Peatoimetaja veerg 05/23 (Joel Jans)

Kuna kell ei ole kesköötundi löönud, ei ole ka Reaktor hilinenud, vaid ilmunud täiesti õigel kuupäeval. Nendele, kes juba varahommikust saadik ootavad - ärge muretsege, samasugust tervet põnevusega täidetud päeva saate tõenäoliselt ka juunikuus nautida.

Selle numbri kõige olulisem asi on kahtlemata jutuvõistlus. Ehk avaldame hulga lugusid, mis võistluselt läbi käisid, aga Täheaega ei mahtunud. Seehulgas tuleb avaldamisele ka mitmeid züriiliikmete lemmikuid, mis tõestab taas, et mida eriilmelisema maitsega zürii jutuvõistlust hindab, seda parem see Reaktorile on

Oli vist üldiselt hea ulmekuu - trükist tuli välja ja sai ka uhkelt esitletud eesti esimene õudusfilmidest rääkiv raamat, Prima Vista tõi lavale ulmeautoreid nii esinema kui tulevikunägemusi rääkima, jutuvõistluselt koorus taas uusi ulmeautoreid, Tomberg esitles suurejoonelist ulmemonograafiat, Laurik vedas ulme Haapsalu muinasjutufestivalile. Mis veel sündis ja toimus või mitte, loetagu ise ajakirjast.

Kaanepilt ja kirjad Riho Välk & MJ

Intervjuu: Andrei Samoldin - jutuvõistluse võitja Setumaalt (Jüri Kallas, Joel Jans)

Setomaal seenel

Andrei Samoldin on Reaktoris avaldanud mitmeid lugusid. Paljud ulmefännid on kuulnud ta värvikaid lugusid Setu- ja Võrumaast. Räägi nüüd endast natuke lähemalt – kes sa oled, kust sa tuled?

Sündisin 1982. aasta oktoobris Petseri haiglas ja minu sünnitalu asub Võmmorski külas Pelska oja kaldal. Suurema osa koolieelsest ajast veetsingi seal koos vanavanemate ja vanema õega, kes õppis Petseri Eesti keskkoolis. Kui jõudis aeg minul kooli minna, koliti meid õega vanemate ja väikevenna juurde Värskasse ning gümnaasiumi lõpetasingi Värskas.

Kuna mu võrokesest vanaisa rändas Petserimaale enne II Maailmasõda, olen setodest sõprade jaoks mõtsik, kuid võrokestest sõbrad kutsuvad mind naljatades jällegi mitteetniliseks setuks, sest hariduse olen ju setode “päälinnas” saanud. Ka sisaldab minu võro keel hulganisti setoisme. Ise pean ennast võrokeseks.

Ülikooliõpinguid alustasid sa teoloogina, aga jõudsid sealt meditsiinialale?

Jah, lõpetasin Tartu Ülikooli usuteaduskonna ning pärast kiiret, kuid intensiivset pedagoogikarjääri suundusin teenima Kaitseministeeriumi valitsemisalasse. Mingil hetkel komandeeriti mind ühele ekstreemsele meditsiinikursusele ja seal sain aru, et see ongi mu tõeline kutsumus. Lahkusin töölt, lõpetasin Tartu Tervishoiu Kõrgkoolis erakorralise meditsiini tehniku kutseõppe ning ülejärgmisel aastal jätkasin samas füsioterapeudi eriala omandamist. Hetkel toimetangi põhiliselt füsioterapeudina, kuid tegutsen ka teistes ametites meditsiinisüsteemis ja õpetan Tartu Tervishoiu Kõrgkoolis.

Kuidas sa jõudsid ulmeni? Millised olid su esimesed kokkupuuted žanriga? Suurimad lemmikud?

Eks see esimene kokkupuude seal põhikooli lõpus Mirabilia sarja vahendusel tuli, neid raamatuid oli mu vanematel oma jagu riiulis. Kriminullid sellest sarjast mind väga ei tõmmanud, ma tahtsin ikka lahinguid ja lasereid, sest teistel poistel oli SAT-TV ja Star Wars ning mina kuulasin nende ümberjutustusi ning vaatasin Ostankino pealt Stalkerit ja Solarist. Aga kui “Marsi kroonikad” läbi lugesin, siis ei tundunudki kogu see koolivendade tähesõjavaimustus enam nii paeluv ja, saanud aru, et satti meile nagunii koju ei tule, hakkasin ulmet kirjanduse näol tarbima. Gümnaasiumi alguseks olid mul igatahes Mirabilia ulmekad valdavalt loetud ja oma roll oli siin Värska raamatukogu juhatajal Zinaida Kütil, kellel olid ilmselt kõikide valla laste lugemiseelistused teada ja kelle tüüpküsimuseks oli: “Aga kas sa seda raamatut tead?”

Esimesed lemmikud olid mul “Ahvide planeet”, “Trifiidide päev” ja “Redivivus palub tuld”. Umbes sel ajal hakati ka Salatoimikuid näitama, millest ma vist ühtegi osa vahele ei jätnud. Edasi tulid juba Pratchett ja Tolkien ning paralleelselt lugesin hästi palju ajaloolisi teoseid. Ülikooli ajal lugesin võrdlemisi palju, mäletan, et viimase kursuse aastal lugesin näiteks 187 ilukirjanduslikku teost, paraku on tolleaegne lugemispäevik kadunud ja ei mäleta, kui palju sellest ulmet oli. Ilmselt, vaadates aastat, võisid tollal tooni anda Pelevin, Sorokin, Philip Dick ning Frenchi-Koulu lood.

Hommik ukulele ja raamatutega

Uuesti värskendasin vana tutvust ulmega siis, kui ilmus Leo Kunnase triloogia ning sealt edasi tuli juba Saladusliku Tsaari 1. osa. Sest ajast olen proovinud sõrme ulmepulsil hoida ja kui ajapuudusel mõnikõrd enamat ei jõua, siis vähemalt Reaktoris ilmuvad jutud üritan ikka läbi lugeda.

Millal sa esimest korda kirjutada püüdsid? Mis sind selleks ajendas?

Eks koolis ikka vahepeal kirjanduseõpetaja kargas klassi ja ütles, et kuulutati mingi võistlus välja, tähtaeg on ülehomme ja hakake nüüd kõik käbedasti kirjutama. Mingi Setomaad käsitleva kirjandiga teenisin isegi 300 krooni, mis sajandivahetusel oli gümnasisti jaoks hea raha ja mõnda aega oli mu hüüdnimeks seetõttu Balsakk. Siis hakkasingi enda nime õigustamiseks pisikesi jutukesi kirjutama, kus tegelasteks olid põhiliselt kohalikud värvikamad tegelased: kalamehed, preester, hauakaevaja. Valdavalt kannustas mind soov nalja teha, kuid teisalt on mul juba lapsest saati mingi kummaline hirm või mure, et kui keegi lugusid edasi ei räägi, siis need kaovad ära. Neid jutukesi ma kusagil ei avaldanud, lugesin lihtsalt sõpradele ette.

Millised kirjanikud või žanrid sind kõige enam mõjutanud on?

Mul on juba keskkoolist alates üks lemmikraamat, mida ma aeg-ajalt armastan üle lugeda: Lagerlöfi “Gösta Berlingi saaga”. Skandinaavia mütoloogia ja loodus ning nendesse põimitud Gösta lugu seostub mulle tugevalt Seto- ja Võromaaga ning kordumatute tegelinskitega, kes siin ringi siblivad. Ma olen mõelnud, et Gösta lugu võinuks vabalt 19. sajandi Kagu-Eestis aset leida. Ülikoolis sattus kätte Enquisti “Pildimeistrid”, kus Lagerlöfi elu ja Gösta Berlingi tausta veidi lahati, mis avas mulle veel ühe tahu sellest raamatust.

Lagerlöfist rääkides ei saa üle ka Juhan Jaigist, sest nad tunduvad mulle üsna sarnased. Jaik on kindlasti kirjanik, keda pean enese üheks tugevamaks mõjutajaks. Ta on nooruslik ja  ajatu, kirjutab nagu elaks praegu kusagil Karlovas või Räpinas.

Omad mõjud on ka Harglal, Pelevinil, Sorokinil ning viimastel aastatel ka Metsavanal ja Maniakkide Tänaval.

Kes Eesti kirjanikest su lemmikud on? Nii ulmest kui mitteulmest?

Ulmekirjanikud mainisin juba eelnevalt ära. Mitteulmest lemmikuid peaks otsima ilmselt juba lapsepõlvest.

Põhikoolis kindlasti Herta Laipaik ja Nasta Pino, mäletan, et eakaaslased lugesid sel ajal usinasti Agu Sihvkat, mis mulle eriti muljet ei avaldanud. Umbes samal ajal, 4.-5. klassi paiku, hakkasin ka Eesti ajalugu uurima, eriti Vabadussõda ja II maailmasõda. Naabrimees, kes oli GULAGi läbi teinud, suutis Eesti Vabadussõja kapsastunud köidet läbi okupatsiooniaja säilitada ning laenas seda mu emale. Värisevate kätega pöörasin siis neid vaevu koos püsivaid lehti ja hoidsin lugedes hinge kinni, et kogemata mõnda sõna minema ei puhuks. Sealt tekkis ka siiani püsima jäänud huvi ajaloo, sõjakirjanduse ja GULAGI vastu ja tekkisid uued tutvused: Kivikas, Viirlaid, Kaugver. Tänapäevasest sõjakirjanikest on lisandunud Leo Kunnas ja Taavi Liias. Nõukogude armeega seonduv jätab aga mind näiteks täiesti külmaks.

Eelmisel suvel viibisin mõned päevad Riias ja kaasa võetud lektüüri hulgas oli Matsini „Sinine kaardivägi“. Hakkasin sellega pihta ja üsna pea selgus, et minu peatumispaik asus raamatu tegevuspaigas ning kogu sündmustik leidis aset kõrvaltänavatel. Lugesin järgneva paari nädala jooksul kogu Matsini loomingu Manöövrite ajast Kongo Tangoni läbi ja käisin teda ka Ulmeühingu korraldatud kohtumisel kuulamas. Mulle meeldib, kui põhjalikult ta lausete kallal töötab ja kui palju vaeva ja aega on ta pühendanud enda loodud maailmade tausta uurimisele. Teine kirjanik, kelle teostest minu arvates säärane tõsine taustatöö läbi kumab, oli Vahur Afanasjev.

Vaatad sa ulmefilme? Koomiksid, mängud?

Eriline filmisõber ma ei ole. Tulles näiteks tagasi Star Warsi juurde, siis pean tunnistama, et ei ole siiani sellest ühtegi osa näinud. Ahvide planeedi filmid olen vist  praeguse seisuga siiski kõik ära näinud. Koomiksitest oli mul kunagi 90ndate algul üks soomekeelne Batmani koomiks, mida pool küla uudistamas käis, sest seal olid märksa vingemad pildid kui Miki Hiires. Tekstist ei saanud vist küll keegi aru. Mängimisega ka erilist suhet ei ole tekkinud, kuid Diablo sai läbi thtud. ADD-d mängisime seevastu keskkooli ajal sõpradega hommikuni. Koolivend Rebase-Mait, kes nüüdseks on Tapperi solist, tegi paberist täringud, sest meil, maakatel, neid kusagilt osta ei õnnestunud. Üheks DM-ks oligi Rebase-Mait, teiseks aga ka kõva bändimees Puriku-Kaimar, kes laulab Vikatis ja Kassidele Iiristes.

On sul mingi oma ulme definitsioon, mille abil sa maailma ja ulmet mõtestad?

Raske küsimus. Ma ei ole kunagi sellele mõelnud. Võib-olla on ulme see, mis võinuks olla, võib veel tulla ja kusagil meile hoomamatus kohas ka praegu olemas olla?

Sinu jutud on üsna tugevalt läbi imbunud su kodukandi ajaloost ja vägagi bizarro’likus kastmes. Oskad sa seda kuidagi kommenteerida – miks just niimoodi?

See on see maastik, kus mul on turvaline liikuda. Lisaks on mitmete minu tegelaste prototüüpideks reaalsed inimesed Setomaalt. Näiteks Jorosk võib sulle Tartu peal vabalt vastu jalutada. Samuti politseiuurija Haak. Aga nemad on sellised tsiviliseeritumad tegelased. Seto ja Võromaa on tegelikult igasuguseid veidrikke, müstikat ja uskumatuid saatuseid tihkelt täis. Kui randlased vaatavad hommikul merele ja vaenulikke purjesid silmapiiril ei paista, siis tõotab kena päev tulla. Kagu-Eestis see ei kehti – siin võib iga mõhna taga koll varitseda või mõni jeekim sind kuhugi pisikesse järve lohistada. Essütajad, Vanahalvad ja igat sugu muud peletised aina ootavad, et saaks heale inimesele kõrri karata. Ilmselt seetõttu valitseb ka siin kohapeal selline bizzarrolik hõng. Säärane, et kui pärast viimast leili sauna eesruumis istuda ja hämarus hakkab nurgast välja hiilima, siis suunab keegi olijatest pilgu kaugusse ja ütleb midagi stiilis: „Taat rääkis, et meil tuli pärast sõda tare vundamendi kaevamisel kolm imiku kolpa välja. Kõik pooleks hammustatud.“ No ei saa ju sellises keskkonnas kasvanuna päris normaalseid jutte kirjutada.

Maskeerisin ennast ära, et essütaja mind kätte ei saaks

Su jutte on mõnikord kritiseeritud, et need ikka ulme pole. Noh, et formaalselt ju ulmet on, aga emotsionaalselt on raske neid ulmeks pidada. Kuidas sa seda kommenteeriksid?

Olen täiesti nõus. Eks ma proovin end pidevalt ka selles suunas arendada, et maailmad ulmelisemaks kirjutada. Kuna ma olen ikkagi võrdlemisi vähe kirjutanud, siis ei julge esialgu veel turvalisest keskkonnast kaugemale liikuda. Ajalise distantsiga olen mänginud, kuid koduplaneedilt või inimeste seast ei ole veel riskinud välja rännata.

Tahad sa loomingus midagi teistsugust proovida, on selliseid plaane?

Tulnukajuttu tahaks kirjutada. Samuti midagi alternatiivajaloolist näiteks Liivi Sõja, Põhjasõja või Vabadussõja teemadel. Kunagi lugesin Paldiskis kasarmus õhtuti Trifiidide päeva, mille keegi sinna unustanud oli. Sealt läks mõte rändama, et väeosas võiks Trifiidide või tulnukate rünnaku korral päris head ellujäämisšansid olla. Mõtlesin toona, et kes need kõige vingemad vastased võiksid olla ja jõudsin järeldusele, et ilmselt Läänemerest välja ronivad amfiibinimesed, kes on tekkinud merre lekkinud tuumajäätmete mõjul, mille jättis siia Nõukogude armee. Miks mitte miskit sellel teemal?

Su tekste lugedes on tunne, et need on n-ö lõdva randme, aga kindla käega kirja pandud. Mida sa ise oma juttude tugevuseks pead, milles nõrkust näed?

Lugejate tagasiside on olnud, et minu lugusid on kerge ja turvaline lugeda, sest jääb mulje, et ma tunnen enda loodud maailma üdini hästi, olen seal mõttega sees. Võib-olla see võiks tugevuseks olla, kuigi ma teadlikult sellele kirjutades ei mõtle. Nõrkuseks on kindlasti dialoogidesse kaldumine. Kunagi sain mingile loole Maniakkide Tänavalt tagasiside, et võiksin dialoogid siin-seal kirjeldustega asendada. Tegin siis paar kolm lõiku ümber ja vaatasin, et ohoh, täitsa nagu päris kirjanik kohe. Sellest ajast olen proovinud seda joont rohkem hoida, kuid ikka kipub liigseks latramiseks minema.

Võitsid just äsja Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia ulmejutuvõistluse. Kui ootamatu oli see võit sulle? Milliseid emotsioone see kõik sinus tekitab?

