Peatoimetaja veerg 05/22 (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Mu esimene instinkt oli hakata ette lugema kõiki tegureid ja kohustusi ja ilmaolusid, mida trotsides värske Reaktor on valmis saanud. Siis meenus, et see on nüüd rohkem nagu norm. Aga kaastööd muudkui laekusid, igaüks jõudis natuke oma rida ajada ja kokku sai number nagu muiste. Intervjuude ja tutvustuste koostoimel saab seekord tutvuda õige mitmete autorite ja nende arvamustega. Veel toome teateid hiljutistelt üritustelt ja esitlustelt, ka raamatuid loetakse ja arvustatakse uue innuga. Ulmestaari küsimustele vastama õnnestus seekord keelitada kunstnik Gerly Carol, kelle käe all valmis käesoleva, 128. numbri kaas. (Ja nr. 126 kaas ja nr. 102 ja 101 ja 93 ja 63 ...)

Lugege, kirjutage ja joonistage meile. Küsimusi, kaastöid, fännikirju ja tervitusi võtame vastu ikka aadressil toimetus@ulmeajakiri.ee. Mõnikord vastame ka!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

P.S.:

Veel üks pisiuudis - koos kevadtuultega saabus Tartusse tagasi toimetuse vigrimorsk!

P.P.S.:

Vigrimorsa vaatepunkt maabumisel (Riho kaamerast)

Haapsalu ja õudus, 2022 (Veiko Belials)

Minu seekordsest HÕFFist kujunes kuidagi märkamatult mittejõudmiste festival. Eeldasin juba enne kohale jõudmist taibukalt, et tee-ehitajad ei ole kuskile kanti jõudnud, ja nii oligi. Linn nägi välja üpris samasugune, nagu eelmise HÕFFi ajal mullu augustis – üles songitud ja liikluspiirangutega. Ajasin auto ringiga kultuurimaja parklasse ja asju sisse tassides sain ukse juures kokku Jürka ja Enega ning fuajees ootas meid juba ees Lemmi. Jürka pidi kohe alustuseks rääkima jälle Poolast (taas augusti deja vu – siis oli lihtsalt teemaks Lem, nüüd Sapkowski). Aga asjade tassimine võttis aja ära ja seekord ma teda kuulama ei jõudnudki. Küll aga tegime seekord punasel vaibal pilti. Sellest olin ma seni suutnud kuidagi kõrvale hiilida. Igal juhul saime peasaali vastu nurka tekitada endale jälle mõnusa pesa, mida raamisid Ulmeühingu bänner, raamatumüügilaud ja lage toetav tugitala. See pesa oli meie laager ja kohtumispaik, kus saime raamatuid müüa ja vabadel hetkedel tiksuda.

Enne avamist viisin auto majutuskohta ära ja klaarisin ära ka piinliku segaduse meie ööbimiskohtadega (olin entusiastlikult kinni pannud terve keldri, 10-12 kohta, aga siis selgus, et majutusime lõpuks ainult kolmekesi). Igal juhul saime kõik sõbralikult lahendatud ja võisin rahuliku meelega kultuurimajja tagasi minna.

Avamine ja Nosferatu tummfilm oli häälestuseks täpselt paras, aga Nosferatust palju lahedam oli sinna otsa boonusena näidatud (üllatus)tummfilm šotlaste aediku (Scotland Yard) detektiivi deliirsetest sekeldustest poltergeist-vanaisaga (1928. aastal valminud Harold L. Mulleri sürrealistlik õuduskomöödia „There It Is“).

Suklese vastuvõtt sai seekord pika mõtlemise järel üksmeelse otsusega ohverdatud „Põhjalase“ altarile. Eks sinna altarile ohverdati filmi jooksul palju elusid, meie omad jäid õnneks alles, aga minu isiklik mulje oli siiski pettumusesegune. Liiga üles kiidetud oli see põhjamaine kättemaksusaaga ja ekraanilt nähtu oli küll efektsete võitlustega ning nõrgus eepikast, aga ei suutnud mitte millegagi üllatada. Alexander Skarsgård kõndis ringi, pea ees ja õlad kangelt püsti, nagu oleks tal permanentne radikuliit (tea, kuidas tal sellega võidelda õnnestus?), film oli liiga pikk ja jäi kohati venima – kaks tundi ja kuusteist minutit oli ilmselgelt liig, oma pool tundi oleks vabalt võinud välja lõigata ja tervik oleks sellest ainult võitnud.

Korra juba tundus, et vähemalt lõpp tuleb ebatraditsiooniline ja peategelane murrab oma kultuuriruumist ja pärandist välja, aga kus sa sellega! Aga noh, karmide meeste värk – ei saa ju koos naiste-lastega muretut vanaduspõlve nautida, kui kusagil on võimalik surma saada! Nii saavadki Frodo ja Guglunk – vabandust, Amleth ja Fjölnir – vulkaani lõõmas kokku ning alustavad rebimist selle nimel, kumb enne Valhallasse saab.

Ühesõnaga – kui elamust tahate, minge parem Eggersi eelmist filmi vaatama – „Majakas“ oli tõeline maiuspala, suurepäraste näitlejatöödega suurepärane film, saavutus, millel on määratud kesta kauem kui sel suhteliselt mõttetul mõõgaga vehkimisel.

Õnneks oli festivalil ka tõeline kättemaksulaksakas – laupäevaõhtune seanss „Härg“. Oh sa tont (sõna otseses mõttes), kus seal oli alles emotsiooni ja vägivaldsust! Ja kättemaks oli palju kättemaksum kui selle nahkadesse mähitud lihasmäe müttamine. Küllap mõjus seegi, et „Härja“ peategelane nägi välja selline kaisukaru moodi tüüp, mis nihestas ta teod ikka ääretult räigeks. Ja lõpp, no see keeras veel oma ootamatu vindi peale. Elamus oli nii võimas, et otsustasime kogu seltskonnaga üksmeelselt mitte seda järgmise seansiga rikkuma minna, vaid istusime lihtsalt poolteist tundi kohvikus ja tundsine end mõnusalt. Igal juhul tänavuse festivali võimsaim film.

Reede õhtu (õigemini öö) lõpetasin mina Iraani juurtega Briti-Ameerika režissööri Ana Lily Amirpouri filmiga „Mona Lisa ja verekuu“. Omamoodi kiiksuga ja samas nunnukas tervik, samas vist tõesti kogu festivali parima heliribaga film. Väga hea muusika valik, laheda kiiksuga omamoodi armas lugu. Ei kahetsenud, et vaatama läksin.

Laupäev algas mõneti üllatuslikult ses mõttes, et meil (lisaks mulle Jaan, Kalver ja veel keegi Kalveri sõber, kelle nime ma kahjuks ei tea) õnnestus ära võita HÕFFi mälumäng ja saada auhinnaks kast õlut koos mõne ulmeraamatuga. Kulus marjaks ära.

Lätlaste „Samueli rännak“ oli pööraselt lõbus olnud, ise ei näinud, sest meil oli Jürkaga ettekanne Henn-Kaarel Hellatist, ulmest, Mirabiliast ja muudest ulmesarjadest, ja me rääkisime lihtsalt ajast üle ja ei jõudnud seansile. Nagu me ei läinud ka eelmisele seansile, et mitte otse saalist ettekandele tormata. Nii juhtuski, et esmakordselt jäid mul nägemata ka lühikate programmid, mida ma alati olen vaatamas käinud. Õnneks mõned neist olid mul nähtud, nagu ka täispikk „Maasikahäärber“, sest nende hulgast pidime Jürka ja Kalveriga välja valima Navigaator Pirxi auhinna laureaadi – parima SF-filmi (mille sai siis lõpuks Pablo Polledri „Sõlm“).

Ja otse loomulikult ei kujuta keegi enam HÕFFi ette ilma Mart Sanderi filmideta, nii et laupäeval läksime loomulikult vaatama tema värsket täispikka linatööd „Kuues saladus“. Tundub, et Mart on aina paremini leidmas oma käekirja ja stiili. Kui varasematel aastatel jäi mind pisut häirima ta ülevoolavus, veidi liigne maneerlikkus ja ülemängimine/lavastamine, siis seekordne lugu lausa nõudis seda. Valjemaid ja vaiksemaid turtsatusi kostis saalist pea kogu filmi vältel, aga vähemalt üks repliik ja lisaks ka üks kaadrivahetus panid rahva ennastunustavalt naerda möirgama. Pole siis ime, et „Kuues saladus“ võitis publiku preemia.

Suurem osa pühapäevast kulus minul niisama kulgemisele ja festivali õhustiku nautimisele, kuni jõudis kätte lõputseremoonia. Enne veel tehti kiiroksjon Ukraina toetuseks, pakkumisele läks Eesti filmidega seotud kraami ning Mart Sanderi juhtimisel saadi kiiresti kokku üle tuhande euro. Siis tuligi ametlik osa, käisin laval ära, kuulutasin välja parima SF-filmi ja oligi aeg pikk kodutee ette võtta.

Tuleb tunnistada, et HÕFF on üsna salamisi mu ellu hiilinud ja kevad ilma Haapsaluta tundub kentsakas (nagu üle-eelmisel aastal juhtus, kui festival virtuaalselt tehti). Kui mullusel erakorraliselt augustis toimunud HÕFFil kummitas veel tuntavalt koroona, mille kohalolu omamoodi varjuna tunda oli, siis tänavu oli jälle „nagu vanasti“. Rahvas ei olnud festivali ära unustanud, oli melu, oli jälle see festivali-tunne, oli kuidagi mõnus. Soovitan soojalt.

HÕFF 2022 ehk raport toimunust (Jüri Kallas)

29. aprillist 1. maini toimunud HÕFF ehk Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival oli järjekorras seitsmeteistkümnes, isiklikult minule aga kolmeteistkümnes kord osaleda. Kui üle-eelmine HÕFF toimus koroona tõttu virtuaalselt ning eelmine lükati samal põhjusel mitu korda edasi ja toimus lõpuks ebatüüpiliselt-kammerlikumalt augustis, siis tänavune festival oli taas traditsioonilisel ajal ning etteruttavalt võib öelda, et kahe vahepealse aasta koroonatakistused said edukalt ületatud. Noh, et oli taas seda õiget melu jne. Festival, see on loomulikult ja eelkõige filmid, aga on ka külgnevad üritused, melu ja suhtlemine.

Isiklikult minu jaoks algas tänavune HÕFF juba enne ametlikku algust – Lääne Maakonna Keskraamatukogus ehk Haapsalu raamatukogus toimus Andrzej Sapkowski lugemispesa avamine ja mina pidin seal rääkima Sapkowskist ja poola ulmest. Tegu oli n-ö mõttelise jätkuga eelmise aasta üritusele, mil samas kohas avati Stanisław Lemi lugemispesa.

Poola saatkonna avaliku ja kultuuridiplomaatia spetsialist Slawomira Borowska-Peterson näitab eelmise aasta Lemi-juubeli tuules valminud «Robotite muinasjuttude» seinakalendrit ning räägib sellest ja hiljem ka pisut Sapkowskist. Foto: Marko Kivimäe

Pärast lugemispesa avamist sai lahendatud pisut olmeküsimusi ehk auto-asjad hotelli viidud ja Haapsalu kultuurikeskusesse tagasi tuldud, kus sel ajal algas ka festivali ametlik avamine ehk „Nosferatu 100. Remiks“. Äraseletatult siis tummfilm „Nosferatu“ (1922), mida oli pisut tihkemaks lõigatud ja mida kohapeal helindas ansambel Kriminaalne Elevant. Põhifilmile järgnes veel samalaadne lühifilmiüllatus ning siis oligi aeg avatseremooniaks. Öeldi kõnesid, tehti kingitusi, visati morni nalja ja räägiti tõsiselt ning kõige lõpuks kuulutati festival avatuks. Avamisjärgselt sai punasel vaibal ka ehtsa Nosferatuga pilti tehtud.

Ulmeühingu žürii nn punasel vaibal: Jüri Kallas, Veiko Belials ja Kalver Tamm. Foto: Aron Urb

Seejärel juhatasin ma sisse retroprogrammi filmi „Insener Garini hüperboloid“ (1965). Rääkisin kokkutulnutele Aleksei Tolstoi romaanist ja selle ekraniseeringutest. Kuna ma olin Garini-filmi vähemalt kolm korda juba näinud, siis tormasin ma oma sissejuhatuse lõppedes suurde saali, et vaadata põhiprogrammi raames linastuvat filmi „Põhjalane“ (2022). Lootused olid suured ja alguses tundus, et lootus/ootus saab tasutud, aga ei. Filmi edenedes mu õhin lahtus ning filmi lõppedes olin ma üsna nõutu. Jah, oli ägedat visuaali, müstikat, toorest vägivalda, aga oli ka tühja diiplemist, ekraaniaja raiskamist ja vaataja tüütamist. Kärpima oleks pidanud ja julmalt. Filmi suurim häda oli aga tahtmine istuda n-ö paljudel toolidel, et see tundus suisa peamine eesmärk olevat. Otse loomulikult istuti nii mõnestki toolist mööda ja tulemuseks sai üsna nõutukstegev toode, mis võinuks kirja minna muusikavideona kui polnuks nii pikk ja lohisev. Ei, ma pole pettunud, pigem nõutu.

Laupäeva päeval rääkisime me Veiko Belialsiga rahvale sõnast „ulme“, sõna autorist Henn-Kaarel Hellatist, tema romaanist „Naiste maailm“, raamatusarjast „Mirabilia“ ja üldse ulmest. Kuna rahvast kogunes ja huvi oli, siis läksime me rääkimisega üsna hoogu ja seetõttu jäi nägemata värskete Eesti lühifilmide kassett „Õudne Eesti“.

Küll aga oli kindel plaan vaadata Mart Sanderi uut filmi „Kuues saladus“ (2022) ja seda me kambakesi ka tegime. Mart Sander ise ütles oma filmi kohta, et talle meeldivad Agatha Christie kriminaalromaanid, aga kuna need on tal kõik loetud ja juurde neid enam ei tule, siis pidi ta ise ühe tegema. Filmina. Tunnistan, et mind tükk aega pisut häiris Mart Sanderi filmide teatav amatöörlikkus, aga iga aastaga jäi seda vähemaks ning filmiantoloogiaga „Kõhedad muinaslood“ (2019) leidsin, et ma ei pea enam tegema erilisi mööndusi – lihtsalt vaatan ja naudin. „Sanderi õuduste tund“ (2021), nagu ka tänavu HÕFFil esilinastunud „Kuues saladus“ olid minu jaoks juba absoluutselt kindel kraam. Äh, mis mina – HÕFFi publik hindas neid samuti kõrgelt. Eks Mart Sander isegi pärast filmi tunnistas, et ta teeb neid filme just HÕFFi publikut silmas pidades ning rääkis, kuidas ta filmi „Kuues saladus“ kahele seltskonnale näitas ja kuidas reaktsioon oli praktiliselt olematu ning kuidas HÕFFil publik täpselt õiges kohas ja sobilikult reageeris.

Filmi „Härg“ (2021) polnud mul plaanis vaadata, aga vestluse käigus tekkis tunne, et järsku peaks siiski proovima. Kiiduväärt tunne, sest koos filmiga „Kuues saladus“ oli see minu tänavuse HÕFFi suurelamus. Lihtne ja brutaalne lugu, mil kerge üleloomulik jõnks ka juures. Filmi oleks arukas vaadata võimalikult puhta lehena, sest siis on elamus kõige võimsam. Ilmub välja üks mees, kes kümme aastat eemal olnud. Keegi ei taha uskuda, et just see mees on tagasi, aga ta tapab, tapab palju, tapab jõhkralt. Hästi intensiivne film. Samal õhtul oli plaan veel midagi vaadata, aga me läksime kambaga kohvikusse, istusime, inisesime vaikses ekstaasis, vestlesime laisalt ja püüdsime tulla tagasi reaalsusesse.

Pühapäeval vaatasin Jakuudi ehk Sahha filmi „Kopter“ (2021), mis linastus HÕFFi nn fookusprogrammis. Tunnistan, et film oli paras pettumus. Ei, heaks filmiks olid eeldused olemas, aga lavastajal mõlkus meeles midagi muud ning mina vaatajana sain tähendustiine kulgemise Jakuutia metsikus looduses, mis segatuna peredraamaga andis küll huvitava sissevaate sealse maanurga elu-olusse, aga kunstiline elamus jäi minul küll saamata.

Pühapäeval külastasin ma ka Ukraina toetuseks peetud filmikraami oksjonit, kus tehti täitsa ägedaid pakkumisi. Vaatasin ka lõputseremooniat, kus tehti teatavaks festivali auhindade võitjad ning kus teiste seas astus üles ka ulmeühingu president Veiko Belials ja kuulutas välja ulmeühingu žürii otuse parima ulmefilmi asjus. Navigaator Pirxi auhinna sai Hispaania düstoopne lühianimatsioon „Sõlm“ (2021).

Lõpetuseks mainiks veel ära Läti filmi „Samueli rännakud“ (2021), mida ma ise küll ei näinud, aga kes nägid, need kiitsid seda suisa ülevoolavalt. HÕFFi programm on tihe ja alati jääb mõni film nägemata, kuid keegi su tuttavatest vaatab, kiidab ja niimoodi paned pealkirja kõrva taha ja kunagi ikka ära vaatad.

Järgmine aasta jälle...

Intervjuu: kogumiku „Eesti nõid“ autorid (Heli Illipe-Sootak)

Indrek Hargla koostatud nõialugude antoloogia on nüüd ilmunud ja 13. mail toimus Prima Vista kirjandusfestivali raames selle esitlus. Tutvustame lugejatele antoloogia autoreid. Intervjuud ilmusid algselt ühekaupa kirjastuse Raudhammas Facebooki-lehel.

Kaas: Marge Nelk

Mika Keränen, lugu “Agnes”.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

Mika: Minu nimi on Mika, see hääldub nagu siga, kuigi kirjutatakse K-ga. Olen Tartu kirjanik ja mind tuntakse salaselts Rampsu loojana. Selles sarjas olen kirjutanud juba 11 raamatut. Mulle meeldivad pigem pikad lood. Eriti vahva on kirjutada midagi mitu kuud jutti.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale “Eesti nõid”? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

Mika: Vestlesime Indrek Harglaga Tampere raamatulaadal kirjandusest ja ta küsis, ega minul pole soovi pakkuda midagi antoloogiasse. Ma olin just lõpetanud ”Minu Karjala” käsikirja ning tekkis selline tunne, et prooviks natuke auru välja lasta ja kirjutada midagi enda jaoks täiesti uut.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

Mika:

”Kas su lüpsipink oli trotüülist?” küsisin ma.

“Must lepp,” vastas ta rahulikult.

Nägin Tampere raamatulaadal ühte Soome luuletajat, kes käis ringi lüpsipingiga. Minu meelest võiks tänapäeva nõial olla just selline peos, kui ta kõnnib linna peal. See on näiliselt väike detail, aga minu enda jaoks on sellised pisidetailid tihti lausa käivitavaks mootoriks lugude juures.

Heli: Millega praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

Mika: Jätan saladuseks, aga mõni mõte mul on.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

Mika: See ei ole minu missioon, ma lihtsalt kirjutan, mis tahan.

Foto: Mika Keränen

Siim Veskimees (SV), lugu „Valvur“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

SV: Eks ma alailma alustan jutu kirjutamist ja töö muudkui laieneb ja laieneb ja välja tuleb romaan… Tõsisemalt: kirjutan enamasti hard-SF-i, mulle meeldib modelleerida ühiskonda ja maailma ja enamasti sellepärast valin romaanimahu, mis annab võimaluse n-ö korralikult lukku sisse minna. Aga loomulikult on ideid, mida on sobiv väljendada lühemas vormis.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale “Eesti nõid”? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

SV: See lugu sündis puhtalt antoloogiale mõeldes. Et mida ma võiksin kirjutada, mis oleks ausalt Eesti nõidadest, aga – vt eelmist vastust. Nii ma siis kasutasin võimalust mööda eesti rahvajuttude motiive-narratiive-butafooriaid, kuid žanriliselt on lugu ikkagi SF.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

SV: Loost otseselt mitte, aga lubatagu siinjuures üles lugeda: mul oli kunagi üks hea tuttav naisterahvas, kes tõsimeeli rääkis, et nad kevadriitusel peatasid aja (minu arust oli paremal juhul tegemist kanepi ületarbimisega...). Puutusin kunagi 90-ndatel kokku tegelasega, kes on mingil määral selle loo antikangelase prototüüp, ja mind alati hämmastas, et tema ümber tiirles (silma järgi) gümnaasiumitüdrukuid. Mu vanaisa sugulased elasid Kuusalus ja vastav osa tegevusest on asetatud tallu, mida lapsepõlvest mäletan.

Heli: Millega praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

SV: Nüüd kohe mais peaks tulema välja uus romaan, jutukogu ootab (juba üle pooleteise aasta) kulka toetust ja järgmine romaan on ka põhimõtteliselt valmis – ikka tuleb!

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

SV: Ühelt poolt: ei mingit missiooni. Loomulikult ma austan lugejat ja proovin pakkuda parimat, kuid tegelikult kirjutan ainult ja täpselt seda, mida tahan. Teisalt, eks ma ikka arvestan majanduslikke realiteete ja eeldan, et kui meil kord juba on kulka, siis see toetab. Aga arvestades, kui faking sitaks närused on need toetused, on meil kultuur juba surnud ja me tegeleme enesepettusega, püüdes jätta muljet, et veel ei ole. Nii et majanduslikus mõttes ilmselt ikkagi kirjutan missioonitundest...

Foto: Meelis Meilbaum

Tuuli Tolmov, lugu“Katariina juhtum”.

Olen ulme- ja noortekirjanik. Kõige kodusemalt tunnen end fantaasiakirjanduses, sest see annab vabaduse luua mulle sobiv maailm. Olen õppinud Tartu Ülikoolis arheoloogiat ning õpetasin viis aastat ajaloo- ja ühiskonnaõpetust. Seega ei tohiks üllatusena tulla, et minu lugudes on alati oma koht ajalool, mütoloogial ja pärimusel. Ulmet ja ajalugu saab väga hästi kokku segada. Lühijutte kirjutan ma vähe, romaani mõõt on minu jaoks kuidagi põnevam. Hetkel tegelen oma etnofantaasia sarjale kolmanda osa lihvimisega (“Neetud taevakivi” ja “Põhja nõid” järg). Loodetavasti saab see avaldamisküpseks veel selle aasta sees, aga lubada ei julge.

Lugu antoloogiale “Eesti nõid” ei sündinud sugugi kergelt. Kui alguses nõiateema välja käidi, siis ma tegin küll väikese ajurünnaku, kuid ühtegi lugu sellest ei sündinud. Eks oli ka väike tõrge ees, kuna päriselus olen sensitiivide osas skeptik. “Katariina juhtum” sündis hiljem, peale Jaan Sudaku magistritöö “Luupainaja sotsiaalne funktsioon Kihnu ühiskonnas” lugemist. Luupainaja, unehalvatus – see tuleb ringiga tagasi minu esimese romaani “Aristarkhovi meetodi” juurde. Luupainaja Eesti versioon tundus minu jaoks väga põnev ja nii sündiski loo peategelane unenõid Margo.

Foto: Tuuli Tolmov

Heinrich Weinberg (HW), lugu „Lahke mehe tasu“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

HW: Hobikirjanik Weinberg, mida välja öeldakse ikka eestipäraselt, nagu kirjapildis on... Hetkel 43-aastane, veidi halliks läinud juustega eesti mees, kes käesoleval ajal elab soo serval onnis. Tõe huvides tuleb muidugi öelda, et see on täpsemalt raba ja sinna on koduuksest ca 100 meetrit ja „onn“ on siis 35 aastat vana suvemaja, mida hakkasime kõpitsema paar aastat tagasi ja avastasime selle käigus, et tegelikult on seal märksa mõnusam kui suurlinnakära ja -sagina keskel Paides. Olen abikaasaks oma naisele, isaks 3 lapsele, kellest 1 on täiskasvanu, 2 käivad veel koolis, kuid ainult 1 on enamasti kodus. Ja siis on meil veel koer ka: kesk-eesti haski, oma kuulsusrikka tõu ainuke esindaja terves maailmas. Kirjutamise käigus tundub, et enamasti kipuvad mu lood pigem kasvama pikemaks, mitte jääma lühemaks. Üheks läbivamaks jooneks minu lugudes on miskit pidi katkised inimesed ja nende teekond iseenda kokku lappimise suunas, kuhu loo vältel ilmtingimata kohale ei peagi jõudma. Huvi pakuvad ka keskkonna küsimused ja ajalugu, kuid pigem „mis oleks võinud olla (teisiti)“ või „mis võiks juhtuda tulevikus“ stiilis ajalugu. Vähem tunnen rõõmu „vidinatest-pudinatest“.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale “Eesti nõid”? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

HW: Alustuseks on minu meelest alati ülimalt äge, kui Hargla või Sulbi otsustab mingi antoloogiaprojekti käima lükata. Taolisi antoloogiaprojekte võiks tegelikult rohkem olla. Seega kui kuulen, et miskit tehakse, siis ikka üritan. Konkreetsemalt on selle loo paari tegelase osas prototüübiks inimene, keda võib Paide linna vahel ringi kulgemas näha juba ilmselt rohkem kui kümme aastat. Olen püüdnud mõistatada, mis võiks tema hinges toimuda ja kumb siis on lõpuks õnnelikum inimene – mina või tema...?

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

HW: Keda mis intrigeerib, eks ole... Võbolla kaks asja: ole ettevaatlik oma soovidega – need võivad täide minna. Ja oluline on olla inimeste vastu siiralt hea.

Heli: Millega praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

HW: Äsja ilmus minu teine autorikogumik „Puruks ja pool ringi tagasi“, mille tarbeks sai ka eraldi üks lugu kirjutatud, mis juba pikemat aega kuklas tiksus. Ja seal on veel üks jutt, mis ilmub esimest korda just nende kaante vahel. Tulevikku vaadates on ilmselt kavatsusi rohkem, kui jaksu neid ellu viia, nii et kui Jumal annab ja me elame, siis romaane ja jutte ja veelkord romaane ja veel rohkem jutte :)

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

HW: Kui missioon, siis pigem ikka alateadlik... Ma päris selline lippude-loosungite ja ristiretkede tüüpi inimene ilmselt ikka pole. Ma kirjutan ulmet kahel põhjusel: ma soovin jutustada enda jaoks olulisi, häid lugusid, lootuses, et teistele ka korda läheb. Mis vahest õnnestub paremini ja teinekord mitte nii väga. Ja mulle isiklikult meeldib ulme üle kõigi teiste žanrite. Millest võib vabalt järeldada, et kui mul on hea lugu, mis ei ole ulme, siis selle jutustamist ma ära ei põlga. Hetkel pole lihtsalt ühtegi sellist tärganud.

Foto: Merle Rüütel

Kadri Pettai (KP), lugu „Nüüd õige aeg on valmis seada lõksud“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

KP: Pikemate lugude kirjutamist pole ma siiani ära õppinud, kuigi igal aastal luban endale, et nüüd, nüüd tõepoolest olen lõpuks ometi nii kogenud ja küps, et kirjutan valmis midagi mitmekihilist ja kopsakat nagu pulmatort – aga heal juhul saan aasta jooksul hakkama pannkoogi või paariga. Mind kõnetab aja- ja kodulugu, folkloor, muistendid – aga ennekõike inimene, kuigi mõnikord ka loom nende lugude sees. Näiteks on mul juba mitu aastat tagasi kirjutatud lugu sellest kassist, kes „Kullaketrajate“ muinasjutus ära põletati. Eks ses loos on teisigi tegelasi, aga kõik algas ikkagi kassist. Loo esimese versiooni saatsin EKL romaanivõistlusele ka, aga igati teenitult jäin märkamisest välja. Nüüd näen väga hästi, mis kõik romaanist puudu oli. Kosun, kogun end, ja saabub aeg, mil täidan lüngad.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

KP: Algul oli mul plaanis lõpuni kirjutada üks teine lugu. Venitasin, venitasin. Viimaks olin juba kindel, et olen maha kantud, keegi ei oota enam mult mingit nõialugu. Selgus aga, et rong pole veel läinud, rong on veel ehitamata ja raudteedki vist alles mõõdetakse. Siis võtsin ette jutu, mille olin mõne aasta eest saatnud ulmejutuvõistlusele, aga mis polnud sealt saanud mingisugustki tagasisidet. Lõikasin maha kõik, mis nüüd, mitu aastat hiljem, oli ka minu jaoks ilmselge tühijaur, ja lisasin mõned lõigud, et nõiavärk selgemalt silma torkaks.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

KP: Oh. Ma pean selle faili siis uuesti lahti tegema? No olgu, see on lihtsam, kui oma teksti lugemine juba ilmunud raamatust...

„Nüüd veel saapad, müts, sall, mantel ja kindad. Mantlitaskusse läbutelefon ja rahakott. Taskurätipakk, palsamitotsik. Võtmed. Nuga. Jaht võis alata.“

Heli: Millega praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

KP: Kirjutan. Oodata ei ole midagi. Pooleli on kohutavalt palju asju, eneselegi ootamatult on isegi lõpetatud päris palju asju, aga kas ja millal neist midagi ilmub, ei oska öelda. Olen ammu aru saanud, et vajan konkreetset tellimust, väljakutset, ülesannet, siis suudan midagi ka valmis kirjutada. Vahepeal, kui kõik mu katsetused jutu- ja romaanivõistlustel märkamata jäid, võtsin vastu otsuse, et aitab küll, enam ei võistle. Nüüd olen valmis oma otsust muutma. No vaatap.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

KP: Oi ei, missioonisõdalane ma kindlasti pole, ulmikute seaski põen petturi sündroomi. Ulme lihtsalt juhtub, kui ma kirjutama hakkan. Hiljuti vastasin ulme teemadel veidi pikemalt Reaktorile, siit saab lugeda https://www.ulmeajakiri.ee/?ulmkonnakroonika-04/22

Foto: Kadri Pettai

Meelis Kraft (MK), lugu „Elurikkuse kaitseala“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

MK: Olen Eesti kirjanik, kellelt on erinevates kohtades ilmunud umbes 30 juttu. Raamatuid, kus ainult minu nimi peal, on hetkel kaks: jutukogu „Saared“ ja ulmeromaan „Veealused“. Varasematel aegadel meeldis rohkem lühemaid lugusid kirjutada, sest siis suutsin kogu lugu korraga hoomata, aga kuna juttudega pikemas perspektiivis kaugele ei purjeta, hakkasin mingil hetkel romaanide peale mõtlema. Nüüd arvan, et pigem jäävad jutud sähvatusteks pikemate tekstide vahele. Turvalisematel aegadel jõudsin miskipärast tihtipeale apokalüptiliste teemadeni. Nüüd tõmban ilmselt tagasi, kuni rahulikumad ajad jälle tagasi tulevad. Apokalüpsist on tore lugeda kamina valgel, villased sokid jalas ja teetass auramas, mitte maailmas, kus zombid poolearulise pealiku luulu saatel oma alaväärsuskomplekse välja elavad. Usun, et mu lood lähevad pigem helgemaks.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

MK: Ma olin vist üks viimaseid, kes selle rongi tagumise vaguni käepidemest kinni sai. Tähtaeg oli lühike ja sellestki läks kolmandik kaotsi, kuna esimese nädala raiskasin ühe teise loo peale, mis ei hakanudki tööle. Abikaasaga arutades jõudsime kuidagi küsimuseni, et kust nõiad üldse tulevad? Jutt tuli antoloogiale, ma ei usu eriti, et ma ise oleks sel teemal mõtteid mõlgutama hakanud.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

MK: "Üks, kaks, kolm sõpra

Tulid külla, üle välja

Mis ma neile süüa annan?

Kure luid, konna päid

Vana varsa sääreluid"

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

MK: Hetkel kirjutan uut käsikirja, aga see ei ole ulmežanr. Samaaegselt käib töö toimetajaga, et suve lõpuks oleks ilmumisküps paranormaalne noortepõnevik „Tiuhkamäe“.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

MK: Kui keegi hakkab tarka panema teemal, et ulmežanr on kuidagi alaväärtuslik „väärtkirjanduse“ kõrval, osutub mu süütenöör väga palju lühemaks kui paljude muude teemade puhul. Võiks öelda, et püüan jõudumööda aidata, kuigi õiged selle missiooni edendajad on need, kes organiseerivad ulmeüritusi, koostavad ja kirjastavad antoloogiaid ning kõikidel muudel viisidel skeenet elus hoiavad. Aitäh Raudhambale ja Eesti ulmekogukonnale!

Foto: Lilian Vuks-Ivanov

Laura Loolaid (LL), lugu „Pahavara“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

LL: Olen Tartust. Püüan tasapisi metsa kolida. Loen ja mängin, kui jõuan (praegu väga ei jõua), annan oma aega vabatahtlikuks tegevuseks (aga mitte liiga palju!), natuke teen raamatukogus ausat tööd ka. Juttudest kipuvad kõige paremini välja kukkuma need sellised keskmised. Ega mul neid väga palju ei ole ka, aga senise valimi pealt tundub nõnda. Teemade puhul püüan leida mingeid seni kokkusegamata kombinatsioone või tähelepanuta jäänud ühenduskohti. Kreutzwald kosmoses, raadiolampidest tehismõistus, mikbioomi programmeerimine, taktikaline folkloor… Ka on mu meelest oluline teatav koha- või kohalik tunnetus, mis teeb kirjutatud maailmad usutavamaks ja lisab tüüpsüžeedele särtsu. Stiilis „mis sellest, et on Arne-Thompsoni motiiv see-ja-see, tegevus toimub meie kuuri taga!“

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas sa kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

LL: Idee väljatöötamine algas murest, et nõiandus ei ole üldse minu teema. Sellepärast teadsin algusest peale, et lugu hakkab sisaldama teadus- või tehnoulme elemente. Sealt edasi liikus mõte juba üsna kindlalt Laulupeomuuseumi-jutus kasutatud maagilise ja digitaalse maailma segule. (Varasema jutu jaoks laenasin omakorda elemente ühest Indoneesia arvutimängust.)

Uus jutt „Pahavara“ toimub niisiis maailmas, mida on muutnud Laulupeomuuseumi-jutu sündmused. (Eelloo lugemist uus jutt ei eelda, aga huvilised leiavad selle näiteks Reaktori juttude kogumikust „Tuumahiid 5. Fusioon“ või tooremal kujul otse Reaktorist.)

