüdruk võttis oma kaaslase käe ning surus seda soojalt, tema nina aga tõmbus halvakspanevalt krimpsu.

Mis värk ometi sellega on? mõtles Christina. Miks ta selliseid nägusid teeb, kui ise samal ajal lembesõnu räägib?

Alles siis märkas ta, et näeb oma parema silmaga täiuslikult - ei mingit kahelinägemist ega virvendust. Ta ohkas kergendatult. Mõnuga lasi ta järgmisel koogitükil suus sulada ning silmitses vahelduseks aknast paistvaid vahutipulisi laineid. Siis pööras ta pilgu jälle paarikesele ja ta kõht tõmbus krampi - virvendus oli tagasi. Ta kontrollis jälle kumbagi silma eraldi - mõlemad nägid üksi töötades hästi ning selgelt, koos aga häirivalt.

Kui ta niimoodi vaheldumisi kiiresti silmi pilgutas, jätkuvalt sama neiukest piiludes, jõudis ta äkki arusaamisele, et kumbki tema silm näeb erinevat pilti - vasaku silmaga vaadates oli tüdruku näoilme rahulik, sõbralik ja armastav, parema silmaga aga nägi ta tema ilmes peegelduvat vaoshoitud viha, põlgust ja üleolevust. Mida värki?

Christina oli päris segaduses. Ta tõusis, et tellida leti äärest endale veel üks latte. Huvi pärast läks ja valis ta endale nüüd teise koha nii, et noormehe nägu talle paremini kätte paistis.

“Olgu-olgu, ma usun, et teie vahel pole midagi,” sai mees lõpuks neiu jutule sõna sekka. “Ainult et ma ei mõista, miks mu sõber oleks pidanud mulle valetama selle kohta, et ta teid suudlemas nägi.” Huvitavalt kombel püsis poisi nägu Christina pilgu all selge ja teravapiiriline, ei mingit virvendust. Ükskõik kumma silmaga ta proovis teda vaadata, nägid silmad võrdselt hästi ning täpselt sedasama pilti. “Ma lihtsalt tahan, et me oleksime teineteisega ausad. Kui sul tõesti on kellegi teise vastu tunded tekkinud, siis sa võid mulle seda ju lihtsalt öelda, eks?” Christina pööras pilgu tüdrukule - ja jälle eristas ta tema ilmes kahte eri varianti.

“No mina ka ei tea,” kostis neiu vastuseks, suured silmad kutsikalikku pühendumust väljendamas, samas aga salakavalalt kissi tõmbudes. “Võib-olla on ta lihtsalt armukade? Minu meelest on ta mind alati pisut ihara pilguga vaadanud. Ja kas saakski seda talle pahaks panna?” Ta naeratas võrgutavalt ning viskas oma blondid juuksed kerge liigutusega üle õla. Nüüd virvendus Christina silme eest kadus ja pilt oli selge.

Noormees naeratas kergelt ja vastas: “Ega vist saaks küll.”

Nad tõusid lauast ning Christina jäi oma uute avastuste üle pead murdma.

Järgnev kuu igapäevast elu kinnitas Christina esimeste päevade kogemusi – tema nägemishäire ilmnes vaid inimestega suhtlemisel, kuid ka seda mitte alati. Autojuhtimine, arvutiga töötamine ja elutute objektide jälgimine ei tekitanud talle mingeid probleeme. Siiski otsustas ta doktor Merimaale asja ära rääkida.

“Hmm, äärmiselt huvitav,” ütles arst, kui oli Christina loo kordagi vahele segamata ära kuulanud. “Kas nimetatud olukord tekitab teile kuidagi muul moel ka vaeva - peavalusid või -ringlust näiteks?” Christina raputas pead ja doktor jätkas: “Ma ei ole küll kunagi millestki taolisest kuulnud. Mulle hakkab tunduma, et siin ei ole küsimus otseselt implantaadi rikkes, vaid selles, kuidas teie aju läbi parema silmanärvi saadud infot tõlgendama on hakanud. Te ju kindlasti teate, et selles osas, mida me maailmast näeme ja tajume, teevad aju ja silmad koostööd, näiteks pöörab aju silmadest saadud tagurpidi pildi meie jaoks õigetpidi. Tänu sellele töötavad ka optilised illusioonid, et teatud pildiline info võib meie aju segadusse ajada. Kas teile ei tundu, et olete ehk oma parema silmaga hakanud tajuma paremini teistelt inimestelt tulevat mittenähtavat informatsiooni ehk tundeid, mida nad püüavad peita? Mulle paistab, et teie parem silm aitab teil nüüd edukamalt kasutada oma “südamesilmi”, kui nii võib öelda.” Ta muheles kergelt oma võrdluse peale.

Arsti sõnadele järgnenud pika pausi ajal töötles Christina palavikuliselt oma kogemusi. “Teil on vist õigus,” vastas ta lõpuks. “Nüüd hakkan ma kõigest aru saama - miks laste näod mulle reeglina selged on ja miks tunnetest rääkides inimesed sageli mu nägemist häirivad - see tõesti on loogiline!”

“Aga nüüd jääb üks küsimus,” sõnas doktor Merimaa mõtlikult. “Kas see olukord segab teid niivõrd, et me peaksime implantaadi eemaldamisele mõtlema ja te peaksite leppima ideega jäädavaks nägemise kaotuseks paremast silmast, või suudate oma ülejäänud elu jooksul selle kõrvalekaldega toime tulla?”

Christina noogutas. “Ma olen sellele juba mõelnud ning vastus on jah, ma suudan sellega toime tulla. Kindlasti ei taha ma implantaadist loobuda. Olen hakanud sellega juba harjuma ning see ei sega mind enam nii väga.”

“Olgu siis nii!” noogutas arst rahulolevalt. “Igal juhul ootan teid siia kolme kuu pärast tagasi, et saaksime üle vaadata, kuidas teil läinud on.”

Mida aeg edasi, seda rohkem märkas Christina, kuidas tema võime näha inimeste peidetud emotsioone mõjutas tema suhtumist maailma ja inimestesse tema ümber. Ta kaotas rohkem sõpru kui võitis. Väsima oli naine hakanud ka oma tööst. Kriminaaladvokaadina oli ta alati tahtnud uskuda oma klientide süütusesse, kuid nüüd mõistis ta iga päevaga üha enam, et ühtki päris süütut inimest tema kaitse all kohturuumi ei sattunudki. Tema peas peeti kohtuprotsess ära ammu enne kohtusaali jõudmist ning alati oli otsuseks rohkem või vähem “süüdi”.

Pärast poolt aastat kestnud sisemist rahutust, mis lõpuks tormiks kasvas, pani Christina lahkumisavalduse oma ülemuste lauale, tuues põhjenduseks ülemäärase tööstressi ning selle tagajärjena vaimse tervise halvenemise. Samas polnud tal selleks hetkeks veel vähimatki aimu, mida oma ülejäänud eluga peale hakata.

Samal õhtul helises tema telefon. Tundmatu number. Ta kergitas kulmu ja valis vastamiseks häälkõne tavapärase holokõne asemel.

“Tere, Christina kuuleb!”

“Tere, mina olen Märten Sillaots Kaitsepolitseist. Kas teil on hetk aega rääkida?”

Naise süda hakkas peksma ning ta lasi silme eest läbi kõik oma endised kliendid. Ta ei leidnud selle lühikese inspektsiooni käigus ühtki põhjust, miks KAPO tema vastu huvi tundma peaks. Ta oli muidu väga palju politseiga koostööd teinud, kuid kaitsepolitseiga puutus kokku esimest korda. “Jah, on ikka,” vastas ta, püüdes oma ärevusest hoolimata enesekindlalt kõlada. “Kas midagi on juhtunud?”

“Ei, ei, ärge muretsege, teil pole mingeid pahandusi! Mul on teile hoopis üks pakkumine.” Mehe hääl oli meeldiv ja kõditas naise kuklakarvu.

“Tõesti? Milline siis?” Christina ärevus oli juba asendumas huviga.

“Me kuulsime, et te loobute oma tööst advokaadina. Kui teil ei ole just kindlat ideed nüüd mõnda oma eluunistust täitma hakata, võiksite ehk kaaluda meiega liitumist.”

“Aga ma pole ju mingi politseinik,” imestas Christina, “kuidas saaksin mina teile kasulik olla?”

Märten naeris kergelt. “Ega meile tulemiseks peagi kindlasti enne politseinik olema. Teie kogemus õiguskaitses on juba piisavalt hea argument, samuti võõrkeelteoskus ning võime erinevate inimestega toime tulla. Pealegi,” lisas ta juba ettevaatlikumalt, “on meieni jõudnud info, et teil on üks ainukordne omadus näha inimesi sellistena, kes nad on, mitte sellistena, kellena nad end esitlevad.”

“Mida te sellega silmas peate?” küsis naine teravalt. Mitte keegi peale tema raviarsti tema omapärast ei teadnud. Arst aga poleks tohtinud tema saladust teistega jagada. Ta ei soovinud ka praegu sellele võõrale otse tunnistada, kuidas asjad on.

Mees teisel pool toru ohkas kergelt. Ilmselt oli ta lootnud, et see vestlus läheb kergemini.

“Kui ma tõesti pean selle selgelt välja ütlema, olgu nii. Me teame kindlast allikast, et tänu teie parema silma närvile siirdatud implantaadile näete te selle silmaga inimeste reaalseid tundeid, nii et teil on kerge aru saada, millal nad räägivad tõtt ja millal mitte. Ja enne, kui te pärima hakkate, siis ei, teie arst ei rääkinud meile sellest, te võite teda ka edaspidi usaldada. Meil on oma viisid, kuidas meile vajalikke inimesi leida, kuid kahjuks ma neid teile praegu paljastada ei saa.”

Christina huultele kerkinud küsimus suri sealsamas. Vestlusesse sigines pikk vaikus, kuni naine kuuldut läbi töötas. Lõpuks sõnas Märten:

“Ma saan aru, kui teil on otsustamiseks aega vaja. Võite mulle alati selsamal numbril tagasi helistada. Head õhtut!”

Naisel kulus mõtlemiseks veel vaid kümnendik sekundit. “Oodake, ma olen nõus!” hüüdis ta, lootes, et mees teda veel kuuleb.

Hetke pärast kostis telefonist mehe naeratav hääl: “Olete nõus? Suurepärane! Kas saate homme läbi tulla, et põhjalikumalt vestelda?”

Christina leppis kohtumise kokku ning lõpetas kõne. Nüüd peksis tema süda hoopis elevusest. Kuigi otsus oli tulnud kiiresti, tundis ta, et see on tema jaoks õige.

Järgmisel hommikul hetk enne kella kümmet astus Christina Tõnismäel asuvast kaitsepolitsei hoone peauksest sisse. Teda tabas üllatus, kui ta vaimusilmas nähtud kõhuka kiilaneva keskealise meesterahva asemel leidis end tervitamas hoopis kolmekümnendate lõpus oleva tumeda silmadele langeva juuksetuka ning pilkupüüdvate roheliste silmadega mehe, kes jälgis teda teispool turvaväravaid. Naine vajutas harjunud liigutusega oma pöidla sõrmejäljeskännerile, mis tema isiku ühe hetkega tuvastas, ning seisatas korraks 3D skänneritega varustatud väravate vahel, mis lasid turvatöötajal kontrollida, et ta ohtlikke esemeid majja sisse smugeldada ei ürita.

Kui Christina oli turvakadalipu läbinud, astus mees tema poole ja sirutas käe:

“Väga meeldiv on lõpuks tutvuda, mina olen Märten.” Tema silmanurkadesse tekkisid kurrukesed ja naine leidis end tema kätt surudes vastu naeratamas. “Tere tulemast kaitsepolitseisse!”

Märten juhatas naise edasi teisel korrusel asuvasse kaunilt sisustatud kabinetti, kus mees istus akna all asuvasse tugitooli, pakkudes Christinale istet identses toolis teisest mugavas kauguses.

“Ega te öö jooksul oma meelt muutnud pole?” küsis mees pikema sissejuhatuseta.

Christina raputas pead. “Ei, olen oma soovis teiega liituda kindel. Kuid kuidas ma täpsemalt teile kasulik saaksin olla? Seda ma öö jooksul välja nuputada ei suutnud.”

Märten toetus küünarnukkidega põlvedele ning nõjatus naise poole, talle sügavalt silma vaadates. “Kaitsepolitsei suuremad ülesanded sisaldavad riigireeturite ning terroristide paljastamist. Kuigi me kasutame inimeste ülekuulamisel ka salvestuste abil kahtlusaluse mikronäoilmete analüüsi, et veenduda nende jutu tõesuses, on selle meetodi efektiivsus vaid seitsekümmend protsenti – see tähendab, et umbes kolmandik inimesi on suutelised enda füüsilisi reaktsioone nii hästi kontrollima, et nende vestluspartneril on võimatu aru saada, kas nad on siirad või mitte. Teie abil loodame me edukuse protsendi viia sajani.”

“Aga mina pole ju kunagi saanud kontrollida, kas minu arusaamad inimestest on alati õiged või mitte. Äkki suudavad nad petta ka mind?”

“Tõsi,” sõnas Märten, ajas end sirgu ning toetus istme seljatoele. “Aga siin olekski kasu ka mõlemapoolne. Me saame teil aidata välja uurida, kui kaugele teie anne ulatub ning kui usaldusväärne see on. Meile tundub, et see oleks igal juhul katsetamist väärt. Teie töö ei oleks ohtlik. Saaksite töötada siitsamast majast ning jälgida reaalajas toimuvaid ülekuulamisi. Mind huvitab - kas teie anne ka videosalvestiste peal töötab?”

Christina raputas pead. “Ma küll ei ole seda kunagi täheldanud. Mulle tundub, et selleks on siiski päris inimest vaja näha.”

“Seda me arvasimegi. Videos pole ju võimalik inimesi ruumiliselt vaadelda, nii et mõni ilme võib seetõttu jääda varju, takistades tervikpildi kujunemist. Ent kui saate piisavalt harjutada, võib äkki siiski juhtuda, et õpite ka salvestiste pealt midagi nägema. Ilmselt aga töötavad teie silmad koostöös teiste meeleorganitega, mis võtavad vastu ka mittevisuaalset infot, nagu hääletoon või näiteks isegi inimese lõhn. Lõppude lõpuks on ju meie aju see, mis kogutud teabest ühise pildi loob.”

Naine jälgis naudinguga mehe meeldivat nägu, mis püsis tema pilgu all stabiilsena, häirimata tema tundlikku silma. Mehe habe oli hoolsalt aetud, lõuajoon kindel, miimika talitsetud, kuid enesekindel. Üks vähestest headest ja ausatest meestest, mõtles Christina omaette. Temaga võib koos töötada küll. Tahtmatult libises tema pilk üle Märteni käte ning ta tundis rahulolulainet, nähes sõrmusesõrmi rõngastamata.

Märten jätkas: “Millal teile sobiks meile tööle asuda? Kas teil on vanas kohas veel asju kokku tõmmata või olete juba vaba?”

“Kuidas oleks järgmise esmaspäevaga?” pakkus Christina. “Nii saan mõne päeva puhata ka, ei mäletagi, millal see viimati juhtus.”

Mees noogutas. “Meile sobib see hästi.”

Järgnesid kõnelused töötasu teemal, vestlus riigisaladustele ligipääsu nõuetest ja muust konkreetse ametikohaga seonduvatest detailidest. Tunnike hiljem tundus olevat vajalik öeldud, nii et Märten saatis Christina välisukseni.

“Jään meie koostööd ootama,” ütles ta lõpuks ning naisele tundus, et tema ilmes peegeldus ka midagi muud peale professionaalse huvi.

Mõne järgneva nädala jooksul elas Christina oma uude keskkonda kiiresti sisse. Ta nautis intelligentsete töökaaslaste seltsis viibimist ning fakti, et nende arukusega ei kaasnenud üleliia kõrget enesehinnangut nagu advokaatide puhul pahatihti kombeks oli. Alguses tegi ta tutvust kaitsepolitsei tööga üldiselt, seejärel aga asus läbi vaatama hunnikute viisi hologrammidena jäädvustatud ülekuulamiste salvestusi, mille puhul sai ta kujutist nii ja teistpidi keerata, sisse ja välja suumida. Kahjuks ei näinud ta sellistel salvestistel inimeste nägudel tundevirvendusi, küll aga õppis ta uuel moel märkama väikseid hääletoonimuutusi nende kõnes ning žestide rohkust või nende puudumist, samuti sai talle omaseks KAPO ülekuulamistehnika, nii et peale kaht nädalat pingsat tööd salvestistega, võis ta sageli juba ette ennustada, kuhu suunas intervjuu liikumas on.

Lõpuks saabus see päev, kui Märten naise kabineti uksele koputas ning innustunult lausus:

“Nüüd on sinu tähetund käes, Christina! Meil on ülekuulamistoas üks võimalik korrumpeerunud riigiametnik ja me ootame sind teda jälgima.”

Naise hingest käis läbi elevusevärin, kui ta tõusis, kätega seelikut silus ning mehe kannul esimese ülekuulamistoa kõrval asuvasse ruumi astus. Naljakas, mõtles ta läbi ühepoolse peegli teises ruumis istuvat kaitsepolitseiametnikku ja kahtlusalust silmates, kuidas mõned asjad ei muutu kunagi. Ühepoolsed peeglid politseiruumides jäävad kasutusele vist veel järgmise sajandini.

Lipsustatud tumedate juuste ja valge särgiga politseiametniku vastas istus peente näojoontega rätsepakostüümis keskealine naisterahvas. Mitte just tavapärane rahadega sahkerdaja.

Ametniku hääl oli naise poole pöördudes jahe:

“Diana Lehtmets, te olete Riigihankekeskuse juht olnud nüüdseks kaheksa aastat. Kas mul on õigus?”

Naine ei vastanud, ainult noogutas, ilme rahulik.

Mees jätkas: “Meile on hakanud silma, et viimase viie aasta jooksul on paaris erinevas valdkonnas hankeid võitnud ühed ja samad firmad.” Ta toksis midagi oma tahvlil. “Täpsemalt, ehitussektoris on rohkem kui pooltel juhtudel osutunud võitjaks KLC Ehitus, sõidukite hankes jällegi Future Motors. Kuidas te seda selgitate?”

Diana raputas naeratades pead, kuid Christina parem silm märkas naise kulme murelikult kortsu tõmbumas. “Kuulge, Riigihankekeskus saigi viisteist aastat tagasi loodud selleks, et mitte ainult lihtsustada suurte tehingute dokumentatsioonipoolt, vaid ka selleks, et muuta protsess nii läbipaistavaks kui võimalik. Ma olen kindel, et teil on juba olemas kõik informatsioon nende hangete kohta ning ilmselt olete leidnud, et need vastasid nõutele.” Kuigi tema nägu oli jätkuvalt rahulik, nägi Christina tema silmi ruumis justkui väljapääsu otsides ringi vilamas.

“Kuid ka teiste firmade pakkumised olid nõuetekohased, kui te sellele viitate,” ei lasknud ametnik end häirida. “Meile tundub nende firmade sage võit lihtsalt liiga suure kokkusattumusena.”

“Tundub? Kas te oma töös põhinetele tunnetele?” Diana kergitas üht kulmu ning vaatas uurivalt mehele otsa. Christina pilgu all kõverdusid tema suunurgad aga peaaegu nutuvõruks.

Mees jättis tema märkuse tähelepanuta. “Fakt on, et on firmasid, mis riigihankeks tegid ühe või teise kriteeriumi järgi paremad pakkumused, aga teie eelistasite siiski eelpoolmainituid.”

Diana naaldus küünarnukkidega lauale toetudes mehe poole ja vaatas talle sügavalt silma. “Nagu te ütlesite - ühe või teise kriteeriumi järgi. Tingimusi on erinevaid, niisiis kaalume pakkumusi mitme külje pealt. Otsustasin alati selle pakkumuse kasuks, milles enim kriteeriume hanke tingimustele paremini vastas.” Ta kehitas õlgu ning naaldus uuesti seljatoele, kuid tema ilmes Christina lõdvestumist ei märganud - tema kulmud olid ikka ninajuurele tõmbunud ja huuled kokku surutud. “Tundub,” rõhutas ta, “et neil on tööl lihtsalt väga head spetsialistid, kes teevad riigihanke pakkumuste koostamisel suurepärast tööd.”