Seda ma küll kuidagi oodata ei osanud, sest loo sain valmis üsna viimasel minutil ning lootsin salamisi, et võiks ikka esikümnesse tulla. Samas teadsin, et kui ma seda lugu selleks korraks valmis ei kirjuta, jääb ta vinduma ning sahtlipõhjast uuesti huviorbiiti pääsemiseks on poolikutel lugudel minu puhul üsna kasinad võimalused. Nii et ikka väga ootamatu oli see esikoht, kartsin, et kiirustamise tõttu on mõned olulised loogikavead sisse lipsanud või tõmbasin otsad liiga kiiresti kokku. Sellevõrra olid üllatus ja rõõm suuremad. Võttis jalad ikka nõksa värisema, kui auhinda vastu võtma läksin.

Kas võit paneb kuidagi konkreetsemalt mõtlema Andrei Samoldini oma esikkogu peale?

Kogumikumõtteid on aegajalt esinenud. Üks tuttav pakkus isegi välja idee, et kui ma Joroski lugusid juurde vorbiksin, võiks need seto keelde panna, kogumikuks koguda ja siis maailma esimese setokeelse ulmeteose välja anda.

Mida sa tööst vabal ajal teed? On sul hobisid, lemmikloomi?

Kodus on mul harilik must kodukass ja üks siil luusib ka ümber maja. Hobideks on lugemine ning Petserimaaga seotud vanade postkaartide, fotode, raamatute ja dokumentide kogumine.

Arvustus: Ära karda, sest karta pole vaja! (Jüri Kallas)

Eesti keeles pole ilmunud kuigi palju filmiraamatuid, mille autoriks oleks kohalik. (Kui aus olla, siis ega ka tõlgitud filmiraamatuid palju pole.) Ja kui võtta vaatluse alla žanrifilmid, siis pole üldse midagi. Jah, eks vanemad inimesed ehk mäletavad Hillar Palametsa raamatut „Superid, vesternid ja staarid“ (1972). Kuigi, see sajaleheküljeline raamatuke oli pigem rajataguste (loe: lääne) kommertsfilmide kriitika, et mitte öelda materdamine, tegeledes pigem (sotsiaalse) fenomeni kui sellisega ning keskendudes peamiselt kõigele rahalisele ja kõmulisele, mis filme saadab, mitte filmidele endile. Samas, Hillar Palamets oli lobeda sulega ja interneti-eelsel ajal oli see raamat ikka üsna oluline lugemisvara.

Kalver Tamme värskeltilmunud raamat on aga just asjast endast ehk filmidest ja nende tegijatest. Olgu nad siis lavastajad või näitlejad, või hoopis eriefektide meistrid. Seega, pole üldse vale, kui öelda: esimene eesti autori žanrifilmiraamat. Eelkõige õudus, aga on juttu ka SF- ja fantaasiafilmidest. Kogu žanr. Seda enam, et ega tegijad ise ju nii täpselt neid asju ei erista. Ja kas peakski. Jah, kõik või peaaegu kõik tekstid on varem ilmunud siinsamas Reaktoris, aga osa tekste on täiendatud ja kõiki on toimetatud. Mis peamine: raamatus on tekstid kronoloogias – alates tummfilmidest kuni moodsa kraamini. Autor on küll öelnud, et võib lugeda suvalises järjekorras. Tõenäoliselt võibki, aga kui lugeda raamatut järjest, siis peaks tekkima päris konkreetne ja ülevaatlik rida poolesajast olulisest žanrifilmitegijast ja taolise filmikunsti arengust. Kalver Tamm ise küll kommenteerib eessõnas, et ta raamat pole mingil juhul põhjalik ja ammendav ülevaade ning isegi väga olulisi tegijaid on puudu. Jah, võib ju olla, aga ükski raamat ei suuda hõlmata kõike. Eriti veel sedavõrd hõlmamatul alal, kui on seda pealt sada aastat žanrifilmi.

Muarust on tegu ideaalse nn öökapiraamatuga, või siis elutoa diivanilaua raamatuga. Noh, selline, mis kogu aeg vedeleb nähtaval kohal, et on korraliku välimusega, pole piinlik näidata, saab iga hetk lehitseda, pilte vaadata ja lugeda. Lugemine konti ei murra, sest igast filmitegijast on paar-kolm lehekülge teksti ja sageli mõni äge pilt tegijast või ta loomingust. Paar kuud kapikesel-lauakesel ning kui paar korda nädalas veel ka avada ja lugeda, siis suisa märkamatult on raamatuomanikust saanud isik, kes oskab žanrifilmide asjus vestluses kaasa rääkida. Ja mis peamine: ta vaatab pärast Kalver Tamme raamatuga tutvumist žanrifilme hoopis teise pilguga. Loodetavalt sõbralikuma ja arusaajama pilguga.

Juba vaid seepärast tasub raamatut soovitada ja miks mitte ka kinkida. Ja kindlasti lugeda! No näiteks mina ei pea end just žanrifilmi maailmas võhikuks, aga isegi minule oli raamatus palju uut ja huvitavat, nauditavat.

Kalver Tamm

Karta pole vaja

Lummur

2023

208 lk

Kaugel-kaugel, seitsme maa ja mere taga ehk võõraid maailmu uuemas eesti noortekirjanduses (Mairi Laurik)

Sellist pealkirja kandis minu ettekanne Haapsalus Munasjutufestivalil. Siin olev tekst ei ole mu ettekande päris täpne koopia, kuid teisalt ei ürita tekst olla ka (teaduslik)artikkel, jäädes pigem teemakohase mõtiskluse tasandile.

“Kaugel-kaugel, seitsme maa ja mere taga.” Imeilus algus loole, mille tegevus toimub nii kaugel, et tavapärastesse kaupmehe või naaberkülast siia sõitnu lugudesse ei mahu. Kuskil seal kaugel on maa, kus kaevu kukkunud külatüdruk leiab kaevu põhjast uue pinna, millel kasvavad lopsakad pirnipuud ja kus kõnelevad ahjud küpsetavad saiu - maagiline kõikide võimaluste maa. Võib muidugi öelda, et muinasjutud on pelgalt õpetlikud lood, mis püüavad edasi anda teadmist, et üksi metsa minna ei maksa ja laiskus või rumalus on omadused, mis sind toita ei aita. Jah, ka nii võib ning selleni jõuan ma hiljem ringiga ka tagasi.

Aga mida see "seitsme maa ja mere taga" tänapäeva maailmas tähendab? Otse võttes on seitsme maa ja mere tagune uudis meist vaid ühe klõpsu kaugusel – välismaise uudistekanali avamiseks ei pea isegi diivanilt püsti tõusma. Seal elamise ise tunnetamiseks piisab paaritunnisest lennureisist. Ei! Nii kauget kohta, et seda „seitsme maa ja mere taguseks” piirkonnaks võiks pidada meie planeedil enam tänasel päeval ei ole. Distantsi saavutamiseks peab minema veelgi kaugemale.

Kaugemale võib minna ajas, ruumis või põigata sisse hoopis mõnda teise alternatiivsesse reaalsusesse, kus on teised füüsikaseadused ning teistsugused võimatu ja võimaliku piirid. Teisisõnu siis – ulmekirjandus.

Klassikaliselt loetakse ulmekirjanduse alla kuuluvateks teadusulmelisi, muinasulmelisi ja õudusulmelisi lugusid ning sealt edasi jaguneb kõik veel mitmekümneks erinevaks alamžanriks, millest paljudesse pole ainsatki romaanimõõtu algupärandit pakkuda, ealiselt kitsamini piiritletuna siis seda vähem. Kuid ka ulmet võib jagada kauguse kaudu kaheks – täiesti võõrad maailmad (kosmoseavarus, kauges tulevikus, kauges minevikus koos tugeva ulmelise elemendiga, teised planeedid, reaalsused ja universumid) ning osaliselt võõrad maailmad, mille alla kuuluvad enamik õuduslugusid ja linnafantaasiaid. Teisisõnu on neis lähemates või osaliselt võõrastes raamatutes sees üksjagu elemente, mis meilegi ümbrusest või ajaloost tuttavad on. Raamatud, millest ma täna räägin, kuuluvad eranditult esimesse kategooriasse ehk täiesti võõrad maailmad. Seda kahel põhjusel – esiteks tunduvad need „kaugemal” olevatena. Ja teisalt, puhtpragmaatiliselt oleksin ma vastasel juhul seisnud küsimuse ees, kas ma peaksin ka enda raamatut käsitlema. Hea meelega jätan need teemad teistele.

Aga miks on sellised võõrad maailmad kirjanduses üldse olulised?

Üsna sageli öeldakse, et ulmekirjanduse peamine eesmärk on meelelahutus. Nii nagu muinasjuttudelgi. Aga juba ainuüksi seda meelelahutuslikku aspekti ei maksa alahinnata. Meie ikka veel kiirenevas maailmas, kus elutempo kasvamise hoogu ei suutnud pidurdada ka pandeemia, on meelelahutus, mis tuleb vastuvõtja määratud tempos, kulla hinnaga. Ükski raamat pole kiirem ega plinkivam kui lugeja suutlikkus sõnu haarata ja omaks võtta. Muinasulme zanri täpsem määratleja – Tolkien – on sageli rõhutanud haldja- ja võlumaailmade ehk laiemalt muinasulme olulisust optimismi säilitamisel rasketel aegadel. Sellega on paika pandud ka üks žanri alusjoontest, mis kogenud lugejaid köidab – õigus lootusele, õigus usule, et lõpuks on asjad paremini. Sobib ka tänasesse päeva ning muinasjuttude konteksti, kas pole?

Hilisemalt on sedasama lootust edukalt üle kantud teraapiasse – nii depressiooniga võitlemisse kui ka traumajärgsesse teraapiasse. Väljamõeldud maailmad, milles seiklejad satuvad sekeldustesse, kohati üsna ebameeldivatesse olukordadesse, kuid kui sellest samm haaval läbi liikuda, on tulemuseks midagi paremat.

Kui võrrelda võõraid maailmu sisaldavaid raamatuid muu ilukirjandusega, on üsna selge, et neis raamatutes ei ole ega ilmselt saagi olla tegelaste omavahelise suhtlemise arengu dünaamika nii detailselt lahti kirjeldatud kui teistes. Ulme on pigem maailmakeskne kirjandus, võrdlusena siis tegelaskeskse kirjandusega, sest loodud maailma kirjeldamine ning selle toimimisaluste selgitamine võtab suure mahu nii raamatust kui ka lugeja enda kaasamõtlemise võimest. Kui keskenduda sellele, kuidas täpselt üks või teine maagiavorm maailmas toimib või mitu tähesüsteemi siin nüüd kasutatud on, jääb tegelase sõrmevärahtusele keskendumiseks vähem mahti. Sellest tulenevalt sobib maailmakeskne ilukirjandus ehk siis just see võõraid maailmu loov ja haldav kirjandus neile lugejaile, kel muidu tegelaskeskse ilukirjandusega suhtlemiseks vahendid puuduvad. Üks üsna uus uuring näitas, et autistlike joontega lugejad eelistavad just maailmakeskseid lugusid. Need on nagu pusled – loodud maailm peab olema loogiline – kui seal on maagia, siis läbivalt ühtede reeglitega; kui luua antigravitatsioonivälja seadmed, ei saa neid kasutada vaid neis stseenides, mis autorile mugavad on, vaid need peavad olema kasutuses kõikides kohtades, kus need tolles konkreetses maailmas kuluefektiivsuse ja kasumi optimeerimise kokkupuutepunktis olema peaksid. Lugeja neid vigu ei andestaks ning ega ta peakski.

Aga lähme edasi! Kui klassikalisi muinasjutte kuulavad hea meelega nii vanad kui noored, kuigi vahepeal kasvatakse neist mõned korrad välja (esimest korda puberteedi saabudes, teist korda kuskil asjalikuks täiskasvanuks hakkamise algpäevil), siis kuidas nende muinasjutuväliste võõraste maailmadega on? Lugemiseelistuste uurimiseks on tehtud hulgaliselt uuringuid, kuid kõige hoomatavama eristusega on need, mis on läbi viidud tudengite hulgas. Tudengeid on lihtne huvi- ja andepõhiselt lahterdada - valitud erialade kaupa. Ma olen kohanud kolme taolist uuringut, kuid mitte ükski neist ei ole viimase kümne aasta uuring. Samas on kõigi tulemused hämmastavalt sarnased. Kõige rohkem tarbivad ilukirjandust üllatuslikult reaalalade tudengid. Ilmselt on siin seos, et lugemine on nende jaoks igapäevatööst hästi suurelt erinev. Teoreem hommikul ja dialoog lõunapausil. Aga ka žanriliselt eristus reaalalade tudengite lugemisvara – nad olid kõige suuremad ulmelugejad ning seda nii teadus-, ime- kui ka õudusulme vallas. Maailma loomise loogilisus sobib täppisteadusliku mõttemaailmaga paremini kui inimsuhete ebaratsionaalsus. Aga kindlasti on seal ka meelelahutuslikku ja teraapilist aspekti.

Ma tõin alguses sisse „õpetlikkuse”. Nüüd ma siis jõuan ka selleni. Päris paljud reaalalade inimesed on öelnud, et ilmselt aitas eriala valikule kaasa teisme-eas loetud ulmekate hulk. Näha kirjanike fantaasiaid teaduse arengu võimalikkusest tekitas tunde, et sellele kõigele reaalelus lähemal olla, võib olla äge. Aga toimib ka teistpidi. Tehti katse – ühe Ameerika ülikooli loodusteaduste õpetajateks õppijaist pooltele anti lisalugemist – loe vabal valikul peotäis teadusulmekaid. Mingeid piiranguid ei olnud, vastamiskohustust ka mitte. Tulemused loeti aga aasta hiljem, kui needsamad tudengid praktikale jõudsid. Selgus, et see grupp, kes oli lugenud palju väljamõeldud pseudoteadusliku terminoloogiaga ulmekirjandust, tundis end klassi ees kindlamalt ka siis, kui pidi õpilastele päristeaduslikke termineid selgitama. Nad olid saanud neidsamu loodusseadusi katsetada seiklustes - elu eest põgenedes, tulnukate vastu võideldes, planeete päästes ja õhku lastes. Seda kõike muidugi vaid raamatute vahendusel.

Minu viimaste aastate lemmiknäide tuleb Austraaliast. Nad on seal üsna edukalt kaasanud kosmosefantaasiad ajaloo õpetamisse. Olgem ausad, ei olegi sellest nii palju aega möödas, kui Austraalia asukohta oleks saanud samuti kirjeldada sõnadega „kaugel-kaugel”. Igal juhul kõik, mis ühe kosmosekoloonia rajamisel ette võib tulla, on Austraalias ka ühel või teisel moel ajaloo vältel juhtunud. Olgu selleks siis varustuse või side katkemine, ootamatud tundmatud haiguspuhangud, vaenulik floora või fauna.

Aga ega need ainult tehniliseks õppeks sobi. Reaalteadusliku mõtteviisiga noortele on just maailmakesksed lood sageli heaks esmatutvuseks ilukirjandusega – õpi nende abil kiiremini ja paremini lugema ning siis on teed juba hoopis laiemalt lahti. Ja ka need, kes muidu sotsiaalsetes suhetes nõrgemad on, saavad just maailmakesksete lugudega siiski raamatute abil nii puhata kui arendada empaatiat, kujutlusvõimet, suhtlusoskusi ja teiste inimeste mõistmist.

Ave Matteus nentis oma mullises algupärase lastekirjanduse päeva ettekandes, et tõsisemat teaduslmelist noortekirjandust meil peaaegu polegi. Pean nõustuma, kuid lisan juurde, et täiesti võõraste maailmade kategoorias on neid kõige arvukamalt. Klassikaliste muinasulmeliste fantaasiate hulk on veelgi väiksem, et mitte öelda - olematu.