Kirjutades ma seda ei teadvustanud, aga pärast panin tähele, et digimaagilise Tartu soppides ilmneb kindlasti rollimänguseikluse Shadowrun mõjutusi. „Sirbis“ ilmunud Komi nõia artiklisari sütitas mõtteid (ühe tsitaadi näppasin ka). Ja kõige kaasaegse all on muidugi kohaliku pärimuse kultuurikiht, osalt lapsepõlves loetu kaudu („Emand kaseladvas“! „Puujalaga katk“! „Kaarnakivi“!), osalt folklore.ee andmestikus õngitsemise tulemusel.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

LL: „Kuskil kaugel, teises maailmas läbis kätt terav valu. Kui ma püüdsin selle eest ära vingerdada, kajas kõrvus kime kukelaul. Vaevaliselt avasin ma silmad. Arvutiekraanil vilkus Tiksutaja abiprogrammi kiri: „Tagasikanne valmis. Sessiooni lõpp.““

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

LL: Üks suurem asi on käsil. Kunagi Reaktoris otse-puusalt-versioonina ilmunud Tagala-juttu töötlen tõhusamaks ja kirjutan teist osa otsa. „Peagi“ ei julge küll lubada.

Kolleeg Jansiga on ka koostöö käimas ja Tõldre raadioamatööride maailma lisandub paar lugu veel.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

LL: Tunnen, on teadlik, edendan nii omaette võpsikus, kui avalikult ja kambakesi Reaktoris. Samas, isiklike tähelepanekute najal julgen öelda, et see vastuolu ja vastuvõtt puudutab küllaltki väikest osa rahvastikust. Nn tavaline lugeja ei valuta kõhtu žanrilise tõupuhtuse üle ja ei küsi, kas üht või teist asja ikka tohib lugeda. Justnimelt nendele tavalistele lugejatele (kui mõni pahaaimamatult ette satub) räägin ettekäänet ootamata, et kas teate, selliseid jutud on olemas, selliseid asju ilmub siinsamas teie nina all, katsuge hambaga järele. Seda räägin neile ka, et ulme mõiste on nüüd avaram kui ennemuiste.

Foto: Laura Loolaid

Karen Orlau (KO), lood „Vaba ja õnnelik maailm“ ning „Mõõkade emand“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

KO: Kirjutan tõeliselt harva ja kui, siis lühilugusid inimeseksolemise uutest mõistmistest ja üllatustest. Läbi ulmelise võtme, sest see on mänguline ja võimaldab palju. Loovus on mõistuse mängulust, nagu keegi kunagi ütles.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

KO: Viimase kümnendi jooksul olen valdavalt sahtlisse kirjutanud, sest standardid iseenesele lähevad aina kõrgemaks. Mu jutte saab sahtlist „kätte“, kui veenvalt küsitakse. Seekord küsiti.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

KO: „Vägivaldne suremine on uskumatult ebamugav. Ja vägivaldne sündimine võib inimese lõpuks ajada us-ku-ma-tult vihaseks.“

See on üsna suvaline tsitaat, sest – miks mitte. Tekst on lugeja oma, lugeja loeb sealt endale ise selle, mis loeb.

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

KO: Kirjutan valdavalt erialaseid asju. Digitaalsest maailmast. Tehisintellekti eetikast. Reaalsuse uutest formaatidest. See on ju ka osaliselt ulme, vist, aga selle lisandiga, et on põrgulikult praktiline. Ja väga sügavalt inimeseksolemise teemal. Ulmet kirjutan ikka ja küsijate jaoks aeg-ajalt sahtlipõhjas midagi ikka on.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

KO: Ma olen tegelikult maskeeritud Jack Sparrow ja minu missioonitunne on temaga võrreldav. Teen lihtsalt seda, mis mulle endale meeldib. Kuigi see, mida inimesed arvavad, kas siis ulmest või minust kirjanikuna, on ju teoreetiliselt huvitav, ei sütita see mind eriti tegudele. Arvaku ulmest, mida tahavad. See ei muuda minu lugusid ei rohkem ega vähem väärtuslikuks.

Ainus vähegi missioonitundele sarnanev tegur, mis mind (ulme)lugusid kirjutama mõjutab, on austus oma esivanemate vastu. Mu suguvõsas on põlvede kaupa olnud võimsa sõnaväega naisi. Kui ma üldse midagi püüan, siis nende – ja oma tütarde – vääriline olla. Muuseas, müstilisse nõiakunsti ei usu ma üldse, olen sügav skeptik, aga mõtte või sõna jõud pole mingi müstika, see on ikka üsna päris asi minu maailmapildis. Seepärast ma nii teadlikult kui alateadlikult sinna nõiateemasse aeg-ajalt satungi.

Foto: Vivian Ainsalu

Jaagup Mahkra (JM), lugu „Aafrika nõiad“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

JM: Olen põline tartlane – elan, töötan ja õpin siin linnas ja kirjutan ka, kui aega on. Kirjutan lühemaid ja „keskmisi“ ehk jutustuse/lühiromaani mõõtu jutte. Olen säärase õnnetu saatusega kirjanik, et mu juttudes on harilikult (minu enda arvates vähemalt) ideid terve pisema romaani tarbeks, aga võhma selle kirjapanekuks ei jagu ja seetõttu tulevadki minu sulest need „keskmised“ vormid. Loodan ise, et ajapikku asi paraneb ja saan ka päris omanimelise romaaniga maha. Nii kirjaniku kui inimesena kõnetavad mind eeskätt kauged paigad, ajad ja rahvad, mis jäävad meie mugavast, turvalisest, steriilsest, maagia- ja müstikavaesest igapäevaelust võimalikult kaugele. Ehkki ma tunnen elavat huvi just kaugema ajaloo ja eelajaloo vastu, olen ma vist rohkem kirjutanud paari-kolme sajandi vanustest aegadest. Kui ma ei leiaks, et see teema on lootusetult ajale jalgu jäänud, siis võiks ma jäädagi kirjutama koloniaalajastul toimuvaid seiklus/õudusjutte. Ka käesolev jutuke sobib tegevuspaiga mõttes nondega ühte patta panna, ehkki see toimub lähitulevikus.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas kasutasid mõnda oma varasemat

ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

JM: „Aafrika nõiad“ oli juba aastaid mu peas nukkunud ja oma aega oodanud. Nagu minu puhul enamasti kombeks, sai see alguse ühest dramaatilisest stseenist, mida ma ette kujutasin ja mille ümber ülejäänud lugu lumepallina moodustuma hakkas. Milline koht see kõige esimene oli, ma enam päris kindel polegi – võimalik, et stseen rohutirtsudega või siis hõljuv ilgus kuuvalgel lagendikul. Paaril varasemal korral, kui ma loo kirjutamist kätte võtta üritasin, tundus see lõpuks mulle ikka liiga mastaapne või liiga karmi teemakäsitlusega ja jäi seetõttu soiku. Kui aga „Eesti nõia“ kogumik välja kuulutati, sain ma aru, et just siia on see jutt loodud ja tuleb iga hinna eest teoks teha. Ja siin me nüüd oleme.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

JM: „Kongo Demokraatlikku Vabariiki enam ei eksisteerinud, aga inimesed ja nende kannatused ei olnud kuhugi kadunud. Seda sai Siiri teada veel enne, kui missiooni varustus oli lennukilt maha tõstetud. Kohalike poolt kanderaamiga lennukile toodud sidemepuntras laps vehkis metsikult oma ainsa, labata jalaga ja ulgus läbilõikavalt. Lennuk viis lahkudes lapse kaasa ja Siiri ei saanudki teada, mis temast sai. Lennuraja aset täitva niidu kõrval asus küla, mille kõrvale missioon oma haigla üles seadis. Nädal hiljem rampväsinult telki ronides uskus Siiri, et on näinud kõike, mis ilmas koledat näha on.“

Heli: Millega praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

JM: Hetkel olen ma paariaastase kirjandusliku põua lõppstaadiumis – vihmapilved kogunevad, mussoontuuled on teel ja loomingulised võrsed valmistuvad tärkama. Hakkan suvel tegelema oma jutukogu või romaaniga – tõenäoliselt esimesega, aga kui sulg hästi jooksma hakkab, siis miks mitte ka teisega. Kui konkreetsemaks minna, siis on mul pooleli üks paljutõotav ühisjutt Joel Jansiga ja mitu vana looideed, millelt tuleks tolm maha raputada.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

JM: „Missioon“ on üpris jõuline väljend ja seda ma enda tegevuse juures kasutada ei julge. Kuid on väga hea, et Eestis on säärane üpris mitmekülgne ja elujõuline ulmeskene ning mul on hea meel selle arengusse oma väike panus anda.

Foto: Liisi Sepp

Joel Jans (JJ), lugu „Vennaarm“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid?

JJ: Sündinud olen Võrus, elan Elvas ja töötan Tartu Ülikoolis süsteemiadministraatorina. Ulmet olen kirjutanud üsna lühikest aega ehk kuskil 11 aastat. Lugenud olen seda märgatavalt kauem, ehk alates neljandast klassist. Murdepunktiks osutus „Insener Garini hüperboloid“, mille ühel suvel Elva laadalt ostsin ja mis avaldas sedavõrd võimsat muljet, et tekitas tahtmise veel sarnaseid raamatuid lugeda. Mis puutub lugude pikkusesse, siis kui ma kirjutama hakkasin, eelistasin lühikesi juppe, ehk selliseid, mida sai tunni-kahega valmis teha. Nüüd ei oska ma juba aastaid nii lühidalt kirjutada ja ma olen märganud, et mida aeg edasi, seda pikemaks mu tekstid kasvavad.

Heli: Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

JJ: Indrek Hargla on minu arust väga tabavalt öelnud, et ulme kõige olulisemad teemad on: kust me tuleme ja kuhu me läheme, ja ma olen märganud, et kõik mu viimase aja jutud-romaanid keerlevad vähem või rohkem nende kahe teema ümber. Lisaks on mulle just viimased aastad hakanud väga meeldima alternatiivajalugu ehk „mis-oleks-kui“ stiilis mõttemängud (aga ka need mahuvad vist teatud mõttes sinna „kust me tuleme“ alla).

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale “Eesti nõid”? Kas sa kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

JJ: Kasutasin varasemat ideed. Kui päris aus olla, siis pole nõiad kunagi mu huviorbiidis tiirelnud, ja esimesed kaks asja, mis neid mainides silme ette tulevad, on luua seljas lendavad kurjad vanatädid ja mingi popp telesaade, mistõttu võttis loo väljamõtlemine omajagu aega. Ühel hetkel tundus, et annan juba loobumisvõidu, kuid siis meenus mulle üks väga ammune idee ja kirjutasin selle baasil täiesti uue jutu. Tõsi, nõida ei sisalda ka see, kuid vähemalt on seal üks nõiaraamat J

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

JJ: Tüüpilise autorina olen ma enda kirjutatu suhtes üsna tekstipime ega oska öelda, mis lause võib töötada ka ilma kontekstita. Seega jätan selle küsimuse vahele ning parimate mõtete ja tsitaatide väljaselgitamise lugejatele.

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

JJ: Hetkel on mul sahtlis kaks romaanimustandit (üks on toimetaja käes, teist toimetan ise) ja Laura Loolaiuga kirjutame eellugu ja järjelugu viimasel Ulmeühingu jutuvõistlusel teise-kolmanda koha saanud „Moskva Häälele“ :)

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

JJ: Arvestades, et tegelen lisaks kirjutamisele ka veel kirjastamise, Reaktori-nimelise ulmeajakirja vedamise ja MTÜ Ulmeühingu asjade korraldamisega, võib ilmselt üsna julgelt öelda, et selle kirjandusliigi edendamine on minule rohkem kui vaid alateadlik missioon J Eks peamiseks teguriks on siin asjaolu, et ulme on mu kõige lemmikum kirjandusžanr juba päris väikesest peale ,ja oma rolli mängib ka see, et ulme on pidevalt alamehitatud. Ehk olles peavooluautor võtaksin ilmselt asja märgatavalt rahulikumalt, sest erinevaid ajakirju, seltsinguid ja muid institutsioone on seal enam kui küll. Ulmes on aga selle väiksuse tõttu iga inimese panus selgelt näha ja samamoodi ka iga aktiivse tegija kõrvalejäämine.

Foto: Ragnar Vutt

Berit Sootak (BS), lugu „Tammetalu perenaine“

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

BS: Ise ma ennast päriskirjanikuks veel ei pea, pigem olen ma tudeng või kirglik reisija ja toiduarmastaja. Tagasi vaadates olen enne oma debüütraamatu ilmumist kokku kloppinud üsna mitmeid asju, kuid seda ainult endale, kusjuures alles hiljuti meenus mulle, et olen teismelisena kirjutanud World of Warcraft arvutimängu põhjal ühe üsna põneva fanfictioni (fännikirjutis), aga ka kõik eelnev on kuidagimoodi seotud müstika, fantaasia või kõige üleloomulikuga. Eks see vast ongi nii, et ma kirjutan sellest, mida ma päris elus kogeda ei saa, ent läbi selle terve protsessi sukeldun kuskile sinna maailma, kus maagia on päris, võiks isegi öelda, et see on minu jaoks olnud omamoodi teraapia, millest kukkus siis kogemata välja „kirjanikuks“ sildistamine. Tulenevalt sellisest mediteerimisest on mul kergem ja ka mõnevõrra hingetoitvam kirjutada midagi pikka, millega saab kuude vältel oma aju kärsatada ja unetuid öid veeta. Romaani puhul on rohkem ruumi mängida, kirjeldada pealtnäha mõttetuid asju, mis võivad hiljem tähtsaks võtmeks osutuda. Lühijutte on mul seevastu palju keerulisem kirjutada, sest maailma sisseelamine võtab juba nädalake, ja siis avastad, et ongi juba jutt läbi ja pead selle maailmaga hüvasti jätma.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas sa kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

BS: Ühe ägeda nõiajutu idee tuli mulle juba ammu, ma üritasin seda justkui plastiliinist voolida nii suvel, sügisel ja talvel, aga lugu ei tahtnud minu dikteerimisel edasi minna. Ju siis oli selleks vale hetk minu elus või on see lugu kellegi teise kirjutada. Igatahes tahtsin ma antud kogumikule kindlasti oma panuse anda ja alustasin täiest puhtalt lehelt. Parasjagu olime Eesti sünnipäeva puhul vaadanud „Tõde ja Õigust“, sealt tuli ühtäkki hea nõia mõte ja lugu sai valmis 2–3 päevaga. Siis tundsin ma küll, et selle jutu kirjutamiseks oli minu jaoks õige aeg ja õige koht.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

BS: „Iga naine on nõid. Igal naisel on vägi, mida meestel ei ole. Ja kui sa väga usud, tõesti usud, ja jätad Piibli kappi peitu, siis teed sa needuse põrmuks. Sinu hinges ja kontes on ka see iidne vägivõim, ja see tahab väljapääsu.“

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

BS: Kirjutan lõputööd! Ei, aga tegelikult olen Hingelinnu saaga kolmanda osaga pusinud pea kaks aastat ja olen hetkel tupikus, ei oska edasi liikuda. Üle poole on valmis, täitsa valmis võiks saada sügisel.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

BS: Nagu eelnevalt öeldud, siis ma kirjutan sellest, mida poleks justkui olemas. Tähtsusetut argielu võime vaadata telekast või lugeda ajakirjast - see mind ei paelu. Võiks isegi öelda, et ma kirjutan iseendale, et mulle see lugu meeldiks, et ma tahaksin seda ise lugejana lugeda. Ehk oskaksin ma kunagi sellele paremini vastata, et miks ja mida ma edendada tahan. Võib-olla seda, et Eesti noored ei peaks kehvasti tõlgitud ja võõrapäraste nimedega young adult fantaasiat lugema, vaid et neil oleks see võtta kohe oma emakeeles ja tuttavate kohtadega Eestimaal.

Foto: Karli Juhkam

Meelis Friedenthal (MF), lugu „Abracadabra“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud? Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

MF: Töötan ülikoolis, uurimisteemaks mõttelugu varauusajal. Antoloogiale kirjutatud jutt oli mul juba mõnda aega plaanis, see põhineb tõestisündinud lool, isegi mitmetel tõestisündinud lugudel. Samas oli mul tahtmine kasutada ja katsetada muinasjutu stiilivõtteid, st skemaatilised isikud, vähene motivatsioonikirjeldus, tegevuste kordused, ajahüpped. Üldiselt annavadki lühemad lood võimalusi katsetada igasuguseid pähetulnud mõtteid ja ei pea väga muretsema, kuidas see kõik suuremasse tervikusse sobib. Teemadest, millest kirjutada, on mulle ilmselt ajalugu oluline, õigemini mitte ajalugu kui selline, vaid asjaolu, et ajad muutuvad ja meie muutume ühes nendega ning olles muutunud, ei usu me, et kuidagi teisiti oli ka võimalik elada. Ehk siis mind huvitavad muutused.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

MF: Oluline moment loost? Oluliseks tsitaadiks võiks pidada lauset: „A“. See on seotud erinevate mõttetraditsioonidega, alguse ja otsaga, ühetähesuutra ja alephiga.

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

MF: Praegu kirjutan romaani, see on vaja lõpetada nüüd suve jooksul.

Foto: Tiina-Erika

Mann Loper (ML), lugu „Musta kivi nõidus“.

Heli: Tutvusta end põgusalt! Kas sa eelistad kirjutada lühemaid või pikemaid lugusid? Millised teemad sind isiklikult kõige enam kõnetavad ja millest sa ikka ja jälle kirjutama kipud?

ML: Erialalt olen ajaloolane, õpin Tartu Ülikoolis doktorantuuris. Kirjutada üritan nii pikemaid kui lühemaid tekste, mõlemal on omad head ja vead. Eelistustest just rääkida ei saa, maht sõltub eelkõige jutust endast. Teemadest... eks vist isiku vabadus ja valikud tulevad ikka ja jälle sisse.

Heli: Kuidas sündis lugu antoloogiale „Eesti nõid“? Kas sa kasutasid mõnda oma varasemat ideed või leidsid inspiratsiooni just sellele antoloogiale mõeldes?

ML: Tegin selle endale üsna keeruliseks. Antoloogias ilmunud jutt on seoses ühe veel päris pooliku ja pikema tekstiga. Ühenduseks on sama tegevuskoht ja osad tegelasedki, ehk siis sama maailm – maagiline-mütoloogiline Tartu. „Musta kivi nõidus“ sündis paljuski vajadusest mõelda korralikult läbi poolelioleva loo eeldused ja põhjused, anda oma hääl ühele olulisele tegelaskujule.

Heli: Kui sa peaksid oma loost välja tooma mingi eriliselt kõneka katkendi/tsitaadi/mõtte, mis lugejat intrigeeriks ja sinu loos iseäranis oluline on, siis mis see oleks?

ML: „Reet oli siiski enda eest seista püüdnud, öelnud välja, et ta vajab nõidust. Hennu vastus kajas tal siiani meeles: „Noor inimene, saate ju aru, et nõukogude viljastavates tingimustes ei saa mingit nõidust või nõidumist olemas olla. Partei on põhjalikult selgitanud, et ei ole Jumalat, ei ole deemoneid-ingleid ega muud üleloomulikku, ja muidugi ei ole mingit nõidust. On revolutsioon ja igapäevane sotsialistlik võitlus meie riigi ülesehitamise nimel.“ Seepeale oli Reet öelnud, et parteilastel ei ole nähtavasti hinge ka, südamest rääkimata. Deemonid, haldjad, libahundid ja kõik muu on ometi vägagi päris, deemonid on siinsamas meie kõrval, meie eludes, alati hämaruses ootamas.“

Heli: Millega sa praegu kirjanduse vallas tegeled? Kas on peagi oodata mõnda sinu kirjutatud algupärandit?

ML: Selle aasta algus on olnud vaiksem aeg kirjutamise mõttes. Elu ja hull maailm... ja teist, akadeemilist laadi kirjatööd on olnud teha vaja. Aga aasta algul ilmus minu kolmas romaan „Inglite linn.“ Järgmiseni läheb kardetavasti nüüd aega.

Heli: Ulmekirjandus kui žanr on Eestis üsna vastuoluliselt vastu võetud. Kas sa tunned, et sinu teadlik/alateadlik missioon on just selle kirjandusliigi edendamine, ja miks?

ML: Kindlasti on ulmekirjandus igati aus žanr ja mõistagi väärib edendamist. Minu jaoks on ulmežanris kirjutamine loomulik. Ei ütleks, et ma teen seda erilisest missioonitundest. Pigem mulle lihtsalt meeldib ja sobib, ulme võimaldab rohkem.

Foto: Eike Loper

Videointervjuu: April White (Maarja Kruusmets)

Jagame korraldajate loal vastset Ajajooksikute raamatuklubi salvestust. Külas on April White, temaga vestleb Maarja Kruusmets. Eestikeelne tekst on kohati pisut kärbitud ja lihtsustatud.

Intervjuule lisaks pakume lugemiseks tõlkekatkendit raamatust „Marking Time”.

Videot saab vaadata ka siin: https://youtu.be/j5cyO79j26g

Maarja: Tere tulemast maikuu raamatuklubisse! Täna on meil külas April White ja me tutvume tema raamatuga „Marking Time”. April, tervitused Tallinnast. Kus sina praegu asud?

April: Lõuna-Californias, Los Angelese kandis.

M: Raamatuklubis huvitab meid muuhulgas autorite kogemus lugejana. Mis on su lemmikžanrid?

A: Minu lugejatee algas fantasyst, kooli ajal lugesingi peamiselt fantasyt ja teadusulmet. Mõneks ajaks triivisin põnevike ja detektiivilugude lainele, aga neist loobusin siis, kui minust endast sai eradetektiiv - raamatutes oli lihtsalt nii palju eksimusi. Siis jõudsin tagasi ulmežanride juurde ja hakkasin avastama uuemaid ulmeautoreid - tore, sest mitte kõik vanemad tekstid ei pea ajaproovile vastu. Viimase 5-10 aasta jooksul olen hakanud puhtalt meelelahutuseks lugema üldisemalt romantikat ja ajaloolisi armastuslugusid. Püüdsin raamatute valikul hoiduda süngematest ja poliitilisematest teemadest, sest päris maailmas leidus seda niigi palju. Praegu loen romantika vahele ka noorteraamatuid - oleneb tujust.

M: Kas mäletad - mis oli kõige esimene raamat, mida lugesid?

A: Päris esimest ei mäleta, aga osa varajast lugemisvara on hästi meeles. Mul oli lapsepõlvesõber, kes käis Waldorf-koolis, mis oli minu tavakooli-kogemusega võrreldes täiesti teistsugune. Viiendas-kuuendas klassis lugesid nad Anne McCaffrey Perni-sarja ja sõber utsitas mind ka lugema. Ma olin kohe kõrvuni sees ja lugesin läbi kõik, mis McCaffreylt leida õnnestus. Veel mäletan, kuidas kaheteistaastasena olin koos isaga Himaalajas mägimatkal ja kuidas me leidsime seal raamatupoe. Poes leidus ingliskeelset kirjandust, raamatud, mille matkajad olid enne rajaleminekut maha jätnud. Seal avastasin mitu lugu Enid Blytonilt - selle hetkeni ei olnud mul Inglismaa laste- ja noorteraamatutest ainugi. Hiljem otsisin need lood juba oma lastele lugemiseks üles.

M: Oled lugemispisiku lastele ka edasi andnud?

A: Oo jaa. Tore on, et nii palju lastele ja noortele mõeldud kirjandust sobib ettelugemiseks. Lugesin oma poistele pisikesest peast Harry Potterit ette - suurem sai kaks korda kuulata - ja pikkadel sõitudel kuulasid nad seda juba audioraamatuna. Mõlemast on saanud usinad audioraamatu-sõbrad. Ilmselt ka seetõttu, et ma kavaldasin raamatute ettelugemisega endale nii tihti võimalust aega maha võtta - lapsed mängivad, mina loen neile.

M: Jah, meil jäi ettelugemine pooleli viienda raamatuga, loodan, et edasi loeb ta juba ise. Järgmine küsimus tulebki minu pojalt, kes parajasti loeb Jeff Kinney Äpardi päeviku sarja - kes on sinu lemmikkunstnikud?

A: Kuna sa andsid mulle ettevalmistamiseks varuaega, siis jõudsin ma lähemalt uurida noorema poja raamaturiiulit, sinna on nimelt maandunud mõlema poisi lapsepõlve-raamatukogu. Näiteks see raamat ämblikust ja kärbsest Tony DiTerlizzi piltidega. Neil Gaimani „Wolves in the Walls” - nii lugu kui pildid on toredad ja seda on vahva erinevate häältega ette lugeda. Järgmiseks Annette Langeni „Kirjad Felixilt” - võrratu kujundus; mahaunustatud mängujänku maailmareisi saadavad lehekülgedele kleebitud päris ümbrikud koos päris kirjadega. Selle raamatu vaatamine tekitab endalgi kirjutamistuhina! Laste ja noortekirjanduse pildid on midagi erilist ja neid raamatuid ei raatsi ma ilmselt kunagi ära anda.

M: Need on need emade rõõmud: ma ise olen viimastel aastatel niipalju lasteraamatuid lugenud ja avastanud uusi lemmikautoreid. See tuleb raamatukoguhoidja töös samuti kasuks, sest nii oskan õpilastele palju paremini soovitusi anda. Veel üks küsimus noorelt lugejalt! Missuguse raamatutegelasega on sul enda arvates kõige enam ühist?

A: Minu raamatusarja kolmandas raamatus on kaks tegelast, poisid Connor ja Logan, nemad kirjutasin üsna üks-ühele oma poegade pealt maha. Kirjutamise ajal kupatasin nad majast välja jalutuskäikudele ja tee peal vastasin nende küsimustele kirjutamise ja loo kujunemise kohta, jutustasin, mida nende kujumuutjatest tegelased parasjagu loos teevad. Ühe tegelase puhul oli juba selge, et tema võtab hundi kuju, aga teist alles nuputasin. Selle peale vaatas teine poeg mulle otsa ja teatas, et loomulikult suudab tema tegelane võtta ükskõik mis kuju! Sellest jutuajamisest võrsus üks mu lemmikstseene kujumuutjate-laste ja nende ema vahel.

M: Need tegelased on niisiis päriselust võetud. Aga su teised tegelased, näiteks Sarah?

A: Sarah on mu kõige esimene tegelane sarja esimesest raamatust. Temasse olen palju iseennast kirjutanud - kes ma tegelikult olen, kes ma sooviksin olla, omadused, mida ma teiste inimeste puhul imetlen, sekka elu õppetunde, mida oleks tahtnud varem teada … Tegelane ja tema lugu kujunes nii, et istusime abikaasaga kümblustünnis, mida kutsume hellitavalt Mõttekojaks (Think Tank), ja arutasime hommikukohvi kõrvale looga seotud küsimusi. Eeltööks lugesin tol ajal ka päris palju noorteraamatuid, mis mulle väga meeldisid. Mulle endale tundus, et mul ei jätku piisavalt tähelepanu selleks, et ehitada üles seitsmekihilist lugu, aga nii kolm kihti, see tundus paras. Parajalt seiklusmadinat, parajalt tegelase avamist. Palju oli momente, kus tegelane kogeb midagi esmakordselt, nagu hirmud, armumised, seiklused. Ühelt poolt teadsin, et kirjutan noorteraamatut, aga teiselt poolt teadsin, et ma ise soovin midagi sellist lugeda. Pärast raamatu ilmumist näitab lugejate statistika, et 75% lugejatest on naised, 10% on pensionil mehed - see teeb rõõmu! Noorte lugejateni jõuab see sari pigem ringiga, vanemate kaudu ja mulle see sobib. Sest lõppeks tahtsin ma ise lugeda tegelasest, kellel on raskusi oma vanematega, kes peab kohanema võõras ajas, kes kohaneb ja leiutab käigu pealt lahendusi. Tal ei ole aasta 1888 kohta käsiraamatut, ta peab oma mõistuse abil hakkama saama ja ta peab õppima teisi usaldama. Küllap on siin paras annus autobiograafiliselt olulisi momente.

M: Noortekirjandust lugedes olen tihti meeldivalt üllatunud, kui palju leidub seal uudseid vaatenurki, mida „suurtekirjandusse” võibolla ei lisatagi, sest see kõik on ju vana ja teada … Aga tegelikult on meil ikka palju õppida.

M: Kuidas sa oma kirjanikuteed alustasid? Kas sul on alati olnud tung kirjutada?

A: On küll ja oma osa on sellelsamal Himaalaja-matkal. Läksime mägedesse keset kooliaastat ja õpetaja andis mulle hunniku kodutööde asemel tühja kaustiku sõnadega: „Kui tagasi jõuad, tahan seda lugeda”. Suurepärane ülesanne, mida soovitan teistelegi õpetajatele. Kuue nädala jooksul jälgisin ma mõttega oma päeva kulgemist. Jälgisin kõike just loo jutustamise võtmes: mis on põnev, mis naljakas, mis lisab elulisust, kui selle kõik õpetaja jaoks kirja panen. Austasin oma õpetajat ja olin väga tänulik, et ma ei pidanud kodutöödega mässama, nii et kui ma talle täiskirjutatud päeviku üle andsin, tundsin küll uhkust, aga ka hirmu, mida õpetaja arvata võiks. Õpetajal oli muidugi hea meel reisipäevikut lugeda, mulle aga andis see kogemuse, kuidas päriselt lugeja jaoks kirjutada. See kogemus saatis mind ka läbi ülikooli ja peagi vahetasin juura-ained keele ja kirjanduse vastu. Ülikoolis sai mu lemmikaineks loovkirjutamine. Ja kui mõtlen praegu õpingujärgsetele töökohtadele, siis ametid olid erinevad, aga igal pool oli olemas mingi jutuvestmise või kirjutamise aspekt. Lõpuks, kui mu abikaasa hakkas välismaal tööl käima, leidsin, et on aeg kirjutamine tõsiselt käsile võtta, mitte ainult sel teemal mõtteid heietada. See otsus langes ajaliselt kokku indie-kirjastamise tõusuga ja teadmine, et vajadusel saab raamatuid ise välja anda, andis veel julgust juurde.

M: Osaliselt vastasid sa juba mu järgmisele küsimusele kirjastamise kohta. Ma tean, et paljud tuntud autorid on alustanud isekirjastamisest, kuidas sinuga lugu oli?

A: Kirjutamine ise koos tagasiside ja parandustega võttis kaks aastat. Siis tegin läbi käsikirja pakkumise (query) protsessi - koostöös agentidega pakkusin poole aasta jooksul käsikirja erinevatele kirjastustele. See protsess oli huvitav ja keeruline, paras katsumus enesekindlusele. Saatsin oma 50-60 pakkumiskirja, kõik erinevate agentide järgi kohandatud, ja vastu sain neli mõtestatud vastust. Agendid ütlesid, et lugu on hea, hästi kirja pandud ja uudne, aga liiga pikk,150 000 sõna, noorteraamatuna ei saa kirjastusele nii pikka teksti maha müüa. Mulle tundus see argument naeruväärne - nagu juttu oli, siis Harry Potteri viienda raamatu maht on 240 000 sõna. Samas esimene raamat oli 90 000 sõna pikk, nii et ma saan nende mõttekäigust aru. Ma ei olnud ise kirjastamismaailmas sees, nii et mahtude hindamine oli omaette küsimus. Igatahes kärpisin esialgset käsikirja soovituste põhjal 20 000 sõna võrra. Samal ajal jätkasin nuputamist, kuidas saaksin ikkagi täisteksti avaldada, näiteks järjeloona. Ja just siis, kui mu enesekindlusest olid vaid riismed järel, võtsin end uuesti kokku ja otsustasin, et on aeg oma teksti kvaliteeti uskuda. Kuuga tegin endale selgeks vormistamise, üleslaadimise ja kaane kokkupaneku ja andsingi raamatu ise välja. Ja kui siis laekus esimene arvustus väljastpoolt tuttavate ringi, oli see nii uskumatult kosutav elamus! Sajanda arvustuse puhul korraldasin juba peo ja arvustuste hulgast sai mu isiklik edu-mõõdupuu. Indie-autorid ei teeni kunagi üheainsa raamatu pealt eriti palju, aga kui koguneb juba suurem tööde hulk, muutub teenistus jätkusuutlikumaks. Ja seda jätkusuutlikkust saab mõõta arvustuste hulgaga. Peagi sain endale toimetaja palgata - asendamatu töölõik nii suurkirjastamise kui isekirjastamise puhul - tema alustas tööd teisest raamatust. Pärast kolmanda ilmumist töötas toimetaja uuesti läbi ka esimese raamatu, nii et teksti kvaliteedi osas on nüüd suurem kindlustunne.

M: Kuidas sa praegu raamatuid välja annad, oma jõududega või kirjastuse kaudu?

A: Mõlemat moodi. Romantilise põneviku puhul teen koostööd ühe väikekirjastajaga, aga ajarännu-ulmeraamatute puhul tundub, et ma olen nende publikuga ühel lainel. Osa minust pelgab ka kogu suurkirjastustega lävimise protsessi. Praeguseks on mul 11 raamatut - piisavalt suur töödepagas, et olla õppinud oma publikut leidma. Minu lugejaskond ei ole ülisuur, aga mu lugejad on kaasatud ja heatahtlikud, me teame, mida üksteiselt oodata. Nii et ajarännu-raamatuid annan täie kindlusega ise välja. Aja möödudes olen kirjastamisprotsessi kohta ka järjest rohkem õppinud, leidnud häid juhendajaid, ja saanud omakorda enda teadmisi teistele edasi anda. Tänuväärne kogemus. Ma ei ole ka päris kindel, kas tänapäeva kontekstis on suhted suurkirjastustega nii elutähtsad kui vanasti, siis kui ilma kirjastajata jäi su lugu lihtsalt lugemata. Muidugi on ka praegu võimalik kirjastuse abil laiema publikuni jõuda, aga see pole enam kõigi jaoks ainuvõimalik lahendus.

M: Toimetajat sa juba mainisid. Kas enne teksi toimetaja kätte andmist kasutad ka proovilugejate abi?

A: Igatahes. Ja erinevatel žanridel on erinevad proovilugejad. Taas on oluline usaldus. Näiteks oma toimetajat usaldan ma pimesi. Samamoodi olen ma kindel, et proovilugejad leiavad tekstis küsitavad kohad päriselt üles ja sunnivad mind nende küsimuste üle mõtlema. Teiselt poolt on nendel ilmselt piisav usaldus minu vastu - nad teavad, et ma ei solvu tagasiside peale, ei võta teksti kohta käivaid märkusi isiklikult. Selline tagasiside on autorile hindamatu, sest muidu töötame me omas mullis, kuni mõtetest saab kirjalik tekst. Aga lugu ei ole enne olemas, kui teine inimene on seda lugenud.