Nüüd nõjatus politseinik naise poole. “Kuidas finantseerisite oma villa ehitamist Kakumäele? Pangalaenu te võtnud ei ole ning teie mees on õpetaja, nii et tema taskust see kindlasti ei tulnud.”

Diana puhkes naerma. “Õnneks õpetas mu ema mind elama kokkuhoidlikult ning vanaema teadis, et parim koht raha kogumiseks on sukasäär. Olen elu jooksul osanud piisavalt koguda tuleviku suurteks projektideks.” Christina jälgis teda rääkimise ajal pead raputamas. “Pealegi on see minu eraasi ning ei ole minu teada käesoleva vestluse teemaks. Kas ma võin nüüd minna? Mul on tähtis kohtumine ees.”

Ametnik noogutas ja tõusis. “Palun olge valmis edasisteks küsitlusteks,” sõnas ta ning juhatas naise ukse poole. Viimasel hetkel enne väljumist vaatas Diana peegli poole ning tema pilk ristus Christina omaga. Naise silmist peegeldus tõsine mure.

“Miski on siin tõeliselt mäda,” lausus Christina mõtlikult.

“Ma olen sinuga nõus,” vastas mees tema kõrval. “Ilmselgelt peame selle asjaga edasi tegelema.”

Mõne päeva pärast koputas Märten Christina toa avatud ukse piidale, endal võidukas naeratus näol.

“Tead mis, me leidsimegi Diana Lehtmetsa vastu tõendid, mis näitavad, et ta võttis neilt firmadelt altkäemaksu nende pakkumuste eelistamiseks. Sinu esimene juhtum on lahendatud!”

Christina naeratas talle oma laua tagant. “Mis minu juhtum, ma vaevalt tegin ju midagi. Ma lihtsalt vaatasin üht ülekuulamist ja oligi kõik.”

“Ära ole nii tagasihoidlik, ilma sinuta me seda teha poleks saanud. Nii ju üks hea meeskond toimibki - kõik panustavad ja kõik tähistavad koos võitu. Tule, lähme õhtul välja sööma!”

Vaid hetke kaalutles naine, mida see kutse võis tähendada. “Okei, lähme. Ma lõpetan kuskil pool kuus, kas peale seda sobib?”

Märteni rohelised silmad särasid eriliselt, kui ta naisele otsa vaatas. “Sobib!”

Tööl oli Christina suhelnud Märteniga vaid professionaalsel tasandil ja rääkinud peamiselt tööjuttu. Õhtusöögi ajal nägi ta mehest aga hoopis teist külge - vaimukat, haritut ja laia silmaringiga inimest, kelle siirus tõmbas naist magnetina. Ta ei suutnud ära imestada, kuidas tema silmad mehega koos olles alati ühisel nõul olid, ei mingit virvendamist ega juttu varjatud tunnetest.

Šokolaadisuflee kohalt üles vaadates tõsinesid Märteni silmad lõpuks ning ta pani koogikahvli käest.

“Ma pean sulle midagi rääkima,” sõnas ta. “Kuigi mulle teeb meie ühine võit suurt heameelt, on ka üks teine põhjus, miks ma sind täna välja kutsusin.”

Christina süda hakkas kiiremini lööma. Ka tema asetas oma kahvli taldrikule.

Mees jätkas. “Me oleme oma osakonnas juba pikemat aega kahtlustanud, et keegi meie seast mängib topeltmängu ja müüb infot venelastele. Nüüd, kus sa oma esimese juhtumiga oled oma võimeid meile tõestanud, lubas ülemus mul sulle ausalt ära rääkida, et kutsusime su pardale selleks, et aitaksid meie enda töötajatel silma peal hoida. Sellest ka põhjus, miks ma tahtsin sinuga täna majast väljaspool rääkida - üleliigseid kõrvapaare meid siin restoranis kuulamas pole.”

Christina noogutas. See polnud küll jutt, mida ta salajas oodanud oli, kuid teda liigutas usaldus, mida tema vastu üles näidati. “Saan aru, minust võib selles olukorras vist tõesti kasu olla. Kuidas ma seda tegema peaksin?”

“Anna meile lihtsalt iga kord teada, kui sulle kellegagi tööasjadest rääkides silma hakkab, et nad ei ole päris siirad. Siis saame üheskoos otsustada, kas see inimene vajab lähemat tähelepanu või mitte.”

“Tundub lihtne,” sõnas naine ja võttis ampsu sufleed.

“Veel üks asi,” lisas Märten. “Sa tõeliselt meeldid mulle ja ma tahaksin meie isiklikku tutvust edasi arendada, kui see sulle vastuvõetav oleks.”

Christina tõmbas koogi hingekurku ja hakkas läkastama. Lõpuks suutis ta pomiseda: “Oleks küll vastuvõetav.”

Kontoriromaanidele ei vaadatud KAPOs just eriti hea pilguga. Liiga palju oli kaalul selleks, et omavahelised suhtekriisid tööd segama hakkaksid. Seetõttu varjasid Märten ja Christina oma kosuvat suhet töökaaslaste pilgu eest kiivalt, jäädes tööl asjalikuks ja viisakaks ning pigem vältides liigset koos viibimist. Õhtutundidel kokkusaamistest kasvasid aga ajapikku välja ka üleöö kokkusaamised, nii et Christina viis Märteni poole isegi mõned hädavajalikud tualett-tarbed ning varuriided.

Kolleegide taga nuhkimine oleks Christinale olnud vastumeelne, kuid lihtsalt teiste sõnade ja tunnete erinevuste ettekandmine ülemusele ei tekitanud talle moraalseid pingeid. Üheskoos arutasid ja otsustasid nad, kas siiruse puudumine mõne töötaja jutus konkreetsel hetkel oli midagi sellist, mis vajas uurimist või mitte. Kui ühine arvamus oli, et asjasse peaks veel pisut süvenema, võtsid otsa üle juba teised kolleegid, keda ülemus usaldas.

Samal ajal oli üha enam ülekuulamisi, kuhu Christina vaatlejaks kutsuti. Vaid vahel harva leidis ta, et kahtlusalune oli viks ja viisakas ning usaldusväärne inimene, kes naise silmade analüütilise pilgu all puhta südametunnistusega kaitsepolitsei pihtide vahelt pääses. Enamikul juhtudest oli kahtlustatav siiski ühel või teisel moel asjaga seotud. Christina kaasabil tõusis valetajate tabamise efektiivsus seitsmekümnelt üheksakümne kuuele, mis oli väga arvestatav kasv ja tekitas üldist heameelt kogu organisatsioonis. Naist hakkasid tunnustavalt vaatama ka need vanemad kogemustega mehed, kelle nägudelt ta oma esimesel töökuul oli peegeldumas näinud üleolekut ja pilkeid. Ning tasapisi hakkas ka temas endas tekkima tunne, et ta kuulub sellesse organisatsiooni, olles selle täieõiguslik liige. Tundus, et tema elu on leidnud uue sihi ja eesmärgi.

Ühel kaunil kevadõhtul kodu poole jalutades juhtus Christina läbi klaasukse sisse kiikama ühte vanalinna restorani. Enda rõõmuks märkas ta Märtenit istumas ja juttu ajamas mehega, kes elavalt midagi seletas. Naise suunurgad kerkisid üles ning ta astus hoonesse sisse.

“Tere!” ütles ta Märteni selja taga. Kumbki mees polnud märganud tema lähenemist.

Märten võpatas korraks ja pööras ringi. Hetke pärast ta tõusis ja suudles Christinat kergelt.

“Tere, kallis, sa täitsa ehmatasid mind!” Siis pöördus ta tagasi oma kaaslase poole. “See on minu vend Romet.”

Teine mees tõusis püsti ja surus Christina kätt. Tema silmad olid pruunid, juuksed punaka alatooniga ning alumist näopoolt kattis hästi hooldatud lühike habe. Tema vabas stiilis riietus oli kontrastiks Märteni tööülikonnale. “Meeldiv tutvuda,” sõnas Romet sõbralikul toonil, kuid Christina parem silm püüdis tema näol üllataval kombel kinni põgusa hirmuvirvenduse.

“Samad sõnad,” vastas naine uue tuttava kätt vabastades. “Pean tunnistama, et ma olin unustanud, et Märtenil ka vend on. Tema õde ma küll tean.” Ta lasi oma silmadel oma kallima ja tema venna vahel rännata. “Mul on küll raske teie vahel perekondlikku sarnasust märgata. Ehk ainult suus ja kõrvade kujus.”

Märten naeris kergelt. “Sa pole esimene, kes seda ütleb. Tegelikult on Romet minu isapoolne poolvend ja kuna meie mõlema perekonnas on just emapoolsed geenid need, mis tugevamini välja löövad, ongi meie omavaheline sarnasus minimaalne.”

“Igal juhul tundub mulle, et teie mõlema emad on kaunid naised,” sõnas Christina.

“On küll,” kinnitasid mehed nagu ühest suust ning Märten kutsus naist nendega liituma.

Seepeale Romet tõusis. “Tead, oli tore sinuga jälle kohtuda vennas, aga ma pean nüüd minema. Perekondlikud kohused ootavad. Pealegi on sul nüüd minust ilusam kaaslane, kellega kohvi juua.”

Christina ja Märten jätsid Rometiga hüvasti ning tellisid endale kohvi ja kooki. Kuigi nende tolle õhtune kokkusaamine oli juhuslik, ei olnud midagi juhuslikku selles, et nad õhtu hoopis Märteni juures lõpetasid.

Hommikul unest ärgates sirutas Christina end Märteni pehmete voodilinade vahel mõnusalt pikaks nagu lõunauinakust ärkav kass. Märten istus juba hommikumantlis toanurgas asuva laua taga ning klõbistas kiiresti arvutiklaviatuuril. Äkki kostis köögist suurt särtsumist.

Mees vandus endamisi ja kargas püsti. “Jää sinna, kus sa oled! Ma unustasin ära, et ma panin munad keema. Hommikusöök voodis kümne minuti pärast.”

Christina heitis laisalt pilgu kellale, mis näitas juba kümme minutit pärast üheksat. Nad ei pidanud täna kella peale kontorisse tormama, kuid ta ootas üht olulist erameili. Ta ajas end istukile ning kobas käekotist telefoni otsida. Selle aku oli tühi. Siis vaatas ta Märteni töölauale lahti jäänud läpakat. See oli mehe isiklik arvuti. Neil oli algusest peale omavaheline kokkulepe, et nad üksteise isiklikke asju austavad ega näpi, kuid see oodatav kiri oli talle tõesti tähtis.

“Märten, kuule, kas ma tohin korraks su läpakat kasutada?” püüdis ta end üle köögist kostva veepahina ja pannisärina kuuldavaks teha.

“Sa räägid midagi või?” hüüdis mees vastu. “Oota korraks, ma praegu ei kuule!”

Christina oli kindel, et mehel poleks midagi selle vastu, kui ta korraks arvutit kasutaks. Masin ei olnud jõudnud veel lukku minna, nii et naine istus toolile ja klõpsis brauseriikoonil. Hetkel enne selle avanemist jõudis ta märgata ekraanil lahti olevas dokumendis paari tähelepanu tõmbavat sõna. Ta klõpsis brauseri uuesti kinni ning jäi kirjutist lugema.

“Minu meelest leppisime me kokku, et me üksteise asju ei puutu,” kostis äkki magamistoa ukseavast külm hääl.

Christina tõusis ning taganes vastu akent. “Sina oledki see reetur, keda te mind püüdma palkasite. Kuidas see võimalik on?” Tema rinnus peksles süda, täis pettumust, valu ja hirmu. “Kuidas võisid sa mind ninapidi vedada? Ma ei näinud sinus kunagi midagi muud, kui sinu siirast olekut! Kas sa siis ei armastagi mind?” Pisarad hägustasid naise nägemist ja kogu tema sisimus tõmbus valusalt krampi, kui Märten tasapisi tema poole liikus, nägu neutraalne ja naise silme all ikka veel selgepiiriline.

“Armastada sind?” põlgus mehe toonis tungis sügavale Christina südamesse. “Armumine on vaid keemiline reaktsioon kehas, seda ei tasu liiga tõsiselt võtta. Loomulikult pidin ma sind enda poole võitma, kui nad sinu meeskonda tõid. See vaid kindlustas mulle tagalat, sest armunud inimene näeb maailma veel udusemalt kui tavaliselt. Ja sina panid liiga palju lootust sellele, et näed inimeste tundeid ning mõistad seeläbi, kes nad on.” Märteni näole venis üleolev irve, kui ta jätkas: “Aga tunded - need on nõrkadele! Tunded on selleks, et neid valitseda ja alistada, mitte neid väljendada ja nende ajendil käituda. Ma vean kihla, et sa polnud arvestanudki sellega, et mõni inimene võib oma tunded lihtsalt välja lülitada, et võib leiduda mõni minusugune, kes laseb end juhtida vaid intellektil ja ratsionaalsusel!”

“Psühhopaat selline,” sisistas Christina, kui mees oma tiraadi lõpetas. Tema hingevalu oli kiiresti muutunud vihaks, mis talle jõudu andis. Ta käsi sulgus selja taga ümber põrandalambi jala. Märten oli temast nüüd vaid poole meetri kaugusel.

“No, mis me nüüd siis teeme, kullake?” päris mees meelitava tooniga. Ka sel hetkel ei suutnud naise silmad tuvastada mehe näol ühtegi virvendust. “Kas veel viimane sõbralik kohtumine, enne kui ma su elu kui tordiküünla kustutan?” Tema parem käsi haaras naise pihast ning ta surus huuled tema suule. Samal hetkel tõstis Christina käe, et mehele lambiga virutada. Hoop oli jõuline, kuid viimasel hetkel takerdus juhe ning löök kaotas vajaliku hoo. Haiget tegi see mehele siiski korralikult, tekitades ta põsele paarisentimeetrise haava. Sel hetkel said tunded lõpuks Märtenist võitu. Ta rebis vihaselt lambi naise haardest lahti ja virutas selle toanurka.

“Ah sulle meeldivad karmimad mängud, mis?” urises ta. “Poleks kunagi arvanudki.” Kogu selle aja oli tal õnnestunud Christinast kinni hoida. Nüüd keerutas ta naise oma käte vahel ringi nagu poleks too enamat kui mängukann, ning surus käsivarre ümber tema kaela. “Muide,” sosistas ta rabelevale naisele otse kõrva, “mul on sulle üks uudis. See implantaat sinu ajus on KAPO eriväljaanne, mõeldud spetsiaalselt sulle. Olid nende jaoks ideaalne katsejänes. Ehk aitab see teadmine sul enne surma vastuseid leida. Mitte et sul selleks eriti palju aega oleks jäänud.”

Christina rabeles nagu suutis. Tema ajju tulvas palju küsimusi, kuid ellujäämisinstinkt kustutas need kõik kiiresti. Märteni haare tema kaela ümber tugevnes, sellal kui mehe vaba käsi üle tema rindade libises.

“Ma olen kuulnud, et kui inimene lämbumise äärel on, pidi see mingil hetkel päris suurt naudingut tekitama. Kas tahad järele proovida?”

Mehe hääl ajas naisel ihukarvad püsti. Ta võttis kokku kogu oma jõu ja virutas Märtenile küünarnukiga kõhtu. Löök tabas meest roietesse. Märten oiatas ja lõdvendas korraks haaret. Sellest piisas, et Christina saaks end lahti tõmmata ja ümber keerata. Järgmisel hetkel tabas tema nägu aga Märteni rusikas. Tema peas plahvatas valu ning ta paiskus selja taga olevale diivanile. Kohe oli Märten kaksiratsa naise peal ning pigistas käed ümber ta kaela.

“Kahjuks ei ole sul võimalik mulle sellest naudingust kunagi enam rääkida,” pressis mees läbi hammaste hetk enne, kui Christina teadvuse kaotas.

Christina ärkas haiglas. Tema pea valutas ning neelamine tegi haiget. Ta sirutus voodi kõrval kapi peal seisva veeklaasi järele ning vajutas peale janu kustutamist õe kutsumise nuppu.

Oodatud medõe asemel astus hetke pärast palatisse tema ülemus, kes tõstis käe vältimaks naise koheseid küsimusi.

“Ära proovi praegu rääkida. Arst ütles, et sinu kõri sai kägistamiskatse käigus päris palju viga, nii et sul oleks seda praegu ilmselt üpris ebameeldiv teha. Ma jutustan sulle kohe ise kõigest.”

Christina noogutas ning vajus taas patjadele.

Ülemus istus tema voodi kõrvale toolile. “Ilmselt mäletad isegi, et Märten üritas sind tappa, kuna sa avastasid tema arvutist tundliku infoga faili, mida ta oli oma kontaktisikule edastamas. Õnneks jõudsime kohale õigel ajal ja nüüd on ta turvaliselt luku taga. Arvatavasti huvitab sind ka, kuidas meie asjast teada saime, kui sinagi midagi ei märganud, kuigi olid temaga lähedastes suhetes.”

Naine punastas, ent noogutas jälle.

“Ära selle pärast muretse,” jätkas mees, “me kõik teeme elus vigu. Ja ka mina tegin vea, et Märtenit täielikult usaldasin. Isegi minu paljunäinud ja üldiselt usaldusväärne kõhutunne ei reetnud teda mulle. Tema topeltmängule jõudsime jälile tänu tema niinimetatud vennale Rometile, kellega ta regulaarselt kohtus. Omal ajal tema tausta kontrollides saime teada, et tal on ainult õed. Kuid eelmisel nädalal sattusime koos sööma ühte restorani, kus ta regulaarselt einestab. Selle koha ettekandja küsiski viisakuse pärast, kuidas tema vennal läheb. Märten käitus, nagu ajaks teenindaja midagi sassi ning õhtu läks edasi, nagu midagi poleks juhtunudki. See asi ei andnud mulle aga rahu ning ma läksin järgmisel päeval tagasi teenindajale täiendavaid küsimusi esitama. Tema oskas meile anda Rometi eesnime ning turvakaamerate lindistustelt saime ka tema pildi. Rometil on tihedad sidemed oma Venemaa kaitseministeeriumis töötava emaga. Ilmselgelt olime avastanud oma infolekke. Märteni juurde kiirustasime niipea, kui asjas selgust saime. Õnneks või kahjuks oli see just tol hetkel, kui sina asja avastasid ning ta sind ründas.”

Christina ei suutnud kauem oma suurt küsimust tagasi hoida. “Minu implantaat…” Tema hääl oli talle endalegi võõras ning kõnelemine tegi haiget. Õnneks tundus, et boss mõistis teda niigi.

“Ma tean, see on minu teine suur läbikukkumine.” Mees ohkas. “Ma oleksin pidanud kohe alguses sinu juurde tulema ja aus olema, kui doktor Merimaa meiega ühendust võttis. Ta otsis meie jaoks sobivat kandidaati, kes oleks nõus lisaväärtusega implantaati katsetama. Kõrgemal pool oli kokku lepitud, et me katsealusele midagi ei räägi, vaid vaatame, kas asi üldse hakkab plaanitult tööle ning kas inimene ise meile sobiks. See läks minu südametunnistusega vastuollu, aga käsk on käsk. Palun vabandust!” Ülemuse nägu väljendas siirast kahetsust.

Christina naeratas. “Ma annan sulle andeks,” kähistas ta.

Ka mees naeratas, süda silmnähtavalt kergem. “Mul on kahju, et pidi sellest kõigest läbi minema.” Ta viipas umbmääraselt naise suunas. “Mul on kahju, et me varem ei jõudnud.”

Christina asetas käe ülemuse käsivarrele. “Te jõudsite just õigel hetkel,” sosistas ta, “just õigel hetkel.”

Jutt: Haigur (Anneli Vilbaste)

Unustuse nimi on haigur, ta õlle sees kohiseb ja varastab mehelt meeled...

Vanem Edda, tõlkinud Rein Sepp

KÕRTSINAISE KÕHT ON VILTU

Teate neid võõrikuid päevi, mil kõik on juba algusest peale vale? Iga asi, mis ette võetakse, läheb untsu. Kõik teadmised osutuvad ekslikeks. Naabrimehe naeratus on võlts. Ülemus muigab justkui kaastundlikult, ent kirjutab su toimikusse noomituse... Nojah. Lõpuks tundub, et sina ise oledki, elukaardist ihukarvadeni, iseenda suurim viga.