Kaasaegsest algupärasest noortekirjandusest leidsin viis raamatut või sarja, mis liigituvad “kauge-kaugel” tüüpi raamatuteks:

·         “Kosmose pikk vari” Maniakkide Tänav, Joel Jans

·         “Laevakaitsjad” Maniakkide Tänav

·         “Inglite linn” Mann Loper

·         “Domineeriv värv. Tumepunane” Koidu Ferreira

·         “Lumiina ennustus” R.K. Topkin

Haapsalus ettekannet pidades rääkisin ma veidi nende kõikide sisust ja vormist, kuid reaktorilugejale mainin ainult, et kõikidest neist on ühel või teisel moel Reaktoris kirjutatud ning just selle jaoks ju “kaeva” funktsioon loodud ongi.

Tõsi, mõned lood siin tekitavad ehk kerget kulmukergitust. Võib ju öelda, et “Laevakaitsjad” ei ole tõupuhas noortekas - loo tegelased on kahekümnendates aastates nooremapoolsed täiskasvanud, kuid peategelase sisemine areng loo kestel muudab raamatut täpselt nii palju, et on ikka küll noortekas. Täitsa selgelt - hoogne, plahvatusterohke, kuid ikkagi arengulugu ja vastutusvõimeliseks inimeseks kasvamise lugu.

Sama lugu on ka “Lumiina ennustusega” - sealgi on tegelased pigem nõks liiga vanad, kuid olemuslikult tunnetuselt on raamat ikkagi noortekas. Sama raamatu teine küsimus, on, et kas maailm, kus metsamajas on elekter ja kodutehnika, on ikka piisavalt võõras. Meie oma see ei ole, ka kaasaegse analoog mitte. Interneedusest pole juttugi ning maagia on tolles maailmas täitsa tegija. Njah, ma kiikusin jupp aega, et kas jätta lugu sisse või mitte, otsustasin sisse jätta. Lugu algab hobusel põgeneva mehega, kes näitsiku kaasa haarab ning kogu raamatu hinguses on seda muinasulmelist maailma tajuda, hoolimata maailma kaootilisusest ja kohatisest ebaloogilisusest. Loos on muinasjutulist hõngu ning ilmselt see muinasjutulisus ise tõstab loo tegevuspaika nõks kaugemale.

Viimaseks piisaks “Lumiina ennustuse” sisse arvutamise osas kukkus siis, kui ma raamatuid žanriliselt paigutama hakkasin. “Kosmose pikk vari”, “Laevakaitsjad” ja “Inglite linn” on selgelt teadusulmelised raamatud. Domineeriva värvi sari omab nii teadusulmelisi kui muinasulmelisi elemente. Suurem osa sarja mahust on pühendatud just muinasulmelisele maailmale, kuid viis, millega autor sarja kokku võttis, nullis selle maailma ära, tekitas võimaluse mõelda, et tegemist oli unenäo või meeltesegadusega. Alles jäi vahva teadusulmeline maailm - kõrbeks põletatud planeet, kaevikuis elavad inimesed, ranged reeglid ning kummastavad kontrollmehhanismid.

Vormiliselt on “Lumiina ennustus” ainus  kaugel-kaugel asuv muinasulmeline maailm kaasaegses eesti noortekirjanduses. Ma pean tunnistama, et minu jaoks oli see üllatav. Mulle on kogu aeg tundunud, et meil on väga vähe noorte teadusulmet, kuid muinasulmega on lood sellised, et lähedal asuvaid linnaulmelisi teoseid leiab palju, kuid päris võõraid maailmu ja leiutatud kooslusi siinselt maastikult hetkel ei leiagi.

Ma tean, et ma ei pea reaktorilugejat veenma selles, miks on hea ulmekirjandust lugeda, kuid ka teil, armsad sõbrad, võib tekkida olukordi, kus tahaks tuttavale emakeeleõpetajale või lapsevanemast töökaastlasele natuke paremaid argumente ette sööta. Ma lootsin, et need olid mu siinsest tekstist leitavad.

Aitäh!

Ja ulmeliselt häid lugemiselamusi!

Ah jaa! Kirjanikud! Rohkem võõraid maailmu, muinasulmelisi ka.

Arvustus: „Thinner (Marko Kivimäe)

"Thinner"

Richard Bachman (Stephen King)

Hodder & Stoughton, 2022

352 lk

----------------

Õudusromaan "Thinner" ilmus esmakordselt aastal 1984 ning Richard Bachmani pseudonüümi alt - Richard Bachman on Stephen Kingi alter ego. Enda karjääri alguses oli King eriti viljakas ning kuna kirjastajad arvasid tollal, et üks raamat autori kohta aastas on lagi, siis pidi ta vahel leidma teisi viise enda loomingu avaldamiseks. Läbi selle varjunime avaldas ta mitmeid raamatuid, ka “Misery” pidi tulema bachmanlik, aga siis pani aastal 1985 üks nutikas raamatupoemüüja kaks ja kaks kokku,  sai viis ja paljastas Bachmani nime taga oleva isiku. Seega “Misery” ilmuski Kingi enda nime alt. Enne seda oli Bachmanil olemas oma elulugu, mis sai küll kurva lõpu ‘85 aastal, kui ta “pseudonüümi vähki” suri.

King ise on ütelnud, et Bachmani nime alt avaldas ta raamatuid, mis mingis mõttes Kingi kui kirjaniku ampluaasse nagu hästi ei sobinud. Ma ei oskagi nüüd selle paikapidavust kommenteerida, eks tollal oli King rohkem puhtama õuduse kroonitud pea küll ning Bachmani nime alt ilmunud "Rage" ja "Roadwork" olid täitsa õuduse- ja ulmevabad, "The Running Man" (jah, selle ainetel on samanimeline film loodud) ning "The Long Walk" on düstoopiad, millest esimene on üsna raju, viimane selline leebem, kus ulmet on väga vähe. "Blaze" on kriminaalne lugu, kus on ka näpuga ulmet. Aga eks praeguseks on King kirjutanud väga mitmesuguseid raamatuid ning Bachmani kohtab harva. Vahel ikka, näiteks 1996. aastal ilmus Bachmanilt "The Regulators", mis on Kingi samal ajal kirjastatud "Desperationi" omalaadne peegelversioon.

"Thinner" ei ole eesti keeles ilmunud, pealkiri võiks olla näiteks "Kõhnem". Kui ma vaatasin raamatu sisututvustust, siis muutusin üsna kiirelt ettevaatlikuks, kuna oma olemuselt tundus see olevat natuke sarnane pea 35 aastat hiljem ilmunud lühiromaani "Elevation"-iga. Mõlemas on lähtepunkt sarnane - peategelane hakkab ühel hetkel kaalu kaotama ning "Elevation" oli ikka tõsiselt nõrk raamat, Kingilt üks kehvemaid. "Thinner" on õnneks hoopis teisest puust.

Siinses kaalulangetusraamatus on peategelaseks rasvunud ennasttäis advokaat Billy Halleck, kes autoga sõites ning abikaasa Heidi hellade käte meeldivat käsitööd nautides ühtäkki ajab teeleilmunud mustlasnaise alla, kes saab kohapeal ka hetkega surma.  Kohtus jääb Billyle küll koos kohaliku politsei kaasabiga õigus ning ta pääseb täiesti puhta ja terve nahaga, kuna naine tõesti hüppas üsna hooletult vales kohas teele, lisaks on ühelpool "letti" palavalt armastatud valgekrae, teiselpool mustlasinimrämps. Kohtumajast lahkudes kohtub Billy kärnase ja räpase mustlasmehega, kes paneb advokaadile peale needuse ning peale seda hakkab rasvunud jurist kiirelt kaalu kaotama. Siit hakkabki ülejäänud raamat hargnema.

Kirjanikud kipuvad end vahel ikka raamatusse sisse kirjutama ning antud juhul on King teinud seda omapärasel muhedal moel.

"Vistrikud. Rasupunnid. Vinnid. See kõik. Kas oled õnnelik?"

"Midagi veel?"

"Ei. Ning Billy, ma ei arva, et vistrikud oleks midagi erilist. Sa hakkad kõlama juba nagu mingi Stephen Kingi romaan, aga ei, see pole midagi sellist. Dunc Hopleyl on ajutine näärmemure ja kõik. Ning see pole tal ka midagi uut - tal on varasemalt olnud palju nahaprobleeme kuni seitsmenda klassini välja."

"Väga ratsionaalne. Aga kui sa lisad võrrandisse Cary Rossingtoni koos alligaatorinahaprobleemidega ja William J. Hallecki tahtmatu anorexia nervosa, kaalulanguse, siis see hakkab natuke kõlama stephenkingilikult, kas pole nii?"

Kui natuke lähemalt temaatikat vaadata, siis on see raamat kehaõudus, ehk siis õuduse alamosa, kus inimese või looma kehaga toimub midagi groteskset või õõvastavat. Klassikaliseks näiteks on Kafka novell "Metamorfoos", kus peategelane Gregor Samsast suureks putukaks muutub - mis muide on ka Cronenbergi kärbse-filmi inspiratsiooniks. Või siis Mary Shelley "Frankenstein", Stevensoni Jekylli ja Hyde juhtum. Ma ei ole väga palju seda õuduse alamnurka puudutanud ning ausalt üteldes oli ikka väga suur üllatus seda Kingilt leida. Eks tal on erinevaid detaile siin ja seal, näiteks "Dreamcatcher" peaks ka kehaõõva sisaldama. Minu jaoks on sedasorti õudus ikka üsna vastik ja häiriv, nii filmidena näiteks "Tetsuo", "Hellraiser" või siis jah, seesama raamat siin. Õnneks küll King jäi minu jaoks sellistesse "normaalsetesse" piiridesse, erinevalt näiteks Cronenbergist, kes filmimaailmas "Videodrome" ja "eXistenZi" on ikka üle võlli ära keeranud. Aga jah, mingil hetkel hakkas sees ikka keerama küll. Vastikult õudne raamat. Kohati. Miks see aus õudus Bachmani nime alt ilmus... jah, jälle hea küsimus.

Kui nüüd astuda mõned sammud tahapoole ning vaadata õuduse-värgist kaugemale, siis ma ei saa jätta ikka ja jälle mainimata - Stephen King pole mingi õuduskirjanik! Tähendab, see oli nüüd tirriteerivalt üteldud, eks muidugi on King ikkagi õuduse alal mihkel, pole küsimust ka. Aga tal on alati ka muu agenda, pole tavaline sirgjooneline "kallame lugeja õudusega üle" värk, vaid kirjanikuhärra leiab-loob ka muid alahoovuseid. Eks see ongi ju hea ulme kvaliteedimärk, kus tegeletakse ikkagi pärismuredega, mis on vähe harjumatusse (ulme)kuube riietatud.

Näiteks konkreetse "Thinneri" puhul on mu silmis siin niipalju põnevaid kõrvalteemasid, mis võistlevad "põhiliiniga". Seesama rängalt kinnimakstud juristide-maailm, kus kõrgel lossis elavad mehed-naised teevad, mis tahavad ja on võrdsetest võrdsemad. Või siis kuidas needsamad vaimselt-füüsiliselt paksud-rasvunud inimesed kohtlevad mustlassõnnikut, ajavad neid kogu aeg igaltpoolt minema ning seetõttu tekitavadki rändavad vagabundilaagrid, mis peavad eluspüsimiseks teinekord minema kõverale ja mitte-alati-legaalsele teele. Inimsuhted, kus peavooluteelt kõrvale eksinud õnnetu inimene kiirelt "normaalsete" kodanike seast kõrvaldatakse. Kahepalgelisus, kus needsamad ontlikud kantseleirotid kulisside taga on tavalised räpased kaabakad ning ei kõhkle omakasu nimel kiirelt kuritegelikele teedele minemast. Siin raamatus ja Kingil üldse on alati niipalju meeliköitvaid nükkeid, tähelepanekuid ja lugusid lugudes, et patt on teda (vaid) õuduskuninga troonile tõsta, kuna erinevaid pjedestaale leiab jah palju. Äkki ma millalgi kirjutangi nendest ka eraldi pikema lugulaulu.

Samuti meeldib mulle Kingil lahe ja ladus komme kirjeldada Average Joed, tavalist ameeriklast. Jälle, loed ja muheled. Annan oma parima tõlkimisel, sest ma pole tõlkijana ikka suurem asi.

"Motellid ääristasid ja juhatasid sisse peatänava, kus andsid tooni allahinnatud fotokaamerate, suveniiride ja räpase kiimakirjanduse letid. Maikades lapsed passisid jõude ja seiklesid mööda tänavat, mõned teineteisel käest kinni, mõned tuiutasid tühjade huvitute pilkudega räpaseid aknaid, mõned sõitsid ruladega ja keerutasid end tüdinult rahvamasside siginast-saginast läbi. Billy Halecki jahmunud ja lummatud silmade jaoks tundusid nad kõik ülekaalulised ning kõik - isegi rulalapsed - tundusid midagi söövat: pitsalõik, Chipwichi jäätisebrikett, pakk Doritose tortillakrõpse, popkorn, suhkruvatituutu. Ta nägi paksu meest, särk püksist väljas, kottis roheliste nermuudapükste ja sandaalidega jalapikkust hotdogi õgimas. Mehe lõua küljes rippus mingi niit, mis võis olla sibul või kapsalible. Ta hoidis teises käes veel kahte hotdogi ning Billy jaoks nägi ta välja nagu mustkunstnik, kes näitab punaseid kummipalle ning seejärel kaotab need võlutrikiga ära."

Kokkuvõttes: "Thinner" on selline hea mõnus klassikaline bachmanking minu jaoks, kirjaniku loomeperioodi varasema osa küpsest kandist, kus sealsamast leiab veel näiteks "Pet Sematary", "Draakoni silmad" ja "It". Ehk siis on veel loomeinimese alguseaja kutsikaenergiat ning samal ajal ka kogemust ja oskust see valada korralikku vormi. Kuna kehaõudust eesti keeles väga palju pole, siis minu silmis oleks selle raamatu tõlkel juba selles mõttes oma koht maarjamaakeelses tõlkekirjandusruumis.

4/5

---------------

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest, plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid Richard Bachman pseudonüümi all). Eks siin on omad detailid, kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Hetkel on mul loetud 52 raamatut, 30.05.2023 seisuga on Kingil neid kokku umbes 82.

Statistilise ülevaate väljakutsest leiab siit:

https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Reisikirjad HÕFFilt, 2023 (Laura Loolaid)

Kõhe kohalelend

Kuigi hommik oli alanud suviselt süütu päikesepaistega, mis tõotas muretut retke hoolsate ettevalmistuste ja einepausidega, andis sobivalt õudne ilm märku, kuhu tegelikult teel ollakse.

Haapsalus oli küll taas kohatult päikesepaisteline, aga temaatiliselt kõhe. Et kodus õpitud tänavanimedest ei olnud mälus märkigi, ei hakanud ma retke esimese tähtpunkti - Piksekese kämpingu - asupaika kaardil kontrollima, vaid põrutasin päikese järgi umbkaudu lõuna suunas, läbides teel maalilisi raudteemaastikke. Oma üllatuseks õnnestuski esimese katsumise peale laagriplats üles leida, ainult paarsada meetrit sai lisaringi.

Siiani olid mind vaevanud mõningad süümevapped, et kevadine nädalavahetus, kuidas siis nii, et mitte maakodus … aga kui oma silmaga öömaja nägin, valgus universumi harmoonia taas oma kohale. Õige pisut andsid tumedad-jahedad jõud oma kohalolust siiski märku - nimelt muidu nii hoolikalt kokkuseatud varustusepaunast oli täiesti välja jäänud üks tsiviliseerituma moega kampsun. Noh, pole viga, selga soojendab tõhus maalt-traktoriga-vest, muid liikmeid peab vastavalt käbedamini vehkima.

Nõnda siis võis ette kanda: esimene tähtpunkt - saavutatud, ootan veel vaid kohalikke, kellele ülesande täitumisest ettel kanda. Ning siis juba järgmine tähtpunkt - Posti tänav ja väiksed luupainajad!

Ahto ja Sampo

Maja (nimega Ahto) juures oli parajalt palju sättimist, kokku-lahku pakkimist ja instruktsioonide vastuvõtmist, nii et pisikeste painajate esimesele seansile ikkagi ei jõudnud.