M: Kui palju sa oma lugejatega suhtled?

A: Päris palju. Mul on oma lugejate jaoks kinnine Facebooki-grupp. Tegelikult tahaksin ma Facebooki üldse vältida, aga kahjuks päris ilma ei saa. Nii ma piirdun väiksemate ja kinnisemate gruppidega. Muidugi kuulun ma Tempus Fugitives gruppi - seal ma ei suhtle küll töiselt, aga teiste postitusi loen ikka. Minu lugejate grupi nimi on Kick-ass Heroines - marulised kangelannad - aga liikmete seas on nii naisi kui mehi, postitatakse erinevaid lugemiskogemusi. Kõik liikmed on sinna kuidagi minu tööde kaudu sattunud, nii et raamatumaitse osas on ühisosa olemas. Aga sinna postitatakse ka lugusid erakordsetest naistest, oma koht on taadinaljadel, üleüldse on tegu abivalmi ja toetava seltskonnaga. Minu kogemus näitab, et otsene suhtlus - olgu see siis raamatuüritustel, väikses võrguseltskonnas või klassi ees nagu sina iga päev … Kirjutamise ajal oled sa maailmast ära lõigatud, alles inimestega rääkimine avab selle, mida teised su tekstist kätte saavad. Nii et otsene suhtlus ja otsesed kontaktid on mulle olulised ja annavad mulle autorina jõudu. Mõnikord ma kipun suhtlusest hoiduma või peidan ennast, kui kirjutamine on ikka veel pooleli ja lugejad ootavad, või siis vajan ma aega oma akude laadimiseks, enne kui saan uusi lubadusi anda.

M: Kick-ass Heroines on grupile nii vahva nimi, sest ma nii naudin tugevaid naistegelasi. Neid on mõnikord raske leida, ka tänapäeval, ka noorteraamatutes, aga seda olulisem on nende kohta lugeda, neilt õppida. Oma kodulehel kirjutad sa, et oled pidanud erinevaid ameteid. Sinu raamatut lugedes panin tähele, et oled väga palju eeltööd teinud. Vist on abi ka peetud ametitest, aga kui palju oled pidanud kirjutamiseks uurimistööd tegema?

A: Tohutult. Ja uurimine on kirjutamisel mu meelistöö. Ma ei suuda ilma netiühenduseta kirjutada, sest kogu aeg tuleb ette jooksvaid küsimusi: kus miski kaardil asub, kuidas mõni maja välja näeb, mitmed ajalooalased detailid. Isegi kui ma kirjutan kaasajast, leian ma ikka mõne ajaloolise nükke, mida lähemalt uurida, sest see on mu enda jaoks huvitav. Sellest tuleneb ka minu nõuanne teistele autoritele: kirjuta seda, mida sa ise tahaksid lugeda. Kui sa ise oled mõnest teemast sisse võetud, siis küllap leidub lugeja, kes samast teemast vaimustub. Mida enam ma mõne ajalooperioodi või paiga kohta teada saan, seda rikkalikumalt suudan ma vastavat stseeni edasi anda ja seda huvitavamaks muutub süžee. Sest küllalt on asju, millest kirjutamise peale ma poleks muidu ealeski tulnud, aga uurimise käigus sattus huvitav fakt näppu. Näiteks see lühiromaan, pandeemia ajal kirjutatud, sirgus juhuslikust faktist, et Edgar Allan Poe oli enne oma surma mitu päeva teadmata kadunud. Kui ta siis Baltimore’ist leiti, tuterdas ta ringi, seljas tundmatud riided, ajas segast juttu ja kordas nime „Reynolds”. Mina võtsin mõttest kinni: neli päeva kadunud, tähendab ilmselgelt ajarändur.

M: Agatha Christie oli samuti aasta otsa kadunud - ehk on ka seal ajarännulugu peidus! Minu küsimused said nüüd otsa. Kas soovid lõpetuseks veel midagi lisada?

A: Seoses sellega, et „Marking Time” sari saab kümneaastaseks, on mul on plaanis uue kujundusega ja lisasisuga uustrükk ning ma soovin uusi lugejaid leida. Nii et küsin hoopis sinult, võttes arvesse su kogemust õpetaja, raamatukoguhoidja ja Tempus Fugitives grupi liikmena. Kes on sinu arvates need lugejad, kelle tähelepanu peaksin nüüd uustrüki kaudu rohkem püüdma - kes oleksid sarja lugemisest huvitatud, aga praegusel kujul ei ole seda avastanud?

M: Suurepärane küsimus raamatuklubile! Las liikmed avaldavad arvamust ja mai lõpus vaatame vastused üle. Aitäh veelkord tulemast, April!

https://aprilwhitebooks.com/

Noorteautor Sebastien de Castell ja Spellslingeri sari (Tiina Sulg)

Interneeduses on igast huvitavaid nurki ja nurgataguseid ning enamjaolt olen ma neisse komistanud kuidagi juhtumisi. Üks nurgatagune, kuhu ma pikemalt pidama jäin, on Facebooki grupp „Global Girls Online Book Club”. Grupis on liikmeid 9500, vaid sutsu rohkem kui „Lugemise väljakutse” grupil. Grupi algataja ja vedaja ning suur osa liikmeid on Austraaliast, päris palju on inimesi Uus-Meremaalt, järgmine suurem punt on ameeriklased, pisut britte ning selliseid mitteingliskeelseid ei olegi mulle väga silma jäänud. Kuigi, ega ma seda gruppi just üleliia tähelepanelikult ka ei jälgi, aga aegajalt pistan nina ukse vahelt sisse ja vaatan, et mis nüüd toimub. Üks üsna vägev asi, millega grupi administraator(id) on hakkama saanud, on see, et nad korraldavad nn autoripäevi. Ühe-kahe päeva jooksul postitab sinna gruppi keegi kirjanik 4-6 postitust ning avab end lugejatele lähemalt. Millest kirjanik lähemalt räägib, on tema valik, aga tavaliselt alustatakse päritolust, mainitakse ära esimene ja uusim raamat, kõneldakse tööelust või hobidest, räägitakse kirjanikutöö köögipoolest. Kirjanik võib esitada postituses küsimusi ja võib ka ärgitada endale küsimusi esitama. Neid autoripäevi on olnud päris mitu ja kui ma võtan raamatupoodide edetabelid, siis tegelikult on nad sinna gruppi vägagi tuntud autoreid postitama saanud. No natuke tundmatuid ja debüüte on ka, aga see ei ole ainult algajate autorite huvi sellises grupis selliseid postitusi teha. Üsna tihti loositakse välja ka kommenteerijate vahel auhind, enamasti e-raamat. Ulmekirjanikud on seni olnud üsna vähe esindatud, enamasti on autorid kaasaegse tõsielulise või natuke atsakama romantika kirjutajad (ja kui aus olla, siis suurem jagu grupiliikmeid paistavad olevat ka sedasorti kirjanduse lugejad), aga mõned ulmelisema kirjanduse loojad on olnud ka.

Ma tavaliselt neist autorivärkidest osa ei võta, aga kui jäi silma, et päeva autor on Sebastien de Castell, siis jäin kaaluma, et no tema käest võiks ju päris mitmeid asju küsida. Sebastien de Castell on Kanada autor, kes on kirjutanud enamjaolt fantasy-žanris. Tema „Greatcoati” sarja kuuluvad „Traitor's Blade” (2014), „Knight's Shadow” (2014), „Saint's Blood” (2016) ja „Tyrant's Throne” (2017) ja seda sarja on iseloomustatud kui kõrgfantaasia ja kolme musketäri kohtumist. Noorte-fantasy sarja „Spellslinger” kuuluvad „Spellslinger” (2017), „Shadowblack” (2017), „Charmcaster” (2018), „Soulbinder” (2018), „Queenslayer” (2019) ja „Crownbreaker”. Samas maailmas jätkub „Argosi” sari, seni on ilmunud „Way of the Argosi” (2021) ja „The Fall of the Argosi” (2021).

Ma ise olen lugenud „Spellslingeri” sarja. Ja mulle täitsa meeldis.

Esimene raamat sai valitud, sest kaanel oli kass. Natuke imelik see kass ju on, aga seda seepärast, et tegu on nekheki ehk orav-kassiga, ja-jaa, see on loom, kellega võlurilapsukesi hirmutatakse, ma pööritasin ka algul silmi, et kuidas saab nunnumeetri nii kõrgel skaalal olevate loomade segu olla hirmuallikas, aga siis tuletasin ma endale meelde, et on inimesi, kes kardavad hiiri, ämblikke ja/või vaskusse, nii et olgu, selles võlumaailmas on orav-kass üks hirmuäratav loom. Poiss kaanel on viieteistaastane maagiaõpilane, kes on omadega veidi hädas, sest vaatamata pärilikkusele, püüdlustele ja usinale tööle see maagianõks tema käes eriti ei tööta. No ja riburada tuleb muidki muresid, millega rinda pista, kolinal kaela. Naine kaanel on rändur, kartograaf, kelle kaardid on mängukaartide sarnased, kes vahel poisi suurematest jamadest välja aitab, ise seejuures salvavaid märkusi pildudes ja mõistukõnes õpetussõnu jagades. Ja orav-kassi juurde tagasi tulles, loo arenedes on orav-kass rändurist sõnakamgi, krüptilisem ka, ja ähvardused nahkkottide, st inimeste, kõrvade ja silmamunade suunas on varmad tulema. Aga miski neid kolme siiski seob ning koos nad rännuteele läevad.

Võlurpoiss Kellen õpib teekonnal nii mõndagi, vahel on õpetajaks punapäine Ferius, vahel keegi teine. Orav-kass Reichis kujunes iga järgneva köitega mu lemmikuks. Teemad, mis raamatuist läbi käivad, on kultuuride mitmekesisus, eneseleid, sõprus, kaaslased, peresidemed, otsingud, oletused, ajalugu, võim, usaldus, tulevik.

Kogu see sari kokku oli päris tore tükk lugemist: mõnusalt loetav rikkalikus fantaasiamaailmas toimuv kaasaelamapanevate kangelastega põnevate pööretega lugu, mis pakkus nii meelelahutust kui kaasamõtlemist. Kui igasugused võlurid on fantaasiakirjanduse kontekstis üsna tavaline kraam, siis orav-kass oli midagi tõeliselt huvitavat ja omapärast, juba ainuüksi selle tegelase pärast tasus need kuus raamatut läbi lugeda (kuigi see Kellen oli iseenesest ka üsna sümpaatne tegelane). Minu isiklik lisarõõm oli, et raamatus kujutatud kaardid sobisid nii teejuhiseks, mängimiseks, ennustamiseks kui relvaks. Autor on kuskil intervjuus öelnud, et fantasy ei ole mitte eskapistlik kirjavara, vaid hoopis kirjandus, mis aitab meil päris maailmast rohkem rõõmu tunda. Ja ma olen selle mõttega nii nõus.

Ja ongi aeg autori poole pöörduda. Need küsimused tekkisid mul „Spellslingeri” sarja lugemise põhjalt ja olid sellised hetke ajel puhta uudishimu küsimused. Kui ma enne oleks järele mõelnud, et ehk võiks see küsimuste-vastuste voor ka Reaktorisse jõuda, oleks ma võib-olla midagi teisiti küsinud, aga las olla siis nii. Sebastien de Castelli lahkel loal Reaktorile:

K: Kas oled osalenud LARP-il?

V: Ei ole. Aga see tundub lõbus, nii et võib-olla kunagi.

K: Kui hea sa mõõgaga oled?

V: Ma olin päris hea epeevehklemises ja olen üsna hea rapiiri ja pikkmõõgaga, kuigi viimaste puhul olen pigem ekspert lavavõitluses.

K: Milliseid kaardimänge sulle meeldib mängida?

V: Ma ei mängi eriti kaardimänge, viimati oli vist „Cards Against Humanity”.

K: „Magic the Gathering“?

V: Ma olin lausa sõltuvuses iPadiga mängides. Pärielus olen mänginud vaid mõned korrad.

K: Mis sa arvad tarokaartidest?

V: Tarokaardid on põnev nähtus ja huvitav viis uurida, kuidas me loome seoseid kaartidel olevate piltide ja sümbolite ning meie enda elusündmuste vahel.

K: Kas sulle meeldivad maakaardid?

V: Mulle meeldivad kaardid! Ma ei oska neid väga hästi joonistada, kuid kaart, mida kirjastaja kasutas (ilma minu loata) „Traitor's Blade” varasemates trükkides, oli see, mille olin salvrätikule joonistanud.

K: Kas sa teed ka ise münditrikke?

V: Ei, aga võib-olla ühel päeval...

K: Kas sulle meedib „Buffy the Vampire Slayer”?

V: Ma armastasin Buffyt.

K: Mis on su lemmikajalooperiood?

V: Tõenäoliselt hilisrenessanss/varauusaeg Euroopas. Mul on sel aastal plaanis kirjutada romaan, mille tegevustik toimub 1650. aastate Veneetsias.

K: Kassid või koerad?

V: Kassid!

K: Aitäh!

Tänan Sebastien de Castelli huvitavate lugemiselamuste, toredate vastuste ning loosivõidu eest! Loosivõiduks oli raamatukaanekujundusega mälukaart, mis saabus just parajal ajal, et olla ka eksponaadiks raamatunäitusel „Mäng on mäng” Tartu Linnaraamatukogus.

1930–1939 – sõda oli õhus (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis juunis on teemaks: 1930 – 1939.

*

Tagantjärgitarkus pidavat olema täppisteadus ning nii on ka minul lihtne väita, et XX sajandi 30ndate ulme oli kantud läheneva sõja vaimust. Eks autorid ikka reageerivad, kuigi ulmekirjanduse ajalugu tõestab pidevalt, et ajuti on ulmeautorid need kõige pimedamad. Kui aus olla, siis autorite süüdistamine pole päris korrektne, sest kuigi ulmekirjandusel on teatav prognostiline mekk küljes, on see prognoosimine pigem selline üldpildi nägemine ja tendentside aimamine, mitte laadapalagani laadi ennustamine.

Kui vaadata allpoololevat nimekirja, siis Euroopa autorid sõda siiski aimasid, olgu selleks siis muretsev Karel Čapek või nõukogude riigikaitseulme vaimus (ja sõda õhutav) „Kahe ookeani saladus“. Eks ajavaimu kanna ka Aldous Huxley kristalne antiutoopia, või nõukogude unistajate Beljajevi ja Grini teatav raskemeelsus, eriti kui võrrelda seda autorite eelmise kümnendi loominguga.

Kuid eks alati ole kohta meelelahutusele, olgu selleks siis poisimeelne Conan või elutõrges Cthulhu, King Kongist ja kääbikutest rääkimata.

Aastail 1930–39 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

Grigori Adamov - Kahe ookeani saladus (1938)

Aleksandr Beljajev - Professor Dowelli pea (1937)

Edgar Rice Burroughs - Ajast unustatud (1931)

Karel Čapek - Sõda salamandritega (1935–36) (Karel Čapek «Valitud teosed» 1956)

Karel Čapek - Valge taud (1937) (Karel Čapek «Valitud teosed» 1956) näidend

Robert E. Howard - Conan ja Musta Ranniku kuninganna (kogumik)

Robert E. Howard - Conan ja värelev vari (kogumik)

Robert E. Howard - Conan ja Punane Kants (kogumik)

Robert E. Howard - Draakoni tund (1935–36)

Aldous Huxley - Hea uus ilm (1932)

Aleksandr Grin - Tee eikuhugi (1930)

Lao She - Kassilinna saatus (1932)

H. P. Lovecraft - Hullumeelsuse mägedes (1936)

H. P. Lovecraft - Pimeduses sosistaja (kogumik)

H. P. Lovecraft - Vari aja sügavusest (kogumik)

H. P. Lovecraft - Cthulhu kutse (kogumik)

George Bernard Shaw - Neegritüdruku seiklused Jumala otsingul (1932) lühiromaan

A. H. Tammsaare - Põrgupõhja uus Vanapagan (1939)

J. R. R. Tolkien - Kääbik (1937)

Edgar Wallace - Merian C. Cooper - Delos W. Lovelace - King Kong (1932)

Dennis Wheatley - Mere vangid (1937)

Päeva materjal Wikipedias aprillis 2022 (Taivo Rist)

KUU ARVUTIMÄNG: "Siil Sonic" (8. aprill)

By Sega of America Inc, SEGA of America Inc Media FTP Site.

"Siil Sonic" on 2006. aasta platvormimäng, mille tootis Sonic Team ja avaldas Sega. Juhitavaid tegelasi on kolm, lisaks Sonicule veel Shadow ja Silver. Silver on uus tegelane, kes siin debüteerib. Ta on 200 aasta kaugusest tulevikust saabuv hõbedakarvaline siil, kes usub, et Sonic vastutab maailma hävitamise eest tema koduvikus. Hiljem mõistab ta, et pahad on hoopis kuri vaim Mephiles ja deemonkoletis Iblis. Soleanna printsessi Elise sisemusse on vangistatud hävituslik jõud Õnnetuse Leegid. Doktor Eggman röövib printsessi ja muidugi laseb lõpuks Leegid printsessist välja, moodustades Solarise-nimelise jumala, aga kolm siili üheskoos suudavad jumala alistada, reisivad minevikku ja muudavad ajalugu, nii et kirjeldatud sündmused kunagi ei esineks. Mängu kriitika oli materdav, aga müüginumbrid olid kõvad. Graafika ja muusika olid sellegipoolest head. Silver, Elise, Mephiles ja Iblis esinevad edaspidi veel mitmes Sonicu mängus.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sonic_the_Hedgehog_(2006_video_game)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: vjatkogorgon (9. aprill)

Terapsiidid ehk loomsisalikkude alamklass tekkis 274 miljonit aastat tagasi. Sinna kuulusid need roomajad, kellest arenesid imetajad, kuid kes polnud tänapäeva roomajate eellased. Juba 270 miljonit aastat tagasi tekkisid teriodondid ehk loomahambulised, kes olid küll roomajad, aga kelle hammastik meenutas tänapäeva imetajaid. Nad jagunesid kaheks: euteriodontideks ehk päris-loomahambulisteks, kellest põlvnevad imetajad, ja gorgonopsideks, mõõkhambulisteks terapsiidideks, kes said nime müütilise naiskoletise gorgo järgi. Gorgonopsid elasid 270–252 miljonit aastat tagasi ja olid tippkiskjad, kuid surid välja Permi-Triiase väljasuremissündmuses ja seejärel said tippkiskjateks saurused. Gorgonopside sekka kuulus vjatkogorgon, kes küll tippkiskja ei olnud. Ta elas 265–253 miljonit aastat tagasi ja oli väike gorgonops, 80 cm pikk ega ulatunud inimesele põlvinigi. Kuid temagi oli mõõkhambuline kiskja, kes liikus neljal jalal ja erinevalt enamikust tollastest sisalikest oli kohastunud jooksmiseks. Ujus ka. Ta avastati 1999 Kirovi oblastist Vjatka jõe äärest, sealt nimigi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Viatkogorgon

KUU AJAKIRI: "The Shadow" (11. aprill)

"The Shadow" oli ameerika pulpajakiri, mida avaldas pulpajakirjadele ja paberkaantega raamatutele spetsialiseerunud kirjastus Street & Smith. Iga number sisaldas romaani Varjust, müstilisest kuritegevusega võitlevast superkangelasest. Vari ise tekkis 1930 Street & Smithi teises ajakirjas Detective Story Magazine. Selles ilmunud jutte loeti raadios ette reklaamlausega "Kes võib teada, milline kurjus varitseb inimeste südametes? Vari teab." Selle peale hakkasid inimesed ajakirjaputkadest küsima Varju-ajakirja ning Street & Smith otsustaski rahvale sellise teha. Müük edenes nii hästi, et ajakiri hakkas ilmuma kiiresti mitte kord kvartalis, vaid korra kuus ja siis juba kaks korda kuus. Sõjaaja paberipuuduse tõttu harvenes sagedus 1943 korrale kuus, 1947 hakkas ilmuma üle kuu ja 1949 lõpetas ilmumise. Kokku ilmus 325 numbrit ja tiraaž küündis 300 tuhandeni, mis on pulpajakirja kohta väga kõva saavutus. Paljusid Varju-romaane on taastrükitud, alates 1964 on neid juurdegi kirjutatud ja 1994 valmis film Alec Baldwiniga peaosas.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Shadow_(magazine)

KUU ASTRONOOMIA: "Apollo 16" (16. aprill, 50. aastapäev)

"Apollo 16" oli "Apollo" programmi 10. mehitatud missioon ja 5. Kuul käinud missioon. Meeskonna moodustasid komandör John Young, meeskonnamooduli piloot Thomas Mattingly ja kuumooduli piloot Charles Duke. Reis kestis pisut üle 11 päeva. Kuu peal käidi kolm korda kestusega kokku pisut üle 20 tunni. Kuukulguriga läbiti 26,7 kilomeetrit. Tagasiteel käis Mattingly poolteiseks tunniks ka avakosmoses. Maandumispaigaks valiti Descartes'i piirkond, Kuu üks kõige suurema albeedoga aladest. Oletati, et selle põhjuseks võib olla pinnase koosnemine vulkaanilisest kivimist, ja loodeti leida sealtkandist märke vulkaanilise aktiivsuse kohta. Selgus aga, et Kuu on siiski täiesti surnud. Astronautide koolitus vulkaaniliste kivide alal läks tühja. "Apollo 16" tõi Maale 96 kg kive, sealhulgas 11,7 kg raskuse bretšatüki, mis sai nimeks Big Muley ja mis on kõige raskem Maale toodud kuukivi. Duke jättis Kuu peale oma perekonnafoto ja USA õhuväe 25. sünnipäeva mälestusmedali.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_16

KUU PROMINENT: John Young (21. aprill, kuundumise 50. aastapäev)

John Young (1930–2018) oli ameerika astronaut, kes käis kosmoses 18-aastase perioodi jooksul 6 korda. 50 aastat tagasi kõndis ta ka Kuu peal. "Gemini 3" Youngi ja Gus Grissomiga 1963. aastal oli esimene kosmoselend, mis orbiiti muutis. "Gemini 10" Youngi ja Michael Collinsiga 1966. aastal oli esimene lend, mis põkkus rohkem kui ühe seadmega ("Agena 10" ja "Agena 8" kahel järjestikusel päeval). "Apollo 10" raames lendas Young esimesena üksinda ümber kuu, ühtlasi oli see lend Maa suhtes kõige suurema kiirusega. "Apollo 16" pardal sai Young esimeseks, kes kuu orbiidil käis rohkem kui korra. STS-1 (Young ja Robert Crippen) 1981. aastal oli esimene lend tiivulise ja korduvkasutatava kosmosesõidukiga. Ühtlasi sai Young esimeseks, kes lennanud nelja tüüpi kosmosesõidukitega ("Gemini", "Apollo" põhimoodul, "Apollo" kuumoodul ja kosmosesüstik). Ta sai ka esimeseks, kes kosmoselaevaga 7 korda startinud on – 6 korda Maalt ja korra Kuult.

https://en.wikipedia.org/wiki/John_Young_(astronaut)

KUU ÕUDUS: armeenlaste genotsiid (24. aprill, aastapäev)

https://en.wikipedia.org/wiki/Armenian_genocide

KUU MÜTOLOOGIAPILT: "Oidipus ja Sfinks" (8. aprill)

Oidipus oli kreeka müütide traagiline kangelane. Tema isa oli Teeba kuningas Laios, kellele ennustati, et tema poeg tapab ta, abiellub oma emaga ja viib lõpuks kogu riigi hukatusse. Sellepärast laskis kuningas vastsündinud poisi metsa surema viia. Kuid karjustel hakkas poisist kahju ja nad viisid ta Korintose kuninga juurde, kes kasvatas ta oma pojana üles. Suureks kasvanud Oidipus kuulis ennustusest ja põgenes Korintosest, pidades sealset kuningapaari oma vanemateks. Teel kohtus ta vanamehega, läks temaga tülli teemal, kes peab kellele teed andma, ja tappis vanamehe poolkogemata. See oligi Laios. Teeba kannatas tollal Sfinksi terrori all. Sfinksil oli naise pea ja lõvi keha. Ta peatas rändureid ja küsis neilt: «Kes kõnnib hommikul neljal jalal, lõuna ajal kahel ja õhtul kolmel jalal? Mida rohkem on tal jalgu, seda vähem on tal jõudu.» Kes ei osanud vastata, selle Sfinks tappis. Oidipus taipas, et jutt on inimesest, kes lapsepõlves liigub käpuli ja vanaduses kepiga. Pärast Sfinksi hävitamist võeti ta Teebas vastu kangelasena ja ta abiellus vana kuninga lese Iokastega. Oidipuse ja Iokaste mõlemad pojad läksid omavahel tülli ja kodusõjas riik hävis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Oedipus_and_the_Sphinx_MET_DP-14201-023.jpg

KUU ÕUDUSPILT: 1906. aasta San Francisco maavärin (18. aprill, aastapäev)

18. aprillil 1906 tabas San Franciscot, kus tollal elas 410 tuhat inimest, 7,9-magnituudine maavärin. 80% linnast hävis, kuni 300 tuhat inimest jäid kodutuks ja 3 tuhat inimest hukkus. 90% majadest hävis mitte maavärinas, vaid tulekahjudes, mille tekitasid purunenud gaasijuhtmed. Linn põles 4 päeva ja ööd. Üsna levinud oli majade sihilik põlemapanek kindlustusraha kättesaamiseks – kindlustusfirmad maavärinakahjusid ei hüvitanud, ainult tulekahjukahjusid. Kuberner George Purdee, kes 1903. aastal oli keeldunud tunnistamast muhkkatkuepideemia olemasolu, tegi nüüd avalduse sellises vaimus, et põles maha jah, aga ei midagi hullu, San Francisco on ennegi põlenud ja põleb edaspidigi. Maavärinat ei maininud. Jah, ehitati kiiresti üles, aga miski oli kadunud. Los Angeleses täitus 100 tuhande elaniku piir alles 1900. aastal, aga tänapäeval on Los Angeles San Franciscost palju suurem.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Post-and-Grant-Avenue-Look.jpg

KUU FÜÜSIKAPILT: kaltsiit (29. aprill)

Kaltsiit on kaltsiumkarbonaadi CaCO3 kõige stabiilsem vorm. Mohsi skaalal, mis näitab mineraalide kõvadust, on kaltsiit üks kümnest etalonmineraalist ja selle kõvadus on 3, nii et üsna pehme (sõrmeküüne kõvadus on 2½). Tihedus on 2,71 kg/l. Kõige suuremad kaltsiidikristallid on avastatud Islandilt, nende suurus on 6×6×3 m ja 7×7×2 m ning need kaaluvad 250 tonni. Organismid kasutavad kaltsiiti rakukestades. Teokarbid ning käsijalgsete, merisiilikute ja mõne käsna väliskiht koosnevad peamiselt kaltsiidist. Munakoortes on kaltsiiti eriti palju. Ammu väljasurnud trilobiitidel olid kaltsiidist liitsilmad – kaltsiidikristallid toimisid suurendusklaasidena. Teadlased töötavad tänapäeval kaltsiidi põhjal välja nähtamatuks muutvat mantlit, nagu see oli Harry Potteril. Selline mantel ei kaaluks üldse palju, aga esialgu on sõjaväe moondamisriietus tõhusam.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Fluorescence_in_calcite.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE LOODUSEPILT: Jõehobu on maailma kõige laiema haigutusega loom. (1. aprill)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hipop%C3%B3tamos_(Hippopotamus_amphibius),_parque_nacional_de_Chobe,_Botsuana,_2018-07-28,_DD_79.jpg

TEINE LOODUSEPILT: Austriast leiti kahe tüvega pirnipuu. (24. aprill)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Pyrus_communis_mit_geborstenem_Stamm_01.jpg

ESIMENE VANAFILM: "The General" (2. aprill, kirjeldatud sündmuse peaaegu 160. aastapäev, 75 minutit)

Selle 1926. aasta tummfilmi tegi suur rongifänn Buster Keaton. "The General" oli USA kodusõja aegne vedur. Tegevus toimub 1862. aasta aprillis Georgias – kodusõda oli juba aasta kestnud, aga polnud veel Georgiasse jõudnud. Sabotööride üksus (tegelikkuses 24 meest) ärandab veduri ja püüab põgeneda põhja omade juurde, ühtlasi hävitades teel kõik sillad. Neid juhtis kapten Anderson (tegelikkuses auastmeta tsivilist James Andrews). Neid hakkab taga ajama masinist Johnny Grey (tegelikkuses 25-aastane William Fuller) üksinda (tegelikkuses kolmekesi). Tal õnnestub vedur tagasi varastada ja sabotöörid kinni pidada (tegelikkuses neist 8 hukati, sealhulgas Andrews). Seejärel abiellub ta oma kallima Annabel Leega (tegelikkuses Lulu Asher). Tegelikkuses suri Lulu 1872 ja ükski nende 4 lapsest ei jäänud ellu. Filmil ei läinud äriliselt hästi, Keaton kaotas majandusliku iseseisvuse ja naispeaosalise Marion Macki näitlejakarjäär lõppes, kuigi elas 1989. aastani. Tänapäeval peetakse seda filmi aga meistriteoseks. "The General" on alates 1972 Lõuna Kodusõja ja Vedurite Ajaloo Muuseumis. Selle korraldas pärastine USA president ja tollane Georgia kuberner Jimmy Carter.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_General_(1926).webm

KUU PIDUSTUS: tuldpurskav pull (3. aprill, ½ minutit)

Tuldpurskav pull kuulub muidu pigem ulmeliste elukate hulka, aga Hispaanias Navarras on ta karnevali keskne tegelane. Julgurid püüavad liikuvat ja tuldpurskavat pulli puudutada, aga sealjuures peavad nad olema ettevaatlikud, sest tulesädemed on teadagi ai-ai.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Zezensuzkoa_eta_momotxorroak_-_2022_-_01.webm

KUU TEADUS: omapärane vaade globaalsele soojenemisele (5. aprill, 1 minut)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:GISTEMP_Spiral_2022-03-06_2257.webm

TEINE VANAFILM: "Ahnus" (7. aprill, 130 minutit)

1924. aasta ameerika psühholoogiline tummdraama, mille stsenarist ja režissöör oli Erich von Stroheim. Originaalis oli see 9 tundi pikk ja tollal kõigi aegade pikim film. Täispikkuses nägid seda filmi ainult 12 inimest, kes kõik olid Hollywoodi näitlejad või filmitegijad. Pärast otsustasid nad, et see, mida nad nägid, oli kõigi aegade parim film ja tõenäoliselt ei tehta enam iial paremat. Et filmi saaks kinodes näidata, on sellest kokku lõigatud mitmesuguseid lühendatud versioone. Commonsi 2 tunni ja 10 minuti pikkune versioon on veel suht lühike. Suur osa filmist on hävinud. Sisuks on kahe vaese inimese abielu purunemine ja see lõpeb surmaga. Kujutusviis on naturalistlik, von Stroheim on eeskuju võtnud Zolast. Samas pole film sotsiaalkriitiline nagu Zola, vaid von Stroheimi sõnul meenutab rohkem vanakreeka tragöödiaid. Äriliselt film äpardus, tuues tagasi ainult kolmandiku tootmiskuludest. Ütlen ausalt, ei vaadanud seda. Ulmeline element puudub.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Greed_(1924).webm

KOLMAS VANAFILM: "45 minutit Hollywoodi" (12. aprill, 22 minutit)

1926. aasta tummkomöödia. Maamatside pere sõidab Hollywoodi, kus iga nurga peal tolgendab kuulsaid näitlejaid ja filmitegijaid. Igal pool vändatakse filme ja kui panka röövitakse, pole linnarahvas kindel, kas see on kuritegu või järjekordse filmi võtted. Pärastpoole jookseb hulk inimesi aluspesus ringi, paukuvad püstolid käes, lõpuks läheb ühel vahtkustuti püksis lahti, nii et täitsa ajuvaba film. Mulle meeldis armukadeda naise kirjeldus: «Näeb kõike, kuuleb kõike, ei usu mitte midagi.» Muuseas on see Theda Bara viimane film, ehkki elas veel 30 aastat (mängib iseennast). See on teine film, kus Stan Laurel ja Oliver Hardy koos mängivad, ehkki neil pole ühist stseeni.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:45_Minutes_from_Hollywood_(1926).webm

NELJAS VANAFILM: "Notre-Dame'i kiriku kellalööja" (16. aprill, 110 minutit)

1923. aasta draama, peaosades Lon Chaney (Quasimodo) ja Patsy Ruth Miller (Esmeralda). See film oli Victor Hugo suurteose viies ekraniseering ja teine ameerika ekraniseering (1917. aasta poolteisetunnises komöödias mängis peaosa Esmeraldat Theda Bara). Chaney oli võimekas karakternäitleja ja peaaegu iga tema rolli kohta võib öelda: kui sel aastal oleks "Oscareid" valitud, oleks ta sellele vähemalt nomineeritud. Film ei vasta päriselt romaanile ja "Jumalaema kirikule Pariisis" on üldse omane, et tema ekraniseeringud erinevad olulisel määral romaanist. Peamised erinevused seisnevad püüdes korraldada õnnelik lõpp ja mehi, kellega Esmeraldat paaritada, on ju romaanis omajagu. Näitetrupi viimane liige suri, uskuge või ärge uskuge, alles 2012. aastal 103-aastaselt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Hunchback_of_Notre_Dame_(1923).webm

KUU LOODUSEVIDEO: bakteri elu (18. aprill, 2½ minutit)

Arvate, et bakter pole suurem asi näitleja? Nojah, täispikka mängufilmi ta vist välja ei veaks. Aga 2½ minuti pikkuses dokumentaalfilmis suutis kaasa elama panna, tema suhtes tekkis sümpaatia ja filmil on õnnelik lõpp. Kõnealune bakter kuulub ripsloomade hulka perekonda Colpidium ning on kooliprogrammist tuntud ja laiemalt levinud kinglooma sugulane. Pikkus 0,03–0,15 mm ja filmis on ka näha, et isendite mõõtmed võivad nii palju kõikuda, inimestel ei juhtu, et üks on teisest viis korda pikem. Vaadake, vaadake!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%D0%94%D0%B5%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D1%8F_%D0%B8%D0%BD%D1%84%D1%83%D0%B7%D0%BE%D1%80%D0%B8%D0%B9_Colpidium.webm

VIIES VANAFILM: "Jõumees" (19. aprill, 75 minutit)

Harry Langdoni 1926. aasta komöödia. Olen juba rääkinud, et suhtun Langdonisse kerge üleolekuga, aga mingil moel on ta siiski suurepärane näitleja. Sündinud 1884, mängib ta 42-aastaselt meest, kes näeb välja nagu 15 ja kelle vaim on nagu viieaastasel. Päris mitu korda tabas mind äratundmine: minagi käitusin eelkooliealisena niimoodi! Aga kui kooli läksin, siis ma enam selliseid asju ei teinud. Film algab sedamoodi, et maailmasõjas saavad eikellegimaal kokku Belgia sõdur Paul Bergot ja Saksa sõdur Zandow. Zandow sõdib püstoliga ja Bergot ragulkaga, sakslane põgeneb, kuid tuleb tagasi, konfiskeerib belglase ja viib ta enda teenrina kaasa maailmaturneele. Lõpuks Bergot isegi abiellub, aga tema naine on pime ja vaene ning ega tal paremat meest vist polekski saada. Loodan, et nad lapsi ei saa, kumbki neist pole võimeline lapsi kasvatama. Seda peetaksegi üheks Langdoni parimatest filmidest, täitsa soovitan vaadata. Tema ekraanipartner Priscilla Bonner elas 1996. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Strong_Man_(1926).webm

KUUES VANAFILM: "Liha ja saatan" (23. aprill, 2 tundi)

1927. aasta romantiline tummdraama Greta Garboga peaosas. See oli Garbo teine film USA-s, esimene tema 7 filmist, mille režissöör oli Clarence Brown, ja esimene 4 filmist, kus tema ekraanipartneriks oli John Gilbert. Sisu. Kahest lapsepõlvesõbrast üks armub naisesse, kes ei ütle talle, et ta on abielus ja krahvinna. Krahv saab asjast teada, kutsub oma naise austaja duellile ja hukkub. Noormees saadetakse karistuseks kolmeks aastaks Aafrikasse võõrleegioni. Tagasi tulles avastab, et tema sõber on tema kallima, krahvi lesega abiellunud. Uus duell, sedakorda sõprade vahel. Ma ei vaadanud seda filmi, duellid ei ole tänapäeva teema, see film on moraalselt vananenud. Ulmet ei ole. Film teenis korraliku kasumi, osalt sellepärast, et Garbo ja Gilbert armusid võtete ajal teineteisesse ja niisugune asi paistab filmis välja. Gilbert pakkus talle mitu korda abielu, aga Garbo keeldus, sest arvas, et mees hakkab abielus domineerima, aga tema tahtis ise olla number üks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Flesh_and_the_Devil_(1926).webm

SEITSMES VANAFILM: "Pariislanna" (26. aprill, 80 minutit)

1923. aasta ameerika tummdraama Edna Purviance'iga peaosas. Stsenarist, režissöör ja produtsent oli Charlie Chaplin, kes püüdis Ednale korraldada paremat näitlejakarjääri. Välja kukkus vastupidine, Edna ei saanud enam iial suurt filmirolli. Mingil määral sai tuult tiibadesse hoopis Adolphe Menjou. Publik pettus, rahvas lootis, et kui stsenarist ja režissöör on Chaplin, siis tuleb mõnus naljalugu, aga ei mingit nalja. Chaplin filmis ei mänginudki (õigupoolest ühes episoodis oli, aga enamik ei pannud teda tähele). Kriitikud olid küll vaimustuses, aga äriline läbikukkumine oli Chaplinile valus ja ta ei lasknud filmi 50 aastat näidata. Alles 1976 kirjutas ta filmile Louis Gottschalki originaalmuusika asemele uue muusika (see jäi tema elu viimaseks teoseks) ja andis uuesti välja. Seda filmi ma samuti ei vaadanud: sisu ei tundunud intrigeerivana ja ulmet ei olnud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Woman_of_Paris_(1923).webm

Ingliskeelsetest tekstifailidest käisid esilehelt läbi Charlotte Brontë "Jane Eyre" (olen lugenud, täitsa meeldis, soovitan eriti naistele) ja Arthur Conan Doyle'i "Baskerville'ide koer" (olen korduvalt lugenud, väga meeldis, soovitan kõigile, lapsed kaasa arvatud). Prantsuskeelsetest tekstifailidest olid seal krahv Lautréamont'i "Maldorori laulud", mille peategelane Maldoror on kurja jumala sarnane – teos ei äratanud esialgu tähelepanu, kuid hiljem mõjutas sürrealiste, kelle propaganda muutis teose kuulsaks –, Arthur Rimbaud' "Hooaeg põrgus" ja Alexandre Dumas' "Must tulp" (olen lugenud, absoluutselt ei meeldinud, minu silmis Dumas' nõrgim teos).