Belle kõndis uimaselt mööda tänavat ega suutnud välja mõelda, millist mälestust hea enesetunde nimel kustutama peaks. Kui ta just iseend tervenisti kustutada ei tahtnud. Aga ennast katseteks ärida, nii kaugel ta veel ei olnud. Samuti polnud tal saadud coprat või elukaardiboonuseid kellelegi pärandada, ning pupujukudele vastutasuta teeneid osutada polnud stiilne. Stiil oli ainus, millest Belle veel kinni hoida sai.

Tema ees sammus õnnelik kodanik, kelle unustuskuubikülastust Belle oli kadeda pilguga jälginud. Kodanik, alles veerandtunni eest jalgulohistav õnnetusehunnik, oli ilmselgesti vaevast vabanenud, vedrutas kuhugi – koju? tööle? lõbutsema? uut kuritegu sooritama? – ega olnud teadlik Belle olemasolustki. Ja see oli talle tervislik, sest Belle vihkamine tolle kerge jalaga eeskõndija vastu kasvas kiiresti piirini, mis oleks võinud mehe piima kombel hapnema ajada.

Hirmsa jõupingutusega suutis Belle võõra jälitamise jätta ning hakkas seda kohe kahetsema, misjärel hakkas kohe kahetsema, et kahetseb, mis viis loogilise kahetsuseni, et tal pole coprat, millega unustust osta, mis pani ta kogu oma elu vihkama.

Belle elu oli vale nimepanekust alates. Juba Pellena ringi kõndida oleks kohutav, aga milline idioot paneks pojale nimeks Belle? Prantsuse keeles pidada see ilu tähendama. Noh, ja siis? Kas on hea väljavaade saada Ding-dong-belli asemel Ilusaks Lilllekeseks narritud? Esimeses salmikeses on vähemalt poistest juttu, nii et ära parem prantsuse keelt meelde tuleta! Uus kahetsuslaine kogu oma mitmeastmelises ilus. Ja täna, täna oli Bellel veel palju enam vihkamisväärset, kui tavaliselt; täna oli ta süda täis terve oma suguvõsa peale.

Raevul oli muidugi põhjus, suur ja sillerdav. Belle vanaema oli olnud kohusetundlik füüsik ja hoolas perenaine. Suguvõsa pärimus pajatas, et tema tööd oli varjutanud lakkamatu ja painav teadmine, et ta pole küllalt andekas, edukas, tubli ja läbilöögivõimeline. Meeskolleegid, kes tema avastusi oma töödes jultunult ära kasutasid ning ikka veel – 21. sajandil! – kuulutasid, et naised ei sobi teadust tegema, vähemalt reaalaladel, said ohtralt feimi ja sulli, kulddiplomi omanik dr Marie Birdan aga andis järelaitamistunde, et majalaenu maksta, tundes selle juurde süümepiinu, et võtab teadust tehes midagi ära oma perelt, peret pidades ei suuda end teaduses piisavalt õigustada ning lõppude lõpuks ei jaksa pakkuda parimat lihtsalt sellepärast, et ka tema vajab ööpäevas kuus tundi und, sööki ja tillukest hingetõmbeaega uue artikli valmimisel.

Kord, pärast üht eriti vaevalist ettekannet, mille põhja lasknud ülemus paar kuud hiljem samateemalise ning -sisulise ovatsioone pälvinud töö esitas, tulnud Marie koju, nutnud päevakese, istunud pikalt oma kabinetis, seejärel veel pikemalt laboris, läinud garaaži, tagunud ja keevitanud seal nädalakese, lasknud korduvalt läbi maja, tänava ning linnaosa elektrikaitsmeid, siirdunud linnavalitsuselt viimase trahvihoiatuse saanuna maakoju, kus elanud kogu ahelreaktsiooni veel kord läbi, kolinud linna tagasi, teinud viimaste säästude eest hulga salapäraseid tellimusi, istunud saadud kastidega kuu aega kabinetis... Ja tulnud lõpuks välja uue inimesena: särava südametu vampnaisena, kes kõndis otse kolledžisse, andis (ebaõnnestunult, kuid ilmse rahuldusega) ülemusele vastu lõugu ja (palju edukamalt) kolm kolleegi plagiaadi eest kohtusse, esinedes nii veenvalt, et tema avastused ja tööd kohe tallekuuluvaiks kinnitati ning talle süüdlastelt kopsakas valuraha välja mõisteti. Nii sai tasutud majalaen, palgatud teenrid, ehitatud Uued Laborid ning loodud Birdy Tööstuskompleks.

Ühtlasi sai doktor Birdanist naisteadlaste eestkõneleja, kelle uskumatult populistlikud ja demagoogilised ülesastumised oleksid ka põrgu reklaamiosakonna ülema enda punastama pannud... Aga tema tuli koju, keetis perele rõõmsalt ümisedes pajarooga, kasvatas maakodus tilli ja tomatit ning hävitas oma mainet kergitades mänglevalt mõnegi tuntud teadlase karjääri, kusjuures kaastunde mõistegi näis talle nüüdsest täiesti tundmatu. Vanuigi läks ta poliitikasse, tegi seal sama võimsa puhastuse, kaotas diilimässus mõlemad pojad ning pääses ise hädavaevu alasi ja haamri ehk maffia ja fatalistide sekti võimuvõitlusest, aga ei võtnud õppust, vaid jätkas nagu poleks midagi olnudki. Tema ausambal olid kuulsad sõnad „Je ne regrette rien”.

Alles paar aastat peale tema surma tuli välja, mil moel doktor Marie seda põhimõtet järgis ja kui kaugele ta selles läks. Kolm noort ajakirjanikku, kes doktori elukäiku uurisid, said perevanemalt loa neli tundi Marie lapsepõlvekodus ringi vaadata. Vana talu, mida doktor oli kasutanud suvilana, aidast leiti salapärane masin, mis oli akuhappest (selle paiga ainus vooluallikas) kahjustatud ning sisselangenud katuse all lömmis, kuid osaliselt ikka veel töökorras. Masin, mida praegu tuntakse kui MEMOREXi, semulikumalt: kuubik. Masin, mida ühed vihkavad, pidades seda inimkonna hukatuseks, teised vaimu ja hinge vabastajana ülistavad, ent kõik kasutavad, sest unustus on just see, mis seniajani lunastusest puudu jäi.

Belle saatis kinganinaga kivikese jõkke, nii raevukalt, et oleks peaaegu kinga sinnasamasse lennutanud. Tema poolest oleks Marie võinud vabalt koduperenaisena surra. Igatahes oleks sellest talle vähem jamasid tulnud. Nagu möödunud ööl.

Üle hulga aja oli Belle saanud tööpakkumise, kusjuures täitsa ametliku, elukaardile kantava. Belle põhimõte oli kõik tööd vastu võtta, kuni need ei nõudnud vägivalda loomade või inimeste vastu (Bellel läks verd nähes kergesti süda pahaks), ning tasu, mis vormis see ka poleks, ette küsida. Viimasel ajal ettemaksu üle isegi ei imestatud: uus seadus käsitles kuubiku kasutamisel tekkivaid juriidilisi lahknevusi force majeure'ina, kus kuubiku kasutaja pidi maksma väikest trahvi riigile, aga mitte hüvitist teisele osapoolele. Belle oli mitu korda plaaninud ise copra vastu võtta ning tööd ära tegemata kuubikusse suunduda, ent siis poleks jälle coprast suurt miskit järel, kuubik on sitta kanti kallis.

Niisiis: tööots. Heal järjel ja õilsa kehakaaluga seasilmne härrasmees, kelle valge vest näitab kolledžissekuuluvust. Valmis ametliku maksuseadistusega tasuma töö eest, mida ise teha ei saaks – poleks sünnis. Ja kui ta Koopa tagatoas karri ja krõbediku man edasi seletas, sai Belle teada, et peab otsima üles doktor Birdani masina esimesed joonised, origainosad, algsete katsetuste käiguluud – kõik, mis vähegi võimalik. Ja kirjutised sellest, mida masin peaks tegema. Sest, susiseb valgevestike hambaid torkides ja peenelt huuli torutades, tal olevat alust arvata, et doktori masin oli algselt mõeldud – ning tehtud – hoopis millekski muuks. Ühtlasi ei pea Belle kartma, et saab petta, ka tema ise on uue seaduse läbi kannatanud ega tarvita masinat, ei üldse mitte. Ja ei, ei, loomulikult on ta valmis ka ette maksma, sest teab Belle'i mainet, kes samuti mõistliku inimese kombel masinast hoidub, väga kiiduväärt seisukohavõtt meie praeguses uimale ja unustusele orienteeritud maailmas. Ja nii edasi ja edasi.

Paari osava küsimusega oli Bellel selge, et valgevestike teab täpselt, kes tema, Belle, on. Kes ta doktor Birdanile on. Ja peab seda mingiks ajalooliseks õigluseks, just nimelt Belle masinat otsima saata. Belle keeldus, raev kurgus kõrvetamas. Isand aga seepeale ei solvunudki, vähemalt kinnitas, et saab aru, niisugune töö vajab kaalumist, temal kiiret pole, nii et kui noormees leiab siiski võimaluse pakkumine vastu võtta, helistagu temale sellel numbril (Belle telo tegi siinkohal raevukalt Böö! märkimaks, et info on kohale jõudnud) ja tasu sellest väiksemaks ei jää, kui otsustusaeg just aastatepikkuseks ei veni… Mökitas joviaalset naeru, pistis viimase krõmpsuva palakese suhu ja lahkus.

Belle viha oli otsatu. Esiteks oleks ta pidanud kohe pärast keeldumist ise minema kõndima, oleks vähemalt stiilne väljamarss tänaseks kirjas. Teiseks: põrgusse sugulased; nende kraesse läheb lõppude lõpuks ka sügavalejuurdunud komme süüa aeglaselt, mistõttu too uhke äraminek oleks tähendanud kahetsust ja tühja kõhu virinat. Kolmandaks oli ta rikkunud omaenda põhimõtet kõigi tööde sobivusest. Ja tagatipuks: põrgusse kuubikud! Belle vihkas kõike, mis sellega kaasas käis. Tal oli kõrini kuubikuvastaste aktiivist, eriti nende maalähedasest sõjakast harust kontraktivistidest, kes doktorist peaaegu godzillaväärse koletise voolisid ja teda, Bellet, nähes mõnitusi skandeerisid; ja ka neist, kes doktori saavutusi ülistades ootasid, et Belle neile kuldmune muneks ning samal ajal täiesti loomulikuks pidasid, et kuna doktor Birdan ise toime tuli, ei pea ka tema lapselapse pärast muret tundma. Hale ja stiililage tööotsast loobumine oleks olnud väärt vaid unustust, mida, mäksermaksi pihta, polnud tal võimalik copardada. Memoreksimise lõbu on kättesaadav ainult kõrgepalgalistele riigiametnikele, pankureile ja pimeda poole tegelastele. Ja Euforpa korporatsiooni liikmetele ning kolledžimagnaatidele.

Järjekordsest kuubikust möödudes oli Bellel kange kiusatus sinisele seinale mingi roppus sodida. Markerit mudides astus ta juba sammukese kioskilaadse pisiehitise poole, kui selle lükandsein avanes ning järjekordne õnnelik kaaslinlane välja popsahtas. Loomulikult on just laupäevahommikuti kõigil vaja mälupuhastust, et reedesest rajust distantseeruda. Sest sündmusi saab eemaldada mitte hiljem kui 12 tundi nende toimumisest. Belle oli lugenud artiklit, kus väideti, et põhimõtteliselt pole aeg piiratud, ent kuna mälestused seotakse kinnistamise käigus paljude muude mäluüksustega, ei saa hilisem kustutamine enam küllalt puhta lõikega toimuda. Artiklis väideti ka, et eemaldatava sündmuse, see tähendab mälestuse maksimaalpikkus – kolm tundi – on pelk riigipoolne ettekirjutus, mil puudub igasugune teaduslik põhjendus.

Viha oli kasvanud nii suureks, et siinne kuubikuklient võinuks kergesti vastu nina saada, aga siis märkas Belle mehe nägu ja lõdvestus pisut: teine oli sagrise olekuga ja nägi endiselt murelik välja. Segaduses kuidagi. Riidedki olid tal pigem Belle, kui tolle kõrgepalgalise klassi vurhvi.

KOLM LEHMA LENDAS TAEVAS

Sama päeva õhtul naeratas õnn Bellele taas, kui see nüüd ikka oli õnn. Sest pisikese hekipügamisabi eest saadud coprad kulusid vihmakülma peletamiseks lausa ludinal. Belle polnud nii korralik, et poest toitu osta ja kodus süüa, aga ta polnud veel ka sealmaal, et ainult juua – mõlemad variandid tulnuks odavamad, kui tema valitu. Ometi läks ta ühte kaheksast kirjaniku järgi nimetatud pubist, sedapuhku Harglasse, kus õhtusöögi juurde anti esimene õlu tasuta ning kunstproteiinist soolapähklid olid nii vabalt võtta, et suur hulk neist südaööks jalge all kriuksus. Ta sõi ja jõi, kuulates poole kõrvaga mingit pea ja sabata vaidlust, kui tema vastu istus kena lopsakas näitsik, vanuselt kahekümne ja kuuekümne vahel, ning lükkas tema poole mingi ajakirja. Belle jõudis just mõttes viriseda, et päeva ainus ilus naine on mööblimüügiagent või usuhull, kui too kõrahtaval häälel lausus: „Belle Birdan, kas pole.” See polnud küsimus. „Mul oleks teile tööd pakkuda. Üsna konfidentsiaalset, aga olen kuulnud, et niisugused taktitunnet nõudvat tööd on lausa teie leivanumber...” Ja veel midagi sõnamängulist selle kohta, et tasukssaadud copra number võimaldaks leivamure tükiks ajaks lihtsalt unustada.

Belle sundis end hingama. Rahulikult. Daami kõnepruugi põhjal paigutus ta kontraktivistiks, oleku, viisaka teietamise ja sõnamängulisuse järgi rahvasepaks, mis moodustas kuubikuvastaste alalhoidlikuma, ent ka põhimõttelisema äärmuse. „Mis töö see siis oleks?” venitas ta, halb tunne kõhus. Ja ennäe, tuligi ära! Ajakirja vahelt libises välja hajuva tindiga kirjutis, kus pakuti doktor Birdani järelejäänud paberite ja failide eest muljetavaldavat summat. „Tasuta copra!” õhkas Belle... ja: „Kahjuks pean loobuma. Kõik dr Birdani teadaolevad tööd, isegi poolelijäänud uurimused, on kolledžile üle antud. Eomäe talukohast läheb läbi uus hõljuktee, umbes aida asemelt. Mulle küll meeldiks vanamemme vaimuvara pealt luuti võtta, paraku kasvatas mu ema mind ausaks poisiks. Olge lahke, pole tänu väärt.”

Daam naeratas väga täiskasvanulikult. „Me teame Doktori töid ning oleme neid põhjalikult uurinud, uskuge mind.” Pani sõrmed üldtuntud litsilubaduse kombel Belle käele ja kummardus üle laua: „Meid huvitavad need märkmed, ka erakirjad, isegi suvalised lipikud ja kritseldused, mis ei ole kuhugi üle antud. Need ei pruugi ligilähedaseltki teadusega seotud olla. Ja ega Doktor äkki päevikut ei pidanud?” Daam tegi väikese pausi, et Belle saaks jaatada või eitada, ent jätkas kohe, kui too kumbagi ei teinud: „Tasu pärast pole teil vaja muretseda, me hindame teie panust ka siis, kui tulemus ei vasta loodetule.”

Belle mõtles, kas naine unustas oma käe ta randmele või oli see tõesti pakkumine. Ja kui pakkumine, siis miks grupp arvas, et see teda mõjutab. Nojah, mõjutas küll, aga täna oli Belle eriti ennasthävitavas tujus. „Milleks te neid kasutate!” uuris ta. „Memme tegevusest on juba olemas nii audik kui doku.” Rõhutades memme abil oma sugulust. Daam ei paistnud seda märkavat. „Uskuge, Belle, meie sooviks pole teie perekonda diskrimineerida, meie huvi on puhtakadeemiline.” „Vaevalt küll,” mõtles Belle, aga ei öelnud midagi. „Ja muidugi psühholoogiline. Doktor Birdani edulugu innustab meid. Me tahaks lihtsalt kindlad olla, et... Mil määral peame arvestama selle arendustega, ja kui teadlik Doktor ise oma tegevusest oli.” Ja veel ligemale kummardudes, nii et ta juuksed peaaegu Belle põske puutusid: „Me söandame teid usaldada, pealegi... minu teada pole te ise oma vanaema töö pooldaja. Meie liikumise rumalam suund on teile pahameelt põhjustanud, mul, meil kõigil, on sellest äärmiselt kahju ning me oleme rõõmuga nõus tehtut heastama ja kahju hüvitama. Mina, ja kõik meie liikumise ajudega isikud. Palun, kaaluge me tööpakkumist, eks!” Daam tõusis õrnalt Belle õlale toetudes ning noogutas lahkumiseks. Kõrvallaudade meesolevused vaatasid Bellet väljakutsuva haletsusega – kes mõtles välja teesi naistest kui ussisoost, polnud kohe kindlasti iial näinud mehelikke mõnitusi.

Belle puhus aeglaselt läbi nina, et naise aroomi meeltest kaotada. Järjekordne asi, mida tal polnud vähimatki soovi mäletada. Ta tellis veel ühe õlle ja tänas õnne, et tal pole sõltlasi. Lõpetas söögi ja lonkis koju, püüdes mõelda pooleliolevast seriaalist, mille peategelane oli nümfomaan ja kus seetõttu esines ohtralt veidraid lahtiriietumisstseene. Mõtted pöördusid loppis ruletirattana pidevalt tööpakkumiste, õigemini neist äraütlemiste juurde. Vahest oleks Belle teise otsa vastuvõtmisega esimesest keeldumise vea parandanud? Noh, ta oleks seda teinudki, kui see poleks olnud siis juba superstiilitus. Ja kui ta poleks nii mäkrilt jäärapäine. Või kui naise viimane lause oleks olnud küsimus.

ÜKS VÄIKE, KAKS VÄIKEST, KOLM VÄIKEST... KASSIKEST

Kolm on surmkindlalt kohtu seadus. Belle oli jõudnud oma urka lähedale – talle meeldis mõte kodust kui salajasest urust, kuhu keegi tulla ei tea – kui üks tuttavlik mees aia varjust välja astus ning talle tungivalt: „Palun, kuula mind ära!” kähistas. Belle tundis ära hommikuse mureliku kuubikasutaja ning tal tekkis ebamugav aim, et mees tahab memoreksi kohta kaebust esitada. Aeg-ajalt tuli ka niisuguseid tüüpe ette, kes arvasid, et kõik Birdanid on sünnipäraselt pühendatud esileedi leiutise saladustesse. Ühtlasi haaras teda kahetsus, et ta mehele ikkagi kohe hommikul vastu nina ei virutanud. Kuigi. Vennike nägi endiselt üsna kehv välja. Iseennast kirudes võttis Belle mehel kraest – samal ajal sai ta tolle üle nuusutada, keerulistes olukordades otsustas ta sageli nina järgi, isegi nii tihti, et vanad semud teda vahel hagijaks tänitasid – ja kuna mingeid odavast õllest mürgisemaid lõhnu tunda polnud, tiris ta oma kubrikusse. Harjutatud pilk tegi samal ajal kindlaks, et keegi neid ei jälginud.

Toas, see oli ummiktänava lõpus asuva hoovimaja teise sissepääsu väikese eeskoja järel paiknev suur kööktuba, täis vanu ajakirju, raamatuid, nõusid, tehnokolakaste ja vana plüüsmööblit, lükkas Belle mehe ühte tugitooli, pistis talle pihku pudeli vett – Belle ainus hea investeering – ja haaras ise teise. Lasi mehel hetke olla, mõeldes, kas see on äkki viga. Kahtlus ja kahetsus hakkasid tuttaval moel kõhukoopas keerama. „Mis sa must tahad?” Mees vaatas haledalt tema poole. „Ma... mul on vaja... ma pean midagi tegema. Mul on vaja doktor Birdani... asju... neid asju näha... ma ei tee midagi halba, mul on lihtsalt... Euforpa...” Mees võpatas ja vaatas kahtlustavalt ringi nagu kardaks diivani taha peitunud piilureid või aknatagust droonluuret.