Pass käes, tuli nüüd aega parajaks teha, nõnda seadsin kursi toidulõhnade peale. Puhvetis püüdsin gravitatsioonivälja Jaani ja siis veel Lemmi ja kuna tuttavaid nägusid olla sel aastal hõredalt, tõotasime jõudumööda kokku hoida ning kinnitasime usku punasel vaibal Väinamöise kandlega.

Ja siis ta tuli. Sampo! Sampo! (Öelda hästi aeglaselt ja teineteise järel.)

Sampo oli värviline nagu Valgus Koordis ja jõrm nagu põhjakonn. Mehed murravad tööd, naised piidlevad kalda peal või laulavad või ahastavad. On metsa, mida kanneldeks raiuda, on merd, mida künda. Filmitrikk paneb tantsima karu ja teeb rauast hobuse! Minu eriliseks lemmikuks oli kurja põhjaeide tuustakate käsilaste armee. Käsilastel oli kaks väga tähtsat ülesannet: 1) töllerdada, 2) jõllitada. Vahel veeresid nad kangelase kangelasliku silmavaate peale ka uperpalli, mõnikord koguni sünkroonis. Massistseenideks aeti kohale kogu kolhoos ja tehti nii mõnda suitsu- ja tuletükka!

Pärast vaatasime suures saalis veel Beau hirme. Kohati oli päris tore, eriti esimeses kolmandikus, kus see kortermaja ja kvartal oma stsenaariume genereerisid (ainult pasanteeria oli veel puudu, kuigi ega me tegelikult ju ei tea, mis seal blenderis oli). Aga mida rohkem film käiku vahetas, seda enam qõrge qunst mul üle pea lendas. Unenäoloogika - okei, aga ma vist ikka eelistan, et autor kuidagi reaalsuse nurgaposti ära markeerib (või siis montaažitoimkond halastamatumalt lõigub). Filmi lõpupoole leidsin end Sampoga seoseid põimimas, noh eriti selles teatrireaalsuse osas. Siis oligi juba öö ja rohkem ei jaksanud. Koduteed saatis kindel plaan hommikul lühifilmide ajaks ikkagi kohale jõuda.

Hommikused rituaalid

Varajasem ärkamine õnnestus! Uneohver oli seda väärt, sest Kuldmelies’ valiku iga film meeldis millegi poolest, mõned koguni väga.

Minu harimata mittefilmifriigi silmale tundus, et paljudes palades annab tooni seitsmekümnendate laadis külahorror, seda nii esteetika kui lugude endi poolest.

Ja siis see poolakate (hiljem selgus, et hoopis slovakkide) Rituaal sinna otsa!

Lõunaks oli esiotsa plaanis Djatlovi kuru kohta autorijuttu kuulata, aga rõdusaali juures läks selline tunglemine lahti, et otsustasin kohe heaga suurde saali evakueeruda.

Nõiutud kinnisvara lugu oli parajalt tore ja kerge ja hispaania tempo ei lubanud uimerdustesse laskuda.

Pärastlõuna veetsin aga Mart Sandri võlumaailmas. (Rõdusaali lähdane õhkkond oli selline, et pilti teha ei raatsinud. (Küll festivali materjalides leidub kõigest ja kõigist fotograafipilte.) Selle eest õnnestus soetada autogrammiga eksemplar "Kaarnakulda". Ning võlumaailma tervitusjook katkestas selleks korraks mu "kaine Hõffi" jooksu.

Õõvased õhtutunnid

Mul oli plaan (ja otsene isiklik huvi) minna vaatama võistlus-lühijuttude ettelugemist, aga sinna oli veel aega, nii et imbusin salakesi keldrisaali, kus näidati Jaapani imelikfilmi „Pinocchio-minginumber“. See lõi tekstuuriga, samuti heliga. Sisust ei saanud muhvigi aru, aga sinnapaika ka ei raatsinud jätta. Nagu kogemata vaatasingi lõpuni ja avastasin, et süžee on täitsa olemas, lihtsalt rõhk on mujal. (Väga mujal.)

Raamatukogus, kus lühijutu-karaoke toimuma hakkas, avanes tõeline raamatukoguhoidja õudusunenägu: küünlad igal pool, küünlad otse raamaturiiulis. Mul võttis hetke aega, enne kui meenus meie oma raamatukogu jõulupidu ja saali kaunistanud LED-küünlad.

Ettelugemisvalikusse jõudnud lugusid oli üksjagu, nii et omapere-nurgas panime lõpupoole väikse viskiringi käima. (Kahju, et ettelugejatele jooki ei võinud pakkuda, neile paistis see ka kõige õuduse peale ära kuluvat. Või noh, äkki võis ka, me ei hakanud neid seal soolikate ja kummituste vahel eksitama.)

Esimesel pildil loetakse ette Zarviku juttu ja teisel minu oma!

Isiklik huvi seisnes nimelt  selles, et üks minu saadetud jutt sai esimese auhinna! Tsiteerin osalejatele saadetud teadet:

Selleaastase konkursi võitjateks said koos Apollo kinkekaartide ning õudse au ja kuulsusega: 100€ kinkekaart: Laura Loolaid „Meiega ei jää sa kunagi nälga" (Tartumaa), 50€ kinkekaart: Meelis Looveer „Õpekalüps" (Läänemaa), 20€ kinkekaart: Susanna Mildeberg „Jaan" (Viljandimaa).

Loe ka uudist folklore.ee-st ja vaata, mida Kirjandusmuuseum raporteerib Facebookis. Õuduslugude-karaoke fotograafipilte saab vaadata siin.

Lühipalad kuulatud ja auhind näpus, hiilisin luuravaid kombitsaid trotsides keldrisaali ja vooderdasin seal endale pesakese Tumedate Tundide sessiooni tarbeks. (Tänaseks on Haapsalus sisseloetud osa ka juba TuTu kodulehel saadaval.)

Logistilised vaevused

Öö oli saabunud kerkiva hulluse lainel: etteloetud Lovecraft ja sinna otsa hullumeelsuse lõuatäis, kõrvale soovimatud episoodilised uinakud ja illegaalse viskivaru kahanemine.

Hommik tõi lisaks looduse stiihiatele kaasa veel logistilised vaevused: tahtsin kämpingust kõigi kodinatega ära kultuurimajja tulla ja seekäigus oli vaja päevasteks käimisteks sobiv pisem patrullkott paigutada ära suurema koti sisse, nii et midagi maha ei jää. Tulemus jäi lopergusem, kui oleks tahtnud, ja riideid sai nagu liiga soojalt selga, aga raskusi trotsides õnnestus ikkagi hommikuseks seansiks kohale jõuda.

Varajase saabumise hinnaks oli logistiliste vaevuste jätkumine: küll oli aeg õige ja saal vale, siis jällegi saal õige ja aeg pisut mööda. Igatahes õnnestus lõpuks ometi tabada pisipainajaid. Mulle jäi kõige mõnnamalt meelde see autosuvila-piraatidega lugu, aga ootamatult sügavale hinge puges ka see juudi põlvest-põlve õuduse dekonstruktsioon.

Ei taibanud kohe teiste eeskuju järgida ja oleks nii äärepealt maha maganud „Viimase vahiposti“ alguse. Väikse eksirännaku järel jõudsin siiski õigesse saali ja leidsin huvitava vaatenurga. Rõdupiirete vahelt vaadates tekkis tunne, nagu oleks ise ka seal merel!

Pärast jäime samas saalis vaatama teist laksu hispaania kodukaunistamis-horrorit ehk „Neetud kohvilauda“. (Noortele vanematele ei soovita!) Ootamatult selgus, et kell ongi juba palju ja kohe-kohe hakkab festivali lõpetamine. Alles ta ju algas!

Päev hiljem, pärast meeleolukat Haapsalust Tallinnasse hääletamist, öist bentsuka-kohvi ja sugulastega põkkumist ning hommikuidülli ja ringiga Tartusse jõudmist (Qwest!) leidsin oma kirjakastist festivali punase vaiba foto.

Pildistas Aron Urb. Vasakult: Jaan, Lemmi, Väinamöinen, Laura

See reisikiri ilmus esmalt otse-sündmuskohalt ampsudena Rujanaudi blogis: esimene osa, teine osa, kolmas osa, neljas osa, viies osa.

Päeva materjal Wikipedias mai 2023 (Taivo Rist)

KUU ULMEAJAKIRI: "Science Fiction Monthly" (11. aprill)

"Science Fiction Monthly" oli briti ulmeajakiri, mis ilmus kuukirjana 1974. aasta veebruarist 1976. aasta maini, ilma et ainuski number oleks vahele jäänud. Ajakiri oli tabloidimõõtmetes (40×28 cm) ja koosnes 28 leheküljest, mis olid klammerdamata, et seal ilmunud kunsti saaks kasutada postritena. 1970-ndate keskel polnud Suurbritannias teist ulmeajakirja, nii et igasse numbrisse saabus 400-500 juttu, jutuvalikut justkui oli, siiski seda väga ei kiideta, kuigi osa jutte oli tuntud autoritelt. Kõik kolm toimetajat on BAASistamata ja ajakirja lühijutuvõistluste paremikust ei võrsunud ainsatki kirjanikku. Kolmanda numbri tiraaž küündis 150 tuhandeni, aga edaspidi jooksis asi allamäge ja kui see oli langenud 20 tuhandeni, pandi ajakiri kinni. Ajakiri ilmus läbivas värvitrükis paljude piltidega ja tootmine oli kallis. Allakäigule aitas kaasa inflatsioon: esimeste numbrite hind oli 25 senti, viimastel 50 senti – ja seda kahe aastaga.

https://en.wikipedia.org/wiki/Science_Fiction_Monthly

KUU ARVUTIMÄNG: "The Longing" (14. aprill, 2. aastapäev)

Selle 2020. aastal ilmunud sõltumatu tootja Studio Seutz mängu peategelane on Vari, kes teenib Kuningat. Kuninga jõud on otsakorral ja ta läheb 400 päevaks koobastikku magama. Reaalajas kestab mäng sama kaua, nii et aastaga mängu läbida ei saa. Kriitikud võrdlesid mängu eluga koroonaviiruse karantiinis, kuid mängu idee on vanem, mängu tehti 6 aastat. Vari saab rännata kuninga koobastikus ja seda uurida, lugeda raamatuid, joonistada, oma joonistustega kuninga magamiskambrit kaunistada, mängida lihtsaid ajaviitemänge ja muud sellist. Üllatusena selgub, et kui kuningas ärkab, siis hävitab ta kõik universumis oleva ning kuningas ja Vari valitsevad edaspidi kahekesi universumitäie lõputu tühjuse üle. Selle vältimiseks tuleb panustada koobastiku uurimisse. Sealtkaudu saab maapinnale pääseda ja kui on valida, kas alustada uut elu lapse või vanamehena, tuleb valida vanamees. Mäng lõpeb ja lõputiitrite põhjal põhjustas Varju lahkumine kuninga surma. Kriitika oli üllatavalt positiivne.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Longing

KUU FRANTSIIS: "Fabula Nova Crystallis Final Fantasy" (21. aprill)

See on "Final Fantasy" nii-öelda allfrantsiis, mis koosnes 7 mängust, mis ilmusid firma "Square Enix" loodu ja turustatuna aastail 2009–16. Minu jaoks ootamatusena ei toimu mängude tegevus samas maailmas, vaid kolmes maailmas, millel pole üksteisega mingit pistmist, ehkki ühised teemad on jumalate sõda ja inimeste valikud jumalate sõja keskel. Esimene mäng oli "Final Fantasy XIII", eelviimane "Final Fantasy XV". Frantsiisi hulka kuuluvad kaasnevad raamatud, romaniseeringud, manga, mängufilm ja animaseeria veebis. Kõik mängud olid äriliselt edukad nii absoluutskaalal kui ülejäänud "Final Fantasy" mängudega võrreldes. Tagantjärele pole kriitikute kiitus enam nii ühene, aga kes sest enam hoolib, raha on juba kätte saadud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Fabula_Nova_Crystallis_Final_Fantasy

KUU ASTRONOOMIAPILT: SpaceX CRS-8 start (8. aprill, aastapäev)

SpaceX CRS-8 oli Rahvusvahelise Kosmosejaama teenindusmissioon, mis startis 8. aprillil 2016 Floridast Canaverali neemelt ja kestis ligi 33 päeva. Kohale toimetati 3,1 tonni kaupa ja tagasi toodi 1,7 tonni. Kasutati raketti "Falcon 9", mille esimene aste eraldus 2 minutit 40 sekundit ja teine aste 10½ minutit pärast starti. See oli esimene juhtum, kus raketi esimest astet taaskasutati, see püüti kinni 9 minutit pärast starti 300 km kaugusel Florida rannikust ookeanis asuval platvormil, mis kandis veidrat nime "Of Course I Still Love You". Ühtlasi oli see esimene kosmosesõiduki vertikaalne maandumine ujuvplatvormile. Sellel platvormil ongi pilt tehtud. Tagasi Floridasse jõudmiseks kulus hoopis rohkem aega, see toimus alles 12. aprillil. Esimest astet taaskasutati 30. märtsil 2017 geostatsionaarse sidesatelliidi SES-10 kosmosessesaatmiseks. Ja püüti teist korda kinni.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:CRS-8_(26239020092).jpg

KUU KOSMOSEPILT: C/2022 E3 (ZTF) (14. aprill)

C/2022 E3 on pika perioodiga komeet, mis pesitseb Öpik-Oorti pilves ja tuleb Päikesele lähedale iga 50 tuhande aasta järel. Orbiidi lähim punkt ehk periheel on 1,112 astronoomilist ühikut (astronoomiline ühik AÜ on Maa kaugus Päikesest), kaugeim punkt ehk afeel umbes 2500 AÜ. Komeedi tuuma läbimõõt on umbes kilomeeter ja see pöörleb umbes 8,5–8,7 tundi. Komeet avastati 2. märtsil 2022, kui tema näiv tähesuurus oli 17,3 ja ta oli Maast 4,2 AÜ kaugusel. Kiiresti selgus, et tegu pole asteroidiga, sest tal on ümber roheline pilv, mida nimetatakse koomaks. Periheeli läbis ta 12. jaanuaril 2023, Maale kõige lähemal oli ta 1. veebruaril, mil tema kaugus meist oli 0,28 AÜ ja näiv tähesuurus 5, mis tähendab, et see oli palja silmaga nähtav. Roheka värvi tekitab disüsinik C2 ja see pole komeetides üldse haruldane, küll on haruldane aga see, et ilus roheline komeet Maale nii lähedale tuleb.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:C2022_E3_(ZTF)-_Alessandro_Bianconi.jpg

KUU MÜTOLOOGIAPILT: "Kullervo" (kunstnik sündis 26. aprillil)

Kullervo on soome rahvuseepose "Kalevala" õnnetu saatusega tegelane. Tema hõim tapeti ja Kullervo müüdi poisikesena orjusse, kus teda väärkoheldi. Pärast avastas ta, et tema kasupere tappiski tema hõimu. Ta avastas oma õige pere elavana ja kaotas selle uuesti. Ta võrgutas kerjustüdruku, teadmata, et see on tema õde, ja kui see selgus, siis õde tappis enese. Lõpuks tappis Kullervo oma kasuvanemate pere, säästmata kedagi, ja seejärel ka enese. Tolkien, kes alustas luuletajana, kirjutas oma esimese proosateose "Kullervo lugu" just temast. "Silmarillionis" ja "Húrini lastes" kujutas ta Kullervot Túrin Turambari nime all. Soomlased kirjutasid Kullervost näidendi (Aleksis Kivi) ja kaks ooperit (Jean Sibelius ja Aulis Sallinen). Sibeliuse "Jäägrimarss", mis on Soome iseseisvuspäeva presidendivastuvõtu avalugu, sisaldab rida "Me tõuseme nagu Kullervo kättemaks". Soome üks tuntuimaid kunstnikke Akseli Gallen-Kallela maalis kaks hiiglaslikku maali "Kullervo needus" ja "Kullervo ratsutab sõtta". Ka Veljo Tormisel valmis 1994 "Kullervo sõnum".