Tolmunud topeltettur 17: Malekarikaturist Harry Harrison (Rauno Pärnits)

Harry Harrisoni suhe malega oli üsna kahetine – ühest küljest oli ta aktiivne nuputõstja ja intervjuusidki, kus jutt vahel maleradadele suundus, on ta andnud märksa rohkem kui korra. Teisalt tuleb nendestsamadest intervjuudest välja ka see, et hoolimata mitmetest suurmeistritest sõpradest oli ta mängutugevuselt just „nuputõstja“, kes tema oma sõnade järgi „võidab Robert Sheckley vastu ühe mängu viiest, samas kui Sheckley omakorda võidab keskmise tugevusega maletaja vastu ühe mängu viiest“.

Oma autobiograafias nimetab ta (tsiteerin) „oma mitte kõige säravama malekarjääri kõrgpunktiks maleajakirja Chess Review illustreerimist“. Ajalooannaalid kinnitavad tõepoolest, et alates 1946. aasta detsembrist ilmus järgmise kolme aasta vältel igas ajakirja numbris paar šarži ja mõned illustratsioonid.

Ning kui male ja ulme üldjuhul omavad üsna vähe kokkupuutepunkte, siis tulevane ulmekirjanik leidis juba siis neid hõlpsalt ja pidevalt.

On märkimisväärne, et ajakiri avaldas ka lugejakirja, milles karikaturisti tänatakse. Maleajakirjanduses on tegu äärmiselt kummalise seigaga.

Päris kummaline on aga see, et mingil hetkel vormus karikaturisti looming sisuliselt pildisarjaks pealkirjaga „Ajalugu male kaudu“. Olgu siinkohal näha vaid paar ulmelisemat pildikest sellest seeriast:

Registrid omistavad Harry Harrisonile ka midagi, mida on üldse üpris vähestel kunstiinimestel CV-sse kirja panna – nimelt maleraamatu illustreerimise. Jutt käib tuntud ameerika malepopuliseerija Irving Chernevi 1948. aastal ilmunud raamatust „The Bright Side of Chess“. Siinkirjutaja isiklikult küll ei suutnud kättesaadud trükisest illustratsioonide autori nime tuvastada, aga see polnud ka kõige paremini säilinud eksemplar või oli siis tegu mõne teise trükiga. Tõsi, illustratsioonide osa piirdus raamatus vaid peatükkide vinjettidega.

Ja lõpetuseks üks sõbralik šarž eestlasest, kes häirimatu rahuga ohjas malelaual möllavaid rajusid.

Me väärime vahetevahel ilusaid asju (Raul Sulbi)

«The Adam Project». Lavastaja Shawn Levy. Skydance Media, 11. märts 2022. 106 min.

Maailmas, mis on meile viimastel aastatel inimsoo pattude pärast kannatuseks kaela saatnud koroonatõve, Vene-Ukraina sõja ja Jaanus Karilaiu, väärime me vahetevahel ilusaid asju. Ilmselt ei vaidle sellele keegi vastu. Ameerika filmilavastaja Shawn Levy (kes on nullindatel minu suureks üllatuseks teinud hulka halbu filme nagu «Roosa panter» ja «Öö muuseumis») uusim linateos «Projekt «Adam»» on just üks selline väike ilus asi.

Filmisõbrad, kes eelistavad sügava tähendusega ja raskesti jälgitava süžeega kunstiliselt ja pildikeelelt novaatorlikke autorifilme või väikekodanlikule meinstriimile vastanduvaid punk-vaimust kantud friigifilme, võivad selle teksti lugemise siinkohal lõpetada ja minna sobilikumate tegevuste manu. Netflixi jaoks toodetud «Projekt «Adam»» on peavoolufilm, koguperekomöödia, hästi tehtud läikiv ja ilus moodne ulmefilm, kus on valemi järgi doseeritud emotsioone, draamat, äratundmist võimaldavaid inimsuhteid, vaimukaid dialooge, eriefekte, ulmelisi relvi, kosmoselaevu ja futuristlikke laboreid ning laheda pop-rocki saatel toimuvat märulit.

VIDEO: https://www.youtube.com/watch?v=IE8HIsIrq4o

Mingis mõttes, aga ainult mingis, sobitub see film samasse voolusängi Steven Spielbergi linalooga «Valmistub esimene mängija», ka siin on sellist 1980ndate vaimu ja hõngu tunda – aga teistmoodi. Igatahes on ka üks filmi puhul reklaamina tarvitatav kriitiku hüüatus: «Spielberg oleks selle filmi üle uhke!» Ilmselt olekski. Minu jaoks tulid seda vaadates esimesena meelde sellised väiksed armsad ulmefilmid 1980ndatest nagu «Sisekosmos», «Navigaatorilend» ja «Minu vaenlane». Filmid, mida ma esimest korda elus nägin kas Öö-TVs jupikaupa näidatuna või naabrite juures videofilmide õhtul vms. Ehk siis filmid, mille vaatamiskogemus seostub otseselt ja kindlalt televiisori ja mitte kinoga. Midagi olemuslikult telefilmilikku on ka selles loos – teda ei pea vaatama suurelt ekraanilt multipleks-kinos, kodus diivanil pere või sõpradega midagi nosides on sellele täiesti piisav vaatamisformaat.

Välismaised vaatajad on veel toonud välja paralleele filmidega nagu «Tagasi tulevikku» ja «Terminaator», aga siin ma peale temaatiliste – ajareis minevikku seoses iseenda saatusega – mingeid erilisi puutepunkte ei näe. Ka ei ole Levy film Zemeckise laadis 100% komöödia, vaid siiski nn draama-komöödia, kus koomilise dialoogi taustal toimub ka pisut katkiste peresuhete remont üle ajareisi aastakümnete. Viiteid neile klassikaks saanud filmisarjadele tehakse muidugi ohtralt.

Aga jah. Kui sa oled 12-aastane poiss ja leiad ühel ööl oma isa kuurist ühe täiskasvanud haavatud piloodivormis mehe, kes teab sinu, su ema värskeima kavaleri ja ka su koera nime ning oskab teda vait käratada, kelle seltskonnas su koer end üldse ebanormaalselt vabalt tunneb, kes oskab teie kodu külmkapi katkist ust automaatse tagantkäe liigutusega sulgeda, kellel on lõua all samasugune arm nagu sinul ja kes kannab su hiljuti surnud isa kella, sedasama kella, mis on parajasti ka su enda randmel, siis on üsna reaalne, et tegu on tulevikust pärit vanema versiooniga sinust endast. Eriti, kui teil mõlemal on üsna sarnane kaasteelisi häiriv sarkastiline huumorimeel ja mitte kinni seisev suumulk. Aga samas – kui sa avastad, et näed suureks saades välja nagu Ryan Reynolds, polegi asjad vast kõige hullemad.

VIDEO: https://www.youtube.com/watch?v=X9ebeNKkc08

Film räägibki sellest, kuidas Ryan Reynoldsi kehastatud piloot Adam Reed saabub varastatud kosmose/ajalaeval 2050. aastast meie aega, otsides oma minevikku kadunud armsama ja samuti piloodi Laura jälgi. Samuti on see tulevik üsna düstoopiline, seal valitseb üpris autoritaarsel moel Adami varalahkunud isa äripartner Maya, kes on Adami isa leiutatud ajareisi-tehnoloogia pannud oma isiklike võimuambitsioonide teenistusse. Ja õige pea mõistavadki aastas 2022 kokku saanud 40-aastane Adam ja 12-aastane Adam, et peavad veel 4 aastat tagasi minevikku minema, kui nende isa oli veel elus, et hoida ära selle düstoopilise tuleviku teke.

Nüüd, mina ei ole Ryan Reynoldsi filme ülearu palju näinud, aga saan aru, et ta on osalenud igasugu superkangelase kinokonservides ning et üldse on paljud selle filmi näitlejad paari- ja rohkemakaupa varemgi koos mänginud ning et see ei ole Adami isa mängiva Mark Ruffalo jaoks esimene kord ajareisi-tehnoloogiat avastada. :) Aga arvustustest olen veel aru saanud, et Ryan Reynolds mängib enamasti üsna ühesugust tegelast, sitas olukorras pidevalt teravmeelitsevat ja justkui enda kaitseks vaimukusi loopivat tüüpi. Ning välismaine kriitika on filmile ette heitnud, et lisaks Ryan Reynoldsile mängivad seekord Ryan Reynoldsit veel ka 12-aastast Adamit kehastav lapstäht Walker Scobell ja Adami isa mängiv Mark Ruffalo, kes kõik loobivad samalaadseid kilde ja on samasugused sarkastikud.

Aga seda kõike suht esmakordselt nähes on see üldiselt väga lahe! Kuidas Walker Scobell ja Ryan Reynolds teevad samasuguseid liigutusi ja manavad näole samu ilmeid, samasugust vihast nägu ja samasugust ninatarga-muiet. Walker Scobell on muidugi üldse hästi nunnu laps: pruugib tal oma suurte hirvesilmadega kaamerasse vaadata ja sa annad automaatselt sellele teinekord väikse sitapeana käituvale tüübile kõik andeks. Ja eks see täpselt nii ongi mõeldud. Ja muidugi jääd sa sellest aru saades omakorda mõtlema, et kas me varsti elamegi maailmas, kus meelelahutuslik kunstiteos suudab nii täpselt meie reaktsioone ette ennustada, neid esile kutsuda ja et kui filmi saab teha nõnda valemi järgi, siis kas varsti võiks säärase filmi valmis teha arvuti? Noh, et kui leiba võib igal hommikul köögis praadida üks väike läikiva kasti kujuline robot, siis miks mitte varsti ka filmi teha?

Veidi liiga magus see moos seekord ehk kohati on saanud, aga samas areneb kõik see nii kiires tempos, et sa ei jõua sellistele asjadele filmi ajal õieti mõtlema jääda (erinevalt ka kõige moodsamatest Eesti filmidest, kus montaaž on selline, et jõuad pimedas kinosaalis pea alati oma eluvalikuid kiruma hakata).

Ja filmi point on ju igati ilus ja isegi ulmeline. Kus üsna rahulolematuks tüübiks kasvanud suur Adam saab tänu ajareisile taas kokku oma isaga, kes saab teisel katsel ära parandada oma esimese kasvatus-soorituse vead ja puudujäägid. Mõlemad Adamid ja nende isa Louis saavad tänu sellele ajareisile toimunud taaskohtumisele oma lähedus- ja suhtumis- ning suhtlemisprobleemid ära remonditud ja edasine elutee on nende kõigi jaoks mõnevõrra elutervem ja parem kui esimeses ajaversioonis. Ja see loob üsna kena sümmeetria, kui suur Adam on lõpuks nõus mäletama, kui õnnetu ja tige väike Adam omal ajal oli ja kui väike Adam saab lõpuks aru, miks suur Adam on hoolimata oma cool’ist väljanägemisest, ajareisi-kosmoselaevast ja ägedatest relvadest endiselt õnnetu ja tige.

Filmi üks lahedamaid stseene on suure Adami ja tema Jennifer Garneri mängitud ema vahel toimuv vestlus baaris, kus suur Adam seletab – oma identiteeti muidugi avamata – emale, kuidas 12-aastane tema teda tegelikult üldse ei vihanud, otse vastupidi.

Ning see lõpp, kus Mark Ruffalo mängitud isa pea sugestiivselt kordab suurele Adamile, kui palju ta teda tegelikult armastab ja on alati armastanud, noh, see on lihtsalt ilus. Ehedad emotsioonid pärast pooleteise tunni pikkust killurebimist.

Filmi tekstiline pool ja see killurebimine on muidugi äärmiselt nauditav. Suvaline valik:

Adam kiusajale: Who talks like that? Did you order, like, a «Bully Starter Kit» on Amazon or something? I mean, do you even hear yourself?

Ema: He’s twice your size!

Adam: Everyone is twice my size. I’ve seen babies bigger than me!

Ema: It’s the third time you’ve been suspended for fighting!

Adam: I know, you’d think I’d be better at it by now.

Väike Adam suurele Adamile: God, it’s like I traded my brains for those muscles. It’s a shit deal!

Isa vanemale Adamile: My jacket looks a little tight on you. You look like a condom with buttons.

Ja noh, selliseid kilde ja elutervet ilkumist on terve see ülimalt hoogne film tihkelt täis topitud, nii et dialoogimeistreid tuleb küll maksimumpunktidega kostitada! Ja nagu sellest arvustusest on ilmselt aru saada, jäin mina filmi kui tervikuga väga rahule. Aga eks kõik sõltub eelhäälestusest ja ootustest. Lugesin ühte negatiivset arvustust ja vaadanuna siia kõrvale just värskelt üle TV3 pealt «Tagasi tulevikku» filme saab vabalt öelda, et samasuguse eelhäälestusega noile esmakordselt lähenedes (lülitades välja kõik nostalgianupud) on võimalik ka «Tagasi tulevikku» sama kergesti tümaks teha ja algosakesteks lõhustada. Kõik sõltub eelhäälestusest.

Igatahes Walker Scobelli näeb järgmisena siis Percy Jacksonina selle Rick Riordani raamatusarja uues Disney+ televersioonis, mida umbes praegu tegema hakatakse.

Doktor Strange Hullumeelsuse Multiversumis (Miikael Jekimov)

Multi-spoileri hoiatus.

Kakskümmend aastat pärast Ämblikmehe kinolinale toomist võtab režissöör Sam Raimi ette teise Stan Lee ja Steve Ditko loodud markantse tegelase Doktor Strange’i, kes nägi esmakordselt ilmavalgust koomiksisarja „Strange Tales“ 110. numbris aastal 1963. Müstiliste võimetega Doktori teine linateos on järg nii 2016. aasta esimesele osale kui ka eelmise jaanuari sarjale „WandaVision.“ Ehkki pealkiri „Hullumeelsuse multiversum“ lubab kamaluga pöörasust, keskendub film pigem oma kahele peategelasele, läbi mille avalduvad loo peamised tugevused ja nõrkused.

Kummalisest unenäost ärgates kohtub Doktor Stephen Strange America Chaveziga, kes suudab reisida läbi erinevate paralleeluniversumite. Võimet jahib aga tumeda maagia küüsi langenud (endine) Tasuja Wanda Maximoff, kelle kinnisidee taaskohtuda oma reaalsusest kustutatud lastega ähvardab hävitada kõik, kes jäävad tema teele ette.

Kui „WandaVision“ võttis inspiratsiooniks koomiksi „House of M“ (2005), on Doktor Strange’i teise osa allikaks „Avengers Disassembled“ (2004), mõlemad Brian Michael Bendise sulest. Olles esimeseks Marveli projektiks, mille süžee lähtub nii filmidest kui telesarjadest, kulutab film suure osa esimesest vaatusest, seletamaks sarja mitte näinud inimestele, millest nood jäid ilma. Kõrvuti dimensiooniuksi avava America Chavezi monoloogidega sellest, kuidas täpselt multiversum töötab, ning üritusega siduda erinevatest meediumitest algmaterjali süžee ja temaatika Strange’i eelmise osaga, kannatab film suuresti selle käes, et kõigepealt tuleb leida lahendus, kuidas pressida kolm-neli harali lõngaotsa läbi pisikese nõelasilma. Seetõttu ei saa ka imestada, et lugu on tugevaim siis, kui keskendub tegelaste sisemaailmale, mitte värvikatele paralleeluniversumitele.

Benedict Cumberbatch ja Elizabeth Olsen on kahtlemata filmi parimateks osadeks. Mõlemad mängivad oma rolli emotsionaalselt ja köitvalt. Esile tuleb kindlasti tõsta Olsenit Wandana, kes üheaegselt lapsi leinava ema ja meelt kaotava kurikaelana kõnnib mööda seda peent joont usutavalt ega hüperbooliks paisumata. Tegelase mõistes on ta kahtlemata üks mitmekülgsemaid ja huvitavamaid Marveli antagoniste/antikangelasi. Samuti sobib Raimi stiil Strange’i maailma. Nii nurgeliselt peadpööritavad kujundid, psühhedeelsed kaadrid, mis ujuvad tegelaste silmadesse, ning õuduselementidega vürtsitatud stseenid oleks kui loodud tegelase juurde, kes tõi 60. aastatel müstitsismi Marveli Silver Age’i perioodi. Leidlikumaks stseeniks on Strange’i võitlus oma alternatiivse versiooniga, kus kumbki tulistab klaverinoote ning milles Danny Elfmani muusika voolab kaklusega täiuslikult ühte.

Filmi teema – kaotusega leppimine (või selle kontrollimine) – avaneb läbi kolme peategelase erineval moel. Strange kaotas armastatu, Chavez vanemad, Wanda lapsed (varasemalt veel vanemad, venna Pietro/Quicksilveri, abikaasa – kahel korral, vabaduse, riigi, rahvuse ja mõistuse, aga noh, kuidagi tuleb fookust hoida), ning kõik igatsevad millegi järele, mida ei ole enam võimalik taastada (erandiks Chavez, kes ei ole veel õppinud oma võimeid piisavalt kontrollima, ent eeldatavasti on tema ainsaks, kel säilinud lootus). Wanda mõrvarlikku pöördesse suhtub netiavaruste rahvas üsna kahetiselt, kuid arvestades, et ta on Marveli kinouniversumis tegelaseks, keda on kõige enam vasardatud, ei saa imestada, et ta meel ka ühel (või kahel) hetkel murdus. Wanda on võtnud Tasujate lööklause, et kaotus tuleb taastada „Maksku, mis maksab,” pisut liiga ekstreemselt südamesse.

Sedasi jõuame ka filmi nõrkusteni, milleks peamiseks on tõik, et Doktor Strange on Wanda loo jätkuks läbi ja lõhki vale tegelane. Süžee mõttes on arusaadav, miks just Scarlet Witch valiti pahalaseks – on ta ju MCU kõige võimsam maagia valdaja ning jõuvahekorras Strange’ist isegi pügala võrra kõrgemal. Ent eelnevaid filme kammides avaldub nukker tõsiasi, et kumbki ei ole üksteisega sõnagi vahetanud ega samas stseeniski olnud ning see, et mõlemad oskavad võlukunsti, ei ole kahjuks piisav taust emotsionaalse sideme loomiseks. Et veel haavale tabasco’t peale tilgutada, tuleb tõdeda, et Marvelil oli juba olemas täiuslik tegelane, läbi kelle Wanda lugu edasi jutustada: Hawkeye.

Nii Wandal kui Hawkeyel on ühine ajalugu – viimane oli neiule vanema venna rollis, mõlemad võitlesid Tasujate kodusõjas ühel poolel, kogesid Wanda venna surma – nimetas ju Clint oma pojagi Pietro järgi. Ka temaatiliselt on neil palju ühist. Mõlemad kaotasid abikaasa ja lapsed ja liikusid valu peletamiseks mõrvarlikule rajale, kust ei ole pealtnäha moraalset tagasiteed. Kui ehitada kahe tegelase vahelist suhet ja sidet üles kolme erineva filmi vältel nii tegevuslikult kui temaatiliselt, peaks andma mõlemale ka ühise resolutsiooni. Kohe tuli meelde „Kääbiku“ triloogia, kus kaheksa tundi valati Thorini ja Balini õpilane-mentor suhtele vundamenti ainult selleks, et klimaatilises stseenis seisaks Balini asemel Dwalin. Ainus tunne on pettumus. Wanda ja Clinti juures jääd aga pärast filmi kibedalt mõtlema, kui palju emotsionaalseid ja temaatilisi võimalusi oleks andnud nende sideme edasiarendamine.

Ülejäänud puudustest tuleks välja tuua, et vaatajad, kes pole „WandaVisionit“ näinud, võivad tunda end suhteliselt segadusseaetuna, ent isegi sarja näinuna võib Wanda sedavõrd kurjamiks muutumine paista pisut liiga äkilisena. Palju on räägitud Illuminaatide grupist, kelle hulka kuuluvad filmis ka Fantastilise Neliku Mr. Fantastic (John Krasinski) ja X-meeste Professor X (20 Century Foxi filmides teda kehastanud Patrick Stewart), ning ehkki kinos oli X-meeste filmide tunnusmeloodiat ja Professori 90. aastate multikast tuttavat nö. mind-wave’i efekti mõnus näha, polnud keegi neist loo mõistes sugugi vajalik, ning kui grupp asendada suvaliste teiste Marveli tegelastega, poleks midagi muutunud. See näis pigem turundusvõttena, et need tegelased kuuluvad nüüd Disney-Marveli filmivaramusse ning oodake tulevikku. Positiivselt oli aga slasher’i episood, kus Wanda neidsamu Illuminaate voltis, visuaalselt üsna võimas ning mõne surmastseeni puhul tahtnuks heameelest hüüda „Mortal Kombatist“ tuttavat tunnuslauset „Fatality!“. Emotsionaalselt kehitasid aga lihtsalt õlgu.

Wanda Maximoff/Scarlet Witch on läbi koomiksiajaloo olnud pidevalt tegelane, kes vaheldub healase-pahalase rattal vastavalt sellele, kes teda kirjutab, kuid see on ka võte, mis on muutunud aastate jooksul üsna ärakäiatuks. Tundub, et iga kord, kui keegi ei oska temaga midagi uut peale hakata, piisab vaid tagavarasahtlist pakk kaarte välja tõmmata ja valida üks 52-st „Wanda läks hulluks“ variandist, mistõttu ootan ka, et keegi leiaks lõpuks tema vorpimisele pisut positiivsema lahenduse. Niisamuti ei ole kaasa aidanud tema mineviku pidev ümberkirjutamine, ning 2014. aasta retcon, mille kohaselt Wanda ja Quicksilver ei ole enam Magneto lapsed, paneb mu ikka veel tahtma hambaid tangidega välja tõmmata.

„Doktor Strange hullumeelsuse multiversumis“ on pisut kahetine, ehkki enamjaolt korralik film. Näitlejatöö, Sam Raimi stiil, õuduselemendid ja Marveli senise filmimustri laiendamine on kõik teeninud ära heakskiidu, ning Scarlet Witch on kahtlemata üks Marveli huvitavamaid tegelasi. Pisut kohmakas ülesehitus ning kibe tõik Strange’i-Wanda (olematus) suhtes jätavad mõru maitse, niisamuti nagu võimalused, mille oleks toonud Hawkeye ja Wanda sidemele teenitud tulemuse andmine. Vaadates Marveli tulevasi projekte, ei pane seal otseselt midagi südant kiiremini põksuma, kui ehk „Galaktika Valvurite“ kolmas osa välja arvata või ootus, mida Daredevili, Fantastilise Neliku ja X-meestega peale hakatakse, ent nondeni on veel tükk aega minna. Küll aga elab soov, et see maailm ei muutuks sedavõrd laialivalguvaks ja pelgalt sisuloovaks, nagu koomiksid ise.

Arvustus: Rokkiv muinaskuningas (Jüri Kallas)

Käesoleva ajakirjanumbri ilmumise hetkeks on jõudnud/jõudmas poodidesse Maniakkide Tänava uus romaan „Muinaskuningas“. Kuna mul on kirjastajaga päris head suhted, siis oli mul võimalus seda raamatut enne trükkiminekut lugeda ning seeläbi saan taaskord teha nii, nagu kultuurmaailmas kombeks, kus arvustused ajakirjanduses ilmuvad samal ajal kui raamat poodidesse müüki jõuab.

Romaani tegevusaeg on ebamäärane muinasaeg, võiks öelda „eestalaste muistne vabadusvõitlus“, et umbes nagu „Vambola“ „Ümera jõel“, „Urmas ja Merike“ ja „Musta risti ikke all“ – kui nimetada vaid mõned värvikamad. Maniakkide Tänava „Muinaskuningas“ on peaaegu samasugune, kuid pole üldse sarnane. Välisvaenlast pole, on pigem nn siseriiklikud heitlused, küll on aga teispoolsust ja kõiksugu tumedaid ja veel tumedamaid fantastilisi elajaid ja elukaid. Kui kaanelt veelkord autori nime vaadata, siis ei tohiks ju taolised olendid üllatada.

Sündmusi käivitav probleem on niisama vana kui on inimilm. Vana kuningas, kel on tütar ja poeg – ja ega ma rohkem ei peagi vist ütlema –, kõik teavad ju niigi, et vana kuninga valduste pärast läheb löömaks. Ja ega autor ei pakugi venna-õe konflikti erilise üllatusena. Üllatuslikumad hetked tulevad mängu pigem ulmelisema poole pealt, aga ka seal, kus autor hakkab selgitama kuninga laste tegelikku olemust, nende tegude tõeliseid ajendeid...

„Muinaskuningas“ on suuresti üks lõputu madin ja märul, kus lugejal ei jää üle muud, kui vaid lehti keerata ja mõnust oiata. Kõlab kui mingi rollimängunohiku või larpari märg unenägu? Aga ei! Retked metsas ja soos, kindluse kaitsmine ja pidev mõõgatöö on vaid luustik, millele lugu toetub. Maniakkide Tänav on napilt, väheste sõnadega maalinud kombatava muinasilma, kus toimuv on küll ehk ootamatu, aga selle maailma vastuvõtmise ja omandamisega ei tohiks lugejal probleeme tekkida. Kuigi ajas ja ruumis pole midagi taolist eksisteerinud, on see kõik selline, nagu võinuks mingitel tingimustel olla, sest folkloor ja ajalooline seikluskirjandus on meid taolise asjus enam kui vastuvõtlikuks teinud.

Eraldi tahaks aga märkida Maniakkide Tänava sõna- ja nimeloomet – tal tuleb see hästi välja. Kui ma romaani esimesel leheküljel kohtasin haldusüksust kihlakond, siis korraks küll mõtlesin, kas kirjaviga, aga siis nägin veel ja juba ma harjusin. Isikunimedega on niisamamoodi, et Maideli, Hüüp, Minevane, Hõbe, Kale jt on esmakohtumisel ehk pisut võõrikud, aga mõni lehekülg hiljem on nad enam kui omased ning mõjuvad niisama loomulikult kui meid igapäevaselt ümbritsevad kristlikud, pseudokristlikud ja libapaganlikud pärisnimed.

Romaani lugedes ei saa lahti tundest, et autor oleks pärast eksirännakuid otsekui koju jõudnud ja nüüd püherdab mõnuga saunaesises heinas. Öeldakse küll, et autoril ei tohi mõnus olla, et lugejal peab olema, kuid kui autor oma loomingut naudib, siis kandub see nauding ka teosesse ja lugeja saab samuti nautida. Mina igatahes nautisin ja kui romaani lugemise lõpetasin, siis naeratasin õnnelikult.

Maniakkide Tänav

Muinaskuningas

Lummur

2022

192 lk

(Teaduse kaardivägi; nr 7)

Mida teha õudusega, mis pole õudus? (Raul Sulbi)

Riley Sager: Enne pimedat koju (Home Before Dark; 2020). 448 lk

Inglise keelest tõlkinud Eve Laur

Rahva Raamatu kirjastus

Tallinn 2022

Moodsa õuduskirjanduse sünnivalude perioodil 18. sajandi lõpus, kui kogu Euroopa oli vallutanud gooti kirjanduse menulaine, ei peetud oluliseks, kas õudusromaani lõpus saavad toimunud sündmused ratsionaalse lahenduse või antakse kõigele üleloomulik seletus. Peaasi, et teose atmosfäär ja sündmused ise oleksid maksimaalselt õõvastavad. Gooti romaani suurima klassiku ja tuntuima esindaja Ann Radcliffe’i (1764–1823) romaanides anti lõpuks pea eranditult toimunule ratsionaalne lahendus. Just Radcliffe defineeris gooti romaani, nagu me seda täna kirjandusloos tunneme (tegevus Itaalias gootilikes lossides või varemetes, prohvetlikud unenäod, salapärased maa-alused keldrikäigud, röövlijõugud, süütute neitsite au röövida ihkavad moraalitud kurikaelad, vangikongid, luukered, salapärased käsikirjad ja selle kõige juures mingi kummaliselt ebausuvastane ja ratsionalismi vaimust kantud aura).

Jah, paljude teiste gooti romaani klassikute nagu Walpole, Beckford, Lewis või Maturin teostes eksisteerib üleloomulik element, aga just Radcliffe laseb meil terve 500–600-leheküljelise romaani kogeda õudusefekte, pidada toimunut üleloomulikuks ning seletab siis kõik näivalt üleloomuliku romaani lõpus igasugu insenertehniliste trikkide ja muude salakavalalt korraldatud nõksudega ära. Ometi on Ann Radcliffe ulmebaasis ISFDB kenasti sees, ilmselt ajaloolistel põhjustel. Aga Stalkeri-nimekirja enamikul tema romaanidest jäigalt võttes asja poleks. Kas neid tänapäeval üsna tüütu lugemiskogemuse pakkuvaid hiidpakse telliseid kunagi tõlkima hakatakse, on iseasi. Ja kas üldse peakski. Iga soovija saab neid ju suvalises raamatupoes ingliskeelse klassika riiulil mingi Oxford Classicsi või Wordsworth Editionsi väljaandes lehitseda.

Menukirjanik Riley Sageri neljas eesti keelde jõudnud bestseller «Enne pimedat koju» ongi põhimõtteliselt nagu Radcliffe täna. Nii et vabandan siinkohal kõigi ulmepuristide ees, et kõnelen ulmeajakirja veergudel raamatust, mis tegelikult ei ole ulme. Aga ometi õigustan enda jaoks selle arvustuse ja lugemissoovituse kirjutamist sellega, et 99% ulatuses see romaan ju on õudusromaan!

Romaani tagakaane-annotatsioon jätab teose saladuse ulmelise või ratsionaalse seletuse lahtiseks, mistap hakkasingi seda (Sageri muud loomingut tundmata) lugema selliste 50:50 lootustega, et ehk siiski... Kuigi aimates, et ilmselt antakse romaani kummitusmaja õudustele lõpuks siiski argine seletus. Noh, antigi, aga mitte see ei ole selle raamatu puhul põhiline.