Belle ohkas alistunult. Ka Euforpaga vastuollu sattunud isikud käisid aeg-ajalt doktori järglaste jutul. Aga memorex oli maha müüdud ja kuulus nüüd korporatsioonile. Rahulikult ja mõistlikult seletas Belle võõrale mitu korda kasutet sõnastuses, et mis tahes probleem see ka poleks, ei saa tema, Belle, sinna midagi parata. Jõudis just alguse ette kanda, kui mees kiunatas: „Sa ei saa aru!” ning hakkas närvilise kiirusega patrama. Belle üritas meest välja pukseerida, ent pidi paratamatult teise jutuvadast mõtet otsima. Tüüp töötas Euforpas, vähemalt viimase ajani. Polnud seal mingi tähtis nina, pigem tavaline kontorirott. Kolm minutit hiljem tuli välja, et isegi mitte seda; lihtsalt kärumees, kes paari aasta eest olude tõttu nelja kuu jooksul kohalikus kontoris vabatahtlike tegevust kooskõlastavat sekretäri assisteeris, ja kel nüüd olid tekkinud hirmsad kahtlused.

ME OLEME KAKS LÕBUSAMAT SELLI

„Seee onnn seee vaanaduus, seeeonsee vaanaduu-uus,” keris Belle peas klikiaegse superhiti „Nüüd elan mustal mäel” viisiga, kui tema ja oma nime ikka veel varjav lontis olekuga ekseuforplane läbi Pedja märgla Birdani pere maakodu poole lirtsusid. Nad olid end ettemakstud pooljuhthõljukist Eomäe talust poolteise posti kaugusel sõidukit peatamata salamahti välja vingerdanud ja tuterdasid aegamisi edasi. Sellega oli korras: tasu oli makstud, muu pole firmale oluline. Paari aasta eest läks läbi kolledži nõue pisihõljukitest sisesilmad välja võtta, sest inimõigused... igaüks teab, milleks on silmadeta autosid vaja, aga kasuks oli uus seadus tulnud ka Bellele: võimaldas märkamatult paigast teise liikuda ja mugavates oludes klientide või koppadega kohtuda.

Nooruses oli Bellel olnud gäng, kambas oli muuhulgas jäänud küllalt aega iseenda puuduste üle uhkust tunda ning vanaduse kohta tõotusi anda. Ainult kui ta varsaea semud lubasid vanuigi mitte halvatuks jääda, ilusatel hooldajatel tagumikku näppida, mitte voodisse kusema hakata – kõnepruuk muutmata – või kõike kanni suitsetada, siis tema oli endamisi otsustanud, et rauk Belle teeb oma elus enne surma mingi ilge juraka soojapätsilolluse. Palun väga, siin ta nüüd on: sumpab endises jõesängis, muda saapasäärde loksumas, minnes otsima kadunud (või olematut!) keldrit, kuhu peaks olema peidetud (oletus!) kuubiku origain (mis mäletatavasti olla ehitatud alles linnas elamise ajal), varjamaks seda ahnete käppade eest (säilitades seda samas ei tea mille jaoks?), kuna ajakirjanike leitud masin oli eksitamiseks mõeldud koopia (sest see on ju nii loogiline). Ja ta läheb koos tundmatu tüübiga, kes isegi oma õiget nime ei ütle ning on ilmselgesti hull... andmete põhjal, mis toosama tundmatu oma haiglases ajus on juhuslike lausejuppide, suvaliste dokumentide ja isikliku paranoia põhjal kokku keetnud, ega torkinud enne teekonda semu taustagi! „Seee onnn seee...” tuleb aga jälle.

Ometi oli nõdrameelse jutus teatav sidusus ja kese, mis Belle sõrmed surisema ajas. Kui võõras oli veidi rahunenud, suutis Belle tema kriiksuval sosinal ette kantud üksikasjadest tõesti nii mõndagi kahtlast välja traalida. See poleks teda veel liikvele ajanud, ent kõhutunne... nojah.

Memorexi arhiivmaterjalide hulgas oli nimelt rodu sobimatuid: Doktor Birdani keemia- ja laboritarvikutellimused, ajukirurgia- ning psühholoogiatestide jooksuluud, iidsete palvete ja vikade õpetuste kokkuvõtted, mõned neist olid muidugi õigustet, muist aga... Tüüp kinnitas, et psühhotroopseid aineid oli lademes, samuti palju peent tehnoloogiat... Ta poleks ise midagi mõistnud, ent juhuslikult oli ta esimese asendusnädala jooksul aidanud tüdrukut, kes kolledžis ajaloolist botaanikat õppis. Kogemata mäletas sellest ajast mingeid materjalikoode, mis teda hiljem ehmatasid, mida poleks kuubikule vaja olnud... mida, ta teab kindlalt, vaja polegi, ta on detaile piisavalt sageli ühest kaarhallist teise kärutanud... purkside vedamisele on heaks vahelduseks... ja numbrite peale olevat tal ikka hea mälu... Hiljem liitus uusi fakte. Ja üha painavam kahtlus, et doktor Birdani kuubikuprojekti nime all aetakse hoopis mingit muud äri.

Senimaani polnud põrunud vennikese loos Bellele midagi üllatavat, ta oli euforpataoliste ühenduste räpamängudega tuttav ning ainult kirus mõttes, kui ullike jutustas, mismoodi ta ühel peol oma kahtlusi sõbraga jagas; siililegi selge, et too lippas uute teadmistega kohe tähtsamate ninade manu, kuulsus sulle, copra mulle. Seegi, et ninad tõeavastaja välja kutsusid, temalt kõik välja pigistasid ja teda seejärel valitud ähvarduste abil sõbralikult veensid ülejäänut nende, st korporatsiooni hooleks jätma, ei oleks Bellet peatuma meelitanud. Luureretke kasuks sundis Bellet otsustama pealtnäha loogiline ja viisakas žest, mehikesele memoreksimise jaoks erikaardi andmine. Loogiline, sest unustus kindlustas tüübi tunnistuste kohtuliku kõlbmatuse, viisakas, kuna jättis tollele vähemalt illusoorse vabaduse ise oma teed valida... ja samas üldse mitte kooskõlas Euforpa tavadega. Oleks tüüp tõesti mingi musta äri jälil, poleks teda tulema lastud. No hea küll, oleks lastud, kuid mitte toimiva isiksusena. Järelikult – ja see oli Belle jaoks too piisake, mis täitis karika ning käivitas Goldbergi masina – märkas vaene vennike tõesti midagi uut.

Belle uskus, et nimetu tähelepanugeeniuse leiu ja ootamatult tema enda isiku vastu tekkinud huvi vahel on seos, ehk oli koguni öine külaline talle või tema tollele ette söödetud. Siinkohal oleks stiilne mees kohe käed tasku pannud ja selja keeranud, ent raukadele, lastele ja meelehaigetele on ju kõik lubatud. Seee onnn seee...

KETRAS, KETRAS KELLE RATAS

Belle poleks arvanud, et kõik läheb nii ruttu. Talust oli järel vaid kunagise, ujumiseks ülimalt ohtliku, linaleoaugu ääres asunud saun, saunas tõmbas tähelepanu hiigelsuur keris, kerise alt tuli välja luuk, luugist pääses trepile... muinasjutuline, kas pole? Nüüd, doktor Birdani tihedate, veendunud fotofoobikule iseloomulike, ruloodega kaetud illuminaatorilaadsete laeakende vahel seistes, pidi Belle tunnistama, et vanaema oli rajanud lausa õudukaväärilise labori. „Nagu biohasardi kollivarju vihmaratsioon,” pobises pahviks löödud nimetu, keda Belle nende ühise bivakinädala jooksul oli hakanud Golbergiks kutsuma. Veel üks üllatus. Asjaolu, et Belle seda algusest peale kahtlustas, et muutnud kinnitust meeldivamaks, vaid pigem vastikumaks.

Kümne päeva pärast oli Belle suutnud vanaema leiutise avada, nad olid teada saanud, et projekt Massin (salasõnaks MarieAnnabSyydimatuleSydameleInimeseN20) sisaldas mitut tõesti geniaalset konkreetsele isikule – Mariele – kohandatud manipulatsiooni, mille tarkvara oli muidugi peenelt lukustatud, ent filosoofilised arutlused katsete olemuse kohta ning ajaraja jooksuluu seisid Marie laborimärkmikus tema tillukese korraliku käekirjaga üleval. Doktor Birdan ei loonud mitte ainult mälupuhastustehnoloogiat, ehkki ka see oli tema töö; tema eesmärgiks polnud toimepandud sigaduste mälestustest kustutamine, vaid inimese, antud juhul tema enese vabastamine süümepiinadest. Ja nagu teada, tuli see tal tõepoolest hästi välja.

Belle ja Goldberg vaidlesid veel ligi nädala, mil määral Massinat kasutataks ja mida sellega teha, kui selle avalik esitlemine pole valikus. Goldberg jätkas paranoilise korbivastase liini, ent soovitas leiutisele korraks siiski pilgu peale visata. Toidukraam hakkas lõppema, vabalt tegutsemise aeg samuti. Kui Belle mingi koodiga üldse toime ei tulnud, pakkus Goldberg ühel ööl kõhklemisi välja teise lahenduse, ja see sobis. Järgmisel hommikul sai Belle aru, et kõik on viimaks valmis. Memorex, tänavakuubiku vanaema tegelikult, oli töökorras, kontrollmehhanismid toimisid, ainult tolle peamise, päris Massina lülitused olid ikka veel pärsitud.

Belle vaatas kibelevat kaaslast, Goldberg käis juba kolmandat päeva ringi kui kehastunud hambavalu. „Mees peab tegema, mis õige,” ütles Belle, mühatas ja sättis end raali kallale, kuid sosistas äkki: „Oot-oot, mulle just tuli midagi pähe!” Nüüd oli Goldbergi kord uskuda või mitte uskuda. Belle kõneles talle memme jutust selle kohta, kuidas loodi Birdy kompleks, ja et suurimad imed ootavat lapselapsi alles ees: mere keskel saarelasuva järve põhjas imelaekas pardimuna sees. Tuleb ainult meeles hoida salajasi juhtnööre...

Tol ühel korral enne igapäevsesse naasmist võis Belle ometi kord enda üle uhkust tunda – Goldberg lausa krigises rahulolust. Belle pidi mehikese indu siiski jahutama: pole meil võit veel taskus, kogu labor on turvatud võida või sure tehnikaga, mida memm ainsaks töötavaks lahenduseks pidas. „Ainult mitte liiga koduseks võtta,” kutsus ta end korrale. Otsis välja õlitatud siidnööri, iidse väljanägemisega telo, kuulutas moduleeritud häälel: „Taevalevi siin all muidugi pole,” – nagu teine seda ise ei teaks – „ning kui me ka saaks klotsile mingi hääle sisse, käivitaksime seeläbi omakaitse; filmida ma üldse ei soovitaks,” ja võttis oma elukaardi. „Lähme üles!”

Saunaruumis torkas Belle lugeri elukaardi kiibile ja keris Goldbergi jahmunud pilgust välja tegemata oma hõrenevaid boonuseid üles-alla. Ohkas. „On sul coprat, et suitsu hankida?” Goldbergi kulmud tõusid taevani: „Ma mõtlesin, et...” Belle irvitas: „Mina olengi tubli poiss, hoian tervist ja puha. Lihtsalt avamiseks on tossu tarvis, mõikad.” Närvid hakkasid tirelit tegema. Arvata oli, et Goldberg suurt aru ei saanud, siiski, kuna geenius võrdub ettearvamatus, oli ta valmis väikest sigadust kopardama. Üle keskmise heal meelel, nagu Belle sapiselt teadmiseks võttis. Mida hullem, seda uhkem.

Üksmeelselt läksid Belle ja Goldberg välja. Hõljuktee tulemüür ulatus talukohast nagu tellimise peale tublisti kaugemale, Goldberg lööpis reipalt ees, õige aktiivseks mindi siin. Belle mõtles kahetsusega, kas teeb teisele äkki liiga, aga risk oli suurem, kui ükskõik kelle väärtus. Telo lõi valgeks, nad olid taas tsivilisatsioonis, levis ja hüvede ulatuses. Goldberg kohmerdas lugeriga, tuli välja, et tüübi saamatus polnudki teeseldud, Belle libistas nööri euforpalasele ümber kaela ning hoidis – ta ei kannatanud verd. Kui keha enam ei tõmmelnud, lükkas laiba mülkasse ja jooksis. Jõudis hingetult tallu, astus Massinasse, teades, et hakkab juhtunut kahetsema, ning esitas vanaema õpetatud parooli. Ta polnud kuigi palju valetanud: memme lugu oli olemas, lapselastega mängis Marie sageli, eriti heal meelel spiooni- ja luuremänge, luges raamatuid ette ega arvestanud just iga kord nende sobivust.

MIDA SINA TEED, KUI MADRUS ON PURJUS

Maailm muutus. Oli suurepärane, õnnis tunne. Belle Birdan jalutas hõljukteel, kõikudes autopeatuste pimenurkades moel, mis ei jätnud just palju võimalusi teda sõiduootajaks pidada – aga siiski sai ta juba enne koitu ühe hõljuki peatuma. Tagasi linna, eemale vanast gaasitrassist, mis kahetsusväärsel moel oli just pika nädalavahetuse esimesel ööl plahvatanud ning nüüd jõudsasti tossas...

Iseenda taip tegi tuju heaks ning suur vastutus ja mure ei rõhunud teda sugugi. Pole raske teha vahet korporatsiooni kärumehel ja rahvaseppade topeltagendina kolledži poolt ostetud raaligeeniusel, kui kärumees teab ajaloolisi fakte ja teeb ülima üllatuse hetkedel peeneid keelenalju. Ja kui vaeseke tõesti puhas poiss oli, siis polnud tal arvatavasti midagi hea kiire ja enam-vähem valutu surma vastu, kõigil ei lähe niigi hästi. Ei ole ka keeruline kunst taastada lapsepõlves õpitud jadade kulgu. Rõõm ilusast päevast andis sammudele kergust ning elukaardile tiksunud pärandus lubas lisaks vajalikule ka suurt hulka tarbetuid mõnulemisi.

Belle peaaegu ei tahtnudki seda viimast toimingut teha, aga mis elu tal muidu oleks olnud? Ta valis ühe kuubiku, astus sisse ja seadistas läätsed kolmekümne päeva peale. E. T. tõrkus, ent vanaema kood lõpetas punase vilkumise. Belle lõdvestus. Inimkond ei saa kunagi teada, kes oli nende päästja. Ja teate miks? Sest veerandtunnise töötluse ja kolmveerandtonnise kopardamise järel ei tea päästja seda ise ka. Ta läheb ühte pisikesse kirjaniku nimega pubisse, näiteks Friedenthali, ja võtab ühe õlle, ehtsa Alle, mitte mingi prussakapruuli. Eks vaatab.

Jutt: Kohtumõistmine Aethelgreni üle (Häli Kivisild)

Aethelgren silus oma kleidi esikülge, tundes vaikset rahulolu omapärasest aistingust, milles vastandusid südasuverohelise siidi jahedus ja hõbeniidiga tikandi karedus. Ta klammerdus selle kirvendava tunde külge, millega need kaks erinevat materjali tema peopesa kõditasid, ning mõtles, kui täpselt need tema enesetunnet kirjeldasid. Hoolimata raevutormist, mille tema kuritegu oli üleloomulikus maailmas tekitanud, ei tundnud Aethelgren hirmu. Ei, ta oli… ootusärev.

Aethelgren kikitas kõrvu, ent paksule sametkardinale, mis süüaluse kambrit kohtusaalist eraldas, oli pandud loits, mis lasi läbi vaid ebamäärast pominat, ning ta ei suutnud tuvastada ei kohtusaalis olevate olendite arvu ega nende meeleolu.

Pomin lakkas. Aethelgren saatis pilgu Cianile, tema ainukesele kaaslasele selles pisikeses, lagedas ruumis, ning sai vastuseks mehe julgustava noogutuse.

„On aeg,“ sõnas Cian proosalisel toonil. Ta libistas sõrmed läbi oma taltsutamatute lokkide ja kontrollis oma puuflööti veel viimast korda. Aethelgren pööras end kardina poole ja paar sekundit hiljem astus Cian tema kõrvale.

„Sul on veel võimalik lahkuda,“ ütles Cian väga vaikselt, silmad kardinale kinnitunud. „Ma lõin üsna keeruka loitsu, millega ma saan sind ükskõik millisesse maailma nurka saata.“ Aethelgren raputas pead.

„Ei, kallis sõber. Pole mõtet meid mõlemat surma saata. Minu surmast piisab täiesti.“ Cian kõverdas meelehärmi matkides huuli.

„Mulle tundub, et sul pole usku oma kaitsja oskustesse.“

Aethelgren saatis Cianile poolnaeratuse.

„Sinu oskused ja kõneosavus pannakse juba täna laulu sisse, aga see ei muuda tõsiasja, et ma suren. Minu teole pole vabandust, hoolimata sellest, või… eriti selle tõttu, et ma olen Sidhe haldjaprintsess.“

„Ma leian selle vabanduse,“ sõnas Cian kuivalt, sirutades end ja asetades oma vaba käe nahkvööle, mis tema lihtsat riietust kaunistas. Ta jätkas oma tavapärase, kelmi hääletooniga: „Ja parem oleks, kui nad mind laulu sisse paneksid. Nad on sellega juba niigi hiljaks jäänud.“

Nad kuulsid kardina tagant aeglaseid, lohisevaid samme lähenemas ning valmistasid end ette. Aethelgren sirutas selja sirgeks ning lasi kätel vabalt külgedele langeda. Vaevumärgatav naeratus hiilis ta näole ning seadis end seal mugavalt sisse.

Ta saatis pilgu Cianile ning oli oma kaitsja muundumisega enam kui rahul. Ängistus ja vastumeelsus olid välja vahetanud Ciani tavapärase iseteadliku enesekindluse ja soojuse; valmidus koerustükkideks oli muutunud kõhkluseks. Ta ei näinud enam välja kui Aethelgreni sõber ja tema kuritöö salajane, tulihingeline pooldaja, vaid kui sisemiselt vintsutatud kaitsja, kelleks kõik teda pidasid. Aethelgren imetles muljet, mida Cian nii laitmatult kehastas – hea, seadusekuulelik haldjas, kes oli sunnitud kaitsma jälki kurjategijat, tema hing pooleks rebenemas oma moraalse kompassi ja kaitsjakohustuse vahel. Kui nad vaid teaksid, et ta ka tegelikult usub sellesse, mida ta kohtusaalis rääkima hakkab, mõtles Aethelgren. Nad ei laseks tal poolt sõnagi lausuda ja saadaksid ta koos minuga surma.

Kardin lükati eest ning lonkav, küürus haldjas astus kambrisse. Aethelgren tundis ta ära – haldjaõukonnas tunti teda nime all Daithi Dalaigh ehk „Välejalgne Nõunik“ – nimi, mida ta kandis suure uhkuse ja huumoriga. Ta oli kuningas Finvarra peanõunik ja tseremooniameister, ent piisas vaid ühest pilgust, et näha, kui väga ta oma praegust ülesannet jälestas.

„Süüdistatav võib nüüd kohtusaali astuda,“ paristas Daithi, nägu vihast ja piinlikkusest punane. Ta hoidus Aethelgreni poole vaatamast.

Aethelgren ja Cian järgnesid Daithile kohtusaali. See oli suur, kale ruum, mis hetkel oli täidetud olenditega üleloomuliku maailma igast nurgast, kelle oli siia meelitanud Aethelgreni ümber puhkenud skandaal. Esimeses reas, saali keskel istusid Iiri haldjakuningas Finvarra ja tema abikaasa, riietatuna koihallidesse rüüdesse, väljendamaks häbi oma tütre tegude üle. Neist vasakul märkas Aethelgren väikeseid salgahaldjaid, kes vaikselt naeru kihistasid ja ripsmeid laksutasid oma pinginaabrite, vabade džinnide poole, kelle aeg kulus erinevate kujude võtmisele, et salgahaldjatele muljet avaldada. Inglise haldjad istusid džinnide taga, enamik neist kogunenud oma kuninga ja kuninganna ümber. Nad lehvitasid oma pisitillukesi tiibu ning saatsid vimmakaid pilke salgahaldjate poole, õõvastatud nende häbitust flirtimisest.