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Akseli_Gallen-Kallela_-_Kullervo_Cursing_-_Google_Art_Project.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU PILT: Tahate piiluda 128 pere magamistubadesse? Palun!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:128_Balconies_of_1390_Market_Street,_San_Francisco.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Suudlus" (2. aprill, 18 sekundit)

"Suudlus" on 18 sekundi pikkune melodraama 1896. aastast. See on maailma esimene film, milles kujutati suudlust, ja ühtlasi maailma üks esimesi raha eest näidatud filme. Mõned pidasid suudluse avalikku näitamist šokeerivaks ja kõlvatuks. Katoliku kirik kutsus üles siivsusele ja filmi ärakeelamisele. Ajalehetoimetajad kirjutasid hukkamõistvaid kommentaare ja filmi näitavatesse kinodesse kutsuti politsei, et nad selle jäleduse lõpetaksid. Rohkem oli kinoskäijate seas siiski neid, kes suurima heameelega seda filmi jõllitasid. Mina aga täheldasin näitlejate vanust: John Rice 39 ja May Irwin 34 aastat. Välja näevad hoopis vanematena – tänapäeva inimeste jaoks. Tollal jäid inimesed rutem vanaks. Film on ajalooliselt tähtis: esiteks näitas, et filmidega saab raha teenida, teiseks mõjutas see filmikunsti arengut, juba ülejärgmisel aastal valmis analoogiline film "Midagi head: neegri suudlus" märksa nooremate näitlejatega, mis kõlbluse eest võitlejaid veel enam vihastas.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:May_Irwin_Kiss.webm

KUU LOODUSEFILM: Kakerdaja raba (8. aprill, 1½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Drone_video_of_Kakerdaja_bog_in_Estonia_(september_2021).webm

TEINE VANAFILM: "Ema" (11. aprill, 52 minutit)

Minu koolipõlves oli Maksim Gorki "Ema" kohustuslik kirjandus. Asusin lugema ja, tollal oli häbi öeldagi, tänapäeval mitte nii väga, ei suutnud lõpuni lugeda. See 1926. aasta film on teine neljast "Ema" ekraniseeringust (esimene 1919, viimane 1989, iga järgmine eelmisest pikem, kõik toodeti Venemaal). Endalegi ootamatult vaatasin ilusasti läbi. Milles asi? Olen Commonsi filme pooleli jätnud küll, aga "Ema" on hästi tehtud. Film on venekeelsete tiitrite ja ingliskeelsete subtiitritega, soovitan lugeda venekeelseid. Ema mängib Veera Baranovskaja, poega Nikolai Batalov (ainult 14 aastat noorem, suri 1937, aga ei represseeritud, vaid tuberkuloosi), isa Aleksandr Tšistjakov (enne seda filmi oli ta sportlane: NSV Liidu rekordiomanik vasaraheites, Moskva meister klassikalise maadluse raskekaalus, samuti jalgrattur). Ilusat naisrevolutsionääri mänginud Anna Zemtsova oli päriselus režissööri Vsevolod Pudovkini naine.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:1926._%D0%9C%D0%B0%D1%82%D1%8C.webm

KOLMAS VANAFILM: "Mister Westi ebatavalised seiklused bolševike maal" (12. aprill, 74 minutit)

74 minuti pikkune nõukogude komöödia 1924. aastast. John West sõidab Clevelandist Moskvasse. Teda näeb petturite juht Žban, kes rõõmustab: ohoo, rikas ameeriklane, hakkame temast dollareid välja pumpama! Ta sõidutab Westi mööda Moskvat ja kui mõnda tühermaad või tühja krunti näeb, siis räägib: siin oli varem Suur Teater ja siin oli varem ülikool. Westil tekib mulje, et kommunistid on õudsed. Žban viib ta enda koju ja riietab oma jõugu vastavalt ameerika propaganda kirjeldustele metsikutest kommunistidest. Jõugu liikmed tulevad Žbani koju, nimetavad end KGB töötajateks, "vahistavad" Westi, panevad ta "vanglasse" ja mõistavad surma. Surmanuhtluse edasilükkamiseks peab West maksma. Lõpuks, mõistate isegi, Westi kadumist uuriv miilits selgitab välja, et viimati nähti teda koos tuntud petise Žbaniga, ja vahistab kogu jõugu. Tagaajamised filmi esimeses pooles pole halvemad kui ameerika filmides, kust ongi eeskuju võetud, tagumine pool propaganda ja pettusega lahkneb eeskujudest ja sellepärast on eriti huvitav. Näitlejaskonnast elas kõige kauem üht petistest mänginud Leonid Obolenski, 1991. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mr_West_(1924).webm

NELJAS VANAFILM: "Soomuslaev "Potjomkin"" (13. aprill, 71 minutit)

71 minuti pikkune nõukogude draama 1925. aastast. Seda on korduvalt nimetatud maailma kõigi aegade parimate filmide loendites, kaasa arvates käesoleval sajandil. Charlie Chaplin ja Billy Wilder nimetasid seda oma lemmikfilmiks, Douglas Fairbanks aitas seda USA-s levitada ja kutsus Eisensteini Hollywoodi. Käsitletakse 1905. aasta revolutsiooni ja mässu soomuslaeval "Potjomkin". Film on mustvalge, välja arvatud punalipp, mis on 108 kaadril käsitsi värvitud. Film šokeeris vaatajaid mitte niivõrd oma poliitilise meelsuse kui vägivalla pretsedenditu näitamise poolest. Joseph Goebbels ütles, et iga kindlate poliitiliste veendumusteta inimene võib seda filmi nähes kommunistiks muutuda, ja kutsus Eisensteini Saksamaale analoogilist natsifilmi tegema. Saksamaal filmi ei keelatud, küll aga USA-s ja Prantsusmaal. Suurbritannias on see kõigi aegade kõige kauem keelustatud film, 1987. aastani. Palju ei puudunud, et Sovkino juht Konstantin Švedtšikov oleks filmi NSV Liiduski keelanud, kuid Vladimir Majakovski käskis filmi välismaal levitada ja pärast rahvusvahelist edu polnud keelamisest NSV Liidus rohkem juttu. Säilinud on Majakovski ütlus: «Švedtšikovid tulevad ja lähevad, aga kunst jääb.»

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Battleship_Potemkin.webm

VIIES VANAFILM: "Tundmatu" (17. aprill, 52 minutit)

52 minuti pikkune ameerika draama 1927. aastast Lon Chaney ja Joan Crawfordiga peaosas. Chaney mängib tsirkusevärdjat Kätetut Alonzot, kes kasutab oma jalgu nii nugade viskamiseks kui püssi laskmiseks. Tegelikult on tal käed olemas, aga need on tihedalt keha vastu seotud. Ta armastab Nanoni, kellele mehed on elus nii palju kurja teinud, et ta kardab meeste käsi ja tunneb end turvaliselt üksnes Alonzo seltsis: talle näib, et Alonzo ei saa talle halba teha. Seda on arvatud Chaney parimate filmide sekka, kuid mina seda ei vaadanud, sisututvustuse põhjal tundus liiga õudsena. Kuid ta oli kasumlik: 217 tuhande dollari suuruse eelarve juures tuli tagasi 847 tuhat dollarit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Unknown_(1927).webm

Arvustus: Fantastiline viisik keset võlumetsa (Tim Hornet)

Seeria: Life in Exile (1-4)

Autor: Sean Oswald

Tarbitud formaat: Audible

Lühikokkuvõte: Klassikaline Ameerika perekond satub teise maailma, mis sarnaneb arvutimänguga. Seal on kollid, maagia, oskused ja erinevad tasemed. Kuna teed tagasi ei leita, peavad nad kohanema uue olukorraga, kus pole ei televiisoreid ega ekraane. Selleks, et ellu jääda, tuleb tugevaks saada. Seega saavad nad tugevaks. Igaüks küll isemoodi ja mitte alati lihtsalt.

Tegemist on üsnagi klassikalise Isekai… vabandust… LitRPG-looga, mille suurim erinevus on ehk selles, et peategelasi pole mitte üks, vaid viis: pereisa, pereema, teismeline (15) tütar, varateismeline (13) poeg ja kaheksa-aastane tütar. Seega, lisaks mänguri-mõtlemisele on siin ka omajagu vanema vastutust ja murekohti. Kuigi maailm on arvutimängu sarnane, on surm siiski sama lõplik. Seega on väga palju rõhku sellel, kuidas luua võimalikult turvaline keskkond lastele maailmas, mis on ääreni täis kolle ja omavahel konfliktis rasse.

See osa seeriast on huvitav.

Samuti on omajagu nauditavad nö „kohanemisraskused” – see, kuidas autode, voolava vee, interneti, telefonide, sotsiaalvõrgu ja elektrimasinatega harjunud inimesed proovivad leida mingeidki alternatiive. Ning otseloomulikult, olles Ameerikast, hakkavad ühel hetkel ka püsse ehitama või siis vähemalt proovivad.

Põhjus, miks perekond teise ilma satub, on üsna kahtlane ja lõpuni selgitamata. Seda hullem, et esimene raamat alustab just sellest „põhjendusest” ja teeb alguse üsna raskesti seeditavaks ja vaevaliseks. See probleem jätkub ka ülejäänud raamatus.

Teine ja kolmas raamat jätavad mulje, et kirjanik on tegelikult täitsa osav ja pole sel seerial häda ühti. Seeria neljas ja viimane raamat tekitas kahetisi tundeid. Ühelt poolt toimub palju ägedat. See saab aga jube ruttu otsa, kui poleks sel piisavalt kaalu. Mitmed suured küsimused jäävad endiselt vastamata – suure tõenäosusega, kuna sellele seeriale on tehtud ka jätkuseeria ning kes seda ikka lugeda tahaks, kui kõik küsimused on vastuse saanud.

Kui alguses on perekond hunnik pehmikuid, siis seeria lõpuks on nad piisavalt OP, et ei suuda isegi enam oma oskuseid meeles pidada. Kuigi realistlik ja tuttav neile, kes on pikemat aega DnD-d mänginud, muutis see lahenduste otsimise magedaks. „Oi, see on keeruline olukord. Kuidas ma küll seda lahendan? Kas nii? Ei, see pole hea. Kas teistmoodi? No see kah ei tööta. Aga kuidas siis? Peab vist alla andma. Las ma vaatan igaks juhuks oma karakterilehte. Oi, aga mul on ju see loits ja see teeb 100% täpselt seda, mida vaja.” – stiil näitab peategelaste hajameelsust, aga mitte leidlikkust. Lisaks, kui sa lugejana oled juba ammu selle lahenduseni jõudnud, on kogu otsimist lihtsalt piinlik jälgida. Kui laval on püss, peab see pauku tegema. Neid „püsse” tuleb omajagu, kuid paljud neist jäävad kasutamata. Kui loo alguses kasutatakse oma varustust ja oskuseid mõistlikult ära, siis mida edasi, seda kahtlasemaks see muutub ning seeria viimases raamatus on karakterilehed ja varustus juba nii pikk, et iga ettelugemine võtab 4-5 minutit.

Sarja suurimaks miinuseks on minu arvates korraliku tragöödia puudumine. Olgugi et perekond peab rinda pistma erinevate ohtudega, ei juhtu nendega suures plaanis midagi väga traumaatilist. Mitte ainult ei vähenda see loo kaalu, vaid vähendab ka usutavust ja lugeja poolset kaasaelamist.

„Life in Exile“ on hea potensiaaliga, kuid läheb pigem lustliku seikleja teed. Siiski, maailm on tore, karakterid usutavad ja pöörded põnevad. Seda piisavalt, et olen juba jätkuseeria poole peal.

Hinne 6/10

Uudiskirjandus 05/2023

Karta pole vaja

Kalver Tamm

„Karta pole vaja“ on artiklikogumik, mis koondab oma kaante vahele Kalver Tamme poolt kirjutatud ja eri aegadel ulmeajakirjas Reaktor ilmunud tekstid žanrifilmidega erineval moel seotud inimestest. David Cronenberg, Paul Verhoeven, Jamie Lee Curtis, Dan O´Bannon, Jean-Pierre Jaunet ja paljud teised.

Maod ja ämblikud ei hirmuta meid kõiki samavõrd. Mitte kõik meist ei jäta kapikesel ööseks lampi põlema. Hirmud on erinevad. See, mis ühe paneb külma hirmuhigiga kattuma, ei mõju teisele sugugi samamoodi.

Sinu käes on teejuht maailma, kus voodi alt võib leida muudki peale tolmurullide, kus kord maha maetud probleemid kipuvad mulla alt uuesti välja ronima, kus laialt naeratav kloun ei pane üldsegi rõõmsalt kaasa kihistama. Aegade jooksul on paljud vaprad mehed ja naised oma hirmudele silma vaadanud ja need filmi sisse pannud.

Kirjastus Lummur

208 lk

Heade mõrvade linn

Indrek Hargla

Kogumikus „Heade mõrvade linn“ on kolm mõrvalugu Tartu linnast. Neid jutte ühendab see, et need kõik toimuvad kultuuriringkondades ja Tartu kesklinna tuntud kohtades ja lugude keskmes on teravad intriigid ja vastuolud Eesti haritlaskonna seas. Lühiromaanis „Mõrv Mänguasjamuuseumis“ leitakse tapetult sama muuseumi teaduskuraator, kes juhatas seal öösel salajast koosolekut. Mõrva asub uurima Kirjandusmuuseumi eriosakonna endine töötaja, eradetektiiv Laura Peegel, kes peagi tuvastab, et Tartus toimub juba pikemat aega salajane sõda erinevate kultuuriasutuste vahel ja et panused selles mängus on väga kõrged. Oma huvide kaitsmiseks on Tartu muuseumid moodustanud salajase koalitsiooni ning mõrtsukas peab olema keegi selle liikmetest. Jutustustes „Mõrv Ulmeühingu aastakoosolekul“ ja „Mõrv „Reaktori“ toimetuses“ on vaatluse all karm tegelikkus Eesti kirjandusilmas.

Kirjastus Raudhargla

184 lk

Ohver

Skarabeuse 2023. aasta raamatuks on antoloogia OHVER, mis sisaldab kaheksa eri pikkusega lühiteost aastatelt 1956 – 2020. Autoridki on mitmelt maalt: USAst (3), Jaapanist (1), Ukrainast (2) ja Soomest (2). Raamat on pehmekaaneline, lehekülgi ca 310 ja raamatukauplustes on selle hinnaks ca 22€ (Estconil 13€). Raamat ilmub müügile juuni teisel poolel. Mõningatest juttudest:

Tulevikus võib kuritegu kavatsev isik karistuse juba ette ära kanda. Eelkurjategijad saadetakse sunnitööplaneetidele, kus võimalused ellu jääda on ääretult väikesed. Kuid siis saabuvad Maale tagasi kaks karistuse avansina ära kandnud meest ... (William Tenn, Karistus avansiks)

Kõrgel mäenõlval elab eraklanna. Tema ellu on jätnud jälje mitmed mehed, kes vananesid ja surid, kuid naine jäi endiselt nooreks ... (Sakyô Komatsu, Bikuni surm)

3) Autor on üks militaarulme korüfeedest, kelle tuntuim sari räägib kosmoseadmiral Honor Harringtonist ja tema puukassist Nimitzist. Kogumikku võetud loost selgub, kuidas algas inimeste tutvus puukassidega. (David Weber, Imeilus sõprus)

4) Kaliif al-Mahdi (valitses aastatel 775 kuni 785) kahe poja võimuvõitluse ulmeline lahendus. (Tapani Tolonen, Siharzad)

Kirjastus Skarabeus

Süngete vete vaimud

Ignė Zarambaitė

16-aastane Anika naaseb kunagisse kodulinna, kust ta põgenes valusate lapsepõlvemälestuste ‒ pinged perekonnas, koolikiusamine, heidikuks olemine ‒ eest. Neiu kannab endas ikka veel talle kunagi osaks saanud ülekohut, kuid väliselt on ta täiesti muutunud. Keegi ei tunne teda ära. Ta pole enam Anika, vaid Ana. Peagi otsustavad Ana ja tema sõbrad võtta vastu väljakutse – veeta nädalavahetus üleujutuste piirkonnas asuvas talumajas, mis on kuulus legendide ja hirmuäratavate sündmuste poolest. Lõbus õhtu muutub aga tõeliseks õudusunenäoks, mille keskmes on salapäraselt kadunud tüdruk. Enam pole võimalik aru saada, mis on tõeline, mis unustatud, mis väljamõeldud. Mis tegelikult selle öö sündmuste taga on – seletamatud müstilised jõud, narkootikumid või kättemaks? Või äkki need kõik koos? Ignė Zarambaitė (snd 1988) on Leedu laste- ja noortekirjanik ning koolitaja. „Süngete vete vaimud“ on tema esimene teismelistele mõeldud teos. Romaan jõudis 2020. aastal White Ravensi kataloogis soovitatavate raamatute sekka ja valiti Leedu aasta parimaks noorteraamatuks.