Kaks konfliktset ja omavahel vaidlevat süžeeliini

Romaanis «Enne pimedat koju» areneb paralleelselt kaks üle peatüki vahetuvat eri ajastuil toimuvat jutustust. Tänapäevases liinis pöördub varastes kolmekümnedates edukas sisekujundaja Maggie Holt tagasi Uus-Inglismaal asuvasse viktoriaanlikku häärberisse nimega Baneberry Hall, mille tema vanemad veerand sajandit tagasi ostsid, kuid kust kolm nädalat hiljem ühel kohutaval ööl maja õudustest vapustatuna koos oma tollal 5-aastase tütrega põgenesid.

Majas kogetust kirjutas Maggie isa, tollal mitte kuigi edukas kirjamees, «Amityville’i õuduse» laadis tõsielu-raamatu, millest sai üleriigiline bestseller. Tänapäevaks on Maggie vanemad toona majas toimunu tõttu või siis just raamatu menust tekkinud pingete pärast lahku läinud ning sündmused käivitabki tema isa surma järel käik nende pere advokaadi juurde, kus selgub, et ta isa ei olnud toda maja, kuhu neist keegi pole kunagi naasnud, maha müünud, vaid see oli jäänud tema nimele ning oli nüüd pärandunud Maggie’le. Surivoodil oli isa samas võtnud tütrelt pühaliku tõotuse mitte kunagi sinna majja tagasi minna. Loomulikult naaseb Maggie sinna majja.

Ta ise ei mäleta 1990ndate keskel nonde kolme nädala jooksul toimunud sündmustest midagi, kuna oli siis vaid viiene. Samas on korduv isa raamatu lugemine loonud talle toona toimunust justkui omaette, poolkunstliku mälestustekihi. Aga ta muidugi teab, et see ei saa olla tõsi, kuna kummitusi pole tegelikult ju olemas. Tema isa kirjutatud «tõsielu-kogemus» aga just seda väitis, et sealt majast ajasid nad põgenema neid ahistama ja ohustama tulnud häärberi ühe endise omaniku perekonna vaimud 19. sajandist.

Nii et ta naaseb majja kasvõi selleks, et see kirjanduslik kunstmälestuste kihistus maha kraapida ja maja saladustes ise selgust luua. Et oma lapsepõlve, õiget lapsepõlve tagasi saada, eemaldada sellelt isa loodud tondijutu-kiht. Kuna ta sisekujundajana plaanib maja enne mahamüümist korda teha ja üles vuntsida, siis hakkab ta koos naabrimehest töömehega maja sisemuselt ka reaalseid, füüsilisi kihistusi maha kraapima. Ja eks selle käigus tuleb välja igasugu ebameeldivaid saladusi ja peidetud asju, mis oleksid vast pidanud tapeedi- ja krohvikihi alla peidetuks jäämagi.

Ära roni kummitavasse majja, kus on toimunud hulk enesetappe ja traagilisi õnnetusi!

Romaani üks liin ongi siis Maggie silme läbi olevikuvormis nähtud minajutustus tema naasmisest sinna majja, kus tõesti hakkavad uuesti toimuma sündmused, millele on raske ratsionaalset seletust anda, kuigi rõhutatult ratsionaalse maailmapildiga Maggie seda meeleheitlikult teha püüab. Teise liini moodustab tema isa 1995. aasta paiku kirjutatud tõsielu-bestseller nende pere jubedatest kogemustest tolles viktoriaanlikus tondilossis.

Ja need kaks liini arenevad tõesti paralleelselt, ses mõttes, et kui isa loos jõutakse mingi kindla saladusega portree avastamise ja uurimiseni, teeb täpselt sama ka 25 aastat hiljem Maggie. Kui avastatakse köögilae vahele peidetud saladus, juhtub midagi ootamatut köögilaega samal ajal ka teises narratiivi-liinis. Ja samal ajal on need kaks liini omavahel ägedas konfliktis, kus isa «tõsielu-romaan» ei püüagi toimuvat ratsionaliseerida, seletades kõike kummituste ja üleloomulike needustega, Maggie tänapäevane avastusretk aga püüab kõiki üleloomulikuna näivaid sündmusi loogiliselt lahti seletada ja leida neile meie maailmapildiga sobiv lahendus.

Loomulikult on maja minevik täis endiste omanike tumedaid saladusi, viktoriaanlikest ühiskondlikest ja peresuhetest tingitud minevikutragöödiaid, mõrvu, enesetappe jms. Loomulikult on majas salakäike, lühtreid, mis kogu aeg justkui iseenesest uuesti põlema süttivad, koridorides ja trepisaalides kuuleb hirmutekitavaid samme ja saatanlikke hääli, seinal ripub viktoriaanlik portreemaal, mis peidab pealispinna all tumedaid ja võikaid saladusi, töötoas on hulluksajav plaadimängija, mis igal ööl ühel ja samal kellaajal ühte ja sama vinüülplaati ühest ja samas kohast (laulu «Kuusteist, peagi saab seitseteist») mängima hakkab jne jne jne. Viieaastase Maggie toa riidekapist ilmuvad talle «külla» imaginaarsed sõbrad: Väike Tüdruk, Preili Penninägu ja Härra Vari. 25 aasta taguse Holtide pere majast põgenemisega on seotud ka ühe teismelise naabritüdruku kadumine samal ajal, kes pereisaga tolle abikaasa silme all võib-olla et flirtis jne.

Psühholoogiline põnevik või õudusthriller?

Just selliste siltidega on romaani varustatud Lääne raamatumaailmas. Ma ei oska öelda, kuivõrd psühholoogiline see romaan oma tegelaskujude ehitamiselt on, aga kindlasti paneb ta lugeja mõtlema huvitavate ja oluliste küsimuste üle, nagu näiteks, et kuivõrd tohib kirjanik kasutada oma töös, raha teenimiseks, oma kunsti loomiseks omaenda lähedaste isiklikke kogemusi ja traumasid ja milliseid uusi traumasid see ta lähedastele omakorda võib tekitada. Või et kuidas tekivad meie mälestused, mis toidavad meie minevikupilti. Kuidas raamatuist loetu ja reaalselt toimunu võib sügaval lapsepõlve mälukihtides seguneda ja trikke teha. Ning neid küsimusi on lahatud rahuldustpakkuva põhjalikkusega. Aga ega sellest suurt sügavamat ja tõsikirjanduslikuma ambitsiooniga psühholoogiat siit menuromaanist vast otsida ei maksa. Ja ega peagi.

Romaani peamised plussid on kirjanduslik-käsitöölised. Ilmselgelt on teose autoril Riley Sageril, kes on selle ja teiste kirjanikunimede all avaldanud alates aastast 2010 kokku kümmekond romaani, annet bestselleriks. Ja seda määral, mida eesti kirjanduses naljalt ei kohta. Räägin siis peamiselt kirjandusteose meisterlikust ülesehitamiskunstist, keeruka, kuid samas hoogsa ja põnevusega jälgitava süžee loomine, kus kõik obskuursed vihjed lõpuks oluliseks osutuvad ja raamatu viimastel lehekülgedel kokkusobituva puslepildi jaoks üliolulised on – noh, selline kunst ei ole lihtsalt kuigi eestlaslik ega meil üldse eriti harrastatud.

Aga just selline klassikaline bestselleri-meister paistab Sager olevat ja tema teised romaanid tunduvad olevat oma üldlaadilt üsna sarnased, käsitledes tihti teisi kuulsaid õudusteemasid (kadumised noortelaagris, sarimõrvar maantee- ja motelliloos jne) värskes uues kuues. Kirjaniku lause ei ole kuidagi hõrk ega gurmaanidele maitsepärane, kuid tema tekst on kiiresti haaratav ja tahad kogu aeg teada, mis edasi saab. Selles mõttes klassikaline ludlum ehk lennujaamaromaan, kuigi ma seda terminit ta negatiivse konnotatsiooni tõttu vihkan – minu meelest on klassikalise ludlumi valmistegemine üks väga suur kunst! Ja nagu ütlesin, mu meelest seda meil peaaegu et ei osata. Võibolla ei sobi sellise «leheküljepööraja» ja paranoiathrilleri kirjutamine aga lihtsalt eestlaste tuima ja aeglase meelelaadiga. Sest sellele žanrile omast kirge ja emotsionaalsust pole meil ka parimais kodumaiseis ajaviitetekstides eriti leida.

Riley Sageri suurim pluss on aga kindlasti ta atmosfääriloome oskus. See, kui märkamatult ja nappide vahenditega (ei mingeid lovecraftilikke kükloopseid lausemonstrumeid) suudab ta täiesti argise tekstiga luua tos vanas majas tõeliselt õõvastavaid stseene ja öiseid hirmumiljöö peatükke, nii et lugemise vahel öösel tualetis käik osutub üsna väljakutseid pakkuvaks rännakuks mööda pimedaid koridore, on püsti tõusmist ja aplodeerimist väärt. Ja see raamatu esimestest kuni viimaste lehekülgedeni kestev ehe õudusmiljöö on nii reaalne ja lugeja oma tajudega tunnetatav, et kirjaniku otsus seletada lõpuks kõik üleloomulik ratsionaalselt ära väärib andeksandmist. Ja eks see lahendus neile üleloomulikele ja seletamatutele sündmustele on ka 100% leidlik ja kiitust väärt.

Omas kunstiliselt vähenõudlikus, kuid tehniliselt meistriklassi eeldavas žanris pea veatu sooritus! Aga, jah, kahjuks mitte fantastika.

PS. Apple TV+ alates 2020. aastast jooksev telesari «Home Before Dark» ei ole selle looga kuidagi seotud!

Lugemismuljed Inglite linnast (Marko Kivimäe)

Lummur, 2022, 200 lk

Mann Loper on sündinud aastal 1985, „Inglite linn" on ta kolmas romaan. Loperi „Kellest luuakse laule" mulle täitsa meeldis, huvitav segu tõusva päikese maa värgist ja maavillasest loost. Mõlemad on kirjutatud pigem nooremale lugejale, YA (young adult) on siinkohal ehk paslik kasutada. Eraelus on Loper pidanud mitmeid ameteid, olnud näiteks ajalooõpetaja, ennast defineerib igavese üliõpilasena, kes hetkel doktorantuuris on.

Kui hästi natuke puudutada siinse lühiromaan/romaani sisu, siis oli Suur Sõda, peale seda juhtus Rike, nüüd on alles jäänud Linn, mida kontrollib TI (tehisintellekt). Inimesi on alles küll, aga nad on masinate hoole all, kes vahel nii mõnegi inimese elu võtavad. Raamatu sündmustik on nähtud peamiselt läbi neljateistaastase Lonni silmade, kes proovib Linnast välja rabeleda ning tahab kogu sellest supist sotti saada.  Loo lahtirulludes selgub, et inimesi on ka väljaspool Linna, samuti masinad ei pruugi igalpool olla kuripahad. Stiil on suures osas seikluslik, meenutab mingis mõttes natuke arvutimängu oma lakoonilisuses.

Üks lahe detail raamatus on Lonni pihuarvutis olev Alexa, selline keskmine virtuaalne assistent, kellele saab anda häälkäsklusi. Siin on kurb-armsaid episoode, kus murest murtud ja üksik Lonni otsib tuge Alexast ning nende dialoog on selline kohmakas ja võluv.

Minu kui „patsiga poisi” jaoks on järjest rohkem tänapäeval eesti ulmes kasutatav TI endiselt harjumatu väljend. St ma ühtepidi väga hindan seda, kui üritatakse leida emakeelseid väljendeid, samas n-ö „päriselus", väljaspool ulmekirjandust, on ikka kasutuses AI (artificial intelligence). See ei seganud lugemast, ei muuda mu arvamust raamatu suhtes karvavõrdki – küll aga pidin oma remargi taaskord üles täheldama.

Tehniliselt meeldis mulle raamatu juures väga mitu detaili. Esiteks lõpus olev sisukord, ma jumaldan sisukordasid. Teiseks Liisa Berezkin illustratsioonid, mis väga hästi lugu ilmestasid. Kolmandaks raamatu lõpus olev Jüri Kallase ülevaade Mann Loperist ja raamatust. Mu jaoks oli selles mõttes kõik ülihästi paigas, et toetavad üliolulised nüansid olid kõik, kõik olemas. Müts maha ja kraaps tegijate ees.

Siin raamatus on mitmeid hoovuseid. Üks osa on jah siis seiklusjutt maalt ja merelt (hea küll, merd siin pole), kus jõuturvises noored masinate eest põgenevad ning läbi tule, vee ja vasktorude ronivad. Märksa põnevam on aga see maailm, millega Lonni järjest kohtub, kus hakkab järjest selguma, mis on TI-de taga, kuidas toimus see katastroof ning mis on elu mõte. See on lummav ja põnev lugu, mille puhul mul on jube kahju, et siin kaante vahel ning sellise vormi juures tuli mingis mõttes mahupiirang ette, st nooremale lugejale suunatud raamat ongi oma põhjalikkuse tasemega. Seega...

...lugemise ajal mõtlesin ma mitu korda, et kas oleks võinud äkki seda raamatut jõuliselt toimetada ning vormida  natuke teistsuguseks. Mis on muidugi ju endiselt veel ka võimalik, saab näiteks sama ainest edasi arendada mõnevõrra teiste rõhuasetustega järgmises romaanis.  Igal juhul läks mul mõte lendama – ma ise kärbiks hoolega seikluslikkuse-poolt, kas vähendaks või üldse teeks ümber kogu seda seikluslikkust, kus minnakse kuhugi, teel on raskuseid, on põnevust, natuke saab vahel tausta kohta midagi teada. Seda on siin raamatust minu hinnangul suurusjärgus kolmandik kuni pool. Kui see kõvasti ära tihendada ning selle asemel tuua sisse arutlevat, filosoofilist, mõtisklevat osa, mis aitab loo ajalugu ning tausta avada, siis minu silmis paistab siin midagi ulmeklassika-maigulist küll (täpsemalt kippus lugemise ajal „Tagasitulek tähtede juurest"  meenuma).

Praegusel kujul on raamat ka sümpaatne, tegelikult ongi igal raamatul oma lugeja ning noorema inimese jaoks on „Inglite linn" vägagi mõnus, ma pakun. Eks ma lugesin värskelt alla ka Philip Pullmani „Salarahvast", mis hoolimata oma vigadest on just kogu tumedate ainete maailma põhjalikkuse poolest klass omaette. Seega miks ka mitte „Inglite linna" keskkonda edasi arendada? Ma pakun küll, et siin on kuhjaga potentsiaali – ning kindlasti mitte tavalise seiklusloona, milliseid on piisavalt kirjutatud. Pigem just sellise ajatu vestena, kus läbi ulmevõtme tänapäevaseid, igavikulisi muresid lahatakse. Sest see osa on siin raamatus ikka väga hästi üles joonistatud – lihtsalt seda oli natu-natuke vähe. Tahaks rohkem.

Kisub vist natuke (v)irisevaks, et pole nagu olemasoleva tulemusega rahul... ei, seda ka mitte. Rohkem on mu jutt mõeldud selle nurga alt, et kui on jutte juba trobikond ja kolm romaani ka kirjutatud, siis võiks juba mu silmis hakata mõtlema, et mis saab edasi. Seepärast tõin ka välja selle raamatu plusspunkte ning fantaseerisin sutsu võimalike tulevikustsenaariumide kohapealt. Samas korralik YA on ka vägagi vajalik – ning mu silmis saaks siit arendada välja veel sügavama loo.

4/5

Arvustus: Stephen King „Four Past Midnight“ (Marko Kivimäe)

Hodder & Stoughton, 2012, 1008 lk

Selles raamatust on koos neli lühiromaani, millest kaks („Raamatukogupolitseinik" ja „Salaaken, salaaed") on eesti keeles ilmunud. Seega kahte olen varem lugenud, praegu lugesin läbi need, mis olid mul lugemata, lisaks kasutasin  oma varasemaid lugemuskogemusi. King kirjutas lühiromaanid peale alkoholivõõrutusravi, ta ise pelgas, et äkki need on kuidagi teistsugused või lugejale ei sobi. Sobisid, sobisid hästi.

Lars Hokansoni illustratsioonid

Kui nüüd hakata mööda raamatut minema siis:

„The Langoliers" ehk eesti keeles „Langoljeerid" on osadele tuttavad läbi miniseriaali, kus on koos väike eelarve ja soov teha suuri asju. Ma mäletan, kui seda sai kunagi Soome televisioonist vaadatud, eriti just lõpp on seni eredalt meeles. Hiljuti vaatasin ka üle – eks eriefektid on tänapäeva mõistes kohmakad, aga see lisab oma võlu. Aga kuidas on lood algmaterjaliga, siinse tekstiga?

Ega ma ei mäleta enam seriaali nii detailselt, kuigi vaatasin selle mõned aastad tagasi üle. Küll aga kui näiteks meenutada üht olulist tegelast, kes paberit käristas, siis ma ei mäleta, et filmis oleks nii palju ta tausta avatud, kui seda on raamatus tehtud. Kuidas ta üles kasvas, millised olid vanemad, kuidas läks koolis ja nii edasi.

Kui korraks rääkida „Langoljeeride“ sisust, siis see on sci-fi ja horror’i segu, ilmselt rohkem „tavaline" ulme. American Pride Airlinesi lennufirma lend number 29 peaks jõudma Bostonisse, poole lennu peal aga ärkavad kümmekond magavat inimest, märkavad, et lennuk on tühi, vaid nemad on alles. Isegi piloote pole, lennuk lendab autopiloodil. Edasine ongi siis see, kuidas nad hakkama saavad, kuidas maandutakse Bangoris, Maine’s, mis on ka täiesti inimtühi ja elutu. Hästi lühidalt selline see lugu ongi.

Minu jaoks on raamat ja seriaal sellised, mis on mõlemad väga head, nad täiendavad kenasti teineteist ning on samal ajal olulised, pole nii, et üks on parem kui teine. See rusuv ja näriv meeleolu on ehk seriaalis isegi võimsam, tühjad lennujaamavaated ja kõrvulukustav vaikus – liikuvas pildis tulevad paremini välja. Tekstina on needsamad hetked ka võimsad, juurde tuleb tegelaste sisemaailm ja taustalugu, mida siin pole ehk küll nii palju, kui Kingi mõnes teises raamatus, kus ta võib kohati üsna psühholoogilisi romaane kirjutada, mida teatakse küll rohkem horror’ina. Lisaks on tekstina igal pool detaile, mis võivad ka seriaalis kajastuda, aga saab keskenduda, vahepeal tagasi lehitseda, üle lugeda, süveneda.

Seriaal ja lühiromaan on üsna sarnased, sama oli ka näiteks „The Green Mile"-ga, kus nägin filmi kõigepealt, paar korda. Kui lugesin rohelise miili raamatut hiljem esimest korda, siis see oli endiselt hea, aga teatud uudsus või võlu oli puudu, mis üldiselt esmalugemisel on. „Langoljeeridega" õnneks nii ei olnud, raamat oli ikka võimas, kuigi sarnasus oli tuntav.

Kokkuvõtvalt – raamatu väga kõva avapala, meeldis nii, nagu King parimatel hetkedel mulle istub.

5/5

„Salaaken, salaaed"

Ehe King. Peamine liin on õuduslugu sellest, kuidas eduka kirjaniku Mort Rainey  ukse taha ilmuv tüüp John Shooter väidab, et Mort on temalt lühijutu varastanud. Mort loeb Shooteri käsikirja ning on jah äärmiselt tuttav ja ülisarnane. Samas on Mort oma loo kirjutanud varem, seda on aga raske tõestada, kuna algselt ilmus kõne all olev pala hoopis ajakirjas, seda ajakirjanumbrit on aga raske hankida. Edasine ongi paras painaja sellest, kuidas Mort üritab oma nime puhtaks pesta.

Aga see on ainult pinnavirvendus. King räägibki tihtipeale mitut lugu korraga, ka siin on tegelikult juttu hoopis minevikukuraditest, mis pingeolukorras välja tulevad. Lahkuminekuvaludest, mis mehi väga rängalt räsivad. See lühiromaan kulus mul päris kiirelt, aga siin on tegelikult niii palju koos. Nii mõnigi inimene on seda omal ajal nimetanud parimaks eesti keeles ilmunud Kingiks – noh, ma isegi ei oska nii võrrelda, kuna väärt Kinge on eesti keeles mitmeid (ning mitmed veel tõlkimata). Küll on aga kindlasti see raamat, mis mulle väga meeldis ning tunnustan kõrgeima hindega.

Kui korraks rääkida raamatu eestikeelsest tõlkest: tõlge oli täiesti hea, mõned tehnilised mured olid poolitamisega ja küljendusega, need aga ei seganud. Tähendab, tõlke juures oli üks naljakas detail – sõber raamatukoi küsis veel ise raamatut lugedes, et kas ma tean sellist Kingi raamatut (väljavõte raamatu avasõnast, mis on Kingi kirjutatud): „Paari aasta eest ilmunud raamatus „Kannatus" püüdsin ma jõudumööda näidata, kui suur on kirjanduse mõju lugejale." Mul jooksis selle peale algul juhe kokku, sest kuna ma olen teinud Kingi raamatutest omale ka nimekirja, et mis loetud, mis mitte, siis pealkirjaga „Kannatus" raamat ei olnud küll tuttav, ei eesti ega inglise keeles. „Desperation" ei klappinud ka ajalises vaates, mis muidu oleks olnud midagigi sinna suunas. Tükk aega ikka nuputasin ilma Kingi bibliograafait avamata. Aga siis ajasin lõpuks ikka näpuga järge, vaatasin millal on „Salaaken, salaaed" ilmunud ja jõudsin raamatuni „Misery". Nojah. „Salaakna, salaaia" ilmumise ajaks polnud „Misery" veel eesti keeles ilmunud ning ei teatud nähtavasti, et see on peategelase nimi, mitte „kannatus". Aga see selleks.

Vägev raamat.

5/5

"Raamatukogupolitseinik" . Jälle üks nendest "ilmselt olen kunagi lugenud" tüüpi raamatutest. Kusagil keskkoolis see ilmselt näppu jäi, mälestused olid... hägusad pehmelt üteldes. Kui Haapsalus Samaaria misjonipoes jäi see eestikeelne raamatuke näppu, vaatasin tükk aega ja mõtlesin, et kas tasub, kuna seesama hägune mälestus rääkis napakast, lollakast ja lahjast Kingist. Samas 50 senti polnud palju mälu värskendamiseks. Pealegi on ka lurrivõitu King tegelikult täitsa mõnus.

Kusjuures see raamat võiks staažikatele raamatukoguhuntidele huvi pakkuda. Endal on küll raamatukogudest erandlikult head mälestused, antud juhul räägib kirjanikuhärra siis ühest väga sadistlikust tegelasest, kes muuhulgas käib ja laenutajaid, eriti lapsi, terroriseerib. Sisu poolest on raamat üsna lihtsake seega väga pikalt ei tahakski sellel peatuda. Üldiselt on see päris lahe maailm, mille King on loonud - jah, visandlik ja napp aga huvitav ikkagi.

Kusjuures lühiromaani alguses on ka juttu sellest, kuidas kirjanik sellise ideeni jõudis. Päris huvitav oleks kuulata, kuidas oli elu siinkandis raamatukogudes kuue- ja seitsmekümnendatel, kas siin hirmutati lapsi, et nad raamatud alati õigel ajal tagasi tooks? Eks King teeb seda, mida ta hästi oskab - otsib (enda) minevikust välja meeldejäävaid detaile ja keerab mõnuga vinti peale. Aga eks on ka siinkandis nõuka-ajal olnud väga tumedaid toone, kasvõi kui muinasjuttude peale mõtelda.

Kui rääkida teemadest, mis kellelgi kirjanduses vastu hakkavad või lausa märksõnadest, mida sooviks enne lugemist teada, et saaks vajadusel kohe raamatu käest panna... see raamat on üldiselt selline pigem koomiline ja leebelt õudne, küll on aga üks väga räige stseen, mis oli ausalt üteldes enda jaoks äärmiselt üllatav. Üllatav siis selles mõttes, et pole Kingi tekstis kohanud lapse seksuaalset ärakasutamist. Ei pane seda autorile pahaks, kirjandus ongi peegel, millest maailm kogu oma ilus ja valus lugejale vastu peegeldab. Aga lihtsalt, et te teaksite.

Lugemist ei kahetse, aga on kahtlemata üks lahjemaid Kinge, mida lugenud olen. Aga noh, edasi saab ainult paremaks minna.

2/5

Raamatu võtab kokku "The Sun Dog" - "Päikesekoer" eesti keeli (kuigi nimi on mitmetahulisem, kuid selleks peab looga kursis olema). Siin on üheks  n-ö peategelaseks Polaroid Sun 660 kaamera, mis teeb vähe veidraid fotosid. Teismeline Kevin saabki selle fotoka sünnipäevaks, rõõm jääb üürikeseks. Poiss viib kaamera parandusse ning siis hakkab lugu alles tegelikult lahti kerima.

Veel leiab siit loost vanamees Reginald Marion "Pop" Merrilli, keda kohtab põgusalt ka lühijutus "Laip" (eesti keeles ilmunud "Isemoodi aastaajad" kogumikus). Päikesekoera-lugu on üldse  omamoodi mõtteline sild, siin on ka kaudseid seoseid "The Dark Half" and "Needful Things" romaanidega. Väga otsene viide on "Cujo" romaani sisule, seega kui "Cujo" on lugemata, siis tasub võtta see kõigepealt ette, seejärel siinne päikesekoer.

Eks see ikka õudus ole, küll leiab siin ka kamaluga taaskord võrratut väikelinnaelu, eriti noore pärispeategelase Kevini isa loost, kelle noorepõlveelu on tihedalt seotud vähe vanema härrasmehe Pop Merrilliga, kes pole täitsa Taruk, küll aga omab mitmeid tsutt sarnaseid ebameeldivaid jooni.

Kokkuvõtvalt: selline tore lugu. Eie ole sisuliselt midagi väga erilist, teatud mõttes harilik King, mis on tegelikult ikka päris hea ja mõnus lugeda.

3/5

Kui raamat kokku võtta: kaks ägedat lugu, üks lahja, üks korralik keskmik. Tuleb kokku selline "4", miinusega, Kõiki lugusid julgen soovitada peale "Raamatukogupolitseiniku", mis pole küll kõige kehvem King, see tiitel on jagatud "Elevation"-i ja "The Colorado Kid"-i vahel. Aga see on omaette teema.

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest, plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid Richard Bachman pseudonüümi all). Eks siin on omad detailid, kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Näidendid, filmikäsikirjad... eks näis. Hetkel on mul loetud 48 raamatut, 16.04.2022 seisuga on Kingil neid kokku umbes 80. Täpset numbrit on raske ütelda, kuna erinevates keeltes on ta raamatud ilmunud erinevates vormides.

Ülevaate väljakutsest leiab siit:

https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Arvustus: „Viimase sõja viimane sõdur“ (Elar Haljas)

Kogumik “Viimase sõja viimane sõdur” pakub lugejale kolmteist peamiselt viimasel paarikümnel aastal avaldatud vene lühiteksti sõjast ja inimlikkusest rasketes oludes. Arvestades Venemaad puudutavaid poliitilisi ja sõjalisi arenguid, siis kogumikus käsitlust leidev teema on päris aktuaalne, aga samas avab ka veidi just selle rahvuse vaatepunkti sõjale ja selle tulemustele. Varasemalt on Veiko Belialsi poolt avaldatud Venemaa autoreid tutvustavad kogumikud mulle väga hästi sobinud, seega olid ka seekord ootused kõrged. Ma ei oska öelda, kas põhjuseks käsitletav teema või lihtsalt lugude kvaliteet, aga tulemus oli kohati veidi igav ning keskpärane meelelahutus.

Julia Ostapenko “Pool tuubikest vedelat õnne”

Veidi depressiivne “Tähesõdalaste” stiilis lugu, kus küll pealiskaudselt soovitakse ratsionaalselt tegutseda, aga see ei tule kuidagi välja ning tehakse loogika- ja tõenäosusteooria-vastaseid kangelastegusid. Loo tempo on mõnusalt kiire ning sisu märulirohke.

Juri Nesterenko “Stamp”

Parajalt pööreterikas krimilugu toimumas võõrplaneedi baasis. Loo ülesseadmise ja ka lahenduse käigus oleks tahtnud taustamaailma veelgi rohkem tundma õppida: osa nüansse jäi justkui tabamata. Loo lõpp aga oli väga huvitav ning lahenduskäik koos puändiga suurepärane.

Igor Ogai “Kiri maalt”

Loo tempo on suhteliselt uimane ning algus venib eriti. Samas, antud loos suudab peategelane võrdlemisi lihtsalt lugejale naha vahele pugeda ning talle kaasaelamise tähe all kulgeb lugu oma üsna huvitava lõpuni. Siingi jääb tänu loo lühidusele puudu just maailmaloomest: maitse saab suhu, aga suurem isu jääb rahuldamata.

Sergei Kazmenko “Pingutage kujutlusvõimet”

Minu jaoks antud kogumiku kõige segasem ja emotsioone mittetekitav lugu. Bürokraatlik omavaheline intriigide punumine ja vaidlemine ei paku isegi kosmosetsivilisatsioonis mitte mingit elamust. Jutu idee oli iseenesest hea, aga küllalt palju juba kasutatud ning antud loo ülesehitus ei suutnud midagi uut juurde tuua.

Sergei Kazmenko “Kaitsjad”

Sama autor ja eelmisele loole väga sarnased lugemisemotsioonid. Võib-olla nii palju oli parem, et jutt oli väheke asisemate teemade üle. Samas, loo puänt oli jälle pigem tavaline ja paljukasutatud.

Maksim Horsun “Lahkudes “Marrakechilt””

Kindlasti üks huvitavamaid lugusid siit raamatust nii oma maailmaloome kui ka loo sisu poolest. Lugejat veetakse kogu jutustuse vältel mööda jäljerada: vihjeid poetakse parajal hulgal ning igav ei hakka. Sarnaselt sümpaatsele peategelasele proovib ka lugeja suuremat pilti kokku panna ja aru saada, mis juhtunud on. Jällegi tahaks, et kogu võõrrassi puudutavat taustainfot oleks rohkem, aga loo formaati on seda niigi juba üsna korralikult sisse pakitud.

Aleksandr Zoritš “Kirved ja Lootosed”

Maailmaloome poolest isegi väga hea lühiromaan: võõrtsivilisatsiooni põhialused olid väga hästi läbimõeldud, tehnilised detailid lihvitud ja põhjendatud, ka tegelased suutsid sümpaatiat tekitada. Mis aga ei meeldinud, oli kogu loo laialivalguvus, hüplikkus ning pikaleveniv tegevusliin.

Andrei Kokoulin “Elame veel”

Mõnus triller väikese tehnotvistiga. Lugu läks väga kiiresti käima, kõik vajalikud detailid anti lugejale loo käigus ja pinge säilis lõpuni. Minu jaoks antud raamatu üks parimaid jutte just oma ülesehituse poolest – ning ega sisulgi viga olnud.

Mike Gelprin “Peaaegu nagu inimestel”

Antud raamatu romantiline vahepala, küll vaid küborgite vahel, aga siiski. Peamiselt uuritaksegi loo käigus, et mis ikkagi teeb inimesest inimese ning millal kaotab ta oma inimlikkuse. Novelli lõpus keerati vinti veelgi peale ning õnnelik lõpp sobis antud loole ideaalselt.

Mihhail Klikin “Reamees nr 73029”

Olgugi, et antud lugu oli väga lühike, oli tal kõik elemendid korralikult paigas: ladus jutustus, sisupöörded, taustamaailma detailide avamine. Ja eks antud loo moraal olegi, et kui on vaja sõdida, siis põhjuse ja mooduse leiab alati. Tulevad ka need, kes tunnevad ennast just lahinguväljal kui kalad vees.

Mihhail Klikin “Viimase sõja viimane sõdur”

Kogumiku nimilugu on meisterlikult kirja pandud ning peategelase kannatused ja kurnatus kandub ka lugejateni. Kui midagi ette heita, siis veidi uimast tempot ning natukene liiga etteaimatavat lahendit.

Andrei Livadnõi “Kohtumine jumalaga”

Korraliku maailmaloomega lugu, kus olustik on väga arhailine, kuid samas roboteid täis ning tehnilisi detaile jagatakse lugejale igal sammul. Atmosfäär justkui mõnes iidses müüdis või legendis. Lisaks on lool ka teine, veidi kaasaegsem tegevusliin, mis esimesega ristudes tekitab kahe maailmatunnetuse kokkupõrke ning emotsioonidest tulvil lahenduse. Mõlema poole kogemused ja kokkupuutest arusaamine on totaalselt erinev. Viimases peatükis proovitakse ka kaasaegsemat tegevusliini kokku võtta, aga minu arvates lörtsib see veidi eelnevalt nii hästi ülesehitatud paatoslikku olustikku.

K. A. Terina “Tinalendur”

Veidi segane lugu sõjaveteranidest, keda ühiskond sõjast tagasi ei oota, ning noore inimese hirmust, kuidas vastata ühiskonna standarditele ning proovida sobituda kogukonda. Minu jaoks veidi liiga aeglase tempoga ning ei tegelased ega ka sisu ei kõnetanud.

Reaktori juttudest: 04/22 (Tõnis Hallaste)

Eelmisel kuul kirjutasin, et Erektori jutte ma ei arvusta ja leian midagi muud selle asemele. Söön oma sõnu! Ma ei kavatsenud hoiduda Erektorist seetõttu, et jutud ei sobiks või et kui õpilased näeks mind pornot lugemas, saaks nemad ja nende vanemad ja mu kooli juhtkond kreepsu ja läheksin sotsiaalpedagoogi juurde rääkima oma huvidest ja selle sobilikkusest koolikontekstis ja saaksin kuulda loenguid oma väärikusest või vääritusest. Ma soovisin esialgu vältida Erektori arvustamist seetõttu, et esimesel korral oli jutte mustmiljon, nende lugemine ja muljetamine võttis palju aega ja seejärel ütlesin endale: „Enam küll mitte.” Eelmisel korral oli neid samuti palju ja tundsin kergendust, et pääsesin. Seekord oli aga 6 juttu, enamik väga headelt kirjutajatelt. Nii et siin ma olen.

Viimane barrikaad

Tim Hornet

Naisdoktor ja sõdur püüavad kosmoselaeval oma viimastel eluhetkedel hakkama saada nakkava tulnukorganismiga, mis on mõlemat tabanud. Need kogunevad mõlema kubemesse – kas neil õnnestub organiseerida organismist vabanemist… orgasmi abiga?