Iiri kuningliku haldjapaari selja taga märkas Aethelgren leprechaun’e ja paari Fir Darrigit, kümmekonda Hiina rebashaldjat ja paari üksikut banshee’d-surmakuulutajat. Mõned tusatsevad pookad, silmnähtavalt häiritud reeglist „ei-ühtegi-vempu-kohtusaalis“, istusid Sidhe kuninga ja kuninganna paremal küljel.

Ülejäänud istekohad olid täidetud üleloomuliku maailma erinevatest paikadest saabunud loomvaimudega, kes vestlesid üksteisega vaiksel häälel. Kõige tähelepanuväärsemad neist olid ookeanitagune Sulismadu, paar tosinat laibaröövlit-guuli, Jaapani tanuki, mõned greifid, gandaberunda’d, paar kishi’t ja viis end rõngasse kerinud Hiina draakonit. Samuti nägi Aethelgren saali keskel seismas põhjafjordidest pärit trolli ning tervet hulka elemendivaime. Ülejäänud publikuks oli Sidhe haldjarahvas.

Vestlus vaibus ja Aethelgren tundis endal sadu silmapaare, kes teda jälgisid ja uurisid, janunedes tema kuriteo ametliku avaldamise ja veelgi enam karistuse järgi.

Kui Aethelgren oma vanematest möödus, noogutas ta ema talle, ent Finvarra pööras silmad maha. Aethelgren sai temast aru, teades liigagi hästi, kui väga tema tegu oli uhket Finvarrat haavanud. Cian suunas Aethelgreni publikust eemale ning kõndis koos temaga põrandale märgistatud kohta, kus nad kahekesi kohtuniku poole pöördusid.

Kuni kohtumõistmise päevani olid kestnud kirglikud vaidlused selle üle, kes peaks kohtunik olema. Kuningas ja kuninganna eelistasid kohtunikutoolil näha Harafadi, haldjaõukonna lugupeetud ja hinnatud liiget, ent teised haldjad ja üleloomuliku maailma olendid väitsid, et Harafad ei saa kunagi täiesti erapooletu olla. Nii algasid otsingud kohtuniku järele, mille tulemusel nägi Aethelgren enda ees kuldsel toolil istumas tumehalli humanoidikujulist suitsukogu, kelle sombused kihid rahutukstegeval moel lainetasid.

Surm, tundis Aethelgren kohtuniku ära ning lõdvestus. Tema saatus oli nüüd pitseeritud ning see võttis temalt selle vähesegi ärevuse, mida ta tundnud oli.

Kohtusaal jäi haudvaikseks. Surm tõstis oma uduvinena heljuva käe ja Daithi lõi gongi. Kui löögi kaja sumbus, sirutas Surm end ettepoole ning lausus pehmel, peaaegu rahustaval häälel:

„Minu ees seisab haldjasoost olend. Ütle, kes sa oled.“

Aethelgren vaatas Surmale otse silma. Ta hääl oli selge ja tugev, kandudes läbi õhu nagu lauluviis.

„Ma olen Aethelgren, Sidhe kuninga Finvarra ja kuninganna Una esmasündinud ja ainuke seaduslik laps.“

Läbi kohtusaali kandus dramaatiline ohe. Sidhe kuninga ja kuninganna jaoks oli haruldane omada omavahel ellujäänud, deformeerumata haldjalast, mistõttu olid nad mõlemad pärast paljusid värdsündinuid lapsi valinud haldja- ning inimvere segunemise tee. Selle tulemusena eksisteeris nii tavamaailmas kui üleloomulikus maailmas loendamatu hulk poolhaldjaid, kes tekitasid tülinat kõikjal, kus nad elasid.

Surm uuris Aethelgreni hoolikalt. Aethelgren oli sellega arvestanud, kuna ta oli ainuke omasugune täisvereline haldjaprintsess – pikk, sale, peenete näojoonte ja pehmete siniste silmadega ning sirgete, põlvedeni ulatuvate mustade juustega, mis olid praegusel hetkel soengusse seotud loitsuga külmutatud vihmapiiskadega. Ta oli imeline kaunitar, armastusega hoitud ja avalikkuse eest peidetud Iiri haldjarahva aare, printsess, kes oli üleloomuliku maailma jaoks liiga hea, vähemalt Aethelgreni vanemate arvates.

Aethelgren hoidis oma tauniva pilgu Surmal, ent see ei heidutanud kohtunikku.

„Hakkame pihta,“ sõnas Surm pärast pikka uurimist ja tegi käeliigutuse Daithi poole, kes oli gongihaamri harfi vastu vahetanud. Nõunik lasi sõrmedel üle pillikeelte liikuda. Harfist tulevate õrnade nootidega radikaalses vastuolus oleva häälega kraaksatas ta:

„Aethelgren, sind süüdistatakse raskes roimas – haldjate taimeravi teadmiste jagamises inimrassiga.“

Järjekordne ohe liikus läbi kohtusaali ning seekord oli selles vähem teatraalsust ning suurem hulk õudu. Nüüd, kus tema kuritegu oli ametlikult avalikuks tehtud, lõppesid spekuleerimised ja kuulujutud ning reaalsus kainestas kõiki saalis olevaid olendeid. Aethelgren tundis Ciani küünarnukki enda oma vastas ning surus oma paljad jalad kindlalt vastu põrandat.

Daithi jätkas:

„Kas sa mõistad, milles sind süüdistatakse?“

„Jah.“

„Kuidas sa süüdistusele vastad?“

Aethelgen surus alla naeratuse seda väga kaasaegset ja tuima sõnastust kuuldes. Ta otsustas vastata samal viisil, et Daithi kannatust mitte proovile panna.

„Ma olen süüdi.“

Kohtusaalis tõusis sosinalaine, mis kasvas, kuni Surm selle laia käeliigutusega vaigistas.

„Sa tunnistad ennast süüdi?“ küsis Surm. Tema suitsukihid näisid samaaegselt nii hämmeldunud kui uudishimulikud.

Cian köhatas ja sõrmitses oma flööti.

„Kui ma tohiksin,“ sõnas ta vaevatud, ent pehmel häälel. „Ma sooviksin selgitada oma kliendi tegevusi.“ Surm naaldus tagasi ja asetas pea ristatud sõrmedele.

„Räägi,“ käskis ta.

Cian tõstis flöödi huultele ning pööras end veidi, nii et ta sai üheaegselt jälgida nii Aethelgreni, kohtunikku kui ka publikut. Aethelgren kuulas flöödist vallapääsenud kurba ja monotoonset, ent kaasahaaravat meloodiat. Ta tõstis lõua üles ja hoidis oma pilgu Surmal – mitte liiga kõrgel, et see oleks mõjunud ebasündsana, ent samuti mitte liiga madalal, et seda oleks võidud orjalikkusena tõlgendada.

„Lugupeetud publik, austatud kohtunik, mu kuningas ja kuninganna,“ hakkas Cian rääkima. „Ma tean, et te olete šokeeritud sellisest süüdistusest meie võluva printsessi vastu ja veelgi enam šokeeritud kuuldes, et ta ei eita süüdistust.“ Cian lasi flöödil kõrgel noodil trillerdada, enne kui selle järsult katkestas. „Ma tean, et kohtul on tunnistajaid, kes kinnitavad, et mu klient tervendas inimesi ravimtaimedega. Samuti on kohtul tunnistajaid, kes kinnitavad, et printsess Aethelgren õpetas inimestele ravimtaimede omadusi ja kasutusviise. See on ränkraske kuritöö, sest ainult haldjatel on teadmised ravimtaimedest. Ainult haldjad tohivad ravimtaimi kasutada ning mitte kunagi teiste tavamaailma või üleloomuliku maailma rasside juuresolekul.

Ma tean, et paljud teist eeldasid, et printsess Aethelgren eitab oma kuritegu. On mõeldamatu, et keegi, kes on tuhandeid aastaid haldjamaailma kaitsnud, teeb midagi nii kohutavat.“ Cian mängis flöödil lühikese, pineva viisijupi, mille lõppedes langetas ta käed vööle ja lausus piinatud häälel, mille kohta ainult Aethelgren teadis, et see on teeseldud. „Printsess Aethelgren aitas neid inimesi vabatahtlikult ja täielikus teadmises, millised tagajärjed tema tegevusel on või võivad olla.“

Kohtusaalis puhkes kõrvulukustav lärm.

„See on Tulevikkude muutmine!“

„Milline kujuteldamatu võim inimeste kätte anda!“

„Ta on kõiki meid surmale määranud!“

„See on palju hullem kui see, mis tulevaimudega juhtus!“

„Sul on täiesti õigus! Nende juhtum oli vähemalt õnnetus, mitte tahtlik tegu!“

Surm tõusis ja plaksutas käsi. Tema käeliigutustest tekkinud helilaine lämmatas kõik muud helid kohtusaalis.

„Kaitsjal on õigus oma kõne lõpetada,“ ütles Surm kuivalt. Üleloomulikud olendid seadsid end vastumeelselt istuma.

Cian mängis flöödil lühikese vahepala. Kui Surm oli taas istet võtnud, eemaldas Cian flöödi huultelt ja jätkas:

„Ta muutis Tulevikke, see on tõsi, ent ta tegi seda seepärast, et tahtis aidata…“

„Oodake!“ hüüdis keegi kohtusaalist ning läbi rahva käis tõuklev liikumine, mis algas saali tagaosast, ukse juurest ning vonkles läbi publiku Aethlegreni ja Ciani suunas. Aethelgren saatis kiire kõrvalpilgu Cianile, kes kulmu kortsutas.

„Ma nõuan õigust kohtu poole pöörduda!“ kõlas sama hääl, mis ennegi. Publiku hulgast murdis end välja noor neiu, kelle punaste juuste värvitoon oli sama mis Finvarralgi. Neiu marssis Aethelgreni juurde, kes oli end publiku poole pööranud, ja pistis talle käsipeegli nina alla.

„Sa arvasid, et ma ei saa sellest teada? Et ma ei hooli sellest? Sa proovisid teda minu käest ära varastada!“ karjus ta täiest kõrist. Väiksed vahutordid moodustusid tema suunurkades ning ta sinised silmad näisid Aethelgreni pikselöökidena pilduvat.

„Kes sa oled ja kuidas sa julged kohtuistungit katkestada?“ kõmistas Surm oma toolilt. Punapäine neiu pööras end kohtuniku poole.

„Ma olen Silya ning ma olen kostja poolõde,“ sõnas ta end vaevu tagasi hoides. Ta tõstis käe peegliga üles ning kõik kohtusaalis olijad võisid näha peeglit kaunistavaid filigraanseid hõbeornamente.

Aethelgren kuulis Sidhe haldjarahvast kollektiivselt õhku ahmimas ja sosistamas: „Tulevike Peegel!“

Silya hüüdis üle kohtusaali:

„Ja siin on TEGELIK põhjus, miks ta neid armetuid inimnässe aitas. Ta on üks mehevargast hatt, ei muud!“

Publikut läbis järjekordne kollektiivne õhkuahmimine. Cian sosistas Aethelgrenile:

„Sa ütlesid, et peegel oli kindlas kohas!“

„Ma alahindasin mehenäljas teismelise innukust,“ vastas Aethelgren sama vaikselt. Ta proovis oma hääle rahulikuna hoida, ent see polnud lihtne. Silya saabumine oli ootamatu ning temast hoovav raev muutis temaga rahumeelselt arutamise võimatuks. Cian püüdis midagi öelda, ent Aethelgren keelas teda.

„Las ta räägib,“ sosistas ta Cianile.

„Aga…“

„Sa teed olukorra ainult hullemaks, kui sa proovid teda takistada. Me leppisime ju kokku, et mul pole midagi varjata, kas pole?“

„Ta paneb su valgusesse, mis…“

„See pole oluline. Enam mitte.“

Nende vestluse ajal oli punapäine neiu loitsu lausunud, ent midagi ei juhtunud. Ta raputas peeglit ja lausus loitsu uuesti.

„Sellest pole mingit kasu, noor daam,“ ütles Surm. „Siin ruumis on kõik loitsud lukustatud.“

„No aga lukusta siis projekteerimisloits lahti,“ nähvas Silya. „See on tõestusmaterjaliks ja te kõik saate seda oma silmaga näha, selle asemel, et seda flöödinäppijast klouni kuulata.“

„Kas see peegel on tõepoolest Tulevike Peegel?“ küsis Surm. Silya pöördus tema poole ja kortsutas kulmu.

„Jaah-h-h!,“ sõnas ta silmi pööritades.

„Ja see kuulub sulle?“

„Muidugi mitte. See on mu isa naise oma.“

Kuninganna Una oli oma suu käega katnud ning tema silmad olid veekalkvel.

„Ja kuidas see peegel sinu kätte sattus?“ küsis Surm edasi, suitsused udukihid lõbustatult tema keha piirjoonte sees mänglemas.

„Ma võtsin selle tema toast. Ta pole seda vaja. Ta on juba abielus.“

„Ja sina pole?“

„EI! Ja võib-olla ma ei abiellu ka kunagi, tänu temale!“ Silya osutas sõrmega Aethelgreni poole. „Nii et vabasta see projektsiooniloits juba ükskord!“

Surm mõtles veidi aega ning tegi seejärel käega vabastusliigutuse.

„Näita meile,“ sõnas ta.

Silya pomises loitsu ja suunas peegli kohtusaali seina poole. Peeglist sööstis välja valgusjuga, mis muutus üha tugevamaks ja selgemaks, kuni kohtusaali seinale ilmus 3x6 meetri suurune raamitud ristkülik, mida kõik vaatama pöördusid. Aethelgreni süda hakkas kiiremini lööma, kui ta nägi ristkülikusse kuvatud tuttavat kuju – kena keskealist meest, kellel oli kõrge laup ja lahke, soe silmavaade. Tema nisuvalged juuksed kleepusid näole, mida mis tahes muul ajal oleks võinud pidada sõbralikuks ja veidi kelmikaks, ent millel lasus praegu ainult südamevalu ja talumatu kurbus. Mehel olid seljas sinine töökombinesoon ja hall T-särk ning ta kandis oma kätel väikest tüdrukut. Tüdruku keha oli elutu ning mees kõndis mööda metsarada, põsed pisaratest märjad.

„Näete nüüd! Näete? SEE on MINU mees. MINU!“ hüüdis Silya. „Selles tulevikus numbriga 2058 kohtume me temaga pärast tema tütre matuseid ja meist saab armastajapaar! See on see, mida peegel mulle esimesel korral näitas. Ja siis ma nägin seda!“

Stseen muutus ning kohtusaali seinale ilmus pime, madal tuba. Sama mees tupsutas sama tüdruku nägu niisutatud riidelapiga. Tüdruku nägu oli punane ning tema hingamine vaevuaimatav. Toa uks läks lahti ja Aethelgren astus sisse, vasak käsi selja taga. Mees pöördus ja hüppas ehmatanult püsti. Aethelgren tõi oma vasaku käe ette, paljastades puidust kausi, mis oli ääreni aurava vedelikuga täidetud. Ta ütles midagi mehele, sirutades kausiga käe tema poole. Mees nuusutas kausist tulevat lõhna ning liikus Aethelgrenist eemale. Tema huuled liikusid ning moodustasid sõna „nõiategu“. Aethelgren raputas pead ja tegi sammu väikese tüdruku poole. Mees lõi käega vastu kaussi ja see kukkus muldpõrandale, pritsides oma sisu kõigi kolme toas olnud inimese peale. Aethelgren taganes ukseni ja lahkus toast, saates viimase, kurva pilgu mehe ja tüdruku poole.

„Ja ta tegi seda uuesti siin ja siin ja siin!“ hüüdis Silya, muutes peeglis olevaid tulevikke. Need kõik kujutasid sama stseeni, muutusid vaid toa sisustus, riided, toa kuju. Mees lükkas kausi alati tagasi ja Aethelgren taandus alati toast välja. Tema nägu muutus iga kuvatud tulevikuga aina kurvemaks, kuni viimases tulevikus olid tema näol pisarad.

Silya pööras end Aethelgreni poole, õel naeratus huultel.

„Ma salvestasin kõik tulevikud ja tegin neist koopiad. Kõik minu tulevikud koos temaga. Ma teadsin, et ühel päeval läheb mul neid vaja.“ Ta pöördus publiku poole ja hõikas: „Näete nüüd! Teie kõik! Kas te nägite seda?! Ta proovis minult meest varastada!“ Tema hääl sumbus kohtusaalis valitsevasse vaikusesse.

Surm tegi uue käeliigutuse ja projektsioon taandus tagasi peeglisse.

„Tänan, Silya,“ ütles ta. „Sa võid nüüd lahkuda.“

„Aga kas sa nägid…“

„Jah, ma nägin. Me kõik nägime,“ ütles Surm ning saatis ühe oma suitsukihtidest Silyat publikualasse eskortima.

„Kaitsja?“ sõnas Surm, kui suitsukiht oli tagasi tema juurde pöördunud ning oma harjumuspärase koha tagasi võtnud.

„Ma kavatsesin just selgitada…“ alustas Cian, ent Aethelgrenil oli sellest komejandist kõrini saanud. Ta võttis Ciani käe oma kätte ja pigistas seda õrnalt.

„Ma arvan, et nüüd on minu kord rääkida,“ ütles ta. Ta oli rahulik ja tema hääl tõsine, kui ta publiku poole pöördus.

„Ma tegin seda. Ma läksin erinevatesse tulevikkudesse ja proovisin anda sellele ahastuses mehele ravimit. See oleks päästnud ta tütre elu, kui ta oleks seda joonud, aga ta ei teinud seda. Niisiis otsustasin ma nende tulevikke uurida. Neid oli kokku viisteist tuhat seitsesada nelikümmend kuus ning igas tulevikus tüdruk suri.“ Pärast oma tütre surma muutus mees lohutamatuks ning ma ei suutnud tema valu taluda, lisas ta kuuldamatult. Kui ta ainult oleks selle neetud ravimtee vastu võtnud! See oli ainuke hetk, kus ma oleks tüdrukut veel päästa saanud.

Aethelgren vaatas oma vanemate poole.

„Ema, anna mulle andeks, et ma Peegli varastasin. Ma palun südamest vabandust, et tol esimesel korral, kui Silya Peegli meie puhketuppa tõi ja seda meile näitas, ei võtnud ma seda tema käest ja ei viinud seda tagasi sinu tuppa. Anna mulle andeks, et ma kuritarvitasin sinu usaldust, aga ma pidin seda tegema.“

Kohtusaal näis olevat täidetud kivikujude, mitte elavate olenditega. Mitte keegi ei julenud end liigutada ning kõikide silmad näisid olevat klammerdunud Aethelgreni huulte külge. Aethelgren vabastas sõrmed, mis olid ilma tema teadmata end rusikasse tõmmanud.

„Ma tean väga hästi, mis juhtus, kui tulevaimud tule tegemise ja ohjamise teadmise kogemata inimeste käsutusse andsid. Peegel näitas mulle, kuidas inimrass areneb, kuidas ta erinevates tulevikes end hävitab otsese tagajärjena tuletegemise saladuste õppimise tõttu.

Inimrass on kontrollimatu ja nende arengut pole võimalik ette ennustada. Ma teadsin, et nad kasutaksid taimi oma haigete ravimiseks, ent sama lihtsalt kasutaksid nad taimi ka üksteise tapmiseks. Uskuge mind, ma ei teinud seda otsust kapriisist või kiindumusest selle mehe vastu. Ma mõtlesin väga kaua, ent lõpuks jäi alles ainult üks mõte, mis mul otsustada aitas.“ Aethelgren vaatas üle publiku peade, tulevikesse, mida ainult tema oli näinud ja kogenud. „Ükski vanem ei tohiks oma last kaotada kõikides tulevikes,“ sõnas ta vaikselt.

Pulbikust kostusid ebamugavad, kohmetud hääled, ent Aethelgren ei pööranud neile tähelepanu. Ta tundis enda juures Surma lähedust ja nägi selle suitsukihte tormlemas ja lainetamas.

„Sa rumal tüdruk,“ lausus Surm ning tema tuhase hingeõhu kuumus kõrvetas Aethelgreni juukseid. „Sa „mõtlesid pikalt“? Ent sa ei mõelnud, mida su tegevus endaga kaasa toob! Sa ei muutnud mitte ainult selle mehe tulevikku; sa muutsid kogu inimrassi tulevikku. Kõiki tulevikke!“

„Ma tean seda,“ vastas Aethelgren. Ta teadis seda tõepoolest.