Kirjastus Eesti Raamat

Tõlkinud Tiina Kattel

144 lk

Pole midagi uut siin päikese all

Holger Kaints

Holger Kaintsi jutustus on omamoodi kirjanduslik eksperiment, sest ta alustas selle kirjutamist juba 1976. aastal. Autor oli siis 19-aastane. Tookord pooleli jäänud jutustus on nüüd saanud uue vormi, aga säilitanud vanast nii palju kui võimalik. Seepärast toimub ka tegevus kauges minevikus: kevadel ja suvel 1976.

Kaks teineteist välistavat tõde korraga – see ei saa ju olla võimalik! Jutustuse tegelased, noor abielupaar, kogeb just midagi seesugust. Nad satuvad situatsiooni, mille võimalikkust nad ei usu ka tükk aega selle sees olles. Isegi ulmekirjanduse jaoks veidravõitu olukord kestab küllaltki kaua, ja nõnda ei jää Tännol ja Leenil lõpuks muud üle, kui tunnistada, et nendega sündiv on reaalsus. Tavalisse ellu tagasi pöördudes on neil tahtmine kellelegi toimunust jutustada. Siis kogevad nad aga enda ümber mõistmatust, üsna sarnast sellega, mida nad ise loo esimestel lehekülgedel tundsid.

Kirjastus Hea Lugu

208 lk

Klaasist hotell

Emily St. John Mandel

Vancouveri saare kõige põhjapoolsemas tipus asetseva hotelli baaridaam Vincent kohtub hotelli mõistatusliku omanikuga ning saab tema kaaslaseks, kuni selgub, et mees on ehitanud pettusel põhineva finantsskeemi, mille kokkuvarisemine hävitab paljude inimeste elu. Vincent lahkub ning leiab hiljem tööd kaubalaeval. Aastaid hiljem palgatakse üks Ponzi skeemi ohver uurima kummalist juhtumit – ühe naise jäljetut kadumist merel.

*

„21. sajandi inimene, kirev akvaariumikala: klaaseramus, büroohoones, hotellis. See on pealispind. Mis toimub selle all? Emily St. John Mandel jutustab meile trilleri varjus inimese haprusest. Rahakuningriigist ja tema naabrist, varjumaast. Hetkedest, mil klaas mõraneb, suhu sattunud klaasikild kriibib kurgus ning me näeme iseennast selges peeglis. Ja armastus oleks nagu ikka veel kusagil siinsamas, peaaegu võimalik.” – Eva Koff

Kirjastus Varrak

Tõkinud Joanna Liivak

Toimetanud Tiina Randus

272 lk

Kujuteldavad elud

Marcel Schwob

Marcel Schwob (1867–1905) oli prantsuse kirjamees, kelle elu jäi lühikeseks, kuid kelle mõju tema kaasaegsetele ja ka järeltulevatele põlvedele on olnud suur. Oma loominguliseks eeskujuks on teda nimetanud Jorge Luis Borges, Italo Calvino, Alfonso Reyes, Roberto Bolaño, Pascal Quignard, Pierre Michon ja mitmed teised.

„Kujuteldavad elud“ sisaldab kakskümmend kolm miniatuurset elulugu, milles segunevad fantaasia ja eruditsioon, unenäolisus ja detailitäpsus. Lugeja ette astuvad rohkem või vähem tuntud antiikajategelased, mereröövlid, luuletajad ja mõrtsukad, ka maalikunstnik, näitleja, ketser, kohtumõistja, sõdur, aardepüüdja, kuningatütar, armuneid, geomant ja demiurg – üldise ja üldistava asemel jäädvustab Schwob igaühe juures seda, mis on temas ainukordset ja eristuvat. „Biograafi kunst seisneb just nimelt valikutes. Ta ei pea muretsema tõe pärast; ta peab looma kaosest inimese jooned,“ leiab ta ise.

Raamatut täiendavad tõlkija kommentaarid ja Tiit Aleksejevi saatesõna, mis portreteerib autorit ja tema loomingut.

Väljaandja: Kultuurileht

Kõdulehed

Gabriel García Márquez

1955. aastal ilmunud lühiromaan „Kõdulehed” on maagilise realismi meistri Gabriel García Márqueze esimene oluline teos. Huvitav fakt on ka see, et väljamõeldud linn Macondo, mis ei ole mitte ainult Márqueze „Saja aasta üksilduse”, vaid ka tema hilisemate teoste taustaks, ilmub selles raamatus lugeja ette esimest korda.

Macondo väikelinna saabub hiiglaslik banaanifirma, tuues kaasa kaubaladude, lõbustuskohtade ja slummide virvarri, kuid samas ka räige prügihaisu, mis muudab linnaelanike elu tundmatuseni. Kui banaanifirma lahkub linnast sama kiiresti, kui saabus, jääb järele vaid kõdunev tühjus.

Sellel laastatud ja hingetul tühermaal elab üks viimane auväärt mees, kolonel, kes on otsustanud täita kauaaegset lubadust, ükskõik kui ebameeldiv see ka poleks: korraldada auväärsed matused arstile, keda kõik linnaelanikud põlgasid ja näeksid meelsamini unustuse hõlmas ja prügihunnikus. Linnaelanike pahameelt ja vastupanu trotsides jätkab kolonel matuste ettevalmistusi ja lugeja ette rullub lahti Macondo veerand sajandit kestnud muinasjutuline lugu.

Romaan ilmub eesti keeles esmakordselt.

„Gabrieli vari annab meile valgust. Olles klassik, on ta endiselt meiega ja kuulub meile kõigile.” – Colombia kirjanik ja esseist Darío Jaramillo

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Ruth Sepp

128 lk

Ainsuse esimene isik

Haruki Murakami

Nende kaante vahele on mahtunud kaheksa lugu, mis on jutustatud minategelaste suu läbi meenutusena kunagi ammu kogetud kummalistest juhtumistest. Need on ehmatavalt ausad pihtimused, mille läbivaks teemaks on armastus ja surm. Nagu Murakami raamatutes ikka, seob paljusid tegelasi armastus muusika vastu, olgu see klassika, džäss või popp. Lood balansseerivad reaalsuse ja ebareaalsuse piiril, kuid veidral kombel näivad usutavad, pannes lugeja kahtlema, et ehk võikski need olla tõestisündinud. Ent Murakami jätab meelega lahtiseks, kas tegemist võib olla kirjaniku enda mälestustega, mida ta on vürtsitanud eriskummaliste seikadega, või on need otsast lõpuni väljamõeldised. Ühes loos ütleb ta nii: „Me kõik kanname elus mingisuguseid maske. Sest ilma maskita pole selles karmis maailmas mu meelest üldse võimalik elada. Tegelikult võib deemoni maski taga peituda ingel ja ingli maski taga varjata end deemon. Pole võimalik olla lihtsalt üks või teine. Sest sellised me just olemegi. See ongi karneval.”

Noortele

Sierf

Mere Õie Kalle

Neli teismelist sõpra, neli erinevat puuet. Elisa on pimedana sündinud, Anabel on ratastoolis, kaksikud Mirco ja Matheo on kurttummad. Kõik neli kannatavad koolis kaasõpilaste narrimist ja kohtuvad peale kooli, et omavahel aega veeta.

Öösiti rändavad sõbrad unes paralleelmaailma Sierfi, kus nad on oma puuetest vabad – näevad, kuulevad, räägivad ja suudavad joosta.

Sierf on imeline paik, mida asustavad fantastilised olendid: haldjad, tulelinnud, ükssarvikud ja fööniksid. Pegasused lendavad seal tagurpidi, haldjad ja hiiglased peavad vibuvõistlusi ning raamatuid ei tohi seal kirjutada.

Mere Õie Kalle kirjutas selle romaani 12-aastasena Itaalias elades ja itaalia keeles. „Sierf” on Mere Õie teine raamat, mis pälvis aastal 2021 kaks noorte kirjanike preemiat: Firenze Giovani ja Milano Giovani.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Cathy Laanela

248 lk

Kordustrükk

Võilillevein

Ray Bradbury

Ameerika kirjanik Ray Bradbury (1920–2012) on eesti lugejale tuntud peamiselt kui romaanide „451° Fahrenheiti“ ja „Marsi kroonikad“ autor. Käesolev teos erineb kirjaniku muust loomingust, kuivõrd tegu on realistliku ja lüürilise lapsepõlveromaaniga. Ent rääkides kaheteistaastase Douglas Spauldingi suvest Illinoisi väikelinnas Greentownis, loob autor justkui terve inimelu mudeli ja pöördub seeläbi ikkagi täiskasvanud lugeja poole. Kuldkollane võilillevein on kui kõige ilusa, meeldiva ja elus allesjääva sümbol.

Kirjastus Paradiis

Tõlkinud Laine Hone

Illustreerinud Marge Nelk

367 lk

Ulmkonnakroonika 05/23

Ulmestaar Kert Vasemäe

Kes oled ning millega tegeled?

Kert olen. Mingi tulnukas vist. Vikerkaareteerull.

Mitu aastat olin raamatukoguhoidja, nüüd valmistun ametit vahetama ja natuke seiklema.

Mul on lisaks kirjutamisele 98 hobi ja ma põhiliselt tegelen nende kõigiga prokrastineerimisega. Ok, hetkel ma peamiselt maalin ja lõpetasin just stsenaristika kursuse.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Loen: Lugemisega on viimasel ajal nadi lugu olnud, pea on pulki täis. Praegu on käsil hoopis vana hea Saja rahva muinasjuttude sari. Kasva, ninake, kasva! Ulmest viimati lugesin Tamsyn Muir’I The Locked Tomb sarja kolmandat osa, Nona the Ninth, kohutavalt armastasin seda.

Soovitan veel: Seanan McGuire “Every Heart A Doorway”, Yōko Ogawa “Kustunud mälestuste saar”.

Vaatan sarja: The Untamed / Mo Dao Zu Shi. Väga palju ilusaid pikkade juustega poisse. Oot, mingi plot peab ka olema või? Ei, tegelikult on seda ka ikka. Kuusteist aastat peale oma surma äratatakse ellu kurikuulus Wei Wuxian, kes pöördus tumedate vaimude ja nekromantia poolele. Igas episoodis maadleb ta mingit sorti paha vaimu või maagilise õnnetusega, aga saame ka teada, mis pahadustega ta ise hakkama sai kunagi.

Soovitan veel: Sense8, Orphan Black

Vaatasin filmi: The Green Knight. Adaptsioon Gawaini ja rohelise rüütli loost. Väga mitte tänapäevase struktuuriga film, minimaalse dialoogiga, visuaalselt fantastiline, kihistatud teiste legendidega peade maharaiumisest. Väga lummav ja väga wtf film.

Soovitan veel: Everything Everywhere All At Once, Crimson Peak

Mängin: Potion Alchemist. Suurt lugu sellel ei ole, kasvatad taimi ja segad võlujooke ja püüad lõpuks tarkade kivi kokku saada. Selline mõnus nikerdamine. Kakluse ja platformeritega ma ei ole suur sõber, mul on isegi Minecraft kollivaba (peaceful) peal… Kui on koertele konte vaja, panen kollid tagasi sisse ja võbisen selle ühe skeletoni ees.

Soovitan veel: Celeste, Untitled Goose Game

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Üldiselt fantasy läheb paremini peale kui scifi, aga ei ütle kunagi kummastki ära. Ainult õudukaid puutun ma pigem harva. Kui, siis pigem gothic horror.

Meeldivad suured, eepilised, kirjud maailmad, kosmoseooperid, kultuuride ülesehitused -- Ann Leckie, Arkady Martine, Tamsyn Muir. Värvikad tegelased. Teiste žanrielementide sissesegamine (fantasy-krimi on mu nõrkus). Mõõkadega tüdrukud. Muinasjutud. Paralleelid. Sümbolism. Hästi palju sümbolismi, kümmesada kihti palun. Mütoloogilised ja kirjanduslikud viited. Hästi tehtud foreshadowing, tead, see kui sa saad viis minutit enne detektiivi kuritöö lahendatud, aga mitte ka liiga palju varem enne. Kväärid. Lohed. Kujumuutjad.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega, vaid võib rohkem.

Suurim ja ülim eeskuju on muidugi Terry Pratchett.

Suurivaevu jaksan praegu ära oodata Noel Stevensoni "Nimona" filmiadaptsiooni, Nimona on üks mu suurimaid lemmiktegelasi. Blorbo. Poor little mew mew.

Ja. uh. Homestuck.

Tähendab, Homestucki on raske nimetada hetkel just lemmikuks. Aga nagu LOTR, Kettamaailm ja Astrid Lindgren, on tegu ühe mu eksistentsi nurgakiviga, kogu mu loomingu mõjutajaga, maailmapildi värvijaga.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Geneetiliselt, ütlen ma mõnikord naljaga pooleks. Mu ema on samamoodi suur ulmefänn, riiul Pratchetteid ja muud head kraami täis, ja ka teised pereliikmeid ei jäänud kaugele maha. No ja iga jaanipäev tuli ju telekast Sõrmuste isand, ja need said ka VHSile, mida ma korduvalt vaatasin (hoolega Shelobist mööda kerides).

Ma olin juba väga väiksena väga suur lugeja ning kui lastekirjandus oli kõik hoolega mitu korda läbi loetud, võtsin püüdlikult ette ema raamaturiiuli. Esialgu tundusid need kohutavalt rasked ja igavad, kuni juhuslikult sai välja sikutatud üks suvaline Potteri-raamat. No ja sealt enam tagasiteed ei olnud. Eragonid, Silmarillionid, vampiirikad, kõik neelasin alla nagu must auk. Muud elu kui ulme-elu ei oskaks ette kujutadagi.

On sul lemmikloomi?

Kass Maru. Mõned hüüdnimed: kassloom, pätt, elukas, tuutuluutu, kittybaby. Kõik kolm ja pool ajurakku (veidi rohkem kui oranžidel kassidel!) kulutab ta planeerimisele, kuidas suvel salaja õue pääseda.

Tartu head mõrvad Promenaadiviies

10. mail võis kirjandusfestivali ettekäändel Promenaadiviie asutuses jälle kahtlast seltskonda kogunemas näha. Kõneldi, et kirjanik Hargla on uue raamatu valmis saanud ja raamatuid seal tõepoolest oli. Raamatute varjus aga joodi promilliga limonaadi ja heietati hoopis kriminaalseid jutte!

Ulmeühingu rahvas hõivas oma nurga ja vaatas muidukirjandus-inimesi ohutust kaugusest.

Seda, kui tõsiselt peab kirjandusse suhtuma, demonstreeris Mänguasjamuuseumi fiktiivselt mõrvatud delegatsioon. Nemad kinkisid kirjanikule väikese kallurauto, mida saab nöörist järel vedada!

https://rujanaut.blogspot.com/2023/05/tartu-head-morvad-promenaadiviies.html

Noortekirjanduse ühing vestleb Kadri Pettaiga

Eesti Noortekirjanduse Ühingu kevadintervjuude sarja järgmine külaline on Kadri Pettai. Tema räägib romaanist "Jaanika" ja teise-raamatu-hirmust, tööst raamatukogus, tõlkimisest ja lugemisest.  Küsitleb Lille Roomets.