Tegelt see sisukirjeldus veidi valetab (orgasm polnud inimeste vahendiks, vaid tulnuka omaks), aga tahtsin alliteratsiooni kasutada ja kes mind ikka karistab.

Lugu on okei. Ma tõtt-öelda sisukirjeldust kirjutades taipasin, et ma ei saanudki viimseni aru, mis oli kontekst - ksenobakter, põgenemine päästepaati, kahe viimase ellujäämine ja tegutsema sundiv tulnukbakter, mis panuste peale mängiti (kas see „bakter” või nakkus vms oli juba eos surmav, kui ohtlik see on, kas inimeste surm ei laseks sel edasi levida), mis laevalt nad põgenesid, kas lõpus ilmunud laev oli suht juhuslik või mingi nende laevastiku laev… Nendin, lugesin veidi diagonaalis, ent üleüldises plaanis oli selle jutu emotsioon selge – põgenemine ja veidi üllatunud kebens ja mingi puänt.

Kebens oli ebaseksikas, sest mees oli nii kohmetu – naine palus võrgutavaid sõnu, mees kiitis tema kõrvu. Naljana küll mõeldud, aga sealt edasi jäi nende mürgeldamine umbes samaks kaks-sammu-edasi-üks-samm-tagasi-asjaks. Lisaks jäi see seksistseen mõnevõrra suvaliseks kähkukaks, kargamiseks, pigem füüsiliseks äratehtavaks aktiks kui sisemiseks sunniks või möödapääsmatuks, meeli ja mõistlikkust ületavaks tungiks.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-viimane-barrikaad

Tark mees... kuskil

Kadri Pettai

Lugu juba suure osa elust läbi elanud Emmast, kes ühel hetkel kassi paitades palub, et saaks kunagi taaskord kogeda päris riista – ja sobivat huumorimeelt ja head südant ja suurt aju. Kass läheb ja toobki ühe nutsaku.

Mängib minavormi ja kolmanda isikuga – avalõigus tehakse need piirid hägusaks. Sealt edasi läheb loo mumst huvitavaima osana lahti lühike elulugu kõigi nende tegudega, mida ta oli enda puhul välistanud (huvitaval kombel minu jaoks ka loo seksikaim osa – midagi on neis äravõrgutamistes ja võimatustes, mis pani alateadvuse kihama). Edasi on tore ja huvitav, iseenesest tobe lugu oli esitatud nii, et ei hakanud tobe.

Polnud ka otseselt kuigi seksikas, sest lõppeks oli justkui tegemist kõneleva dildoga. Vähemalt emotsioon oli selline. Huvitav oli siiski. Tänavust Erektorit tasus lugeda juba ainuüksi selleks, et tutvuda Kadri Pettai loomega. Või taastutvuda? Ei mäleta, et oleks varem teda lugenud.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-tark-mees--kuskil

NR115Cere ja 003

Krafinna

NR115Cere oli robot, kes leidis prügimäelt ammuse 003-e, otsustas selle taastada kuskilt sealtsamast leitud masinaga, millegi bioprinteritaolisega – ja esimese puudutuse järel uppus sellesse…

Selline sisukokkuvõte kõlab ehk mõneti banaalselt, lugu on ent kõike muud. Peenelt kirjutatud lugu, mis näib olevat inspireeritud kas Strossi „Saturni lastest” või Pixari „Wall-E-st”. Ühelt poolt tekitab neid seoseid äravisatu ja kadunud inimkonna jäägi seast salvestamis- või taastamisväärse otsimine („Wall-E”), teisalt see seksuaalne ja võrgutamisele orienteeritu masinate olemuses („Saturni lapsed”). Viimaks ka masinate intensiivne omavaheline seksuaalne tõmme (mõlemad).

Seksikuse kohapealt – Kalmsten nimetab seda erootikast õhkuvaks asjaks, ma olen ehk veidi rohkem jalaga-perse ses asjas ja tundsin, et teemad olid küll õhus, ent mitte minu erootilist närvi kõditaval moel. Või kõditasid peenelt erootiliselt, aga mitte räigelt pornograafiliselt, mida ma ise pigem otsin neist teostest. Pigem oli lihtsalt huvitav näha masina nokitsemist ja asjatamist. Lõpustseen oli küll kulminatsioon ja katarsis, ent pigem põnev poeetiline intensiivsus ja mitte n-ö kätt püksiluku poole sundiv pornograafilisus.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-nr115cere-ja-003

Kuidas vabaneda kassinahast?

Maniakkide Tänav

Tõlvet pidi sel päeval jääma üksi valvama kaht kuju, millele lähenemine oli rangelt keelatud. Need kujud olid jumalike mõõtmetega ja kujutatud peagi algavas kebensis. Ometi ilmub sinna üks naine, karvane ja sabaline ja… väga tiirane. Tõlvet läheb teda takistama, millega muudab maailma jäädavalt.

Seda lühiülevaadet kirjeldades taipasin täpsemini, mis on Maniakkide Tänava süžeevalikutele iseloomulik – soov lahendada asju nii, et lahendus poleks „normaalsuse tagamine”. Kui ta kirjutaks Pimeduse Isandast, kelle tulek tooks endaga kaasa maailmalõpu ja peategelane peab ta hävitama, et säilitada status quo’d, siis võite kindlad olla, et maailm põleb.

Nüüd mõne sõnaga žanrispetsiifilisest tõhususest (ehk kas seksistseenid mõjusid) – enam-vähem. Hea oli see, et need kirjeldasid pidurdamatut seksuaalset tõmmet, kuitahes maagilist. Mingist hetkest läks see veidi üle võlli, muutus pigem naljakaks kui erutavaks (üleüldine orgia võib nõnda mõjuda). Nii oli tegemist justkui pornograafilise õuduskomöödiaga. Lõpus, kui ilmusid räiged olendid, kellesse suhtuti hagridiliku nunnutamisega, sai see tunne veel kinnitust... Lõbus jutt, võib soovitada küll.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kuidas-vabaneda-kassinahast

Parem mutant kui inimene

Manfred Kalmsten

Villier ja Reida on just lõpetamas mürgeldamist ja lähevad missioonile, mutante hävitama. Mutandid mõjuvad üldiselt nagu zombid, ainult et nad ei taha ajusid, vaid kebensit. See on nende viimane kord minna ühiselt missioonile.

Enne loo algust nendib autor, et tegemist on kummardusega B-kategooria ulmeteostele. Lugema asudes eeldasin, et see tähendab ette vabandamist, et on halb, aga et peabki olema halb, „sest et on B-kategooria”. Lugedes tundus aga, et oli. Hüva, oli üks meeletult suurte tissidega naine (vist ainus röögatult suurtega isik neis juttudes…?), oli valitsuse salaprojekt – ent muu osas oli ootamatult normaalne proosa, korrektne ja üsnagi realistliku stiiliga.

Võib-olla tekitab seda tunnet minus asjaolu, et siin kirjeldati nüanssi, mis eriti elavalt tuli silme ette (õigemini, ninna): selleks oli pika mürgeldamise järgne postkoitaalseist aroomidest täidetud tuba. Seks on kõiki meeli valdav tunne ja Kalmsten kirjutas mumst hästi meelest, mis kipub aina unarusse jääma kirjanduses (aga mis on ometi üks kõige ürgsemalt ja tooremalt mõjuvaid tundmusi). Võib-olla teised kirjutasid lõhnadest ka, aga Kalmstenil siis kõige ilmekam lõhnalause.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-parem-mutant-kui-inimene

Oliivikarva silmad

Mairi Laurik

Üks kirjanik on südalinna kultuurikeskuses kirjanduskonverentsil ja ootab, jälgib ürituse jätkumist ja lõppemist, kuni tema kõrvale ilmub mees, koledate silmadega, ent muus osas üpris hurmav. See võrgutab ta ära ja minnakse eemale nahistama. Ilmneb siiski, et too on vampiir – ent mitte tavaline vereimeja, vaid…

Autor on nentinud, et raamatukogude teema (sest raamatukogude aasta projekt jätkub) ja seksi sissetoomine saab olema väljakutse, aga vast saab hakkama. Mulle endale on aga raamatukogud tundunud üllatavalt seksikad kohad – vajadus olla vaikne, samas on nii palju nurgataguseid. Ja asjaolu, et tudengite bucket list’i kuulub ülikooli raamatukogus nahistamine (teised kaks olid Zavoodi “Kodulaul” ja kaarsillast ülekõndimine – mõlemad miski, mis on nüüd varasemast raskemaks tehtud või võimatud, aga ülikooli rams on siiski alles ja veelgi nurgatagusterohkem kui minu ajal!), teeb kogu asja veelgi elevusttekitavamaks.

Vahest seetõttu oli selle jutu vampiiriga mürgeldamine minu jaoks kõige elevileajavam seksistseen ses Erektoris – olin teemale juba eos vastuvõtlikum. Ja samas oli tegemist jutuga, mille lugemist alustasin mitu korda – esimene stseen ei haakinud end minu külge ja niimoodi mitu korda.

Lahendus jäi minu jaoks hästi veidi-veidi segaseks, ma nimelt päris täpselt ei saanud aru kirjanike väest ses maailmas. Ehk võinuksin algust jälle lugeda, see näis mulle esiti virtuaalreaalsuse kirjeldusena, aga vist oli midagi enamat. Vahel on see kummastusega lugemine teksti viga, seekord asi pigem minus – tunnen, et autor ei kirjutanud seda halvasti lahti, uus ja huvitavat tüüpi vägi lihtsalt, pealegi on tegelastevahelised dünaamikad ja emotsioon ju igati selged –, aga lugemismulje kirjelduses seda mainimata jätta tundub ka vale.

Loodan, et SüKu mainimine ei tee seda lugu alternatiivajalooliseks ja et sellest saab asja – aga see ei puutu praegu juttu enesesse.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-oliivikarva-silmad

Valel ajal õiges kohas

Triinu Meres

Sanji on röövitud oma pere poolt ja viidud abiellumiseks üksikule saarele. Minategelane näeb teda ja valib ta välja, et just temaga magada ruumis väljaspool aega.

Meres pöördub taas oma science fantasy maailmade poole, kirjutades feodaalseist oludest ja erivägedega aadlikest. Kas on tegemist ka sama(de) maailma(de)ga, mis tema varasemates Reaktori- (või Erektori-)juttudes, ei oska ma hinnata. Ent jääb sarnane mulje.

See oli kõige eelmängupõhisem tekst. Kui mõni kiirustab kohe lõppmängu juurde, mõni tegeleb võrgutamisega (mis on ka justkui eelmäng, aga siin on siiski vahe – praeguses tekstis ei olnud ju eelmängu ollagi), siin oli põhituum ent ses viimases üleskütmises enne akti ennast.

Meres kirjeldab huvitavat dünaamikat – seksida sooviv jõupositsioonil naine ning üsna abitu, ent asjaga siiski vabatahtlikult kaasatulev noor Adonis. Olles noor ja piltilus ja räigelt tagasihoidlik mees, polnud mul raske sellesse sisse elada mehe positsioonilt (või noh, ehk mitte nooruse või piltiluduse poolest, aga tagasihoidlikkus vahel siiski), aga vaheldust pakkus küll. See dünaamika aitas seksistseeni õrnemaks teha, ses mõttes käisid stiil ja sisu kenasti käsikäes.

Mingi osa minust viriseb, et ses loos pole muud lahendust peale seksuaalse rahulduse, millel pole nagu muud põhjust peale selle, et naine seksi soovis. Ei ole kõikematvat tungi, on pigem soov selle mehega olla, sest ta on teistest mõnevõrra ahvatlevam. Ja kui seksitud, siis võib ju korrata, võib hiljemgi seksida, aga jääb kuidagi veidi ripakile. Omamoodi ongi see sobivaim lahendus – seks ei pea maailma muutma, see ei pea viima suure armastuseni ja sellega kaasnev ei pea muutma kõike. Piisab ka lihtsalt ilmekalt ja ilusalt kirjeldatud (küllaltki pingevabast) ühtimisest.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-valel-ajal-oiges-kohas

Ulmkonnakroonika 05/22

Ulmestaar Gerli Carol Lehtsalu

Tere, olen Gerli – disainer, loomeinimene. Minu joonistusi leiad instagramist:

https://www.instagram.com/gerlicarol/

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel on pooleli A. Valton „Võõras linnas“. Raamat sai valitud mitte, et keegi seda oleks soovitanud, vaid kui sorteerisin vanavanemate jäätud raamatute pärandit siis mõned eksemplarid jäid kaane ja pealkirja tõttu silma (ja ütle veel, et ära hinda raamatut kaane järgi. Olen kindel, et enamus meist on oma lugemisvalikud teinud selle järgi, millel vingem kaas on.)

Teos pole ulme per se. Aga selle lugemine on sarnane ulme teose lugemisele. Raamat koosneb lühilugudest, üks veidram kui teine. Mõni meeldib väga ning mõne loen üle ridade.

Tegemist on selles mõttes erilise teosega, et tegemist on eelmise, kui mitte üleeelmise põlve hoiakuga ühiskonda ja ümbritsevasse. Hea on kontrastina näha asju, mis on siiani väga aktuaalsed ja mis hetkemõistes omamoodi „ulme“, kuna selline mõtteviis enam ei kehti. Mida on väga hea kogeda, sest hea on piiluda aeg-ajalt oma kastist välja ja näha maailma hoopis teise pilgu alt.

Vaadanud olen ka viimasel ajal nostalgiateele minnes „Stagate SG-1“, mille leidsin Netflixist ja mille olemasolu olin täiesti ära unustanud kuigi see oli mu esimesi tutvustusi ulmega. Aga see sari pole üldse enam see, mis ta oli lapse pilgu läbi, nõnda on sellel hea rewatch value.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Raamatu külge naelutab ennekõige kirjastiil. Hea jutustusoskus. Mõni võib kirjutada igava teksti põnevaks, isegi, kui puudub õige sisu, tegelased või taust. Osadel on oskus panna tekst voolama nagu jõgi, mis viib korraliku joani ja olles ise üllatunud, et raamat järsku läbi ning päike looja läinud.

Lisaks toon teisel kohal välja maailma ülesehituse. Sellisel juhul suudan ka igava kirjutusstiili suhtes silma kinni pigistada, et näha kuidas see maailm on ellu viidud.

Põhiasi, mis peletab raamatust eemale, on halvasti kirjutatud tegelased. Kui mulle peategelane ei meeldi siis on mul võimatu raamat lõpuni lugeda. Ja küsimus pole tegelase moraalides. Vahest on tore psühhopaadi kohta lugeda, isegi kui tema moraalidega ei nõustu. Aga kangelane kes käitub ja reageerib ainult raamatu tarvis on mõttetu ja igav.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Kolmega on raske piirduda. Niisiis teen pigem kolm meediumit, millest toon esile mõned lemmikutest.

Anime.

Kui otsid põnevat maailma, kuhu ennast matta, siis aina kiiremini kasvavast anime nimekirjast on nii mõndagi, mida leida.

Esimesena toon välja Ergo Proxy. See jättis mulle pubekana väga sügava mulje. Esimest korda tundsin kuidas anime ei ole ainult lastele ja noortele. See oli tõsine ja lahe, hoopis teise stilistikaga. Sünge ja veidral kombel ka naljakalt – kuidagi reaalsem. Aga nooremana vaatasin seda pealiskaudselt. Visuaal ning animatsioon tõmbasid kogu mu tähelepanu endale ning sisu jäi tahaplaanile. Seetõttu oli rõõm seda aastaid hiljem taasavastada ning leida sellele hoopis teine tähendus kui esimesel vaatamisel.

Siis järgmisena minupoolne vaatamissoovitus neile, kes ei ole veel näinud: Serial Experiments Lain. See on anime mida kindlasti mitu korda vaadata. Sügav ja kompleksne ning vaatamata sellele, et on nüüdseks üsnagi vana teos, on see ikka veel praegusele netiajastule väga kohane.

Maailmaehituselt on mu lemmik Shinsekai Yori, mis on tore näide düstoopiast ja tulevikust natukese teise nurga alt kui tavaliselt.

Top kolmest jäid napilt välja veel Made in Abyss ja Psycho Pass.

Mängud.

Arvutimängud on ulme pärusmaa. See annab võimaluse avastada uusi kohti ja elukaid ja luua uut tehnoloogiat, kas võitlemiseks või liikumiseks.

Bioshock - Ma muidu ei salli shooter või üleüldiselt first person view mänge. Aga nähes Bioshocki kolmandat treilerit, tahtsin ma olla osa sellest maailmast. Hankisin koheselt omale kõik kolm osa ja alustasin esimesest.

Mulle, kui inimesele, kes väga arvutimänge ei mänginud, oli mängude läbimine ka lihtsa raskustasemega korralik katsumus. Kuid nähes kogu seda ilu, mida mänguloojad olid maailma pannud, tundsin et kogu see vaev on seda väärt.

Eks üleüldiselt ma valin mänge nende visuaali ja maailma tõttu, mitte, et ma otseselt neid „mängida“ tahaks. Seetõttu olen mina üsnagi rõõmus, kui luuakse mõni sari hea mängu järgi.

Sarjad

Eks kui valida, kas film või sari, siis muidugi võidab sari, kuna rohkem saab maailma süveneda ning selle asemel, et kontsentreeritult 2 tundi ekraani passida, on võimalik teha iga osa vahel paus.

Sarjadest on minu must watch:

Westworld

The Umbrella Academy

The OA

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Nagu varajasemas küsimuses mainitud oli üks meeldejäävamaid ulme kogemusi „Stargate SG-1“.

Tean, tean „Star Wars’i“ nägin ma varem. Aga kuidagi too moment võrdsustasin seda pigem kauge fantaasiaga.

5. On sul lemmikloomi?

Hetkel mul ei ole. Aga omanud olen päris toredat kombot: Kass, koer, rott, 2 tšintšiljat, 3 jänest ja mink.

HÕFF: ulmefilmi auhind Navigaator Pirx läks Hispaaniasse

Festivali parimaks ulmefilmiks kuulutati sel aastal Hispaania režissööri Pablo Polledri animafilm "Sõlm" (“Loop”).

Võistlusprogrammide ja võitjate kohta loe lähemalt ERRist:

https://kultuur.err.ee/1608583918/hoff-i-euroopa-luhifilmide-konkursi-voitis-eesti-tudengifilm-ara-vaata

Muuseas, 6. juunini on rahvusringhäälingu edastuskeskkonnas Jupiter võimalik vaadata auhinna nime inspireerinud Pirxi-filmi ennast:

https://kultuur.err.ee/1608607813/kultuuriportaal-soovitab-kodumaine-ulmeklassika-navigaator-pirx-jupiteris

Tumedad tunnid mais

51. episoodis kuuleme Siim Veskimehe juttu “Naeratus aastate tagant”.

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-51-osa-s-veskimees-naeratus-aastate-tagant/

Patreoni-toetajad saavad aga seekord lisalooks Maniakkide Tänava "Kolmanda Reich´i triumfi". Loe lähemalt:

https://www.facebook.com/tumedadtunnid/posts/pfbid02uDnQK9sePKRbv2493c4nLyn98koyeLp6ajCd4sd3fwEWEcVzNwiEvJJKkjjGq2Jgl

Noortekirjanduse maakonnakaardilt leiab mitmeid tuttavaid ulmekaid

Kaardi koostas Tiina Sulg. Vaata lähemalt Tartu linnaraamatukogu lugemissoovituse blogist:

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2022/05/20/noortekirjandusega-labi-eestimaa/

Pärnu noored filmitegijad pidasid festivali

Septembris 2021 Pärnu noorte poolt ellukutsutud ja Pernova hariduskeskuses resideeruv Pärnu noorte televisioon oli möödunud kolmapäeval, 25. mail Pärnu Apollo kino suures Saku saalis esmakordselt toimuva Pärnu õpilaste filmifestivalile peakorraldajaks.

Ürituse gala nägi välja pea sama glamuurne kui mõnel suuremal filmifestivalil. Vaadati ära kõik festivalile esitatud üheksa tööd ära ning parimatele jagati ka preemiaid.

Kõik filmid ilmuvad järjest Pärnu noorte televisiooni YouTube’i kanalisse Pärnu õpilaste filmifestivali kausta.

Pikem artikkel Pärnu õpilaste filmifestivali kohta ilmub juba järgmises “Reaktoris”.

Jälgi Pärnu noorte televisiooni ka YouTube’is ja Facebookis!

Tekst Tauno Rubin, fotod Ülo Soomets

Marge Nelgi silmapetted Tartu kunstimajas

Tartus kunstimaja esimesel korrusel on 5. juunini võimalus vaadata Marge Nelgi näitust. Loe lähemalt:

http://kunstimaja.ee/2022/05/marge-nelk-trompe-loeil-ehk-silmapete

Eesti mängude kuu videos

Mängukanal Puhata ja mängida vaatles maikuus eesti mänge ja usutles kohalikke arendajaid.

(Kõige ulmelisemad näited on ilmselt Blastronaut ja Haiku the Robot.)

Lähemalt vaata lehelt https://puhatajamängida.ee/ ja YT kanalist:

https://www.youtube.com/user/puhatajamangida

Mängupood Brain Games kutsub lauamängulaagrisse

1. juunist alates saab end kirja panna juuli lõpus toimuvasse lauamängulaagrisse. Kuuldavasti on kommunaalriiulis ohtralt kosmose- ja ulmemänge! Vaata lähemalt:

https://www.brain-games.ee/et/p/lauamangulaager

Hetked kogumiku Eesti nõid esitluselt

Fotod: Jaana Muna

Õhtud eesti ulmega: Mann Loper ja Inglite linn

Fotod: Jaana Muna

Lisaks raamatuesitlusele jõudis Mann maikuus oma loomingust video vahendusel kõneleda. Usutles Heli Künnapas, vaadata saab Eesti noortekirjanduse ühingu kanalist:

https://youtu.be/9NSCVVFVDVE

"Kolmas reede" Tallinnas

Pilte tegi Riho

Teised meist

Ingvar Sedman jagab oma blogis ulmeraamatute vahele Reaktori aprilli erinumbri lugemismuljeid:

https://ingvarsedman.blogspot.com/2022/05/reaktori-raport-20224.html

Uudiskirjandus 05/22

Muinaskuningas

Maniakkide Tänav

Fantaasiaromaani tegevus rullub lahti Muinas-Eestis, kus noor kihlakonnavanem Hüüp võitleb minevikus talle tehtud ülekohtu vastu, sõdides kooljate, nõidade, vaenulike sõjapealike ja oma õega.

Maniakkide Tänava uus romaan on fantaasiarikas ja hoogne seikluskirjandus, kus ei puudu ka sügavamad teemad – kättemaks, eneseohverdus ja lojaalsus.

Kirjastus Lummur

192lk

Lastele ja noortele

Vanim tütar ja lohe

Robyn Laider

Mida sa teeksid kui lohe sinu perekonna varastaks? Üks väike tüdruk peab kiiresti tegutsema, et oma lähedased päästa. Kuidas tüdruk lohe üle kavaldab, kes teda aitab ja mida ta sellest kõigest õpib?

Robyn Laider (s 1985) on Kanada-Eesti päritolu. Tema vanavanemad põgenesid II Maailmasõja ajal Kanadasse. Ta on alati olnud huvitatud eesti keelest, kultuurist ja kõigest, mis seotud Eestiga. 2015. aastal kolis Robyn Eestisse ning alustas eesti keele õpinguid. Ta elas siin viis aastat, õppides Tallinna Ülikoolis ning Tartu Ülikooli Johan Skytte Poliitikauuringute Instituudis, kust sai ka oma magistrikraadi. Kuigi Robyn elab hetkel Kanadas oma pere juures, ei ole ta maha matnud mõtet tulla tagasi Eestisse.

Illustreerinud Piret Mildeberg

Tõlkinud Kaisa Kaer

Toimetanud Kai Nurmik

32 lk, kõva köide

Jutt: Teine võimalus (Maarja Kruusmets)

“Mul on vaja lihtsalt korraks omaette olla,” ütles Rosalie jooksutosse jalga tõmmates. “Mul on tunne, et mu pea varsti plahvatab.” Ta astus tõtakalt üle maas vedeleva legokuhja ning koduuksest välja, jättes piriseva kolmeaastase ja tusase abikaasa omadega ise hakkama saama. Enne tänavale minekut toetas ta veel korraks selja vastu seina ja hingas sügavalt sisse, nautides vaimu paitavat haruldast vaikust. Siis surus ta klapid kõrvadesse, valis taustaks oma lemmikjooksumuusika ning lasi jalgadel selle rütmis liikuma hakata.

Sel korral trenn tavapärast pingelangust kaasa ei toonud. Kodus pooleli jäänud tüli keerles naise mõtetes ja silme ees, tuues silmanurkadesse pisarad, mida ta kõigest väest üritas tugeva vastutuule kaela veeretada. Kuid ta ei suutnud end enam kauem petta. Tema unistused olid purunenud, ta tundis end selles abielus väljapääsmatus lõksus. Iga uus päev tõi kaasa sama vana jama - joriseva põngerja, lõpmatud majapidamistööd, nappiva raha ning pideva kaugenemise mehest, kellega ta oli seitse aastat tagasi otsustanud kogu ülejäänud elu veeta. Terav lootusetuselaine veeres ootamatult üle Rosalie, kiskudes tema kõhu krampi ning sundides teda peatuma. Ta vaarus kõrvale ja toetus lähima puu najale.

Nägemata kedagi enda lähedal, lasi Rosalie kaua tagasi hoitud valu valla. Ta kükitas, soe puutüvi vastu selga, ning lubas pisaratel vabalt voolata. Läks tükk aega, enne kui ta suutis rahuneda ning silmad kuivatada.

Lõpuks ajas ta end püsti ning pistis käe taskusse pabertaskuräti järele. Taskurätti ta ei leidnud. Selle asemel jäi talle näppu midagi kandilist. Ta õngitses selle taskust välja ning jäi seda kortsus kulmul põrnitsema. Ese tundus olevat autovõti, sest sellel oli kaks avamise ja sulgemise sümboliga nuppu, kuid puudus süütelukku lükatav osa. Mida põrgut? arutles naine omaette ning pistis käe ka teise taskusse, et kontrollida, ega seal midagi kummalist ei leidu. Sealt leidis ta aga vaid väga tavalise taskuräti, millega oma lörisevat nina puhastada.

Nina nuusatud, vaatas Rosalie enda ümber. Ta oli parkmetsas, millest ta joostes tavaliselt kõrvalt möödus, kuid kuhu tema jalad teda tol hommikul justkui iseenesest kandnud olid. See metsatukk tundus aga pisut hooldatum kui ta harjunud oli. Ta märkas eemal kollast prügikasti, millist ta varem Tallinnas näinud ei olnud. Imestunult hakkas naine pargist välja kodu suunas liikuma. Ta tõstis randme, et kellaaega kontrollida ning jäi paugupealt seisma - kell ei olnud tema oma. Oma armastatud väikse kuldrihmaga analoogkella asemel leidis ta randmel ilutsemas roosa nahast rihmaga suureekraanilise nutikella, mille ekraaniservas kaardus kiri „Aeg on tee ja aeg on minus“. Ta kortsutas kulmu ja silmitses nüüd tähelepanelikumalt ka oma riideid ja jalanõusid ning avastas üha kasvava üllatusega, et needki ei olnud täpselt need, mille ta kodus selga oli tõmmanud - värvi ja tegumoe poolest küll sarnased, kuid siiski väikeste erinevustega.

Rosalie tardus. Tema peas oli üks suur küsimus - mis toimub? - ning kümme erinevat teooriat sellele vastamiseks, alustades võimalusest, et ta joostes kukkus ja pea ära lõi ning nüüd koomas viibis, lõpetades vana hea ma-näen-vist-und seletusega. Ta sulges silmad, hingas paar korda sügavalt sisse ja välja ning otsustas vaadata, mida unenägu edasi toob.

Otsustavalt hakkas ta kodu poole liikuma. Mõne hetkega oli ta pargist väljas. Ta jõudis parkimisplatsile, millel seisis päris mitu autot. Mõnda mudelit nägi ta esmakordselt. Äkilise inspiratsioonipuhangu mõjul sirutas ta käe oletatava autovõtmega ette ning vajutas avamisnuppu. Platsi kaugemas nurgas vilgutas üks hõbehall voolujooneline Mersu seepeale sõbralikult tulesid ning Rosalie kõndis selle poole.

Autouks avanes sujuvalt ja hääletult ning naise suu vajus märkamatult lahti, kui tema pilk haaras heledat nahksisustust ning ulmelisena mõjuvat armatuurlauda. Ettevaatlikult nihutas ta end juhiistmele ning leidis, et iste oli talle täpselt sobivas asendis. Süütelukku ta ei leidnud. Selle asemel avastas ta rooli lähedalt sõrmejäljelugeja. Uudishimulikult vajutas ta pöidla vastu jahedat skännerit. Seepeale ärkas armatuurlaud ellu ning ekraanile konsooli keskel ilmusid valikud: kodu, töö, sisesta sihtkoht. Ta valis kodu. Seejärel oli tal võimalus valida autopiloodi ja manuaalse juhtimise vahel. Igaks juhuks otsustas ta autopiloodi kasuks. Käivitus küll konditsioneer ja mängima hakkas muusika, kuid masin ei hakanud liikuma. Selle asemel vilkus ekraanil meeldetuletus turvavöö kinnitamise kohta. Rosalie klõpsas vöö kähku kohale ning auto hakkas sujuvalt sõitma.

Sõit viis läbi naisele enamjaolt tuttavate tänavate. Kuna ta ise ei pidanud juhtima, sai ta keskenduda aknast avanevale vaatepildile. Tööpäevahommikused tänavad olid üpris inimtühjad, silma hakkasid üksikud tervisesportlased või koerajalutajad. Rosalie pani tähele, et tänavapildis puudusid harjumuspärased nõukaaegsed paneelmajad. Korrusmaju oli küll ridamisi, kuid need oli tema jaoks võõra arhitektuuriga ning omanäolised. Mitmete hoonete katustelt ja seintelt paistsid linnaaiad.

Umbes veerand tunni pärast jõudis auto eramajade rajooni ning keeras avanevate väravate vahelt sisse ühe helesinise suure aiaga maja ette. Rosalie patsutas autost väljudes oma taskuid. Midagi koduvõtmele sarnanevat ta sealt ei leidnud. Ehk on siis keegi kodus, mõtles ta ning kõndis ukseni. Uks aga oli lukus. Naine vajutas korraks kellanuppu ja kuulis majas helisevat viisijuppi. Kui keegi paari minuti jooksul avama ei tulnud, helistas ta uuesti kella. Sama tulemus. Kodu on, aga sisse ei saa. Naine uuris ust pisut lähemalt ja avastas, et silmaga nähtav lukk puudus sellel hoopis. Selle asemel leidis ta ukselingi kohalt tikutoosisuuruse seadme, mis tundus olevat midagi kaardilugeja sarnast. Veelkord otsis naine oma taskud läbi, kuid ühtki kaarti ta neist ei avastanud. Siis tuli ta mõttele. Ta tõmbas varruka oma kella eest ära ning viipas sellega kaardilugeja moodi asjanduse ees. Kostis vaikne klõps ning uks avanes lingivajutuse peale.

“Tere, ma jõudsin tagasi!” hüüdis Rosalie majja astudes oma tavapärase tervituse. Kuid väikeste jalgade padina ning madala mehehääle asemel vastasid talle konditsioneeri vaikne kohin ja tühja maja hingus. Nüüd haaras ärevus naise endasse. Ta tormas tosse jalast võtmata läbi alumise korruse tubade ning kiirustas siis trepist üles. Kõik toad olid piinlikult korras, kuskil ei paistnud pesemata nõusid ega laokilejäetud mänguasju. Mänguasju polnud kohe üldse. Ma elan siin majas üksi! tabas mõistmine Rosalied, tõmmates külma juti läbi kogu tema olemuse.

Ta vajus trepimademele istuma, süda kurgus peksmas. See peab olema uni! See peab olema uni! kordas ta iseendale, kuni ärevushoog hakkas tasapisi taanduma. “See on kindlasti uni,” lausus ta lõpuks otsustavalt ning tõusis. “No vaatame, kuhu see nüüd edasi tüürib.”

Ta märkas eemal kapinurgal peent nahast käekotti. Ta haaras koti kätte ning hakkas selle sisu läbi tuhnima. Talle jäid näpu vahele tavapärane pabertaskurätipakk, taskupeegel ning huulepulk. Siis leidis ta kiipkaardil töötõendi, kus seisis tema neiupõlvenimi. Tõendil ilutsesid ka firmanimi - Rohelised Elamud - ning pilt Rosaliest endast. Fotot vaadates tõusid naise kulmud kõrgele ja ta kiirustas peegli juurde. Asümmeetriliseks lõigatud lühikesed blondid juuksed ja ninarõngas! “No tere hommikust!” ütles ta iseenda peegelpildile.

Hommik, tööpäeva hommik! Ma peaksin ilmselt tööle minema, koitis Rosaliele. Ta sikutas jooksusärgi seljast ning ta nina ütles talle, et dušš on hädavajalik. Küll on alles reaalne unenägu, käis ta peast läbi, kui ta kiiruga uhkes vannitoas jaheda vee alt läbi lipsas. Kalleid ja kvaliteetseid riideid täis kapist leidis ta endale selga ühe tagasihoidlikuma klassikalise lõikega pükskostüümi. Toimetades jooksid tema mõtted tuhatnelja. Midagi oli töötõendil seisvas firmanimes tuttavlikku. Lõpuks meenus talle, kuidas ta oli neli aastat tagasi kandideerinud tööle firmasse, mille nimi oli Rohelised Majad, kuid oli tööpakkumisest loobunud, kui sai teada, et ootab last. Pakutav töökoht oli olnud tema unistus, mis kunagi tõeks ei saanud. Kas neil kahel võis mingi seos olla?

Tööle jõudmine oli lihtne, ta toksas vaid valikut töö, pani turvavöö kinni ja sujuv sõit algas. Rosalie süda peksis, kui ta suure klaasist hoone uksest sisse astus. Saanud vastuvõtulauast sooja tervituse, heitis naine kiire pilgu majajuhile ning sõitis liftiga üles kuuendale korrusele. Tal oli hea meel näha, et tegemist ei olnud avatud kontoriga, kus ta oleks pidanud kolleegide vahel laveerima ning teesklema, et ta kõiki tunneb. Selle asemel jalutas ta mööda hommikuselt rahulikku koridori, heites pilke mõlemale poole klaasist uste kõrval seisvatele nimesiltidele. Tema enda nime kandva ruumika töötoa leidis ta koridori lõpust. Uks oli lukus, kuid avanes töötõendi viipe peale.