Kui ta nägi, et blond mees tema abi vastu ei võta, olid ta mõtted võtnud teise suuna. Kui ta ei saa meest otseselt aidata, teeb ta seda kaudselt, istutades ravimtaimede teadmise inimeste ajalukku. Kui ta oli sellele otsusele jõudnud, hakkas ta haldjamäest välja hiilima ja otsima sobivat ajastut, kus oma plaani teostama hakata. Paar valestarti hiljem leidis ta selle imelise oru ja selle ainukesed kaks elanikku.

Uri ja tema ema Asha olid Aethelgreni plaani jaoks ideaalsed. Nad olid oma hõimust välja visatud ning Aethelgren ei saanud kunagi teada, miks. Kuigi Ashal puudus oma hõimu füüsiline ja moraalne tugi, oli ta suutnud endale ja oma pojale ehitada mugava elu. Asha oli tugev, kangekaelne naine, kes oskas jahti pidada, kala püüda, puuvilju korjata, tuld teha, maja ehitada ning teha lugematut hulka muid tegevusi, mida ta järk-järgult ka oma pojale õpetas.

Aethelgren oli end neile tutvustanud noore naisena, kes oli oma hõimu kaotanud, kui nad kärestikulist jõge ületasid. Asha ei usaldanud Aethelgreni esialgu, paljastades tema suunas oma hambad ja käskides tal neist eemale hoida, aga Aethelgren jäi orgu elama. Varsti märkas ta, et Uri oli hakanud tema sabas käima, kutsudes teda nimega Akka (tädi) ning pannes väga hoolikalt tähele, mida Aethelgren tegi.

Tuli välja, et Uri oli kiire taibuga poiss. Mida iganes Aethelgren ka ei teinud – maitses puuvilju, mälus lehti, kaevas üles taimejuuri ja mugulaid, küpsetas või keetis neid – Uri tegi sama. Ühel päeval kukkus Asha puu otsast alla ning Uri jooksis Aethelgreni juurde, kes valmistas Ashale puukooreleotise haava puhastamiseks ning verejooksu peatamiseks. See oli esimene kord, kui ta näitas haldjarassist erinevale rassile tahtlikult, kuidas taimi ravimitena kasutada. Tema kõrvad muutusid peaaegu kurdiks oma südamelööke kuulates ning ta ootas, et iga hetk astub tema isa või mõni muu haldjas puu tagant välja ning viib ta tagasi haljamäele kohtumõistmiseks ja hukkamiseks. Selle asemel sai ta tasuks heakskiitva mühatuse Ashalt ja kausi kalasuppi, millele andsid hõrgu maitse taimelehed, mille Uri oli Aethelgreni matkides orust korjanud.

Puukooreleotisele järgnesid erinevad taimeteed köha, valutava kurgu ja löövete tervendamiseks, puderhautised põletike leevendamiseks, salvid oma lõhna maskeerimiseks ulukite eest ning puuviljad kõhuhädade ravimiseks…

„Ühes tulevikus jääb tüdruk elama,“ ütles Aethelgren kohtunikule ja publikule, saates neile magusvalusa naeratuse. „Minu tõttu, selle tõttu, mida ma tegin.“

Pärast seda, kui ta oli Asha haava puhastanud, oli Aethelgren koju tõtanud ning Peeglist tulevikke kontrollinud. Ta avastas mitu uut tulevikku ning ühes neist seisis blond mees läikivalt puhtas laboratooriumis, hoides käes mõõtekolbi, ning säras rõõmust. See tugevdas Aethelgreni otsustavust veelgi ning tema orukülastused muutusid veelgi tihedamaks.

Kohtusaal täitus vaikse sosina ja hüüetega. Surm jalutas tagasi oma tooli juurde, ent ei istunud. Selle asemel hakkas ta tooli ees edasi tagasi kõndima.

Aethelgren oli Surma poole pöördunud ning seisis liikumatult, ainult tema silmad Surma samme jälgimas. Surm oli mõtteisse vajunud, suitsukihid tema ümber raskete lainetena liikumas. Möödusid minutid, publiku sosin muutus valjemaks, ent Surm jätkas kõndimist.

„Sinu kuritöö mõjud on pöördumatud,“ sõnas Surm ilma sissejuhatuseta ning publik jäi vaikseks. „Teadlikkus ravimtaimede olemasolust on juba inimeste tulevikesse imbunud ning seda ei saa tagasi võtta.

Printsess, sa oled inimeste maailma lasknud jõu, mida pole võimalik ohjata, ning nüüd, hävitab inimrass enda sinu albi teo otsese tulemusena rohkem kui üheksas tuhandes tulevikus.“

Aethelgren langetas pilgu. Ta oli neid tulevikke Peeglis näinud. Pelguse ja kurva etteaimdusega oli ta vaadanud alkeemia ja keemia arengut, mürgist põhjustatud pikki ja piinarikkaid surmasid, tuleriidal põletatud naisi ning gaasipilvi, mis tapsid tuhandeid inimesi silmapilkselt. Nii mõneski tulevikus oli ta näinud, kuidas ahnus varjutas inimeste meele, mille tulemusena nad keelasid teatud taimede kasutamise ravi eesmärgil ainult selleks, et meeleheitel inimesed maksaksid ülikõrgeid summasid sünteetiliste ravimite ees orgaaniliste ravimite asemel, või hävitasid teatud ravimtaimed täielikult kogu planeedilt.

Aga samuti oli ta näinud, kuidas inimeste näole ilmus leevendustunne pärast ravimtee joomist või süsti saamist. Ta oli näinud miljardeid inimesi elamas pikka ja õnnelikku elu, veetmas aega oma perede ja armastatud inimestega, saavutamas oma unistusi, mis oleksid olnud võimatud ilma teadmisteta ravimtaimedest, mida Aethelgren oli inimrassiga jaganud.

Surm jätkas:

„Aeg on üleloomulikus maailmas suhteline. Paljusid teist ei eksisteeri veel inimeste meeltes ning mõned teist on juba unustatud ning saanud rahvajuttude tegelasteks või liigelava kujutlusvõime produktideks. Kui te siit maailmast väljute, saate te valida aega ja kohta, kuhu minna. Te saate korrata oma hiilgeaegu või nutta unustuses, planeerida tagasitulekut või valmistada ette oma esimest etteastet. Tõepoolest, aeg on üleloomulikele olenditele väga suhteline.“

Surm tegi pausi ja pöördus Aethelgreni poole. Ta uuris haldjaprintsessi oma tumedate silmaaukudega.

„Välja arvatud sinu jaoks, printsess. Aeg muutus sinu jaoks praegu väga konkreetseks. Kuula minu kohtuotsust, haldjaprintsess Aethelgren. Sind saadetakse maagiliste olendite üleloomulikust maailmast eksiili. Sulle jäävad alles kõik su loitsud ja võimed, kaasa arvatud kujumuutmise võime ning kõik su praegused teadmised.

Ma tean, et sa eeldasid, et sa sured täna, aga see pole sinu saatus. Ma ei anna sulle oma vabastavat puudutust. Sinu karistuseks on rännata inimeste maailmas igavesest ajast igavesti ning olla tunnistajaks sellele, mida sinu sõnakuulmatus ja lühinägelikkus sellele kaasa tõid.

Ma ei lase sul surra, kuna sinu elu on ühtlasi ka inimkonna tulevik. Sellest hetkest alates sõltub sinu AINUS tulevik sellest, milliseid valikuid sa teed.“

Surm tegi sõrmega ringja liigutuse ning mähkis Aethelgeni halli udu sisse. Sekund hiljem udu kadus ja ta seisis metsasalus, kõrgete, laiavõraliste puude all.

„Sa oleks võinud mul lasta mu rahvaga hüvasti jätta,“ ütles Aethelgren enda ees seisvale Surmale.

„Milleks? Sa ei kuulu enam sinna maailma.“

„Miks sa mind eksiili saatsid?“ küsis Aethelgren. „Minult elu võtmine oleks olnud palju lihtsam.“

„Jah, oleks olnud küll,“ vastas Surm. „Aga ma arvasin, et sa peaksid lõpetama selle, mille sa algatasid.“

„Kas see… on SEE tulevik? See, kus ta tütar elama jääb? Kõikidel tulevikel on siin ühesugune algus.“

Surm kogus oma kihid enda ümber ja kinnitas oma tühjade silmaaukude pilgu Aethelgrenile.

„Ma jätan selle sinu otsustada,“ ütles ta. „Kuna sa olid nii kindel, et haldjarahva salajase taimeteaduse toomine inimeste maailma oli hea mõte, siis vastutad sa ka selle tagajärgede eest.“ Seda öelnud, Surm haihtus.

Aethelgren hingas välja. Kuiv, kiviklibune maapind põletas ta paljaid jalataldu, ent ta ei liigutanud end. Viljaka mulla maguskirbe lõhn jõudis ta ninasse ja ta tundis õhus vihma hõngu, kuigi vihmahooajani oli veel paar nädalat aega.

„See maailm muutub selliseks, milliseks ma ta kujundan,“ sosistas Aethelgren enda ette. Kui sõnade mõte talle kohale jõudis, tundis ta oma õlgu kokku vajuvat raskuse all, mille sarnast ta kunagi varem polnud tundnud. Kaks pisarat kogunesid tema silmanurkadesse, ent ta pilgutas kiiresti silmi ja need kadusid.

„See maailm muutub selliseks, milliseks ma ta kujundan,“ kordas ta. Nii et kõigile oleks parem, kui ma seda untsu ei keeraks, lisas ta kuuldamatult.

Aethelgren vaatas enda ümber ringi, veendumaks, et keegi pole talle järgnenud, ning alles siis meenus talle, et sellel polnud enam tähtsust. Keegi ei jälita teda ega proovi tema käimiste ja tegude järel nuhkida. Rahuloleva muiatuse saatel tõstis ta käe ja tegi näo ees elegantse käeliigutuse, lausudes samal ajal kujumuutmise loitsu.

Loits toimis. Aethelgren kahanes kahele kolmandikule oma tavalisest pikkusest ja ta selg tõmbus kühmu. Tema silmade kohale tekkis tugev horisontaalne kurd ning sellega üheaegselt liikus tema lõug ettepoole, lauba kõrgus vähenes ning tema hele nahk tumenes kastanpruuniks. Sirge nina muutus lamedaks ja laiaks ning tema kõrged põsesarnad vähem prominentseks. Samal ajal kärbusid tema pikad, mustad juuksed pulstunud salkudega varesepesaks, mis vaevalt ta õlgadeni ulatusid ning ta silmad muutusid sinisest tumepruuniks.

Aethelgren võttis seljas oma haldjarüü, paljastades selle all lihaselise keha, mida katsid laiguti peened, tumedad kehakarvad. Ta rebis rüü pisikesteks tükkideks ning jättis need maapinnale, koos oma vihaga. Seal, kuhu tema läks, polnud kohta hõbedaga kaunistatud siidkleitidel ega ka vimmal või kahetsusel.

Ta hakkas põhja poole liikuma, võttes suuna metsasalu serva poole. Sinna jõudes saatis ta hoolika, ettevaatliku pilgu enda ümber. Tema ees laius väike org, mida kattis meetrikõrgune kollakasroheline rohi ning kus kasvasid mõned üksildased puud ja arvukad põõsad ja tihnikud. Oru jaotas pooleks tarmukas oja, mille kallastel kasvasid varjurikkad puud ning lopsakas taimestik. Ühe eriti tiheda puuderühma juures seisis okstest ehitatud hütt. See oli kolm, võib-olla kolm ja pool meetrit pikk, tugev kolmnurkse prisma kujuline ehitis. Selle jämedate, kandvate okste vahele olid põimitud väiksemad oksad ning kimbuks seotud pilliroog. Hüti ukse ees rippus paks loomanahk. Hüti katuses oli ava ning sealt väljus suits peene, peaaegu läbipaistva vinena.

Aethelgren sammus orgu, ent tema kõndimisviis oli teistsugune kui varem. Ta hoidis end maapinnale lähemal ja tema käed libisesid läbi põõsaste ja rohu, samas kui ta pidevalt oma nina kirtsutas ja õhku nuhutas. Aeg-ajalt ta peatus ja murdis kas lehe või lille, pani selle suhu, mälus seda ning vastavalt tolle maitsele kas sülitas selle välja või peatus ja korjas neid veel, täites oma suu paremate paladega. Ta tempo oli aeglasem ja kõndimissuund näiliselt juhuslik, ent hoolikama vaatluse korral oleks olnud võimalik märgata, et ta liikus hüti suunas.

Oma teel eiras ta otsustavalt lehtede õrna krabinat, pisikeste okste murdumist ja krigisevat heli, mille põhjustajaks võisid ainuvõimalikult olla kellegi paljad jalad, mis üle kiviklibu astusid. Seetõttu suutis ta teeselda täielikku üllatust, kui kaks pisikest kätt tema põlvede ümber sulgusid ning lapsehääl hüüdis: „Akka! Akka!“

Aethelgren huikas rõõmsalt ning kummardus alla. Alasti poiss, mitte rohkem kui seitse aastat vana, istus maapinnal, vaatas üles ja rõkatas naerda, kui ta oma käsi tugevasti Aethelgreni säärte ümber hoidis. Poisil oli tumepruun nahk, lai, lame nina ja kurd kulmude kohal, mida katsid lokkis, sakris mustad juuksed.

„Uh aiah eke, Uri,“ ütles Aethelgren, harjutades häälepaelu, mis polnud kõnega veel päris harjunud. „Sa püüdsid mu kinni, Uri,“ tähendas see. Poiss lasi Aethelgreni säärte ümbert lahti ning põimis käed naise kaela ümber.

„Akka!“ sosistas ta Aethelgreni kõrva sisse ja kallistas teda tugevasti. Aethelgren kallistas teda vastu ning tõusis püsti, surudes poisi keha enda vastu.

„Asha nunah ukku,“ ütles poiss, mattes oma näo Aethelgreni juustesse. „Emme tunneb end halvasti.“

„Kõhuvalu?“

„Ei. Ta on üle keha kuum.“

„Kui kuum?“

„Väga kuum.“

„Lähme siis tema juurde,“ sõnas Aethelgren, liigutas Uri oma puusale, kus too oma jalad kärmelt Aethelgreni ümber põimis, ja hakkas otse hüti poole sammuma. Poolel teel ta peatus ja nuhutas ninaga. Uri kangestus.

„Teised inimesed?“ küsis ta ning tema käed haarasid Aethelgrenist tugevamini kinni.

„Ei,“ vastas Aethelgren. Uri haare lõdvenes. Aethelgren libistas ta puusalt maha ning nuhutas veel kord. Ta pöördus ning sammus metsasalu poole tagasi. Ta silmad seirasid maapinda ning veidi aja pärast mühatas ta rõõmsalt. Uri, kes oli tema järel traavinud, hüppas nüüd Aethlegreni kõrvale.

„Hea taim? Teeb emme terveks?“ küsis ta. Aethelgren noogutas.

„Kus?“

Aethelgren osutas ühe kõrge taime suunas, millel olid väikesed valged õied ja sinakasrohelised, väga kitsad ja lainelised lehed.

„See aitab teda,“ lausus ta. Uri sirutas kaela taime poole ning nuusutas seda, ent tõmbus kiiresti tagasi.

Aethelgren nipsas oma pikkade, tugevate küüntega taime küljest paar lehte ning hõõrus nad peopesas puruks. Ta tõstis purustatud massi nina juurde ning hingas selle magusjat, teravat lõhna sisse. Uri krimpsutas nina, aga jäi Aethelgreni kõrvale, uudishimulikult vaadates, mida Aethelgren järgmisena ette võtab.

„Purusta lehed, lase emmel nende lõhna sisse hingata. Ta jahtub maha,“ ütles Aethelgren, täiendades oma sõnu käeliigutustega.

„Kas tõesti?“ küsis Uri lootusrikkalt. Aethelgren noogutas, kummardus ja tõmbas taime maa seest välja. Poiss hakkas üles-alla hüplema, osutades käega paari meetri kaugusel kasvava taime poole.

„See on sama taim, teeb emme terveks!“ hõikas ta ning jooksis taime juurde. Ta tiris taime seni, kuni selle juured alla andsid. Taime enda järel vedades hakkas ta hüti poole jooksma. Aethelgren naeratas ning järgnes Urile.

Kui ta hütti astus, oli Uri juba peotäie lehti purustanud ning hoidis neid oma ema nina all. Asha lamas hüti põrandale laotatud loomanahal, hingeldades, silmad suletud. Kui purustatud lehtede kangekaelne, nõudlik lõhn tema ninasõõrmetesse ulatus, krimpsutas ta ägedalt nina, ent oli liiga nõrk, et end sellest eemale liigutada.

Aethelgren istus Asha kõrvale maha ning sõnas:

„Hinga sisse, Asha, hinga sisse. Sügavalt, sügavalt. Lase sel lõhnal end aidata.“ Asha mõmises midagi seosetut, aga tema hingamine muutus sügavamaks. Aethelgren võttis Uri toodud taime ning kitkus selle lehtedest puhtaks, pannes lehed robustsesse puukaussi, mille ta võttis jahtuva tuleaseme kõrvalt. Kui kauss oli täis, kasutas ta lamedaks tahutud kivi lehtede pudrustamiseks ning andis need Urile, kes rohelise massi Asha nina alla lükkas.

Aethelgren hakkas ümisema. See oli monotoonne, korduv viis ning varsti ümises Uri seda kaasa. Asha hingamine muutus üha sügavamaks ning ta hakkas sisse ja välja hingama viisi rütmi järgi.

„Ta jääb elama,“ ütles Aethelgen endale. „Ma teen nii, et ta jääb selles tulevikus elama.“ Ehe, kuigi veidi pingutatud naeratus ilmus ta huultele ning lõi ta näo särama. Ta sirutas käe teise taime järele ning hakkas sellelt lehti eemaldama, ümisedes edasi juba alustatud viisi, mida tema enda ema oli talle laulnud, kui Aethelgren oli olnud väike haldjatüdruk.

LÕPP

Raamatukatkend: Põhja Nõid (Tuuli Tolmov)

Katkend V peatükist

Aulemb üritas magada, triivides une ja ärkveloleku piiri peal. Ta oli enda meelest terve öö vähkrenud, otsides mugavamat asendit, mida kivi peal magades ilmselt tuhande aasta pärast ka ei leiaks. Viimaks oli ta vist siiski väsimusest unne suikunud, sest kui ta järgmine kord külge tahtis keerata, avastas ta, et ei saa liigutada. Unesegaselt kujutas Aulemb ette, et puujuured olid roomanud koopasse ja ta kinni sidunud.

Aulemb ei teinud kohe silmi lahti, vaid sundis oma käsi ja jalgu liikuma. Mitte midagi. Ta surus lämmatada üritava paanika sügavale tagasi. See oli kõigest halb uni. Tal oli ennegi juhtunud, et ei saa unes liigutada. Mis seal ikka. Varsti ärkab ta üles. Ta üritas uuesti und leida, kuid seda ei tulnud.

Kukal tuikas valust. Pole midagi hullemat, kui ärgata peavaluga, mõtles Aulemb mõrult. Ta sai sõrmi liigutada, kuid kummalisel kombel olid käed endiselt kinni.

Köied randmete ja pahkluude ümber olid ilmsi, mitte tema unenäovili. Ta üritas oma pekslevat südant rahustada ja kuulas.

Kuulas täielikku vaikust.

Ei mingit tormiulgu ega vihmapladinat, isegi mitte vaikselt praksuvat tuld.

Midagi oli väga valesti.

Ta neelatas ning kogus veidi aega julgust. Kui ta viimaks silmad avada suutis, ei muutnud see midagi. Ta oli täielikus kottpimeduses.

„Säde?” hüüatas ta ning Säde nimi kajas vastu kivist seinu. „Heljä? Raho?”

Aulemb kuulas oma hääle kaja. Mingi heli kaikus kuskilt kaugelt vastu, kuid kaja teebki selliseid trikke.

Paanika paiskus paisu tagant välja. Ta rahmeldas eesmärgitult kivipõrandal ringi, karjudes taas kõigi nimesid.

Aulemb jäi vait ning hingeldas. Süda kloppis kui meeletu. Ta silmad vilasid kottpimedas tulutult ringi. Viimaks sulges Aulemb keskendumiseks silmad ja hingas mitu korda sügavalt sisse. Karjumine ei aita. Keegi ei tule appi. Ta pidi end ise päästma.