Eelmise aasta kevadintervjuud on kogutud siia loendisse, selle aasta omad kogutakse siia.

Reaktoris on Kadri aru andnud ulmestaarina, samuti esinenud kogumiku "Eesti Nõid" autorite reas.

Vaata ka "Ülestõusjate ja kodukäijate" ning "Eesti nõia" arvustusi:

https://www.ulmeajakiri.ee/?raamatuarvustus-eesti-noid-ulmeantoloogia

https://www.ulmeajakiri.ee/?raamatuarvustus-ulestousjate-kojutulek

Ulmejutuvõistlus 2023 sai lõpetatud!

Eilne 12. mai ulmeõhtu Tartu kirjanduse majas oli eriline: piduliku lõpu sai selle aasta jutuvõistlus. Kuulutasime välja tulemused, jagasime autasud, žürii sai võimaluse lobiseda valikuprotsessi ja vaevuste ja meeldimiste teemal, jõime veini ja õnnitlesime, keda kätte sai. Pärast kõrtsis sai autoritega juba vahetumalt ja vabamalt muljetada. (Laura Loolaiu žürii-mätta vaadet ja lugemisprotsessi vahetut muljetust saab lugeda aprillikuu Reaktorist.)

Hommikul said võitjad ja esikümme ka ametlikult maha hõigatud:

Võitja: Andrei Samoldin - "Vennad nüüd kokku said!"

Teine koht: Tim Hornet (ehk Zarvik) - "Kuningatütre vari"

Kolmas-neljas koht (jagamisel): Jaagup Mahkra ja Joel Jans - "Mobilis in mobili"

Kolmas-neljas koht (jagamisel): Marek Liinev - "0,01%"

Viies koht: Martin Leis - "Ajastutruudus"

Kuues koht: Kristi Reisel - "Gurmee tee"

Seitsmes koht: Karri Tiigisoon - "Kullake"

Kaheksas-kümnes koht (jagamisel): Piret Frey - "Pööriöö"

Kaheksas-kümnes koht (jagamisel): Lüüli Suuk - "Vikatimees"

Kaheksas-kümnes koht (jagamisel): Manfred Kalmsten - "Igaviku väravale"

(Esikümne punktisummade jaotumist vaata kirjastuse Fantaasia kodulehelt.)

Aitäh osavõtjatele ja palju õnne võitjatele!

Et teise vooru mahtus ainult kakskümmend lugu, jäi n.ö. joone alla veel rohkelt head materjali, mis vääriks lugemist. Seega üleskutse autoritele: saatke oma lood nüüd julgesti võrguajakirjale Reaktor! Sinna mahub materjali palju ja ka varasematel aastatel on võistluse jutusaaki sealt järellainetusena nautida saanud. Toimetuse aadress on toimetus[ät]ulmeajakiri.ee

P.S.: Jaana Muna fotokajastust saab nüüd vaadata siin.

P.P.S: Signe Oidekivi fotod autasustamisest: https://www.kirjastusfantaasia.ee/2023/05/14/jutuvoistluse-voitjate-autasustamine/

P.P.P.S: Lisan siia ka kohad 11-20 ehk teise vooru jõudnud lood: Urmas Nimetu - "Mark I versus Mark II"; Tanel Rõigas - "Ukse taga"; Anneli Vilbaste - "Kerru mälestused"; Toomas Krips - "Head inimesed saunas"; Erkki Viljarand - "Igavikuteeliste turm"; Meelis Kraft - "Lõgismadu"; Kristi Reisel - "Nõrga nõia ots"; Eeva-Maria Jeletsky - "Novembritorm"; Martin Leis - "Jutustus purpursest paladiinist"; Seio Saks - "Checkpoint Laagna".

https://rujanaut.blogspot.com/2023/05/ulmejutuvoistlus-2023-lopetatud.html

Raamatuesitlus Elektriteatris: polnud üldsegi hirmus!

See filmiartiklite raamat, mis varakevadel Hooandjas käis, sai nüüd valmis ja tänaõdagu oli Elektriteatris esitlus. Mul oli õhtuses vahetuses töö ja sellepärast hilinesin moekalt, siis kui kultuuraliseks meelelahutuseks näidati Noore Frankensteini filmi.

Kui saalis jälle valgeks läks, selgus, et karta ei olnud tõepoolest vaja, kõik tuttavad näod juba ees. Mis siis muud kui veinilonks käevangu ja raamatule autogrammi norima!

https://rujanaut.blogspot.com/2023/05/raamatuesitlus-elektriteatris-polnud.html

Eesti rollimängufestival

2-3. juunil 10.00-18.00 toimub Tartus, Toomemäel, Eesti rollimängufestival. Eesti Rollimängude festival koondab endas lauarollimängude nagu Dungeons and Dragons sessioone, võimalust võtta osa lahingmängudest, LARPi ehk vabaõhu improviseeritud osalusteatrit, mõrvamüsteeriumeid, elavat ajalugu, impronäitlemise-ning muid töötube.

Huvitavat leiavad nii kogenud rollimängijad kui ka uued huvilised.

Rollimängufestival toimub Euroopa kultuuripealinna Tartu 2024 noorteprogrammi Extended raames.

Täielik ajakava https://shorturl.at/otuUV

Registreeri end sessioonidele https://fienta.com/et/rollifest

Jaak Tombergi uue raamatu esitlus

Jaak Tomberg esitles oma uurimust "Kuidas täitsa soovi" mis nüüd ka järelvaadatav.

Ulmikud Mauruses

Pildistas Riho Välk

Reaktori juttudest: 05/23 (Tõnis Hallaste)

Imede põiktänav

Maarja Kruusmets

Üks põiktänav, millesse sattuvad inimesed märkavad mingeid veidrusi, mis peegeldavad ja intenseerivad nende tundeid.

Ma isegi ei tea, kas mulle pigem meeldis või ei meeldinud see, et tegelased saavad teada, et tegemist on mingi tehnomaagilise installatsiooniga - tähendab, mõjub maagiana, aga tegelt on tehnoloogia. Arthur C Clarke kergitab kuskil oma kulmu talle loomupärase kelmikusega. Tore, sest lahendus. Samas tähendas see pööre üksnes maagia pööramist tehnoloogiaks, ei midagi enamat.

Kena jutuke küll, veidi mittemidagiütlev jada 3 pildist, pigem kirjutatud selleks, et suurendada trükitindi kilometraaži ja mitte selleks, et midagi kuigivõrd püüelda või öelda. Kevadine meeleolu.

Munalingutaja Magnuse sekeldused neitsinahkhiirtega

Tuule Iil

Magnus saab rongalt kutse tegeleda Zavoodi vallutanud rüvedate neitsinahkhiirtega. Õnneks leitakse lahendus. Erektorisse mõeldud jutt.

Kena naljajutuke, Magnuse hea sõber on näiteks Vitseri Keeralt. Stiil pole ka eriti halb, andis lugeda, lühike ja tobenaljakas. Otsekui Witcheri-lugude seksualiseeritud paroodia, aga seksualiseeritud on üksnes jahitavad tegelased (neitsinahkhiired) ja sedagi mitte moel, mis võiks erutada.

Nii et seksversioon, milles vähem seksi või erutavat kui parodeeritavas? Ei oska eriti midagi arvata, oli kah.

Kuratlik lahendus

Tim Hornet

Kuradid vaatavad, et inimesi saab palju. Leitakse võimalus delegeerimiseks.

Tekst jookseb okeilt. Naljakas oleks nagu ka, kohati - näiteks saunasoomlaste hurjuhhid ja noniin-hüüatused põrgukatlas. Ent üldiselt ei tekitanud mingeid erilisi mõtteid ega tundeid.

Võib-olla on mul endal selline aeg lihtsalt. Aga ei, see tekst polegi mõeldud lugejas mingeid kuigi tugevaid tundeid tekitama ega raputama ega midagi paika loksutama. See lihtsalt on.

Eeva ning Aadam

Artur Räpp

Vana naine ja vana mees räägivad iga-aastase videokõne vahendusel sellest, kuidas läheb. Üksildus on võtmas maad, ent seda üksildust on vaja - inimesed on lubanud end eemale lülitada maapealsest loodusest.

Mind veidi üllatab, et Artur Räpi lugu on seni loetud Reaktori juttudest mu lemmik. Vist mu senini lemmik Räpi lugu. Loos oli õrna üksildust, see oli üsnagi ilusti kirjutatud.

Ei olnud mingit hullu põnevat sündmustikku, aga oli meeleolu. Ja väikestviisi puänt kah vasttärkava uue ahvievolutsiooni näol. Ent eelkõige vestlus kahe tegelase vahel, väikeste veidrate sündmuskirjeldustega, peaasjalikult aga omavaheliste tõmbumise ja tõukumisega.

Võib-olla võinuks selle karantiini põhjendus parem olla - hetkel oligi lihtsalt tegemist sellega, et inimesed on otsustanud vähendada ökoloogilist jalajälge ja sellega on hulluks mindud, lastud liigil välja surra.

Ent loo pealkiri mõjus kenasti. Ei olnud nad maailma rahvastiku taasloojad, vastupidi hoopis, maailma viimased inimesed. Ja see sümmeetria sobiski.

A valgus ruumi ja suhtles teiste suurtähtedega, rääkides natuke oma romantikast K-ga. Ühesõnaga ebamääraste jumalolendite ootamatult argine suhtlus tavaromantikast, mille tagajärjeks on aga uue maailma teke...

Lugu, millel on ühtaegu tugevuseks ja nõrkuseks on selle veidrus. Nõrkuseks-tugevuseks see, et tekst on suhteliselt vähe seotud mingite harjumuspäraste tegelikkustega (hoomamatute pilvede suhtlus ju, isegi kui lihtsalt romantikast). Ent mulle tekst pigem ei meeldinud, sest siin polnud midagi peale selle kontrasti veidrate mitteinimlike tegelaste ning nende suht üleni inimliku probleemi vahel.

Kui selle kontrastiga oleks rohkem mängitud - näiteks kui veidraid pilveeksistentse oleks veelgi põhjalikumalt kirjeldatud, samas kui nende loo läbini inimlikkust süvendatud, oleks tekst omandanud mingi teise mõtte. Äkki oleks teksti ideeks saanud siis, et romantika on ikkagi universaalne probleem. Hetkel tahtis tekst jõuda üksnes selleni, et kui kõikvõimsad jumalikud tähepilved saavad lapse, sünnib universum…? Hetkel ei olnud tekst õieti millestki, lihtsalt ühe idee lõpunikirjutamine.

Saatuse pilge

Tim Hornet

Kuningas ilmub vanasse kõrtsi, et rääkida ammuse ränduri Augustiinus Punasega tema suurimast varandusest - Saatuse Kivist.

Mulle meeldisid siinsed elemendid (Rothfussi triloogiast tuttav tähtis vestlus suvalises kõrtsis; end varjav kuningas; ammune aegade suurim seikleja rääkimas möödunud aegadest). Puänt oli kena, Saatuse Kivi mittetoimimise põhjus mõjus adekvaatselt.

Ehk läks tekst veidi liiga kiiresti, mõjudes liiga tühiselt - tekstimaailmas peaks toimuma muudki peale lühikese põhiloo enese. Augustiinus Punane eksisteerib ainult selleks, et rääkida mõni sõbralik sõna luhtunud seiklusest ehk Saatuse Kivist, aga kuidagi tahaks, et aimuks tema seikluste vältel lihvitud paranoia kuninga suhtes (seda mainiti, aga kõrvalise infona, mitte ebalusena näiteks mõne kiirema liigutuse suhtes) või midagigi tema miljonist teisest teekonnast. Maailmakuulus seikleja peaks olema läbi elanud mitmeid sündmusi, mis nõrgemale jätnud jälje posttraumaatilise stsessi sündroomi kujul - ta ei tarvitse olla inimvare, aga võiks ikkagi aimuda see, et need on teda puudutanud.

Kena looke, etteaimatavat puänti ei varjata kuidagi ja ega eriti peagi, kuna lugu lõppeb väga kähku pärast asjaolude selgumist. Lihtsalt veidi tühisevõitu.

Maa veri

Tim Hornet

"Hiline lõikus: Fuusia" ühest karakterist inspireeritud jutt räägib TH-32-st, kes "heidetakse välja" oma maalt ja võetakse hoolitsemiseks vastu ühtede heade samariitlaste poolt. Kahjuks.

Lugu on samuti lühike, nagu Horneti teine samas numbris ilmunud tekst, ent siin sobib loo lühidus rohkem, sest episood ongi väiksem, ongi kuidagi vähem vaja tausta lahti kirjutada. Või siis edastab olemasolev tekst palju täielikumalt seda lugu, mis jutustatud on.

Keskkoolis käimise aegu olin tohutu animefänn (jah, Tõnis oli weeaboo) ja "Escaflowne'i" täispika filmi algusstseen oli minu jaoks haarav ja kujutlusvõimet sütitav. Selles maandus õhulaeva vaatetornile noor mõõgamees Van (kel on sissetõmmatavad inglitiivad). Valvur seal küsis, kes sa selline oled - ja jäi vakka pärast ainsat välkkiiret mõõgatõmmet, millele ei jõudnud reageeridagi. Van jätkas oma teekonda läbi koridoride õhulaeva kaptenini, kes ootas väärikat duelli, ent kel pea lendas ainsa mõõgahoobiga säuhti otsast.

Mõte ühestainsast mõõklejast, keda võib strateegilise relvana saata objektidele, mõjus toona väga köitvalt. Siin mängitakse taolise elemendiga - küll mitte mõõklemise kontekstis, vaid ikka mürgise Trooja hobusena. (Kas info sellistest ei peaks levima? Eh, ilmselt pole kedagi, kes infot edasi kannaks...) Ei puutu nagu asjasse, aga samas, veidi ikka. Ehk selgitab minu sümpaatiat. See tekst meenutab ühesõnaga “Escaflowne’i” sissejuhatavat stseeni ja on isegi nagu sissejuhatus - ja kuna inspireeritud rollimängijast, siis pärislood tekivad juba “Hilises lõikuses”. Ilukirjandus kui sekundaarkirjandus.

Hüljatud inimeste maja

Artur Räpp

Minategelane pannakse juhtima virtuaalreaalset "Sim Cityt”,, korraldusega hoida kõiki seal nähtavaid inimesi liikumas. Lõpuks saab minategelane ülesandega hakkama ja tema töö on lõppenud, aga kui ta võtab kiivri peast, on ta üllatunud.

Sündmustik on segasevõitu. Peategelase ülesanne on selge - hoida tegelasi liikumas -, aga tema mängureeglid on segased. Kelle või millega ta opereerib? Millisel juhul ta kaotab, millisel juhul võidab? Suures osas on see tema endagi jaoks segasevõitu, aga ta siiski orienteerub selles või teab, mis on mängus. Kas ainult raha? On selge, et see pole tema esimene rodeo - mis on varem toimunud, kuidas on ta varem hakkama saanud, millised on olnud eelmised tööotsad? Hetkel teab peategelane palju rohkem kui lugeja, kuidagi tuleks rohkem arvestada sellega, et lugeja ei tea midagi ja see teadmatus ei ole hetkel pingeline ja kujutlusvõimet särisema panev, vaid lihtsalt tüütuvõitu.

Lõpus kerkib küsimus, kas virtuaalne oligi õieti virtuaalne või oli tegelik, mis sobis. Sõna "supertulnukad" pole aga hea sõna, ükskõik mis muu sobiks selle asemele. Näiteks "Avaaadralased ongi lõpuks kohal!", praegune lõpp tuleb eikusagilt, ei mõju eriti kuidagi.

Götterdämmerung - jumalate hukk

Manfred Kalmsten

Jumal Odin otsustab 19. sajandi Tartus saata manalateele mõned viimased üleloomulikud olendid - vetejumalatari Ämälätäri.

Lugesin juttu ca nädal aega tagasi, nüüd arutlen selle üle ja võin jääda ebatäpseks sisuülevaates, näiteks jõevaimu identiteet jäi mulle veidi hägusaks. See pole siiski kivi autori kapsaaeda, vaid märk mu enda aina süvenevast ebaprofessionaalsusest nende arvustuste kirjutamisel.