Päris hirmutav oli olla kohas, kus Rosalie oma tööst midagi ei teadnud. Ta istus ning avas laual seisva sülearvuti kaane, lootes südamest, et see ei nõua mingit teadmata parooli. Õnneks avanes masin kiiresti ja automaatselt näotuvastusega ning naine pääses kergelt ligi kõigile oma dokumentidele. Vaid tunnikesega oli ta saanud päris hea ülevaate ökomaju tootvast firmast, nende kasutatavatest tehnoloogiatest, hinnaklassist ning klientidest. Teda vaimustas, et eestlased olid jätkusuutliku eluviisi omaks võtnud ning nii nende firmal kui ka konkurentidel läks turul hästi. Samas täitis teda kahjutunne kaotatud võimalusest tema elus - tundus, et see töökoht oli tõesti justkui temale loodud.

Peale pikka istumist tundis Rosalie, et tahaks jalgu sirutada. Ta oli näinud oma ustest mitmeid kolleege ühele poole liikumas ning naasmas, kruus käes. Mõni neist oli talle naeratanud, teised käegagi viibanud. Kõigest sellest järeldas naine kaht asja: ta oli kolleegide seas hinnatud töötaja ning kuskil asus kööginurk, kus leidus ka ehk kohvi. Ta ajas end laua tagant püsti ning pistis nina ettevaatlikult ukse vahelt välja. Igaks juhuks soovis ta leida ajahetke, kus võimalus mõne kolleegiga kohtuda oleks minimaalne. Kuna kööginurgasuunaline liiklus tundus olevat vähenenud, seadis ta sammud samas suunas, kuhu oli töökaaslasi märganud minevat. Võttis ainult mõne hetke, enne kui ta otsitava leidis. Tegemist ei olnudki niivõrd kööginurga kui lihtsalt puhketoaga, mis sellel õnnelikul hetkel oli inimtühi. Ühe seina ääres seisis köögikapp kohvimasinaga, sealsamas kõrval veeautomaat, teisel pool ruumi diivan ning paar tugitooli. Juhust kasutades tegutses Rosalie kiiresti, kuid vaikselt. Ta avas sahtleid ning kapiuksi, kuni leidis hunniku kruuse. Kohviautomaat oli küll talle tundmatu mudel, kuid ta suutis sellest siiski ühe latte välja võluda ning suhkrutoosist lusikatäie magusat õngitseda. Ta oli just oma saagiga ruumist lahkumas, kui astus sisse üks mees. Rosalie needis mõttes koridoripõrandaid katvaid vaipu, mis olid summutanud mehe sammude kõla.

“Hommikust, Rosalie,” tervitas mees teda. “Sa oled täna väga omaette hoidnud. Kõik hästi?” Rääkides toimetas ta ka ise kohvimasina kallal, ometi ei saanud naine lihtsalt minema kõndida ning leppis tõsiasjaga, et väike jutuajamine on möödapääsmatu. Mees pööras end hetke pärast tema poole ning vaatas talle vastust oodates küsivalt otsa.

Rosalie polnud kindel, kas tema süda peksis olukorra ootamatusest ning ärevusest või nende läbitungivate roheliste silmade pilgust, mis niigi kena näo vastupandamatuks tegid. Ta tundis mehe vastu ootamatut automaatset alateadlikku tõmmet, mis muutis teda veelgi kohmetumaks.

“Ah, muidugi, kõik on hästi,” pomises ta pilku ära pöörates, endal kõrvad õhetamas. “Lihtsalt tööd on palju.”

Mees naeratas. “See on ju ainult hea, mis? Ma loodan ainult, et sa puhkamast ei unusta.” Ta võttis masina alt tassitäie värsket kohvi. “Muide, me läheme väikse seltskonnaga täna kinno. Tahad ka tulla?”

Naine ei teadnud, mida sellest ettepanekust mõelda, kuid otsustas peale kiiret mõttepausi vooluga kaasa minna. “Olgu peale, pane mulle info sõnumisse, eks?”

Ta pöördus minekule ning oli peaaegu uksest väljas, kui mees veel lisas: “Päris hull jutt nende portaalide kohta, kas pole?”

Rosalie pöördus kannalt ringi. “Mis portaalide?”

“No tead küll, need paralleeldimensioonide portaalid, mis viimasel ajal siin-seal ootamatult avanenud on. Mingil moel on inimeste teadvus erinevate maailmade vahel nende kaudu liikunud.” Jälgides naise üllatusest ja vaiksest mõistmisest üha suurenevaid silmi, lisas mees: “Sa tõesti pole sellest kuulnud? Kus kivi all sina küll elanud oled?”

“Oh, nüüd tuleb meelde küll,” lausus Rosalie kiirustades. “Vabanda, mul on täna pea laiali otsas, tegelen suure kliendiga. Peangi nüüd minema.” Ta tagurdas uksest välja, lävel peaaegu komistades.

Enda ruumi jõudes ei raisanud ta kohvi joomisele aega. Ta otsis kohe üles rahvusliku uudistekanali, kus leidus kummalise, teadlasi segadusse ajava nähtuse kohta päris mitu artiklit. Viimaste nädalate jooksul oli välja ilmunud oma paarkümmend inimest, kes väitsid, et olid oma igapäevaseid toimetusi tehes äkitselt avastanud, et nende maailm oli drastiliselt muutunud nagu elanuks nad kellegi teise elu. Kellelgi ei olnud head põhjendust, mis või miks oli nendega juhtunud, paralleelmaailmad oli vaid üks teooriatest.

See on päriselt, tabas mõistmine äkitselt Rosalied. “See kõik on päriselt!” ütles ta jahmatusega. Tema süda tõmbus valust kokku - tema abikaasa, tema tütar, kogu see elu, millest ta nii meeleheitlikult veel selsamal hommikul oli tahtnud eemale pääseda, kõik see võis olla tema jaoks jäädavalt kadunud. Ta haaras oma koti ja jooksis avara kabineti ust tagantkätt kinni lükates ruumist välja. Keegi hüüdis teda, kui ta liftis 0-korruse nuppu vajutas, kuid teda ei huvitanud, kes see oli või mida temast taheti.

Seekord ei kasutanud ta autopilooti, kuna teadis täpselt, kuhu sõidab. Kogu tee püüdis ta end veenda, et tagasitee on olemas. Ta lihtsalt pidi selle leidma. Metsa juurde jõudes parkis ta auto hooletult ning lõi ukse kiiruga kinni, jalad juba iseseisvalt puudesalu poole liikumas.

Kus see on? vasardas tema peas, kui tema pilk ühelt puult teisele rändas. Miks ei olnud ta hommikul oma ümbrusele suuremat tähelepanu pööranud? Kui ta arvas end üsna õiges kohas olevat, hakkas ta puid järjest läbi proovima, toetades selja kord ühe, kord teise tüve vastu. Iga kord silmi sulgedes ootas ta, et leiaks neid jälle avades midagi muutunud olevat. Peale kümmekonda katsetust oli ta juba meeleheitel. Põskedelt alla voolavad ripsmetušised pisarad määrisid tema valge pluusi mustaplekiliseks ning silmad kipitasid neisse sattunud meigist. Kuid ta ei saanud alla anda!

Lõpuks märkas ta eemal kollast prügikasti, mis talle hommikul silma oli hakanud. See pidi olema õige koht. Ta sulges silmad ning üritas meenutada talle enne avanenud vaatepilti. Siis keerutas ta mõne puu ümber, kuni leidis enda meelest õige.

Ta oli juba puule lähemale astumas, kui peatus järsult. Kas ma ikka päriselt tahan tagasi minna? kerkis läbi paanikaudu tema meeltesse küsimus. Oli ta ju alles selsamal hommikul vaevelnud lõksus olemise tunde küüsis, lootnud ja oodanud mingitki väljapääsu. Ja nüüd, kui see võimalus oma elu teistmoodi elada kandikul tema ette asetati, oli ta valmis ummisjalu vanasse tuttavasse olukorda tagasi jooksma. Tema süda hakkas korraks veelgi kiiremini lööma, kui ühed rohelised silmad tema mällu kerkisid. Kuid ei, praegu ei olnud muud valikut.

Ta toetas selja vastu puutüve ning pani silmad kinni.

“Kui seal üleval keegi olemas on,” ütles ta, “siis palun, luba mul koju tagasi minna. Mu pere vajab mind.”

Tema süda peksles kõrvus, kui ta ettevaatlikult silmad avas ning prügikasti poole piilus. See oli täiesti tavaline Tallinna prügikast! Ta heitis pilgu oma randmele ning leidis sealt oma vana armsa seieritega käekella, mille tema abikaasa oli talle kolmandaks pulma-aastapäevaks kinkinud. Hommikuste spordirõivaste asemel kandis ta koduteksasid ning dressikat, kuid tal polnud mingit tahtmist hakata juurdlema selle üle, kuidas see vahetus oli saanud toimuda. Selle asemel pühkis ta tänulikult oma pisarad ning hakkas kiirustades kodu poole astuma. Vaid korraks viskas ta pilgu üle õla, et õige puu asukohta oma mällu jäädvustada. Nii igaks juhuks.

Jutt: Täielikult looduslik (Tim Hornet)

„Meil kuluksid abikäed ära. Eriti veel sellised, kes laia ilma ei karda,“ kordas habetunud külavanem pakkumist. „Sellist võimalust ei tule tihti.“

Pakkumine oli tõesti hea. Siin oli korralik toit: kõik koostisosad kasvatatud oma aedikus või peenral, kasutatud filtreeritud vett. Kasvatamist toetati kohapeal ehitatud masinatega, mis ei näinud alati just väga uhked välja, kuid olid see-eest funktsionaalsed.

Siin oli turvaline. Nii nagu Ruutu külas, kasutati ka siin maksimaalselt ära seda, mis käepärast. Lähenev tehnika läks sassi kindlas raadiuses ning hakkas uuesti tööle täpselt küla piiri peal, kus ootasid lennukitest ja õhulaevadest välja kraabitud automaatkahurid.

Lisaks: kõik see oli jätkusuutlik. Tehnikat, mida kasutada, leidus siin, kunagisel sõjatandril, veel aastateks. Külavanema sõnutsi sattus vahel ka uut kraami – tehnika surnud tsoon, mis kahe tunni jagu perimeetrit kattis, kandis selle eest hoolt.

Kuid ometi...

„Kahjuks peame me edasi liikuma,“ sõnas major Tom.

Külavanem oli pettunud, kuid ei lasknud sel liialt paista. „Mispärast, kui ma küsida võin?“

Tom köhatas. „Meil on tööots, mis tuleb lõpuni viia. Peale seda ehk oleks mõeldav.“

Eenok sügas oma halli habet ja vangutas pead. „Kahju, maru kahju. Mitmed näitsikud hakkavad just naiseikka jõudma.“

Tom muigas mõttes. See oli külavanema poolt alatu trikk. Sealjuures ei lubanud ta ju tegelikult midagi, lihtsalt nentis fakti.

“Kahjuks on meil töö pooleli.”

„Ma austan teie pühendumust,“ sõnas külavanem viimaks. „Kui ma uurida võin, siis mis teie töö täpselt on?“

Major vaatas külaväljaku poole, kus tema reisikaaslane Skräppy rõõmsate kilgete saatel kohalike lastega tagaajamist mängis. Selles poisis elas lootus ning puhtalt selle pärast ei tohtinud ta missiooni pooleli jätta - isegi kui tal endal sellesse väga usku polnud.

„Me otsime rohelisi niitusid,“ sõnas ta vaikselt.

Eenok turtsatas, kuid ei öelnud midagi. Kõik olid kuulnud rohelistest niitudest, kuid vähesed uskusid, et need ka päriselt olemas olid.

Kaks meest tõstsid mõtlikult kruusid teega huultele. Peagi asetati need õrna kolksatusega lennukitiivast tehtud lauale tagasi.

Taamal oli kuulda Skräppyga mängivate laste huikeid, vihmutite sabinat ning raud-raua vastu lööke sepikojast.

„Enne kui me edasi liigume,“ sõnas Tom viimaks, „ehk saame üksteist ka praegu aidata?“

Isegi kui siin polnud nanovedelikku ega tipp-tehnikat, mida reisil vaja võis minna, oli siin värsket toitu – vaheldus toitepakkides olevale jälkusele.

„Tahad kaupa teha?“

Major noogutas.

„Raha on meie jaoks väärtusetu, nii et ainus, mida ma saan pakkuda, on vahetus. Eeldusel, et teil on mida vahetada.“

„Arusaadav,“ vastas Tom ning lasi peast läbi kõik imevidinad ja veidrused, mis neil kaasas olid. Maailm oli kummalisi asju täis. Leidlikult kasutades võis mitmest neist abi olla. Ta sobras kotis ja tõstis lauale vurri, mis vaevu pihku mahtus. „Mis sa sellest arvad?“

„Oleneb, mida see teeb.“

Major muigas ja tõmbas vurri käima. Algus oli tavaline nagu ikka, kuid paari minuti möödudes keerles vurr samas rütmis kui varem.

„Ma olen vahel lasknud sel magamise ajal kõrval keerelda, lihtsalt et näha, kui kaua see töötab,“ seletas major. „Vähemalt kaheksa tundi tuleb kindlasti ära, kui mitte rohkem. Pole olnud mahti kauem jälgida.“

Ta peatas vurri hoo ja püüdis selle kinni.

Vanamees ei teinud teist nägugi, kuid tema pilk reetis kõik. See vurr võis ajada igasugu masinaid ringi – olla lõppematu energia-allikas.

„Mis teil veel on?“ uuris Eenok.

Major võttis kotist, seekord Skräppy omast, järgmise vidina. Õige tehnikaga võis ka seda praktiliselt ära kasutada.

„See klamber on küll ühekordne, kuid see-eest võimas. Kinnitades selle millegi külge, kahekordistab see antud objekti kaalu... iga sekundi tagant uuesti... ja nii kuni jumal teab mis ajani.“

***

Tom pidas õhuvõrri kinni. Kaks tundi olid nad seda läbi surnud tsooni vedanud ning kaks tundi oli ta ka sellega sõitnud. Ülekuumenemise vältimiseks tasus masinale natuke puhkust anda.

„Skräppy!”

„Ma tean.“

Aeglane liikumine tähendas lisaohtu. Olgugi, et Skräppy Eenokiga ei vestelnud, mõistis ka tema, millega nad võisid kohtuda. Siin oli kunagine sõjatanner ning kõik, mida kasutati, võis mõjutada keskkonda. Major tundis vaid enda ajastu sõjatehnikat detailselt, kuid teadis varem kasutatust piisavalt, et seda karta. Oli seal nii geenimanipulatsioone, ründeroboteid, kui ka erinevaid gaase. Igasugu surmavat kraami. Häda oli selles, et keegi ei teadnud, mida see pika aja jooksul laias ilmas korda võis saata.

Major ise oli hea näide - keegi tema esivanematest lasi oma geene kohendada, et saada endale kullipilk ning nüüd seisis siin mees, kellel olid kanajalad ja tiivad seljal.

Tom lükkas laseri õhuvõrri lahtisesse küljetaskusse ning sammus ratast käekõrval lükates edasi. Kuigi majori nägemine oli Skräppy omast parem, polnud viimasel piisavalt jõudu õhuvõrri vedamiseks, seega pidi Tom tegema mõlemat. Õnneks oli Skräppyl kaasas konstruktor-maost lemmikloom Nuudel, kes hoidis pea püsti ja jälgis samuti ümbrust.

„Poldiküla oli tore koht,“ sõnas Skräppy, kui nad olid juba tükk aega jalutanud.

„Jah,“ kinnitas Tom. Koht ise oli tõesti tore ning söök hea, kuid ometi...

„Sa pole kindel.“

„See oli liiga hea,“ turtsatas Tom.

„Mida sa täpselt mõtled?“

Major Tom vaatas oma reisikaaslase poole. Skräppy nägi välja kui inim-lapitekk. Kogu tema keha koosnes erinevate inimeste juppidest ja ühenduskohtadest. See oli ka põhjus, miks tal oli laste seas tohutu menu. Ta oli midagi täiesti uut. Mitte keegi külas ei näinud isegi mitte sarnane välja. Ka majori kanajalad ja tiivad tekitasid paljudes huvi ja imestust.

„Sa liikusid rohkem ringi sel ajal kui ma külavanemaga juttu ajasin, eks? Nägid rohkem kohalikku rahvast?“

„Ju vist.“

„Ja kas sa märkasid midagi iseäralikku?“

„Nagu näiteks?“

„No ma ei tea. Kummaline nahavärv, lisa-kehaosad, soomused, kanajalad... Mis iganes?“

„Ei, kõik olid täiesti tavalised.“

„Aga tehnilised modifikatsioonid?“

Skräppy jäi mõtlikuks. „Kui sa nüüd ütled, siis ma ei näinud ühtegi.“

“Just!” Täheldas Tom mõrult. Kogu see kupatus oli liiga perfektne. Mitte kunagi varem polnud nad näinud, et kõik inimesed olid tavalised. Ja pagan võtaks, keskkond Poldiküla ümber ei soodustanud tavalist. See oligi teda algusest saati häirinud.

Äkki aretas Eenok inimesi samamoodi kui kihvlasi? Tehnika selle jaoks oli olemas. Perfektne inimene, tehtud tema enda näo järgi. Sellises külas oleks Skräppy ja Tom olnud kas raske töö tegijad või doonorid – igal juhul alamklass. Ning mis sai sel juhul neist, kes ei sündinud perfektsena?

Seda enam häiris teda Eenoki “pakkumine” noorte neidude kohta. Neiud polnud nende jaoks - kindlasti mitte. Üks naljakas mõte surus end Tomi pähe ja sundis ta muigama, Huvitav, kas Skräppy üldse teadis, mida neidudega teha? Ta oleks nendega arvatavasti lihtsalt kulli mänginud.

„Sss!“ lõpetas Nuudli ärev hääl tema mõtte.

Hetkega oli võrril jalg all ja Tom laskevalmis.

„Oota!“ sai Skräppy käsu ja major Tom kadus hetkega põõsaste vahele.

Skräppy tõmbas end võrri varju ning luges sekundeid. Ei möödunud viit minutitki kui saabus hüüe „Puhas!“ Skräppy ajas end püsti, jättis Nuudli masinat valvama ja lippas ettevaatlikult Tom’ile järgi – kui laskmist kuulda polnud, ei saanud siin olla midagi liialt ohtlikku.

Ta leidis major Tom’i väikese lagendiku ääres. Selle keskel oli end mingi taim kui ämblikuvõrk laiali sirutanud - juured ulatumas pea igasse soppi.

„Mida Nuudel nägi?“

Tom muigas. Seejärel sammus taime juurde ja nügis toikaga ühte suurematest mügarikest. Tume kera pudenes varre küljest ja veeres maha. Möödus pool minutit, kuid endiselt polnud midagi muud näha. Skräppy vaatas kahtlustava pilguga Tomile otsa.

„Iga hetk nüüd.“

Pahh! Mustast mügarast pahvatas õhku ähmane loor, mis meenutas kohati ämblikuvõrku, kohati seeneniidistikku. See lehvis mõne aja tuules, siis aga tuli kogu küljest lahti ja kadus puude vahele. Must kera aga pragunes kui munakoor ning surus hetkega pragude vahelt tihked juured pinnasesse.

Peagi nägi uus taim välja nagu osa suurest.

„Paljunemine? See ei tundu just väga efektiivne,“ sõnas Skräppy.

Major noogutas. „Siin mitte. Aga kujuta ette sellist taime kusagil mäe otsas. Seemned veerevad ära, saavad tuule alla, lendavad kuhugi kaljuprakku ja löövad juured sinna kinni,“ sõnas ta vaadates nende teekonna suunas.

Mõte oli hea, kõik oli loogiline, aga nii suurt mäge pidanuks nad juba ammu märkama.

***

Org nende ees oli kui pallimeri, täis looklevaid vetikalaadseid taimi, mille ümber ja kohal hõljusid heledad paunad – loojuva päikese kuma värvis need sooja oranži tooni.

Mitmed paunad olid lennanud kõrgemale kui kaljunukk, millel Skräppy ja Tom seisid.

See loodus oli midagi täiesti uut ning mõistlik oleks olnud seda ala vältida, kuid pallimeri ulatus nii paremal kui vasakul nii kaugele kui silm seletas. Kaugel eemal, otse nende vastas, võis aimata äärt, kuid aimduseks see hetkel pidi ka jääma - Tom oli liiga väsinud, et pilku teritada. „Teeme siia laagri,“ sõnas ta ja lükkas õhuvõrrile jala alla. „Homme vaatame lähemalt, millega tegu.“

Nende asukoht polnud paha. Kaljurahnu ääre peal leidus piisavalt varju pakkuvaid puid, mille all sai enamvähem ohutult öö veeta. Pealegi said nad siin puhates kummalisel orul silma peal hoida.

Skräppy asus õhtusööki tegema, samas kui Tom istus maha ja jälgis lummatult pallimerd. „Neis on midagi tuttavat,“ pomises ta enda ette.

„Need näevad selle pannkook-taime moodi välja,“ täheldas Skräppy.

Major Tom vaatas üllatunult kaaslase suunas, siis aga uuesti veidra oru poole. Tema reisikaaslane nägi kõike lapseliku lihtsusega ning pagan võtaks, tal oli õigus. Taimede värv oli enamvähem sama. Ka seemnepaunad olid sarnased – niipalju kui silm seletas.

Kuid nende kuju oli hoopis teine.

Ta pilku püüdis seemnemugul, mis lähedal asuva taime küljest lahti vajus. See liikus maapinna poole kuid enne kokkupuudet lõi kõrgele õhku, justkui oleks see millegi pealt põrganud. Õhus paiskas kera välja nahkja kotikese ning hõljus nii teiste samasuguste keskel. Kui paun maapinna lähedale jõudis põrgatas miski ta sealt jälle üles. Seepärast oli ka õhk nii paljusid pallikesi täis – need ei saanud maanduda.

Kuid ometi olid taimed orus laiali. Kuidagi olid seemned siiski maandunud ja kasvama hakanud.

Tom proovis pallikeste virvarris jälgida neid, mis maapinnale lähenesid. Enamik löödi üles tagasi, kuid üksikud pistsid välkkiirelt oma juured mulda. Miski proovis neid veel kiskuda, kuid mitte piisavalt tugevasti.

Kõikidel taimedel orus olid võimsad ja vägevad juured, kuid tüvi, mille tipus tumedad paunad, õhkõrn. Ometi ei näinud ta, et rasked seemned taimedele mingitki mõju oleks avaldanud.

Sel hetkel kostus metsik ruie ning Tom pööras ümber. Tema vastas seisis vahutava suuga kihvlane, kes tormas pöördesse ajanuna vabaduse suunas. Tom proovis kiirelt loomast kinni haarata, kuid asjatult – vedel kraam elaja peal oli teinud ta libedaks. Marus loom tõmbas kihvadega üle ta käsivarre. Major Tom võttis ehmatusest sammu tagasi ja...

„Tom!“

Raisk!

Major surus hetkega oma jalaküünised maasse ja lükkas tiibadega hoogu, et kaljurahnu äärel tasakaal tagasi saada. Tema ees tuiskas ruigav kihvlane otse orgu.

Loom langes, proovides saamatult jalgadega suunda kontrollida. Täpselt enne maapinnale jõudmist põrkas kihvlane kummipallina vastassuunas.

„Sitt!“ pomises Tom kibedalt, vaadates, kuidas ruigav õhtusöök pilvede poole lendab.

Siis tõmbas ta ninaga õhku.

Lõhnameel kinnitas öeldut.

***

„Kakskümmend kolm,“ sõnas Tom, jälgides suuremat mügarikku, mis oru teises otsas õhku paisati, ja sülitas maha. Raisk! See loll loom andis neile küll suurema sihtmärgi, mida pallimere virrvarris jälgida, kuid major Tom oleks eelistanud värskest lihast kõhutäit. Kihvlane oli aretatud liik ning Eenoki rahva oma oli eriti priske ja väga pehme lihaga. Ja ta oli vahetanud selle looma vastu oma põrkuri. See oli kõrge hind.

Ehk said nad vähemalt midagi muud püüda. Kott, mille loom enne täis lasi, oli laagriplatsist natukene eemal ning võis kasu tuua. Tom polnud siin veel kiskjaid kohanud, kuid kui nad olid olemas, pidid nad kindlasti võõra lõhna peale reageerima ning siis ootas neid koti all väikene, kuid kindlasti šokeeriv, üllatus.

„Päris pikalt lendab,“ märkis Skräppy ja võttis Tom’i kõrvalt tühja musta kausi, milles veel lusikas sees. „See tuletab mulle meelde...“

„Jah?“

„Mäletad seda, kui ma pakkusin, et meil võiks korralikud nõud olla ning sa olid sellele vastu, kuid me saime kokkuleppele.“

„Mis sellega siis on?“ mühatas Tom.

„Täna on sinu kord neid pesta.“

„Misasja? Ma ütlesin täiesti selgelt, et mina sellega ei tegele.“

„Ei,“ täpsustas Skräppy. „Sa ütlesid, et sa teed seda ainult siis, kui kihvlane lendab.“

Major Tom turtsatas. No selle peale võis küll ainult Skräppy tulla.

„Ta ei lenda,“ sõnas ta paari hetke pärast.

„Päriselt?... Mida ta siis teeb?“

„Ta kukub,“ sõnas Tom ja põrnitses maha. „Lihtsalt väga kaua.“

„Aga mis temast saab kui ta maandub?“ mõtles Skräppy valjuhäälselt.

See oligi peamine mure. Nad võisid ju samamoodi kihvlase kombel läbi oru põrkuda, kuid mis sai siis kui org otsa sai - üks hetk pidi see kukkumine lõppu jõudma. Kihvlase puhul polnud raske maandumine ju tegelikult paha. Liha saigi natukene pehmemaks.

Silmanurgast jälgis ta silmapiiri. Tumedat kogu enam ei paistnud. Kakskümmend kolm hüpet – seda ei tundunud liiga palju.

„Eks me homme vaata.“ Tom hõõrus värsket haava käe peal. See oli murettekitav. Mitte haav ise – sellega sai Skräppy edukalt hakkama – vaid kihvlase käitumine. Enamasti vältisid nad inimesi. See aga oli piisavalt pöördes, et üht rünnata ning haav ei näinud välja nagu lihtsalt ripse. Elajas oli teda rünnanud. Peamiselt taimetoiduline loom oli löönud kihvad tema käsivarde.

***

Major saatis hommikuse päikese kumas järgmise lameda lutsukivi oru poole lendu. Kihvlase kriimustatud käsi andis küll tunda, kuid mitte väga palju – Skräppy oli selle hoolikalt kinni õmmelnud.

Lame kivi põrkas kergusega taimede vahel ning isegi läbi nende.

Jah, muster oli sama.

Neil oli probleem.

Kivi lennutee muutus iga põrkega, justkui oleks see kergemaks muutunud ning sellega kadus ära ka liikumise inerts. Täielikult ta küll paigale ei jäänud, kuid sellega riskida polnud mõistlik - põrkuda terve igaviku kusagil pallimere keskel ei tundunud väga ahvatlev.

Ta vaatas õhuvõrri poole. Selle paneele oli mõningase jõuga võimalik ümber liigutada nii, et need andsid pigem tagant tuult, kuid see oli ka kõik. Neil oli vaja lisatõukejõudu, nagu näiteks põrkuri oma. Raisk! Ja et nad selle vastu vahetatud kihvlasest kah ilma jäid. Kuigi Tom polnud enam kindel, et tahtis selle looma liha süüa. Kõik külaelanikud olid füüsiliselt liiga perfektsed ning major Tom teadis, et iga õnnestumise taga oli hunnik ebaõnnestumisi. Neil olid kihvlased, kes lõid hea meelega oma kihvad lihasse. Panna kaks ja kaks kokku ei tundunud liiga keeruline.

Äkki tungis ta ninna räme lebra – hullem kui mädamuna. Haisuga koos tormas puude vahelt välja ka ähmi täis Skräppy. „Virvailves!“ hingeldas ta. „Panin talle haisuka.“

„Persse!“ Hetkega oli major Tom’i relv laskevalmis. Kiirelt peksis ta õhuvõrri moodulid oma kanajalgadega tahapoole, jälgides samal ajal puudepiiri. Laserist selle elaja vastu asja polnud – vähemalt mitte sellisel kellaajal – kuid ehk ehmatas see looma vähemalt ära. Siin oleks aidanud vaid põrkur... Persse küll!

Skräppy hüppas masinale, tõmmates kõhu peal kinni seljakotti.

„Oled kombes?“ uuris Tom ning lükkas masinale elu sisse. Ta seisis endiselt õhuvõrri kõrval, relv valmis.

„Jah,“ vastas Skräppy napilt, tõmmates kiirelt koti klappi kinni.

„Läks õnneks. Minek!“ Major Tom hüppas Skräppy väikese keha selja taha õhuvõrril, haaras lenksu ja andis gaasi.

***

Esimene põrge oli jube. Veel kõhedamaks võttis kõhu alt aga kurjalt kähisev olevus, kes neile kaljuservalt järele vaatas. Tõusva või loojuva päikese käes oli virvailves pidurdamatu näljane ja võitmatu jõud. Siiski polnud loom rumal ning vältis pallimerd.

Järgmise tõusu ajal kihistas Skräppy juba naerda ning kiljus rõõmust ning nii jätkus iga järgnevaga. See ei jätnud Tom’i tummaks – ta suunurgad tõusid aegamööda üles. Näha kedagi tundmas siirast rõõmu oli selles maailmas haruldus.

Kilgete saatel möödusid hüpped kiirelt – õhuvõrr lükkas neid püsivalt aina rohkem ja rohkem edasi. Majori arvutuste järgi oli juba pool kihvlase lennust läbitud ning nende suund seatud nii, et nad maanduks kihvlasele võimalikult lähedale.

„Juhuu!“ kilkas Skräppy järgmise tõusu ajal ning jäi siis ette silmitsema. „Seal oleks nagu saar!“

Major vaatas kaugele ette ja urises läbi hammaste. Raisk! Kihvlane ei jõudnud mitte oru teise äärde vaid maandus selle keskel kõrguval alal. Pallimerd oli veel vähemalt teine sama palju teed.

Nüüd kõrgemalt vaadates hakkas oru kuju majorile ka midagi meenutama. Siin ja seal paistsid pinnase ja taimede alt välja erinevad tumedad tükid, justkui rauast seinad.

Järjekordne „Pots! -Juhuu!“ andis Tomile võimaluse saart paremini vaadata. Ta lülitas kotkapilgu sisse ja jäi õiget kõrgust ootama. Kui kaks kolmandikku tõusust läbi, lükkas ta suurenduse sisse – tühja ei tasunud seda raisata.

Saar ei tundunud väga loomulik, pigem jäänuk mis-iganes õhulossist. Selle pind oli sile kui klaas ning läikis päikese käes kergelt rohekalt.

Major pilgutas silmi. Midagi selles vaatepildis oli häirivat, kuid ta polnud kindel mis.

Põnts! Juhuu!

Saareni oli veel üks põrge ning nüüd nägi ta selle pinnal veel midagi. Need olid justkui külmakambri...

„Persse! Persse! Persse!“

„Mis on?“

„See kraam seal ... ,“ hüüdis Tom. „See on biomass.“

Pannes peas kõik jupid kokku oli see ju elementaarne. Siin hukkus või maandus kunagi suurem õhulaev. Selle keskel olev kamber, mis sisaldas väärtusslikku, kuid äärmiselt ohtlikku biomassi, jäi ilusasti puutumatuks, samas kui muu selle ümber hävis. Ning siis, mingil põhjusel, langes osake massist kambrist alla. Ning voila, uus liik oli hetkega sündinud. Liik, mis sündis tänu kukkumisele ning toitus raskusest. Loodus läks sellega lihtsalt kaasa.

Tom peksis rusikaga kiiruse limiteerija paneeli lahti ning asus selle taguseid juhtmeid kiiresti omavahel ühendama. Limiteerija pikendas masina kasutusiga, mis Poldikülas oli mõistlik, kuid hetkel täiesti ebaoluline.

Otsad koos lükkas major gaasi põhja. „Juba parem!“ Kolmandik kiirust oli kui leitud.

„Aga kihvlane?“

„Pole praegu tähtis!“

Skräppy vaatas rohelist vedelikku ja ajas pea viltu. „Mis siis juhtub, kui me sinna sisse kukume?“

„Ma ei tea ja ma ei taha teada,“ urises Tom läbi hammaste.

Biomass oli loodud elu kopeerima. Tegemist oli äärmiselt ebastabiilse ainega, mis vajas laevades spetsiaalset kambrit, et täpselt töötada. Siin oli see elanud lahtisena juba kes teab kui kaua – tuule, vihma ja mille kõige muu keskel. Sellest massist võis oodata kõike.

Tom lülitas sisse kotkapilgu kalkulaatori. Võrri kiirus küll nihutas nad edasi, kuid praeguse arvutuse järgi oleksid nad maandunud ikkagi saare ääres, mitte teisel pool.

„Meil on vaja lisakiirust või kaalu!“

„Kaalu? Mul on klamber.“

„Siia!“

Kiirelt haaras Tom klambri ning kinnitas selle võrri külge. Vähemalt üks vidin, mida Poldiküla ära ei ostnud. Raisk, et ta selle põrkuri...

Õhuvõrr, mis nüüdseks kaalus juba kordades rohkem, kihutas maapinna poole, põrgates sealt sama tuhinaga üles tagasi.

Kui nad olid juba peaaegu saare keskpunktis, hakkas võrr langema. Major krigistas hambaid ning sõtkus tulutult gaasikangi – ainus mida see tegi, oli närvide rahustamine ning sedagi halvasti. Rohkem sellest masinast välja pumbata ei saanud.

Olukord oli sitt. Nad olid maandumas otse biomassi järve äärde. See oli napp, aga täpselt ebapiisav sooritus. Ainus, mille peale nad said loota, oli see, et ehk polnud vedelik seal sügav ning nad said masina kiirelt massist välja lükata.

See muidugi tähendas, et nad pidid massi sees kõndima, kuid kui paremat võimalust ei olnud...

„Seal toimub midagi!“ hüüdis Skräppy läbi tuhiseva tuule ja näitas näpuga.

Tõepoolest. Suur osa rohelisest pinnast mullitas.

Major vaatas seda paar hetke. Siis läksid ta silmad suureks.

„Pea alla!“ hüüdis ta Skräppile ning surus end võimalikult masina ligi.