Aulemb asus oma köite kallal pusima ja oli üllatunud, kui kergelt ta neist isegi pimesi vabanes. Tema vangistaja ei olnud sõlmedega ilmselgelt vaeva näinud. Ta tõusis seinu kobades püsti ja hingas veel mõned korrad rahustavalt sisse. See tundus mõjuvat.

„Niisiis,” pomises ta omaette, lihtsalt sellepärast et mingitki häält kuulda. „Ma olen pimedas. Mul ei ole aimugi, kus ma olen ja miks ma siin olen. Mida ma teen? Mida. Ma. Teen.”

Aulembi pea oli mõtetest tühi.

„Raho!” karjus ta uuesti, eirates pitsitavat kõri. Tema hääl oli peaaegu kurdistav ja seekord oli ta üsna kindel, et ta kuulis kuskilt kaugelt-kaugelt vastust: „Aulemb!”

Nii et nad võisid olla veel elus. Väga hea. Või kujutas ta seda lihtsalt ette.

Aulemb astus kobades paar sammu edasi ja võpatas, kui midagi ta jalge all krudises. Ta kummardus aeglaselt kombates allapoole. Põrandal oli hunnik kõvasid piklikke kujusid. Nagu puuoksad. Aga peenemad ja kõvemad...

Aulemb tõmbas käe ehmunult ära ning südame pekslemine võttis hinge kinni. Ta oli vist luid puudutanud.

„Rahu, ainult rahu,” pomises ta väriseval häälel, üritades ennast veenda. Aulemb kompas värisevate kätega oma taskuid, lootes midagigi leida. Nuga oli vöölt läinud. Taskus oli paar nöörijuppi ja värskelt valminud pajupill. Veel täna õhtul enne magamaminekut oli ta sellele viimase lihvi andnud.

Nii et ei midagi kasulikku.

Aulemb astus veel paar krudisevat ja ragisevat sammu, hoides käsi kindlalt seina küljes. Esiteks peab ta siit välja saama. Teised leidma, kui nad tee peale jäävad.

Korraga kõlas maa sügavusest madal pasun. Aulemb tardus. Pasun huikas korra, pidas vahet ning siis uuesti. Teine pasun vastas talle kuskilt veel kaugemalt.

Mis iganes see ka oli, ei saanud see head tõotada. Aulemb kiirendas oma sammu, nii palju kui ta pimedas seda julges.

***

Säde ärkas selle peale, et keegi hoidis ta jalgu kinni. Esimene instinkt oli jalgadega lüüa ja rapsida nii palju kui võimalik.

„Ole paigal!”

See oli Heljä. Säde avas plaksatusega silmad, mõtiskledes, miks Heljä peaks teda kinni hoidma. Kuid see mõte kadus kiirelt, nähes, et ta ei olnud enam seal, kus ta magama oli heitnud. Nad viibisid äärmiselt veidra sisuga koopas.

Kõige enam köitis teda sinakas-roheka leegiga põlev lõke, mis paistis pahaendeliselt põlevat otse luude peal ilma neid kahjustamata. See heitis tervele koopale rohekat valgust, värvides ka nende enda naha teistsuguseks.

Teiseks oli koobas täis kummalisi esemeid, mis kindlasti olid kunagi inimestele kuulunud. Sädel oli esimeste hetkede jooksul isegi aega ümber vaadata. Hirm ei olnud veel kohale jõudnud. Ta nägi atra, katkist puutünni, leivalabidat, auklikku karvamütsi ja mitmeid muid asju, mis tema hämmeldust üha kasvatasid. Need kõik olid seinte ümber segamini visatud.

„Kus me oleme?” suutis ta viimaks sosistada.

Heljä ütles mingi põhjakeelse sõna, mille peale Säde jäi teda tühjal ilmel põrnitsema.

„Trollikoobas,” selgitas Heljä. Ta keris kokku köied, mis olid neid köitnud.

„Mis asjad on trollid?” küsis Säde pelglikult. Ta piidles põlevat luuhunnikut lähemalt. Sealt vahtis vastu irvitav pealuu. Ilmselt midagi väga halba.

Heljä kergitas üllatunult kulme. „Teil ei olegi trolle? Muidugi, teil ei ole ju sellised koopaid ja mägesid nagu meil. Trollid on... noh, midagi inimesesarnast, kuid väga kaugel inimesest. Legend räägib, et nad sündisid Maaema aevastusest.”

Säde seest tõmbus külmaks. Maaema loodu. Ta jätkab endiselt oma rünnakuid ka siin, põhjas, kus tema võim on nõrgem kui viljakatel põldudel ja karjamaadel.

„Juttude järgi koledad, õelad ja üsna rumalad,” jätkas Heljä selgitusega. „Aga ma pole ühtegi päriselt näinud, seega ma ei tea, kas see jutt on tõsi.”

Üks kividest libises seinast välja. Säde ja Heljä tõmbusid üksteise lähedale. Säde kirus oma uimasust – ta oleks pidanud kohe tõustes hakkama relva otsima. Isegi see pudrunui, mis seal teisel pool lõket vedeles, oleks hädapärast sobinud.

Kõik need mõtted aga kadusid hetkel, kui ta nägi sisse kakerdavaid trolle.

Koledad olid nad kindlasti, vähemalt inimeste jaoks. Lapsesuurused kiitsakad olendid, kelle käed olid peaaegu põlvini. Nad olid üleni karvased, traatjas karv oli nii mõneski kohas takkus või oli aastatega sinna midagi sisse kleepunud. Jalalabad olid suured, mühklikud ja küünistelaadsete küüntega. Nende ninad olid nägudega võrreldes hiiglaslikud.

Üks trollidest kõndis Säde ja Heljä poole. Silmad olid piimvalged, ainult üks väike must tera keskel. Kui ta suu avas, välkusid väikesed teravad kollased hambad, mis olid ilmselt piisavalt tugevad, et ka luid purustada. Säde neelatas ja troll ütles neile midagi. Heljä vastas. Troll kõkutas ja eemaldus helkiva tuleaseme juurde.

„Mis see oli? Mis ta ütles?” nõudis Säde kohe.

„Temast oli raske aru saada, ta rääkis väga vanamoodsalt,” pomises Heljä, pilk kolmel trollil, kes olid lõkke ümber kohad sisse võtnud ja omavahel midagi jutustasid. „Ta vist ütles, et mehed mängivad veidi ja toovad meile varsti seltsi. Siis ma küsisin, mida nad meiega teevad, aga ta ei öelnud.”

Säde suu tõmbus kuivaks ja ta neelatas närviliselt.

„Ega trollid inimesi söö?”

Heljä vältis ta pilku. Säde vajus oiates vastu seina.

Raamatukatkend: Laevakaitsjad (Maniakkide Tänav)

1. Prussakafarm

Pauli isa hoolealustele meeldis pimedus. Kui Paul lambiga valgust näidates mööda farmi riiulivahesid läks, siis kõikjal, kuhu lambivalgus langes, kihises ja kahises, ohkas ja sabises. Farm tootis kolmkümmend tuhat prussakat ruutdetsimeetri kohta aastas. Prussakaid oli siin ruumis kõikjal – seintel, põrandal, laes ja loomulikult riiulitel, mis kujutasid endast tihedalt üksteise peale asetatud plastplaatide virnu, mille vahel pragudes käis prussakatel agar elu. Paul pidi hoolega ette vaatama, et ta liiga palju putukaid surnuks ei tallaks. Nad olid selleks liiga väärtuslikud. Prussakaid tarvitati Ühenduses nii meditsiinis ja robootikas kui toiduks ja Pauli isa firma oli vaid üks kümnest omataolisest Heimil. Siinset toodangut eksporditi kõigisse Uraani orbiidi asundustesse.

„Isa, ae?“

Isa vastas talle tagantpoolt ja Paul võttis suuna sinna. Ta näitas lambiga teed ja tume vaip ruttas kahele poole riiuleisse peitu. Vaid mõned üksikud julged jäid põrandale kohmitsema ja Paul püüdis neist üle astuda.

Poolel teel tuli isa Paulile vastu. Sõnalausumata surus ta poja oma rinnale. See oli Paulile natuke naljakas, sest isa tundus ootamatult väike. Paul oli kahemeetrine ja muljetavaldava ülekaaluga. Selle ajaga, mis nad teineteist näinud ei olnud, oli Paul võtnud juurde nii kaalus kui lisanud veidi pikkust. Isa seevastu oli vajunud veidi enam kühmu kui tavaliselt. Oskamata isa härduse peale midagi teha, kannatas Paul kallistuse ära. Isa astus sammu eemale ja takseeris poega, ka Paul uuris isa. Papsi juustes oli halli, mida enne näha ei olnud, ja silmadki olid varasemast kortsulisemad ja vajunud auku. Kuid tuttav säde põles neis aukus silmades endiselt ja Paul kahtlustas, et just tema ilmumine oli see, mis selle neisse oli toonud. Pauli silme ees olevas teabeväljas vilkus hoiatusikoon ja punane kiri: „Suhtlemine lubatud vaid tööalastes küsimustes.“

Paul teadis väga hästi, et ta ei kavatse papsiga vaid tööalastes küsimustes suhelda. Kuid miinuspunktid arvestatakse kokku alles keskööl ja selleks ajaks on tal juba plaan.

„Noh, Paul, tagasi inimeste seas?“

Paul vedas laia naeratuse näole. Kuigi ta oli alguses plaaninud valitsust kiruda ja oma elu üle kurta, siis isa väljanägemine pani ta hoolega sõnu valima. „Jap, olin eeskujulik vang ja teenisin välja kõik lisapunktid, mis võimalik.“

Paps noogutas.

„Kui ma õieti mäletan, siis allamiinussajalised saavad ainult baasratsioone närida.“

„Sa mäletad õieti,“ kinnitas Paul. „Tahaks küll midagi muud. Mul on sest baastoidust kõht juba teist nädalat kinni. Kas ma võin mõne prussaka võtta?“

„Võta-võta,“ lubas isa ja viipas poja endale järgi, farmi administratiivosa poole. Paul napsaski jalamaid ühe prussaka, lömastas ta sõrmede vahel ja pistis suhu. Mahlane ja krõmpsuv üheaegselt, tõi lapsepõlve lemmiktoit Paulile meelde põnnielu rõõmuhetked ja isaga koos edasi sammudes käisid ta käed kiirelt kahele poole, püüdes pagevaid prussakaid ja neid suhu toppides.

„Mõnus,“ pomises ta täis suuga. Isa noogutas.

„Jah, meie alal juba nälga ei jää.“

Pauli kontole potsatas esimene miinuskrediidipunkt lubamatu jutuajamise eest. Paul võpatas, kui punane number vilkuma hakkas, kuid rahunes siis. Tal oli aega keskööni, alles siis loetakse plussid ja miinused kokku ja rakenduvad kas sanktsioonid või soodustused. Selleks ajaks lootis ta sellest miinusest lõplikult lahti saada.

Nad läbisid lüüsi ja jõudsid töötajate puhkeruumi. See oli väike, sest farmis töötas vaid kolm inimest. Ema-isa ja nüüd ka Paul. Putukafarmi juhiti piiratud mõistusega tehisintelligentsi abil, kes jälgis pidevalt 80 erinevat parameetrit, et teha prussakate elu võimalikult mõnusaks. Inimesi ei olnud seetõttu vaja rohkem, kui lihtsalt ülevaatajaks. Farm oli ülejäänud kosmosejaamast hermeetiliselt isoleeritud ja varustatud lüüsidega. Mitte keegi ei soovinud, et kuus miljardit prussakat, kes siin elasid, pääseksid kosmosejaama lahti. See oleks olnud mitte ainult Pauli isa firma pankrott, vaid ka ökoloogiline katastroof.

Isa ja poeg seadsid end laua taha. Pauli isa tellis kafaari, Paul aga kõike head, mis siinne köök suutis pakkuda ja millest Paul oli tükk aega ilma olnud. Saanud söögi kätte, hakkas Paul seda sisse kühveldama ja läks suutäite vahel kohe asja juurde.

„Kas sa uudistest seda juttu uuest Laevakaitseteenistusest oled kuulnud?“

Isa noogutas.

„Raske oleks mitte kuulda, kõik kanalid on sellest täiesti pöördes. Sellist hüsteeriat taasmilitariseerumise üle kuulsin viimati poisieas, kui Heimile otsustati luua politseipunkt kolme kordnikuga. Meeleavaldused ja piketid, sotsiaalmeediakampaaniad – „Miljoni elaniku kohta kordnik on selge politseiriigi tagasitulek! Kas me kavatseme kellegagi sõtta minna?“

Paul noogutas läbematult. Ta oli seda juttu isa käest juba kuulnud, siis, kui talt võeti vägivaldsete virtuaalmängude eest esimesed kümme punkti sotsiaalkontolt.

Just siis sai talle esimest korda päriselt selgeks, et ka kujuteldav vägivald oli Päikesesüsteemi ühenduses rangelt karistatav. Põhimõtteliselt oli ta ka varem sellest teadlik, sest kõigis virtuaalmängudes oli tootjatel kohustus karistada mängijaid säärase tegevuse eest, kus nad eemaldusid Ühenduse ideaalidest. Mängud pidid olema sissejuhatus reaalsesse ellu ja õpetama mängijatele, mida tohib ja mida ei tohi.

Kergemad pättused ja isegi mõnetine vägivald olid mängudes täiesti võimalikud, kuid alati koheselt karistatavad. Mõnikord kaotasid sa mingid oskused, mõnikord kaotati trahviks mängusiseseid privileege, mõnikord said raskemate mängukuritegude eest mõneks ajaks mängukeelu. Kuid Paul ja tema sõbrad pidasid seda pigem väljakutseks. Nad olid kondiüdini mängurid ja kui mängud hakkasid igavaks muutuma, siis seadsid nad endile eesmärgiks püüda mängumehaanikaid pettes trahvidest kõrvale hiilida. See muutis mängu ainult huvitavamaks, vahelejäämist ja karistada saamist võeti pigem mängu osana ja see oli osa lõbust.

Kuid neljateistaastaseks saades hakkasid karistused võtma reaalset kuju krediidipunktide kaotuse näol reaalselt kontolt. Siis võttiski paps ta käekõrvale, viis pikale jalutuskäigule mööda prussakafarmi ja nad pidasid maha tõsise vestluse. Alla viiekümne punktise krediidiarvega kodanikud ei saanud enam virtuaalmänge mängida. See oli Paulile ja tema sõpradele nagu löök näkku. Just siis, robootikaringi sunnituna, hakkaski Paul fantaseerima mängudest, kus mäng kasutajaid kuritegude eest hoopis mängusiseselt premeerima hakkaks. Tema robotivõitlusüritused olid selle esmaseks väljenduseks. Kui see keelati, susis ta niikaua, kuni nad lõid püsti oma salajase serveri ja Malte mängud ümber programmeeris.

„Ma mõtlesin, et liitun Laevakaitsega,“ ütles Paul täis suuga. Isa nõjatus taha ja vaatas poega pikalt. Paul ise noogutas oma sõnade kinnituseks. Ta oli seda pikalt kaalunud ja ei kavatsenud mingil viisil lasta oma meelt muuta. Kuid tema üllatuseks noogutas ka isa.

„Olen seda ka ise mõelnud, jah, nii on ehk tõepoolest kõige parem.“

Pauli suu peatus. Ta oli seda vestlust isaga pidanud oma mõtetes mitu korda, kuid seda, et isa ta teguviisi heaks kiidab, ei osanud ta kunagi arvata.

„Mõtlesid ise ka?“ küsis Paul juhmilt.

„Jah. Sind on alati tõmmanud millegi ründamise, lammutamise ja võitlemise poole. See on nii veider, et sport ei ole sind kunagi tõmmanud. Sind ei huvita võistlemine. Pingerida ei ole sinu jaoks piisav. Ainult kas võit või surm. Vaid siis, kui kaotus kujutab endast tõsiseid tagajärgi, siis sa aktiveerud. Muidu aga… on sulle sellised asjad igavad.“

Paul ei osanud selle peale midagi kosta. Ta ei olnud kunagi oma huvialasid või tegevust niimoodi analüüsinud.

„Ma ei tea, vist jah. Kas siis mulle sündides geeniteraapiat ei tehtud?“

Isa kehitas õlgu.

„Tehti ikka, aga näe, ei mõjunud, võib-olla oli geenitehnoloog algaja. Ma ei oska öelda. Aga sa ära muretse, et sa sellepärast mingi imelik oled. Seda juhtub päris tihti.“

„Ja mis nendest saab, kellega seda juhtub? Istuvad pooled oma elupäevad kolm korda kolme meetrises kongis?“

Isa raputas pead.

„Võib-olla mõned jah, kuid kõiki nii kinni hoida võtaks liiga palju ressurssi ja see oleks ühiskonnale koormaks. Alati on leidunud mehhanismid, kuidas seda rahutust kasulikult ära kasutada – varemalt suunati need rahutud hinged uusi taevakehi avastama ja maasarnastama, sest võitlus võib toimuda ka loodusega. Nüüd on kõik planeedid, mida meie tehnika võimaldab, asustatud ja tsiviliseeritud, rahutu mass on jõudnud otsaga Kuiperi vöösse. Sealt ei ole aga enam kuhugi edasi liikuda. Vähemalt mitte nende käsutuses oleva tehnikaga. Seepärast nad ongi keeranud otsa ringi ja ohustavad Ühenduse kaubateid.“

Paul kuulas isa, sõi ära viimased riismed oma toiduportsust ja lasi robotil tuua köögist lisa. Ta mõtles isa sõnade üle.

„Ja nüüd saadetakse need, kuidas sa ütlesidki, rahutud hinged, teiste omasuguste vastu sõtta?“

„Nii see on jah, poeg, kuigi – „sõtta” on ehk liiga karm sõna selle jaoks. Tagasi tõrjuma on parem väljend. Ma ei usu, et teile tegelikult relvi antakse või sõdima pannakse. Te olete rohkem niisama, piraatidele hirmutamiseks. Pole ju neilgi seal mingeid sõjavägesid ega relvi, vaid lihtsalt õige sihita inimesed. Meedias on selle üle kõvasti arutust olnud ja keegi ei taha vanade sõjaaegade tagasitulekut. Ühenduse Maailmakongress võttis täna vastu otsuse alustada teiste tähesüsteemide hõlvamise projektiga. Kõik seiklushimulised pakitakse suurtesse põlvkonnalaevadesse ja saadetakse uusi maailmu avastama. See on uus ventiil kogunenud pingete välja laskmiseks. Teie olete vaid ajutine hädaabivahend, kuni laevad valmis ehitatakse ja rahu taastatakse.“

Paul kummardas oma toidu kohale ja kühveldas selle endale kiiresti sisse. Teised tähesüsteemid, mõtles ta, see tundus huvitav.

„Kui nii, siis võib juhtuda, et ma lähen ka nendega kaasa,“ pomises ta täis suuga.

„Seda ma usun,“ ütles isa ja ta ei tundunud kuigi rõõmus. Pauli kontole potsatas uus miinuskrediit. Paul ainult muigas selle üle, kuid siis taipas ta järsku, et ka isa pidi praegu miinuskrediiti teenima. Paul lõpetas söögi ja tõusis püsti. Paulil oli pääsemisplaan olemas – isa aga pidi siia jääma ja Paul teadis omast kogemusest, kui raske oli end tegelikult sotsiaalse krediteerimise süsteemis positiivsest küljest näidata. Ei olnud vaja omade jamade tõttu ka ülejäänud perekonda allamäge vedada. Seepärast otsustas ta, et ei hakka ka emaga kohtumist ära ootama.

„Ma pean minema. Tervita ema.“

Ka isa tõusis.

„Tervitan. Ole siis tubli.“

***

Heim oli kaevanduskeskus, mille põhitegevusalaks oli kaevandada Uraani atmosfäärist erinevaid gaase, peamiselt vesinikku, kuid vähemal määral ka heelium kolme. Heim oli oluline kosmosesadam, kus käisid oma kütusevarusid täiendamas nii Pluuto, Neptuuni ja Uraani vahel kurseerivad alused kui ka kaugemate siseplaneetide vahet sõitvad laevad. Seetõttu oli Heim aja jooksul kasvanud aina suuremaks, omandanud aina enam tähtsust ja nüüd asus siin lisaks jaamavalitsusele ka föderaalvalitsuse esindus. Just siin pandi pool aastat tagasi alus Laevakaitseteenistusele, mis pidi hakkama kaitsma Ühenduse kaubalaevu Kuiperi vöö „rahutute hingede“ eest.

Värbamiskeskuse kõledusest oli näha, et Laevakaitseteenistusele ei olnud jaamavalitsuse eelarvest kuigi suuri vahendeid antud. Sees istus ruumi keskel, ristijalu väikesel vaibakesel, keskealine mees, seljas uhiuus Laevakaitseteenistuse tumesinine vorm. Teaberiba kuvas Paulile ka tema nime – laevakaitse nooremspetsialist Sive Dam. Peale vaipade ja teenindusrobotite laadimisplatvormide puudusid siin kõik muud mugavused. Nooremspetsialist Dami silmad olid hägustunud ja neuroliides ta kõrva taga säras täites tuledes, viidates, et omanik oli jäägitult hõivatud millegagi võrgus. Paul astus ta ette ja laskus külalistevaibale istuma, tema selja taga hakkas sumisema robotkoristaja. Küllap oli Paul prussakafarmis liiga paljudele putukatele peale astunud ja nüüd oma taldadega põranda ära määrinud.

„Teie soov?“

„Astuda Laevakaitseteenistusse.“

Tekkis paus, mille jooksul nooremspetsialist Dam Pauli kohta informatsiooni otsis.

„Ma ei leia teid sundmääratute nimekirjast.“

„Seda sellepärast, et ma olen vabatahtlik.“

Dam vaatas nüüd esimest korda Pauli.

„Vabatahtlik?“

Dam vaatas Pauli nagu prussakat. Ta vangutas hetkelise takseerimise järel pead. Pauli ette hüppas eeltäidetud taotlusvorm. Paul lasi silmadega üle ridade ja kinnitas siis, et kõik vastab tõele ja ta tahab astuda vabatahtlikuna üheks aastaks Laevakaitseteenistusse. Niipea, kui Paul oli taotluse kinnitanud, viipas nooremspetsialist Dam seina ääres olevale istumisvaibale. Hetk hiljem oli laevakaitsja taas võrku sukeldunud.

Paul, viimasel ajal juba harjunud sellega, et keegi temaga ta madala sotsiaalkonto seisu tõttu rääkida ei saa või ei taha, istus seina äärde. Samal hetkel tuli talle silme ette teade, et ta on Heimi tsiviilvõrgust välja logitud. Kui ta proovis siiski võrku tagasi logida, ilmus tema silme ette kiri: „Laevakaitseteenistuse liikmetele on ette nähtud Teenistusvõrk. Teid logitakse sisse niipea, kui olete teenistusse vastu võetud.“ Paul, oskama midagi muud teha, lasi pilgu ringi käima.

Värbamiskeskus oli üsna suur, ilma erilise sisustuseta endine jäätmesorteerimiskeskus ja sobis sellisena just oma praeguseks ülesandeks. Paul ei oleks sugugi imestanud, kui Laevakaitseteenistus oleks spetsiaalselt just selle sümboolsuse tõttu siia kolitud ja tegelikult kohalikele väga vajalik jäätmesorteerimiskeskus vägisi kuhugi mujale viidud.

Varsti astus värbamiskeskuse uksest sisse veel üks inimene. Paul tundis ta jalamaid ära ja viipas talle. See olid Malte. Malte hakkas alguses Pauli plaanile vastu puiklema. Kuid kui ta nägi, et Paul on kindlalt minemas, siis otsustas ikkagi liituda.

„Parem siis juba koos, kui et äkki määratakse mind hiljem sundkorras kes-teab-kuhu ja mis- seltskonnaga-kokku,“ ütles ta hapuma olekuga kui tavaliselt.

Päeva jooksul kogunes veel viis vabatahtlikku ja kakskümmend neli sunniviisil teenistusse määratut. Vabatahtlikud tulid kõik üsna varakult nagu Paulgi ja koduaresti asemel Laevakaitseteenistusse sundmääratud alles vahetult enne värbamispunkti sulgemist. Senimaani tegelesid vabatahtlikud kes-millega. Paul ja Malte lõid oma neuroliideste vahel kohtvõrgu ja hakkasid üht legaalset kaevandusmängu mängima. Paul nautis iga hetke sellest. Ta oli oma koduarestis viibitud ajaga täiesti tüdinud üksikmängudest.

Peagi vuras sisse varustusrobot. Nad kõik said selga ühesugused sinised nutikangast vormitunked. Need kohendasid end kandjate järgi, libisedes kergeimagi tõmbe peale ise selga. Kuigi nutikangas oli peaaegu kaalutu ja äärmiselt pehme, tundusid sellised riided Pauli geelpihustist tulnud rõivastega võrreldes üpris palavad ja kohmakad. Vabatahtlikel oli rinnal väike luminestseeriv V-tähe märk, rõhutamaks nende vabatahtlikku panust, ja sundvärvatutel samasugust värvi S-täht.

Kõigi värskete laevakaitsjate suureks rõõmuks toimus tunkede kättesaamisel ka automaatne Teenistusvõrku sisselogimine ning nüüd võis Paul soovi korral näha oma teabeväljas kaasteenistujate kohta käivat avalikku informatsiooni. Teise uuendusena oli kadunud Pauli sotsiaalkrediidi konto ja selle asemele oli tekkinud teenistuskrediidi konto, millele kanti kohe viiskümmend positiivset krediidipunkti. Uus algus – just sellisena oli teenistus välja reklaamitud, sest valitsus soovis, et võimalikult paljud astuksid sellesse vabatahtlikena. Nüüd sai Paul tänu isa jutule ka aru, mispärast. Selleks, et saada võimalikult kiiresti lahti nendest, kes niikuinii korralikult rahumeelsesse ühiskonda ei sulandu. Valitsus ei soovinud teenistusse saata inimesi, kes olid krediidimiinustes mingil muul põhjusel kui soov „võidelda ja lammutada“. Paul kahtlustas vingus nägude järgi, et enamik, kui mitte kõik nende praegustest sundmääratud kaaslastest ei hinnanud kuigi kõrgelt „võitlust ja lammutamist“.

Nähes viitekümmet plusspunkti oma kontol, venis üle Pauli näo lai naeratus. Seni ei olnud ta arugi saanud, kuidas pidev krediidilangemise hirm teda kammitsenud ja muserdanud oli. Nüüd oli ta sellest kõigest vaba. Tema rõõmsat elevust jagasid ka teised vabatahtlikud.

Lõpuks rivistas üks vingus näoga tüüp, kelle nimeks oli Teenistusvõrgu andmetel Laevakaitseteenistuse ülemspetsialist Gjelle Petterssen, kõik kohalolijad üles. Vabatahtlikud kogunesid ühte, sest erinevalt mossis nägudega sundmääratutest oli meeleolu nende seas lustakas ja rõõmsameelne. Kui sundvärvatute seas oli nii naisi kui mehi ja väga erinevas vanuses, siis kõik vabatahtlikud olid meessoost ja enamus neist olid samamoodi oma varastes kahekümnendates nagu Paulgi. Vaid üks veidi vanem, silma järgi kolmekümnendates tüüp oli nende seas. Ta seisis teistest eraldi ja tundus, et ei oskagi noortega millestki rääkida. Ülejäänud aga lobisesid ja arutasid rõõmsalt oma tuleviku üle. Sundvärvatutele teises rivis vaatasid nad ülalt alla. Vabatahtlikud olid siiski ise oma õnne sepad, nemad olid oma tee ise valinud, mitte nagu sundvärvatud, kes olid valitsuse lükata-tõugata. Ülemspetsialist Petterssen kõndis rivi ette.

„Tere tulemast Laevakaitseteenistusse. Mina olen Laevakaitseteenistuse Heimi 1. Laevakaitsemaleva ülem. Sellesse malevasse kuulute nüüdsest ka kõik teie.“

Petterssen ohkas, nagu kahetseks ta, et üldse nende ees seisab.

„Nagu te teate, siis me oleme noor teenistus. Nii noor, et ka mina ise olen alles käesoleval nädalal teenistusse astunud ja mul puuduvad veel isegi spetsialistid, kes mind abistaks teie organiseerimisel. Teie olete teine rühm, kes Heimilt on komplekteeritud. Esimene rühm kogunes minu tööleasumisega samal päeval ja lendas üleeile välja, teie järgnete neile üsna pea. Teil lasub väga suur vastutus – üle väga pika aja on Maailmakongress leidnud, et meie kodanikele on tarvis anda kätte relvad.“

Pettersseni hääl oli seda öeldes inimese oma, kellele on mõistetud surmanuhtlus ja nüüd loeb ta valjusti ette menüüd oma viimaseks söömaajaks. Kuulates Pettersseni, vaadates tema vingus nägu ja leinaja ilmet, tundus Paulile, et Petterssen on omadega mingit sorti vaimses kriisis ja tahaks olla tegelikult hoopis kuskil kaugel eemal, mitte siin nende ees.

„Selle kuu lõpus saab Laevakaitse täpselt ühekuuseks. See on, nagu ma juba ütlesin, meile kõigile suur vastutus. Meie ülesanne saab olema räpane töö – hoida Ühenduse piiridest eemal avakosmoses tegutsevad piraatlike kalduvustega inimesed. See ei ole midagi nauditavat, sest nagu teiegi, kui ma vähegi saaksin, ei teeks ma sellise vägivaldse teemaga mingit tegemist. Kuid siin me oleme ja peame kuidagi hakkama saama.“

Petterssen pidas kerge pausi ja vaatas neid hapult, enne kui jätkas.

„Teile antakse kaasa relvad. Ma ei loe seda õigeks, kuid otsus on langetatud ja eks me peame sellega leppima. Siinkohal teile ühene käsk – te ei kasuta neid mitte mingil tingimusel! Relvad ei ole mänguasjad, need tapavad inimesi! Te ei lähe kosmosesse, et inimesi tappa, vaid selleks, et hoida piraate meie kaubalaevadest eemal. Te teete seda õrnalt ja leebelt, selgitate neile kindlalt, et võõrast ei tohi võtta ja saadate nad tagasi sinna, kuskohast nad tulid. Vägivallatus on meie Ühenduse poliitika olnud ammustest aegadest ja see on viinud meid õitsengule. Vaadake, kui palju me oleme saavutanud, kui me oleme teinud koostööd, mitte kulutanud oma ressursse hävitustööks. Kordan veelkord – käed relvadest eemale!“

Saabus taaskord paus, mille jooksul Petterssen mossis näoga põrandale vahtis ja ilmselt mõtles, mida neile veel öelda, ja tundus, et talle ei tulnud enam ühtegi head mõtet. Viimaks tõstis ta oma morni pilgu.

„Nüüd kobite kõik transpordimasinasse ja teid viiakse kosmodroomile. Seal jagatakse teid laevadele. Valvake neid laevu ja, ma kordan, ärge lollusi tehke. Ma tean, et te olete siin seepärast, et viimasel kui ühel teist on tavaks mingit jama korraldada. Mingil muul moel meie ridadesse ei satutagi. Kuid ma palun teid – teile on antud võimalus alustada puhtalt lehelt. Püüdke ometi natukenegi, hoidke ennast tagasi, ja peagi olete te tagasi tsiviilmaailma rüpes.“

Pauli tõstis käe ja Pettersseni morn pilk libises noormehele. Paul sai Pettersseni näoilmest kohe aru, et küsimusi ei olnud tegelikult ette nähtud.

„Mis mure teil, vabatahtlik Möldri, on?”

„Millal väljaõpe algab?”

Petterssen pilgutas üllatusest silmi. Siis vangutas ta pead ja tuli vabatahtlike rivi ette. Paul märkas, et ülemspetsialist Pettersseni rinnas oli S-tähega märk.

„Kas teie, vabatahtlik, olete mingit sodi söönud või? Kas te üldse ei kuulanud, mida ma rääkisin? Väljaõpe toimus just praegu! Punkt üks: te hoiate oma käed relvadest eemal. See oligi väljaõpe! Selge? Ma olen ise alles teenistusse sunnitud, kuskohast ma peaksin teadma midagi, mida teile õpetada? Pange oma pead laevareisil tööle ja püüdke oma aega kuidagi kasulikult sisustada. Edaspidi püüame ehk välja mõelda midagi konkreetset, mingi programmi, mis aitaks teil tsiviilellu tagasi minemisel positiivset krediidikontot säilitada.”

„Selge,” vastas Paul. Nii vähe, kui tal õnnestus enne värbamispunkti tulekut vana sõdade ajastu kohta võrgust andmeid koguda, oli talle mulje jäänud, et sõjavägedel oli vanasti mingi ühtne väljaõppesüsteem. Tundus, et Laevakaitseteenistuses ei olnud seda veel välja töötatud. Petterssen jalutas eemale.

„Äkki on vanad andmebaasid ka teenistuse loojatele kättesaamatud. Nad ei saagi meile väljaõpet anda, sest neid ei lubata militarismi-tondi tõttu vanadele teadmistele ligi,“ sosistas Malte Paulile.

„Või on need kõik juba ammu ära hävitatud,“ vastas Paul. „Kas sa S-tähte ta rinnas nägid? Võib-olla on ülemad kõik sundvärvatud ja neid ei huvitagi meie väljaõpe. Nad tahaks sellest jamast võimalikult ruttu käed puhtaks pesta ja tagasi tsiviilellu saada.“

„Vaikust!“ käratas ülemspetsialist Petterssen. „Nüüd ma jaotan teid jagudeks ja määran teile jaoülemad.“

„Hea, et me vabatahtlikult teenistusse astusime. Nüüd oleme uue teenistuse eliit,“ ütles üks hiiglasekasvu vabatahtlik, kelle nimi oli Orvar Grönblom. „Just meid peaks kõiki jaoülemateks määrama.“ Ta hääl tuli nagu tõrrepõhjast ja kuigi mees vist arvas, et ta sosistas, kostis ta hääl ka ülemspetsialist Pettersseni kõrvadesse. Petterssen oli jalamaid vabatahtlike rivi ees tagasi.

„Kas ma kuulsin sõna „eliit”?“ küsis ta Grönblomi käest sapiselt. „Siin eksite te, vabatahtlik Grönblom, küll rängasti. Teeme ühe asja kohe selgeks: teie, vabatahtlikud, olete meie teenistuse häbiplekk!“ Petterssen osutas sundvärvatutele. „Nemad vähemalt püüdsid oma puudustele vaatamata ühiskonnas hakkama saada ja pole nende süü, et loodus pole neid õnnistanud rahumeelse meelelaadiga. Nad määrati sundkorras Laevakaitseteenistusse. See on nende jaoks rehabilitatsiooniprogramm ja tee paranemisele. Teie aga isegi ei püüdnud, andsite järgi oma madalatele instinktidele ja tulite jooksujalu siia, lootes et siin tolereeritakse teie agressiivset saamatust. Kordan veelkord: te olete Päikesesüsteemi Ühenduse kodanikkonna kõige madalam põhi, korrigeerimata geneetilised apsakad. Tunnistage endale seda, ehk leiate endas mehisuse vabatahtlikult hoopis Geenikliinikusse minna ja seal ennast korrigeerida lasta. Illusioonides elades ja enestele valetades, et olete millegi poolest paremad, teete te endale ainult antiteene. Just Geenikliinikutesse oleks pidanud teid suunama, mitte laevakaitsesse meelitama. Pärast teenistuse lõppu minge tehke see ära, seni aga ärge meelitage ennast.“

Seejärel vaatas Gjelle Petterssen kurjalt otsa lähimale vabatahtlikule, kes selle peale lausa võpatas. See oli nende kamba ainus ülekolmekümnene, kellele Teenistusvõrk ütles nimeks Bo Jennsen.

„Teie, vabatahtlik Jennsen, olete nüüdsest määratud nooremspetsialistiks ja vastutate edaspidi selle närakakarja eest, mida nüüdsest nimetatakse esimeseks jaoks!“

Tema neuroliidese tulukesed välgatasid korraks ja Jennseni nutikangast vormirõiva õlgadel lõid lõimed kollakalt hõõguma, moodustades nooremspetsialisti tähistava triibukese.

„Mispärast mina?“ küsis Jennsen. Paistis, et ta ei olnud „närakate“ juhtimise üle just sugugi õnnelik.

„Sest prussakad järgnevad ikka prussakale,“ vastas Petterssen ja kõndis sundvärvatute juurde, et ka nemad jagudeks jaotada ja allüksuste ülemad määrata. „Nooremspetsialist Sive Dam ootab teid kõrvalruumis, võtke ülejäänud varustus, mis on teile määratud, ja kaduge transporterisse!“

Jäänud omapead, vaatas Bo Jennsen ülejäänud jaole otsa ja jagu vaatas talle vastu. Nad kõik olid üsna jahmunud sellisest sissejuhatusest ja nende suunurgad olid üsna all. Kuskil Pauli sisemuses hakkas kuju võtma kerge kahtlus, et ehk ei olnud ta tõesti teinud õiget valikut. Tabanud endalt Malte süüdistava pilgu, süvenes see kahtlus veelgi. Jennsen ohkas ja ajas end lõpuks sirgu.

„No hakkame minema siis, laevakaitseteenistuse närakad, uks on seal, nagu ülemspetsialist Petterssen näitas.“

„Ise oled sa närakas,“ pomises Orvar Grönblom ja tema hääl kõmas üle terve saali. Õnneks Gjelle Petterssen ei kuulnud seda või ei tahtnud kuulda.

Luuletus: Kangelased (Piret Frey)

Kobisid kosmoselaeva

kapten, füüsik ja navigaator,

mehaanikuid kaks

ja pirtsakas ülemvaatlur.

Ioonide pahinal

luusisid tähtede vahel,

Oli ükskõikne kõiksus

ja tsipake jahe.

Napilt pääsesid mööda

hõõgvel gravitatsioonikatlast,

ühiskajutis kiitsid

navigaatorit vaprat.

Hoo sisse sai laev,

meeskond end magama seadis,

nende ärkamisaega

pardakompuuter vaid teadis.

Möödus sajand,

või paar – polnud keskit seal lugemas,

mööduv tulnukalaev neid silmas

ussiurkesse pugemas.

Tulid välja kusagil

galaktika äärealal,

sealse päikese külje all.

Laev oli palav.

Hakkas tööle alarm,

meeskond ärkvele toodi,

ootas uus planeet,

maanduti autopiloodil.

Luugid lahti ja välja

skafandrites tuikusid mehed.

Oli sinine taevas ja puudel

rohekad lehed.

Kaugeid rändureid

tervitas kohalik sõjavägi

need olid ka ainsad,

keda eales nad nägid.

Jah, aeg kontaktiks

polnud veel küps.

Jäi suletuks piirkond

viiskümmend üks.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 05/21 (Laura Loolaid)

Jutuvõistlus 2021: autasustamine ja muljed (Reaktor)

Intervjuu: Rait Piir (Riho Välk)

Galaktikaimpeeriumi annaalid 3: Kümme miljonit kosmoseprintsi. Ja printsessi (Raul Sulbi)

Päeva materjal Wikipedias aprillis 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 5: Kõige tuntumad malenupud (Rauno Pärnits)

Raamatuarvustus: Aleksei Ivanov „Sööklaplokk” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Manfred Kalmsteni „Raske vihm“ (Kalver Tamm)

Arvustus: „Surma maskid“, viies Harry Dresden maakeeles (Jüri Kallas)

Vaba mõttevoog: Ajamasinaga minevikku (Taivo Rist)

Weinberg arvab – Reaktori juttudest 04/2021 (Heinrich Weinberg)

Reaktori juttudest 04/21 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 5/21

Uudiskirjandus 05/21

Jutt: Surmaluuletus (Kadri Umbleja)

Jutt: Toonela õiglus (Tim Hornet)

Jutt: Inferna (Eeva Jeletsky)

Jutt: Inimlikkus (Katariina Kilk)

Jutt: Südamesilmad (Maarja Kruusmets)

Jutt: Haigur (Anneli Vilbaste)

Jutt: Kohtumõistmine Aethelgreni üle (Häli Kivisild)

Raamatukatkend: Põhja Nõid (Tuuli Tolmov)

Raamatukatkend: Laevakaitsjad (Maniakkide Tänav)

Luuletus: Kangelased (Piret Frey)