Järgmisel hetkel kõlas tuhm põntsatus vastu võrri põhja. „Ruig!“

„Mis see-„ alustas Skräppy, kuid juba sumbus ta hääl põntsatuste rahesse. Põnts! Ruig! Põnts! Ruig! Põnts! Põnts! Põnts! – lajatas miski üha uuesti ja uuesti vastu masinat, kui tihe kivisadu otse alt, mis viskas langeva õhuvõrri tasakaalust välja. Nad lendasid nii kuis jumal juhatas – loperdades keset õhku. Üks löök eemaldas küljepeegli, teine teise, kolmas lõi vasaku survemooduli lömmi. Tom surus küünised masina külgedesse ning hoidis ennast ja Skräppyt elu eest trajektoorilt paiskunud masina küljes kinni – biomassi kukkumine tähendanuks ebameeldivat surma.

Põnts!

Ootamatu vaikus.

Tom lükkas kinnisilmi kalibreerija sisse. Kas mehhaanika sellise kiiruse ja raskuse peal ka töötas, seda ta ei teadnud, kuid nii edasi keerutada nad ei saanud.

Masin tegi veel paar tiiru ning siis läks õnneks – leidis tasakaalupunkti.

Tom tõstis ettevaatlikult pea. Nad olid saarest möödas, põrkamisega ära nihutatud, kuid ka vähemalt sada korda raskemad kui enne, ning kihutasid oru põhja suunas.

„Hoiaaakhh!“ Vaid suu korraks paotamine oli liig – tuul oli piisavalt tugev, et tahtis lõualuu ära rebida. Major pani käiku kogu oma jõu, et hoida nii ennast kui ka Skräppyt masina küljes kinni. Neil oli vaja see hüpe ära kannatada.

Maapind lähenes tohutu kiirusega. Tuul kiskumas kõrvu peast kihutasid nad oru põhja poole

Kokkupõrke hetk oli hirmutav, kuid selle asemel et neid laiaks litsuda, lükkas miski neid maapinnalt üles. See oli nende senini kõige suurem hüpe, kuid selle asemel, et lustlikult kilgata, hoidis Skräppy end juba kabuhirmus kinni.

Nad kihutasid pilvede poole. Tuul rebis ära võrri juba lömastatud paneeli ning logistas rattaid - kaua see kupatus koos ei püsinud. Neil oli vaja maha saada ning seda enne, kui masin langema hakkas. Tom vaatas Skräppyt enda ees.

„Hoia lenksu!“ andis ta käsu. Kui Skräppy juhtimise töö üle võttis, tõmbas Tom tema seljakoti rihmad rohkem laiali ning surus oma käed rihmade vahelt läbi. Siis võttis ta ka kätega Skräppy ümbert kinni.

„Kolme peal laseme lahti! Üks...Kaks...Kolm!“ Major lükkas tiivad laiali ning kui langevari tõmbasid need nad õhuvõrri pealt ära. Masin ise aga langes juppe hüljates alla, valmistudes järjekordseks hüppeks - kui suur selle kaal võis juba olla, ei osanud major isegi mitte aimata.

Liueldes liikusid nad oru vastaskalda poole.

Pilved nende ümber peegeldasid valgust mürgistes toonides. Päikese eest lendas mööda helkiv plasmatihaste parv - nende kriisked helisemas kõrvus. Nende all sündimas uus ilm täis kihvlasi: kõik ruigavad, põrkuvad, maandumisest poolsurnud, lihahimus ja kaetud sitaga.

Tom turtsatas. See oli see maailm, milles Tom ja Skräppy elasid. See oli nende normaalsus. Eenoki perfektsuse jaoks polnud siin ruumi.

Jutt: Arvamuste paljusus (Mairi Laurik)

Kõul polnud aimugi, kust need mehed ilmusid, kuid veel enne, kui võõrad viisakalt rääkimise kaugusesse jõudsid, olid neil mõõgad välja tõmmatud. Eks vastasid siis Kõu, Hõbe ja Kaur tervitusele samamoodi - halja raua keeles. Nooruke Atko hoidis end meeste selja taha ning oli nüüdseks loodetavasti kaugemale pagenud. Atkol oli meheikka jõudmiseni veel mitu pikka aastat ees ning Kõu teadis täpselt, et kui pojal peaks koju jõudmise ajal olema näha ka kerge, saaksid nad kõik Anni käest korraliku peapesu. Praegu polnud Atkot õnneks näha ning Kõu sai löökide vahele vaid parimat loota. Need sitapead siin aga vajasid tõsisemat karistamist.

Kõu tõrjus löögi paremalt, lajatas kilbiga otse ees seisva punahabeme poole, kuid oli hetk hiljem siiski sunnitud taganema. Hõbe oli sammu taganenud ja praegu pidi veel kõrvuti hoidma. Liiga palju vaenlasi püsis veel püsti. Hetkel oli neid päris mitme võrra rohkem kui omasid. Siiani oli Kõu veel terve, kuigi vammus laperdas hoogupidurdavalt tuules, ja nii kavatses ta seisu ka hoida. Viimane polnudki nii lihtne, sest tema vastu sattunud lühike punapea võis olla oma löögis ebatäpsem, kuid kui need löögid pihta sadasid, olid need tugevamad kui habememiku omad. Kõu vandus järjekordset lööki tõrjudes, kui käsivarrest korralik valusööst läbi käis. Aga siis kaotas pisike korraks kaitse. Kõu kasutas olukorra ära ja ründas - löök paremalt üles ning siis kiirelt vasakult otse õlavarre pihta. Vaenlase valukiunatus kadus Kõu ründeröögatusse ning järgmisel hetkel jõudis Kõu üle langenud mehe juba järgmise punapäise vaenlaseni.

"Kuradi punapead!" karjus Hõbe, kes nägi ränka vaeva, et Kõule järgi jõuda ning vaenlast mitte enda ja sõbra vahele lasta. "Tea, kas kuskil on mõni saar, mis säänseid kasvatab!?"

"Saari on meres igasuguseid," hõikas Kõu löökide vahel vastu, "aga ega need maismaa nurgad paremad ole."

"Õigust räägid!" karjus Kaur sekka. "Aga need sitakotid peavad saama, mis teenitud. Vahet pole, kust nad tulnud on. Mu poolest võisid ka otse pilvedest alla sadada."

Punapead, nagu Kõu neid oma peas nimetas, taganesid veidi ning Kõu tundis verd keema tõusmas. Nüüd oli sees mõnus kuumus - miski, mis ütles, et võidujoovastus pole enam kaugel. Ta viskas kilbi käest, haaras maast langenud mehe mõõga ja raius kahe käega. Punapead taganesid veel, olid juba vastu majaseina ning hetkel, mil nende taga suur kahe poolega uks avanes, pudenesid nad kõik hiiglaslikku saali.

Kõu, tema järel ka Kaur ja Hõbe, kargas võõrastele järgi, et õppetund lõpuni viia. Kõu tõstis käe järgmise löögi andmiseks, kuid märkas siis, et pihk oli tühi. Kohta, kus enne oli mõõk, ilmestas nüüd vaid kimbuke tolmust õhku. Samasugune segadus ja mõistmatus tabas ka teisi, nii sõpru kui vaenlaseid.

"Rahu, rahu!" hõikas lähemale kiirustav kiitsakas poisinolk, kel pikkust vaevu Kõule õlani ning kaalu nii vähe, et ühest tolle rüüst saanuks Kõule randmekaitsme õmmelda.

"Mis kuradi rahu?" käratas Hõbe. "Need sitapead tulid meid mõõgaga torkima. Muidugi peavad nad oma õppetunni saama."

"Härra!" alustas kleenuke aupaklikult, aga kuidagi üleolevalt samal ajal. "Raamatukogu on rahu oaas. Siia tulles on tagatud kõikide turvalisus nii füüsilises kui vaimses mõttes. Meil valitseb siin arvamuste, mitte relvade paljusus."

Kõu vahtis, mokk töllakil, kleenukest poissi ega osanud midagi öelda. Pooled kuuldud sõnadest olid võõrad ning need, mida ta teadis, jäid ikkagi arusaamatuks. Mingit korralikku mõtet siit ei kostnud. Ja süüa siin raamatukogus ka ilmselt kuigi hästi ei antud. Hõbe ja Kaur olid näost üsna sarnased, kuid õnneks oli Atko isa juurde jõudnud ning tolle poisikluti mõistus oli kiirem.

"Isa, isa!" nõudis Atko Kõud varrukast sikutades tähelepanu. "Raamatukogu, noh! Mäletad, Lemmit andis sulle paki?"

"Ahjaa! Ah, muidugi," ärkas Kõu oma sisemisest segadusest. "Ma küll ei tea, mis meie šamaanil teiesuguste kiludega asja on, aga..." Ta otsis paunast välja ruunikirjaga kaetud kasetohu, millele oli kitsesõrg külge seotud, nahk peal ja puha. Kui Lemmit kuulis, mis suunas meestel minek on, oli ta palunud, et nood võimaluse korral raamatukogust läbi astuksid. Ei Kõu ega teised saanud päris täpselt aru, mis loom see raamatukogu on, kuid kuna Lemmit neid kohustusega ei sidunud, võisid nad sama hästi ka ruunikirja kaasa haarata.

Kui Kõu nüüd kirja kleenukesele andis, võttis too hetke kasetohu uurimiseks. Seejärel lõid tal silmad särama: "Jaa! Muidugi. Lemmiti pakk on juba aastaid valmis. Arvasime, et sellele ei tuldagi järgi."

Nende sõnadega oli kleenuke kadunud. Kõu pööras pilgu punapeadele, kes ikka veel sealsamas kõrval seisid. Pask küll, mõtles Kõu, heast kaklusest oli kahju. Punapead võisid olla nõrgemad, kuid võitlus oli olnud üsna tasavägine ja võit oleks maitsenud magusalt kui mesi. Punapeade nägudelt oli aimata, et ilmselt ei saanud nemadki sellest turvalisuse kontseptsioonist päriselt aru - käed rusikas, hoiak ründevalmis, kuid silmis mõistmatus.

"Nii, nii!" hurjutas kleenuke tagasi jõudes. "Ma rääkisin teile, et siin on arvamuste paljususe plats. Eestlased arvavad, et nemad võidaksid, iirlased on veendunud, et nemad võidaksid, mina arvan, et te mõlemad olete idioodid. Mõnel meist on õigus, mõnel teisel mitte, kuid meil kõigil on õigus oma tunnetele."

"Nii et siis iirlased," mühatas Hõbe, "ma ütlesin kohe, et saarlased. Lõuakuju on juba selline, et ega mandrikeeli õigesti välja hääldada ei suuda. See neil ilmselt kala söömisest selline imelik."

"Saaremaa omadel on sarnane tõesti," kinnitas Kaur.

Kõu pilutas silmi ja püüdis asjast sotti saada, kuid tema ei näinud ses lõuas küll mingit erinevust. Peagi hakkas aga kleenuke taas rääkima ja Kõu pööras pead, et tolle veidrast jutust paremini aru saada.

"Siin on Lemmitile tema ärakiri mesilindude ekstraheerimisest."

Kõu mühatas ja poetas saadud nutsaka pauna.

"Öelge Lemmitile, et meie raamatukogu fond on vahepeal kolmekordistunud ning ka neid tekste, mis teda kõnetada võiksid, on juurde tulnud. Raamatukogu on endiselt kõikidele avatud. Kui ka teie, poisid, tahate tähetarkust õppida, olete teretulnud. Meil on nüüd ka algajatele mõeldud tähelauad olemas."

Lõksu haistes tagurdas Kõu üsna kiirelt ukses välja ja kohe, kui ta uksepaku ületada jõudis, ilmus mõlemasse kätte taas mõõk. Ühe oleks ta raskuse ootamatusest peaaegu maha pillanud, kuid suutis õnneks viimasel hetkel haaret tugevdada. Kus oleks selle häbi ots olnud, kui mõõk enam käes ei püsiks!? Ta tegi veel paar ähvardavat liigutust iiri punapeade suunas ja keeras siis näoga tee poole.

"Noh, koju?" uuris Kaur. "Nüüd on vist kõik asjad aetud ja kaup vahetatud. Ja need sitakotid meid ka ilmselt enam ei tülita. Nägid teised üsna nigelad välja seal raamatukogu uksel."

"Koju," nõustus Kõu. Ta tõstis Atko vankrile ja andis hobusele hoo sisse. "Kuu aega minna ja kohal me olemegi!"

Linnast väljumine nõudis omajagu aega ja oskusi. Mitmel korral pidid nad aknast sadava solgi eest kõrvale põikama ning mõnel ratsanikul näis olevat nii kiire, et Kõu käed iseenesest rusikasse tõmbusid, kuid kodu poole oli hea minna, eriti kui päike siras ja linnud laulsid. Suvi käis kõrges kaares ning õhtud olid mõnusalt pikalt valged. Nii läks meel iga sammuga paremaks ja mõtted omasoodu uitama. Kuskil Kõu kuklas aga näris kleenukese raamatukoguhoidja jutt.

"Kuule, Hõbe, sina oled meist kõige targem."

"Olen," nõustus Hõbe enesekindlalt.

"Kas sa said aru, mida see "oaas" tähendab?"

"Ei, seda sõna ma kuulnud pole. Kui nüüd mõtlema hakata, siis see meenutab see mulle kangesti sõna "kloaak"."

Selle peale purskasid kolm meest laginal naerma. Alles mitu minutit hiljem suutis Kõu naeru piisavalt pidama saada, et poja hõikamisele vastata.

"Isa, miks te naerate?"

"Sest tead, poiss, Hõbe tegi just hea nalja. Ta ütles, et üks väljamõeldud sõna meenutab teist väljamõeldud sõna."

"Aga," ei jätnud Atko järele, "väljamõeldud sõnad võivad ju ka midagi tähendada või tähendama hakata."

"Muidugi võivad, poiss," kinnitas nüüd Hõbe oma autoriteediga, "ja mulle tundub, et saime just raamatukogust kaks sellist kaasa. Aga tead, inimene peab ikka natuke realistlikuks ka jääma. Isegi kui kõik see raamatutolm su aju vahele pressima kipub. Ei usu mina, et ma oma elupäevade jooksul midagi sellist näeksin, mille kohta ma "oaas" öelda tahaksin."

"Või "kloaak"! Seda nagu ei tahakski näha," piiksatas Kaur ja kolm meest purskasid taas naerma.

Atko istus vaikselt vankril ja vaatas enda ette. Suured võisid ju naerda, kuid tema oleks küll tahtnud tähestikulaua kaasa võtta. Atko oleks tahtnud ka sõnu välja mõelda ja neile tähendusi anda. Ja mõnes teises keeles võisid need sõnad juba olemaski olla, mõtiskles poiss.

Päike paistis endiselt eredalt ning ühtegi sääske päikeselõõsas rajal rändajate poole ei lennanud. Atko lasi unistustel end kaasa kanda ja vaatas kaugusesse. Võimalik, et isegi tulevikku.

Tõlkekatkend: Märkides aega (April White)

Kellakeeraja

Mu ema oli jälle haihtunud.

Ta tegi seda regulaarselt iga kahe aasta tagant ning tema puudumine tähendas seda, et me kolime jälle … varsti. Nii et ma tegin seda, mida alati, kui leidsin toitu täis tuubitud külmkapi ja kirjakese - ma jooksin. Kõhukrambid ja ehmatanud kass olid minu ainus seltskond, kui sprintisin müüril pimedal kõrvaltänaval. Müür lõppes kitsa piluga, mis eraldas tubakapoodi ja tätoveerimissalongi, ning ma litsusin end ehitiste vahelt läbi, sõrmenukid telliste karmidest äärtest puretud. See oli vabajooks, mida küttis varajane superkangelaslugude dieet ja metsik vajadus iseennast ellujäämisrežiimi matta. Lasin endal paari meetri kõrguselt jalgadele maanduda, libistasin end läbi tätoveerimissalongi katkise ukse ning hüppasin siis keldritrepi käsipuud toena kasutades keldrikorrusele. Minu kopsud põlesid, kuid mu käed olid kindlad, kui oma seljakoti avamiseks peatusin. Hingasin sügavalt sisse, libistasin end ühe riiuli taha ning astusin Veneetsia allmaailma.

Keeluajaaegne rummivedajate tunnel jagunes kaheks, millest suurem oli juba kaetud värvilise grafitiga, mis tundus pigem üksteise ületrumpamise kui kunstina. Kitsam tunnel oli täis topitud kaste, pakkimisaluseid ja muud koli, mis hoidsid lihtsamat ligipääsu eelistavaid täägijaid eemal. Vanadel kohtadel oli ajalugu ja ma armastasin ajalugu - eriti kõike peidetut, salajast või maa-alust - mis tähendas, et täistuubitud tunnel ei heidutanud mind, vaid oli kui graveeritud kutse.

Kuulsin aerosoolvärvi sisinat just siis, kui ümber nurga keerasin. Kaks respiraatoritega bängerit visandas kiirustades tääge ning, kuigi nende joonistamisoskus oli korralik, oli tegemist gängi- ja territooriumimärkidega. Nii palju kui minusse puutus, olid bängerid kihvadega lambad. Kellelgi, kes nii väga kuhugi kuuluda tahtis, ei olnud piisavalt enesekindlust üksi seismiseks. Ja üksi oli kõik, mille peale inimesed elus kindlad võisid olla.  Pöörasin ümber nurga ning lipsasin läbi teises otsas oleva avause enne, kui bängerid mind nägid.

Pikk kitsas käik oli justkui minu enda isiklik kunstigalerii, ajalooliste täägidega, mis tundusid pigem visioonide kui vandalismina. Silmahakkavaim tääg oli pärit 1972. aastast, mille oli märkinud keegi Doran - see oli spiraalne sümbol, mis nägi välja iidne ning pisut keldilik. Spiraal, mida ma tahtsin kopeerida.

Panin oma taskulambi põlema ja rott kihutas mööda tunnelit minema. Värisesin tahtmatult, kujutledes haigusetekitajaid kandvaid kirpe olendi seljast jooksu pealt maha hüppamas, siis suunasin tule enamjaolt tellistest koosnevale seintele selles kitsas ruumis. Dorani spiraali kõrvalt leidsin puhta krohvilaigu.

Asetasin taskulambi põrandale, suunates valgusvihu üles nagu küünla, avasin oma seljakoti ning tõmbasin välja teise maailmasõja aegse gaasimaski. Lisaks soovimatusele endale vähki tekitada, kandsin maski oma näo varjamiseks. Must kapuutsiga dressikas kattis seljale seotud tumekuldses patsis juukseid ning neid väikseid kurve, mida olin seitsmeteistkümne eluaasta jooksul suutnud kasvatada. Gaasimaskiga nägin välja kui ükskõik milline suvaline täägija - kõhn, kiire ning ebamääraselt meessoost. Selleks, et näha, et olen tegelikult tüdruk, oleks keegi pidanud mulle üpris lähedal seisma, kuid ausalt öeldes ei pääsenud mulle keegi kunagi nii lähedale.

Sobitasin punasele värvipudelile uue otsa ning alustasin spiraali keskelt. Värv kandus pinnale kergelt ning selleks ajaks, kui neljanda ringi juurde jõudsin, oli minu rinnus pakitsev raskus järele andma hakanud. Päikesesarnased ringid oli hea viis märkida minu aega, mil elasin nii lähedal Los Angelese rannale, et nad peaaegu joonistasid iseend. Kuid siis muutusid asjad kummaliseks: spiraalid hakkasid … helendama. Justkui piiluks päevavalgus läbi uksepragude. Võimatu tavalise Kryloni värviga. Öösel. Pimedas tunnelis. Ilmvõimatu. Lülitasin taskulambi välja, et paremini näha. Võib-olla mõjutasid mind värviaurud.

Miski liikus. See rott? Kivistusin oma kohal ja nägin tunneli kaugemas otsas liikuvat varju. Mul oli suurepärane öine nägemine ning ma armastasin pimedust, kuid varjud hirmutasid mind. Pimedus oli lihtsalt pime. Varjud võisid olla mis iganes.

Miski oli seal ning mul oli aeg minna, nii et mu aju lülitus hetkega põgenemisrežiimi. Võisin oma seljakoti maha jätta, kui mul oli vaja joosta, kuid see oleks võinud olla ka relv. Libistasin värvipudeli tagasi kotti just sel hetkel, kui tunneli sissekäigu poolt kobistamist kostus. Olin lõksus. Olid need bängerid või keegi teine?

“Kutt, siin all ei ole midagi.” Surfarihääl. Selge, keegi teine.

“Ma ütlen sulle, mees, ta ütles, et see asi toimub täna öösel. Me peame hoidma seda tüüpi põgenemast.” Teine sosin kostus närvilisena. Need naljamehed olid paha peal väljas ning ma surusin end vastu seina, et tellistega üheks saada.

“Siin ei ole kedagi. Sinu info on ekslik.” Midagi Surfaja hääles muutus. Nagu oleks keegi teine just sisse astunud. Keegi, keda Surfaja kartis.

“Minu “info” pole kunagi ekslik. See on õige tunnel. Täna õhtul. Tom nägi seda.” Kolmas hääl kõneles vaikselt briti aktsendiga. Inglase hääl oli libe ja roomajalik, mis pani mu sisemuse mingil põhjusel keerama.

“Kutt, Tom kardab sind nii väga, et ta ütleks sulle, et sa oled Inglise kuningas, kui ta arvaks, et soovid seda kuulda. Ja nüüd mõtlen mina, et viiskümmend kulli pole piisav tasu.”

“Lahku praegu ja sa ei lõpeta kunagi üle oma õla vaatamist.” Libediku vaikne õelus pani mind värisema. Ma uskusin teda ning instinktid karjusin mulle, et ma põgeneksin.

“Ma tahan näha, mis on tulemas. Pane tuli põlema.” Närvilise Kuti hääl oli ebalev.

“Ei mingit tuld!” karjus Libedik liiga hilja. Valgusvihk tabas mind otse rindu.

“Mis pagan see on?” Olin väga õnnelik, et mul ikka veel respiraator ees oli. Kuid Libediku järgmised sõnad saatsid hirmujudinad mööda mu selgroogu alla.

“Võtke ta kinni!”

Pöördusin kandadel ning kihutasin mööda tunnelit minema. Kui olin lambivalguse ulatusest väljas, sirutusin mõlema seina poole ning sooritasin oma parima Ämblikmehe imitatsiooni, peaaegu lennates kõiki nelja jäset appi võttes mööda seinu üles. Mu selgroog surus vastu tunneli kaarjat lage ja ma sulgesin silmad “kui mina ei näe neid, ei saa ka nemad mind näha” põhimõttel.

“Kuhu ta kadus?” kriiskas Närviline Kutt. “Ta oli just siin!”

Libediku hääl kõlas pimeduses külmana. “Kasuta lampi. Ta on ikka veel siin tunnelis.”

“No ei ole! Ma ütlen sulle, ta kadus.” Surfaja kõndis otse minu alt läbi. Ja nagu enamik inimesi, ei vaadanud ta üles. Sellepärast olidki laed nii head peidukad.

Kivistusin, kui Libediku lambi valgusvihk Dorani spiraalile sattus. Ta puudutas seda õrnalt ning korjas siis üles minu respiraatori. Ma ei näinud tema nägu, kuid arvasin, et ei unusta kunagi tema häälekõla.

“Sa ei saa end minu eest peita, väike Kellakeeraja.”

Ma värisesin tema sõnades peituva ähvarduse peale. Kellakeeraja? Tal oli pihus vale tüdruk ja ainult tahtejõud hoidis mind vaiksena.

Lõpuks, mõned vandesõnad ja tühjenev patarei hiljem, roomasid Libedik ja tema käsilased minema.

Minu öine nägemine taastus ja ma olin üksi. Tegin ämblikukõndi mööda seinu tagasi alla ning kohmitsesin oma taskulampi otsida. Tahtsin siit juba läinud olla. Leidsin läbi keldri tee tagasi tätoveerimissalongi juurde ning pidin just koti selga viskama, kui see mu käte vahelt ära rebiti. Tormasin trepi suunas ja põrutasin vastu lihaselist kogu. “Oh!” Mees maandus raskelt ühele põlvele.

“Võtke ta kinni!” hüüdis üks madal hääl.

Mitte minu vabal tahtel.

“Seis! Politsei!”

Sulgesin ohates silmad. See ei saanud hästi lõppeda.

Vahel võisin küll legaalse serval elada, kuid ma ei olnud halb inimene. Ometi olin ma siin, sõites koju kahe ärritunud politseiniku seltsis. Inspektor Lihamägi, nimetatud tema massiivse rinna auks, mis oli kaotamas võitlust gravitatsiooniga, oli vigastanud oma põlve, kui ma kogemata talle otsa jooksin, ning oli eriti häiritud olnud faktist, et ma olen naissoost. Tuleb välja, et ma lõin kõvasti.

“Nii et sa arvad, et oled päris karm, mis? Seal all sodimas eraomandit.” Lihamäe partner oli lühike ülbe Napoleoni tüüpi mees.

“Tunnelid on piirkonnavabad.” Pilk, mille Napoleon mulle läbi tagaistme ees oleva võre viskas, oleks olnud ka siis vähem valus, kui selle küljes oleks pistoda olnud. Lihamägi neelas alla itsituse ja vaatas siis skeptiliselt esiaknast välja. “Windward ja Pacific ütlesid sa?”

“Me elame Veneetsia rannaturu kohal pööningul.”

“Meie?” Napoleoni häälest kostus pilge,  mis mulle ei meeldinud.

“Minu ema ja mina.”

“Tema nimi?” Tal oli käes kirjutamisvalmis märkmik.

“Claire Elian.”

“Isa?”

“Surnud.” Minu hääl püsis täiuslikult ühtlasena.

“Hmm. Ema elukutse?”

“Kunstnik.”

“Arvata võis. Paneb oma lapsele nimeks Saira, millegi normaalse ja hääldatava asemel.” Ma ei vaevunud osutama asjaolule, et ta just oli seda hääldanud.

Juhatasin neid kõrvaltänavasse ja trepist üles. Võti oli mul juba pihus, kui leidsin ehmatusega, et ma ei vajagi seda. Uks oli ristseliti lahti.

Lihamägi vaatas kahtlustavalt minu poole. “Kas sina jätsid selle nii?”

Raputasin pead ja Lihamägi oli välgukiirusel minu ees, relv käes, andes Napoleonile märku valvel olla. Elutuba oli pahupidi pööratud, kunstitarbed, raamatud ja paberid igal pool. Kõndisin Lihamäe kannul ema magamistuppa ja tõmbasin järsult hinge. Täielik kaos. Krabasin ema peatsilaua alla peidetud võtme ja avasin värvikapi. Passid ja sularaha olid ikka veel seal, kuid antiikne kellakaelakee, mille minu isa oli emale miljon aastat tagasi kinkinud, oli läinud. Napoleon liitus meiega köögi poolt. “Tühi. Ei mingit märki sinu emast.”

“Ta on tööl.” Vale maitses mu suus halvasti. Ja mis veel hullem - nad teadsid seda.

Napoleon naeratas. “Siin on telefon. Helista talle.” Tõbras.

Ma ei liigutanud. Napoleon noogutas Lihamäe poole. “Kui ta ükskord sees on, ei näe ma suurt võimalust, et ta välja saaks, eriti kui nad seda näevad.”

“Kes? Kui kes näeb seda?” Mulle ei meeldinud haletsus Lihamäe silmis.

“Lastekaitse.” Napoleon oli ohtlikult ennasttäis. “Nad on alaealiste puhul esimene kutse.”

“Ma olen seitseteist.”

“Californias ikka veel alaealine.”

“Mul on Suurbritannia pass.”

Napoleon näppas selle mu sõrmede vahelt. “Immigratsioon on minu järgmine kõne.”

Jõllitasin teda ning Lihamägi tundis end ilmselt halvasti, kuna tema toon pehmenes. “Oled sa kindel, et sul ei ole kedagi, kellega võiksime ühendust võtta?”

Vaatasin Lihamäelt Napoleonile otsa ning püüdsin end tahtejõuga tagasi hoida. “Mu ema jõuab paari päeva pärast tagasi.”

“Siis võib tema sulle järele tulla, kui ta suudab paberimajandusest läbi närida enne, kui sind mujale suunatakse.”

Lihamägi vaatas mulle silma sisse. “Meil on vaja pereliiget, Saira. See peab olema keegi, kes suudab sugulussuhet tõestada.”

Tundsin suus veremaitset. Keegi oli olemas.

See keegi ootas mind, kui astusin Londonis British Airwaysi lennult maha: Millicent Elian. Nägin viimati oma vanaema, kui olin kolmeaastane, kuid ometi läks tema välimus kokku minu mälestusega pikast, raudsete silmade ja sünge suuga rangest naisest. Mu ema ei sallinud teda. Polnud ka üllatav, arvestades viisi, kuidas ta mind pilguga mõõtis ilmselt kaaludes, kas ma olen vaeva väärt. Muidugi ei olnud ma kitsastes teksades, sõdurisaabastes ja kapuutsiga dressikas riietunud mulje avaldamiseks. Täiuslik tänavate jaoks. Mitte nii muljetavaldav pesuehtsa Inglise daami silmis.

“Ma näen, et oled oma kasvu isalt pärinud.” Millicenti toon ei olnud meelitav.

“Tere, Millicent.” Ma teadsin, et peaksin olema viisakam ja kutsuma teda vanaemaks, arvestades faktiga, et ta päästis mind just kasuperesse sattumisest, kuid ta ei olnud kuidagi seda tiitlit välja teeninud.

“Ja tema kombed ka, ma näen.”

“Ma ei oska öelda.”

Millicent vaatas mind nii, nagu hakataks mind tema kinga pealt maha pühkima. “Vähemalt oled sa Claire’i nägu.”

“Ega sa vist minu emast midagi kuulnud pole.”

Millicenti silmad tõmbusid pilukile. “Kui kaua ta on ära olnud?”

“Teisipäevast alates.”

“Neli päeva. Ta helistab homme või hiljemalt esmaspäeval.”

Ma vahtisin teda. “Kuidas sa seda tead?”

Ta ignoreeris mind. “Minu auto ootab.”

Muidugi ootas. Millicenti uhke hall Rolls Royce ootas lennujaama lähedal kõnnitee ääres ja tema uhke hall autojuht hoidis meie jaoks ust lahti.

“Koju, Jeeves,” ütles ta täieliku autoriteediga.

“Jeeves? Sa teed vist nalja.”

“Ma ei tee nalja.” Millicenti näoilme ei muutunud.

Jeeves püüdis mu pilgu tahavaatepeeglis ning pilgutas mulle väga aeglaselt. See silmapilgutus ei olnud palju, kuid oli siiski midagi.

“Ma usun, et käid veel koolis?” Millicenti pilk oli otsekohene.

“Jah.” Uus kool iga kahe aasta tagant. Mitte eriti abistav sõprade leidmisel, mis mulle sobis, kuid ajas mu ema hulluks. Ta ei saanud aru, et pidevale uuele õpilasele olid sõbrad nuhtluseks. Minu jaoks oli kergem lihtsalt taustaga ühte sulada ning seitsmeteistaastasele vabajooksjast grafitikunstnikule oli see rusikareegel.

“Siis alustad sa esmaspäeval St. Brigidi internaatkoolis.”

“Internaadis? Ma ei usu.”

Millicent rääkis järsult. “Meie perekond on St. Brigidi koolis käinud 1554. aastast alates ja mulle on vastuvõetamatu, et sind ei ole seal kunagi haritud.”

“Arvestades sellega, et sa lõid mu ema perekonnast minema, ei ole see üllatus.” Kõndisin juba õhukesel jääl - võisin sama hästi ka vaadata, kas see murdub.

Minu täielikuks üllatuseks Millicent peaaegu norsatas. “Ma ei löönud teda perekonnast minema. Ta jättis meid maha.”

“Muidugi.” Ütlesin seda vaikselt, kuid see oli täis sarkasmi ning tema silmad ahenesid.

“Saira Emily Elian. Meeldigu see sulle või mitte, sina oled daam ja ka käitud daamina minu läheduses. Kas see on selge?” Vaatasin eemale. Minu ema ei olnud minuga range ja olin harjunud tegema põhimõtteliselt kõike, mida tahtsin. See asi Millicentiga ei olnud kommetes, vaid kontrollis.  Minu üle. Tema tahtis seda ja mina ei tahtnud seda ära anda.

Hingasin enda kõrval oleva akna uduseks ja hakkasin eemalolevalt sõrmega joonistama Dorani spiraalimärki Veneetsia tunnelist, kuid tundes kuklas Millicenti põletavat pilku, pühkisin akna puhtaks.

Rolls Royce pööras pikale sissesõiduteele, mida ääristasid hiiglaslikud puud. Need panid mind end tundma kui väike tüdruk, kes astub muinasjuttu - sellisesse, mis on täidetud kurjade kuningannade ja võlutud metsadega, mis neelavad eksinud lapsi oma sügavustesse. Kui puud lõppesid, kõrgus meie ees massiivne ehitis. See paik tundus oma keelavate kiviseintega kui kindlus ning tajusin, kuidas Millicent mind jälgis.

“Tere tulemast Eliani mõisa.”

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 05/22 (Laura Loolaid)

Haapsalu ja õudus, 2022 (Veiko Belials)

HÕFF 2022 ehk raport toimunust (Jüri Kallas)

Intervjuu: kogumiku „Eesti nõid“ autorid (Heli Illipe-Sootak)

Videointervjuu: April White (Maarja Kruusmets)

Noorteautor Sebastien de Castell ja Spellslingeri sari (Tiina Sulg)

1930–1939 – sõda oli õhus (Jüri Kallas)

Päeva materjal Wikipedias aprillis 2022 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 17: Malekarikaturist Harry Harrison (Rauno Pärnits)

Me väärime vahetevahel ilusaid asju (Raul Sulbi)

Doktor Strange Hullumeelsuse Multiversumis (Miikael Jekimov)

Arvustus: Rokkiv muinaskuningas (Jüri Kallas)

Mida teha õudusega, mis pole õudus? (Raul Sulbi)

Lugemismuljed Inglite linnast (Marko Kivimäe)

Arvustus: Stephen King „Four Past Midnight“ (Marko Kivimäe)

Arvustus: „Viimase sõja viimane sõdur“ (Elar Haljas)

Reaktori juttudest: 04/22 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 05/22

Uudiskirjandus 05/22

Jutt: Teine võimalus (Maarja Kruusmets)

Jutt: Täielikult looduslik (Tim Hornet)

Jutt: Arvamuste paljusus (Mairi Laurik)

Tõlkekatkend: Märkides aega (April White)