Korralik oli viikingilike tegelaste maalimine, Wodani tegevusi oli huvitav lugeda. Tema enesestmõistetav jumalikkus kõrtsis oli huvitav - meeldis kaklus, mis jäi vaevu olemata, aga mis jättis siiski oma sügavad jäljed sellesse ärplejasse, kes loobus ja põgenes. Kui kerge olnuks näidata siin Norra peajumala füüsilist jõudu - ja kui hea, et oli ootamatus, oli teistsugune lahendus.

Veidi selles "Odin jalutab meie seas"-asjas meenutas siiski Gaimani "Ameerika jumalaid", ehkki mitte nii tugevalt, et oleks hakanud arvama, et kuskilt ilmub Shadow, kes küsib: "Miks sa teda ei löönud?" vms. Shadow’d polnud, küll aga olid Ian McShane’i enesega rahulolevad silmad Wednesday rollis.

Loos olid kokkulepped jumalate vahel ning Odini otsus jääda ühe teise peajumala alluvusse. Ristiusku peajumal, see on ju hea kontseptsioon! Miks ma sellest praegu rohkem ei pidanud? Hetkel lihtsalt veidi libises minust mööda ja ma ei tea, millele seda omistada. Äkki midagi et kevadine stress, mis ei lase ennastunustavalt sukelduda proosasse. Või ehk tunne, et see mõjus siiski poolikuna.

Sealjuures pole tükk aega nii heal tehnilisel tasemel asja olnud Reaktoris, laused töötavad, tekst vinge. See siiski jääb.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… aprill (Maarja Kruusmets)

Manfred Kalmsten „Götterdämmerung – jumalate hukk”

Muistne Asgardi sõdalane käib aastasadu mööda maailma ja notib maha veel alles jäänud vana aja jumalusi, jõudes otsapidi Eestisse, kus klaarib arved vana armsamaga.

Mul läks tükk aega, enne kui sain üle silmahakkavast kokku- ja lahkukirjutamise veast täiesti jutu alguses. Tavaliselt mind kirjavead eriti ei häiri, ikka juhtub, aga seekord võttis tükk aega, enne kui sain loole keskenduda.

Põhjamaade mütoloogia pole minu lemmikteema, nii et minu jaoks oli juttu sisse elamine natuke raske, hoolimata sellest, et autor on lugu hästi jutustanud – tegelased on värvikad, tekst keeleliselt rikas ning loo ajastule sobiv. Mõte sellest, et ainuüksi kristliku Jumala mainimine paganliku jumaluse põlve värisema võtab, ka huvitav. Iseenesest on Asgardi elanikud viimastel aastatel popkultuuris ju kõvasti tähelepanu saanud ning uuesti pea jumalikku staatusesse tõstetud, kuid kristlik Jumal superkangelaste hulka pääsenud ei ole.

Hea lugu, kuid mitte päris minu maitse.

Tuule Iil „Munalingutaja Magnuse sekeldused neitsinahkhiirtega”

Sangar Magnus päästab Tarbatu neitsinahkhiirte rünnaku käest, jõudes teepeal muuseas ka naistes käia.

Tegemist on üpris humoorika looga, mille autor ilmselt ei pürginudki sügavmõttelisuse poole, vaid püüdis lihtsalt pähe karanud idee võimalikult vaimukalt kirja panna. Minu jaoks on loo sisu aga toorevõitu ega täida miskitmoodi kõhtu. Esiteks tekkis mul mitmeid küsimusi.

Kui Magnus kandis teele asudes ainult niudevööd ja seitsmepenikoormasaapaid, kas tal siis külm ei hakanud? Tal ju ometi oli särke, esimeses lõigus on autor neid maininud. Või pani ta niudevöö teiste riiete peale, et mehisem välja paista?

Ja millised need neitsinahkhiired üldse olid? Kui autor täiesti uue liigiga lagedale tuleb, tahaksin selle kohta pisut põhjalikumalt kuulda. Keda lutsutati? Kas neitsisid, naisi või mehi ka?

Lugu edenes hüplikult, justkui oleks olulist info vahelt välja jäänud. Ja kui tegemist pidi olema erootilise looga, siis see eesmärk jäi täiesti täitmata, kuna mõnest hooletult teksti sisse puistatud reproduktiivorgani nimetusest sensuaalsuse tekitamiseks ei piisa.

Tim Hornet „Kuratlik lahendus”

Põrgus on deemonitel häda käes – tööd on liialt, kuid töökäsi pole kuskilt võtta. Üks kuradike soovitab piinamise eest vastutavalt asjapulgal appi võtta Interneti võimalused ning kasutada ära inimeste soovi teisi piinata.

Nagu selle autori teisedki jutud, on lugu hästi ja soravalt jutustatud, inimlikkuse poole on autor sel korral aga sisse toonud teisiti, demonstreerides selle varjukülgi. Esimesel korral tekkis mul jutu lõppu lugedes küsimus, ega kogu eelnev lugu olnudki hoopis mingi videomäng, mida lapsed mängisid – äkki oli põrgu osa sellest. Teistkordsel lugemisel tundus siiski, et loo lõpu näol oli tegemist kuradikeste geniaalse plaaniga kasutada hukule määratud hingede piinamiseks teismelisi. Kas need teismelised olid veel elavate kirjas või siis oli nende jaoks tekitatud põrgusse piinamistööks sobiv keskkond, jääb selgusetuks.

Iseenesest oli lugu ju päris huvitav, kuid ma ei leidnud viisi sellega samastumiseks või kellelegi kaasa elamiseks. Ilmselt võib küll öelda, et õnneks ei leidnud viisi samastuda, sest piinajatele kaasa elamine võiks mind iseenda suhtes murelikuks muuta, kuid niiviisi jättis lugu mind üsnagi külmaks.

Artur Räpp „Eeva ning Aadam”

Inimkond on teinud loodushoius kannapöörde ning tõsiselt asjale pühendunud. Selle tulemusel loodus lokkab, kuid inimestest on alles jäänud vaid kaks vanurit, kes elavad erinevates maailma otstes kõrgel puulatvade kohal ning räägivad omavahel kord aastas.

Jutu alguse looduskirjeldus on lummav ning see muudab loo minu jaoks automaatselt ilusaks. Loodushoiu teema on mulle südamelähedane ning jutus kirjeldatud looduse ringkäigu protsess ei tundugi praegu inimkonda ähvardava kliimakatastroofi ja sotsiaalsete kriiside taustal kuigi hirmus, eriti kuna loo lõpus terendab inimkonnale uus algus. Selle loo puhul võisin rõõmsalt tõdeda, et tekst ja sisu olid kergesti jälgitavad ja arusaadavad. Mõne asja kohta oleksin tahtnud aga pisut põhjalikumalt kuulda, näiteks milliste tehniliste uuendustega olid viimased inimesed nii vanaks elanud ning kas kassikõrvaline oli uus karude liik või ei teadnud naispeategelane lihtsalt enam vanu liiginimesid. Mõnusalt kirjutatud mõtlemapanev lugu.

Jutt: Päiksetõusuni (Jaak Herbst)

Viimane buss Saku poolt oli tühi. Sinakaspunased istmed, mille peale olid justkui joonistatud rombjad kujutised, panid mu pilgu virvendama. Männitukad kihutasid mööda, tundus, et sisemine paanika, mis mul oli tekkinud pärast nädalat Sakus oma tüdruku juures veetmist, oli ka bussijuhti haaranud, nagu see oli haaranud pea kogu ühiskonda.

Kõik olid kuulnud uudiseid: ränkraske ja ülinakkav haigus, millele üritati rohtu leida, karantiin, mis oli läbi kukkunud ja toonud valitsused kriisi äärele. Kõik oli läinud nii halvasti kui vaid sai. Sakus olid olnud elektrikatkestused, asi, mida Tallinnas väga tihti ette ei tulnud.

Kõikidel riigi kanalitel oli soovitatud püsida kodus ja vältida nakatunuid, kelle arv iga päevaga tõusis. Esimene laine oli läinud mööda rahulikult, ilma kärata, kuid nüüd hiljem muteerunud, viies tervishoiusüsteemid põhja. Olin näinud kaadreid lokkavatest patsientide murdudest haiglates, mis ei suutnud end enam toetada.

Kui see oleks kõik olnud, oleks ma isegi suutnud rahulikuks jääda. Olin elanud üle esimese laine paanika ja see tundus taaskord ülepaisutus. Viimastel päevadel aga olid tulnud kuuldused, et mingit metsikud jõugud ründavad inimesi, kannibalistlikult neid järades ja siis veritsema jättes. Need olevat inimesed, kuid tunduvat… surnud. Silmad tühjad, kõnnak hektiline. Telekast vaadates tõi see kananaha ihule.

Seepärast olingi kohe oma kotid kokku pakkinud, kui sain kõne oma emalt. Mu isa oli  haavata saanud ühe poeskäigu ajal, kui taoline jõuk sisse sadas. Mu ema oli murest murtud, pidi ta hoolitsema nii isa kui ka väikeõe eest, ja palus, et ma koju tuleks. Mäletasin ta sõnu: “Palun, Erik, tule nii kiiresti kui saad.” See oli olnud kolm tundi tagasi. Busse lihtsalt ei sõitnud, kuidagi ilmus kesköise bussi juht kohale ja käivitas masina, millele ma ronisin.

Olin jätnud hüvasti oma tüdrukuga, lubasime kontakti hoida ja siiani sain talle veel kirjutada. Kohati oli levi aga kehv ja ma kartsin, et peagi katkeb üldse. Mõtlesin kõigele halvale, äkki oli midagi juhtunud mu perega. Äkki juhtub midagi Kerliga, Sakus tundus asi vaikselt hapuks minevat.

Mütsatus tõi mu bussi tagasi, mõtted olid hakanud ujuma soovimatutes suunades.  Ei, pidi pea hoidma positiivsel noodil, ma ei saa hetkel midagi mõjutada, pole mõtet end piinata sellega. Lihtsalt…

Lendasin järsult ettepoole, kui buss pidurdas. Ma lõin oma pea vastu ees olevat istet ära ja korra lõi maailm kumisema. Poolsuletud laugude vahelt vaatasin välja, kuidas bussijuht oma kabiinist köhides välja astus ja uksed avas. Ma ei näinud selle nurga alt, keda ta hüüdis, kuid sain aru, et mingit häält ta tegi.

Ma ajasin end püsti, kuid kukkusin kohe. Mu jalad olid kohutavalt nõrgad. Peapõrutus see vist polnud, samas valutas nagu põrguline ja silme eest virvendas. Kas mul polnud mitte paari ibukat kotis?

Kuulsin karjatust. Vaatasin teravneva pilguga bussijuhi poole ja nägin, kuidas ta hirmunult bussi tagasi koperdas. Ta küünitas juhtpaneelil oleva nupu poole ja lajatas sellele, sulgedes nii ukse. Järgmisel hetkel mürtsatas keegi vastu seda.

See nägi välja justkui inimene, kuid nägu oli nahast puhtaks kooritud, nii et jäi vaid erkpunane ja värdjalik lihaskude. Hambad paistsid irevil, küüned, mis olid ebardlikult pikad, kriipisid vastu klaasust. Riided olid räbalad, nahk oli kohati punsunud, kohati kokku vajunud, andes kehale deformeerunud ilme. Inimest meenutav elukas surus end vastu ust, justkui proovides sisse saada. Uks aga pidas. Veel.

“Mis kurat see veel oli, türa?” urises bussijuht. Ta oli neljakümnendates, ülekaalus ja kiilaneva blondi peaga. Ta kandis dresse ja rohemusta vesti ning halle jooksutosse. Ta vaatas ringi ja silmas siis mind. Koheselt sammus ta minu juurde.

“Hei, sa oled üleval?” küsis ta, mind püsti aidates. See tundus mulle naljakas, et ta seda küsis, sest ma üpris selgelt olin üleval. Noogutasin vastuseks.

“Väga hea. Ma sain sellelt raisalt mõnusa küünistuse, näe,” ta näitas mulle oma kaela, kus ilutsesid kolm piklikku punast joont, “aita mul see kinni paigata ja ma viin su sinna, kuhu sa tahad, otse. Ega ma isegi tahaks koju minna nii kiiresti kui võimalik. Bussi esmaabipakis on vajalikku kraami.”

Ma jälgisin haavu, mis silmnähtavalt punasemaks tõmbusid. Keskelt omandasid need imelikku hallikat varjundit. Ma kortsutasin kulmu, kuid noogutasin siis taas. Kui ma kuidagi saan kiiremini koju, on see väärt aitamist, kuigi olukord tundus kahtlane.

Vello, nii seisis nimesildil, lamas maha ja ma kraamisin välja esmaabikarbi. See oli puupüsti täis igasugu medikamente, leidsin kusagilt antiseptiku ja plaastreid ning hakkasin tööle. Puhastasin iga haava eraldi ja asetasin siis hõõguvale paistes jutile ridamisi plaastreid. Õõvastav hais levis kui ma ühe plaastri lahti tõmbasin ja kogemata ka haava peale tekkinud õrna kärna avasin. Hallikas-kollane mäda tilkus sealt välja. Vello surus lõua krampi ja kannatas mu protseduurid ära.

“Valmis. Kindlasti viska arsti juurest läbi, kui saad,” sõnasin. Ta tõusis ja pühkis laubalt higi. Siis köhatas ta.

“Kui satun. Sa oled näinud neid kaadreid haiglatest? Nagu oleks laulupidu,” ütles ta samal ajal bussi rooli istudes. Elukas, kes oli enne kraapinud ust, oli kuhugi kadunud. Tänasin mõttes jumalat selle eest, kuid olin siiski ärevuses. Kapis koll on hirmsam kui päevavalguses koll.

*

“Kuhu siis minek?” küsis Vello. Ta oli bussis tagumised tuled kinni pannud ja ma istusin tema kõrval, kabiini juures. Me sõitsime aeglaselt, sest teeääred olid täis autosid. Kohati sattus mõni ka keset teed, aga Vello sõitis neist ettevaatlikult mööda.

“Kergelt linna sisse, ma elan Kerese tänaval,” laususin mina, “kuhu sa ise kavatsed minna?”

“Ma elan Kesklinnas. Ei taha mõeldagi, mis seal lahti on. Ma kardan kõige hullemat. Levi on maas, kontakt puudub. Kuidas sul? Tead, mis olukorras pere on?” Ma raputasin pead. Ka mul polnud levi ega midagi. See hirmutas veidi, kuid ma olin kindel, et kõik saab korda.

Vello köhis ja tõmbas paberiga üle otsaesise. Ta oli hakanud rohkem läkastama, korra peatas ta autogi sellepärast. Lisaks köhale oli ta muutunud kuumaks, ju see oli palavik. Nägin, et ta pilk polnud enam nii terav kui enne. Ma ei teadnud, kas see oli külmetus või midagi muud. Tema konditsiooni pärast olin ma hetkel rohkemgi mures kui oma pere pärast.

Esimesed majad vasakul tervitasid meid tummade valvuritena, väikeste poodide esiaknad olid kohati katki, uksed avali. Vello sõitis neist mööda, mäest alla ja möödus sildist, mis alustas liiklusseadustiku kohaselt linnapiiri.

Jõudnud linna sisse, peatas Vello bussi. Tema hingeldamine oli muutunud tugevamaks. Vaid tund aega tagasi oli ta olnud normaalses seisundis. Kuid nüüd näis ta justkui vari oma endisest olemusest. Ta komberdas kabiinist välja ja heitis pikali. Esitulede valgusvihus nägin ma kaugemal Rimi ja seda ümbritsevaid kogusid. Äkki olid need inimesed? Ma pöörasin pilgu neilt ja aitasin Vellole midagi padjaks pea alla. Mu käed värisesid kergelt.

“Kurat, nii valus. Mis jama see nüüd olgu, alles oli kõik korras. Poiss, vaata mu haavad korra üle,” ta tõmbas seljast vesti ja ma tõmbasin eest ta triiksärgi kaeluse. Pilt, mida ma nägin oli õõvastav.

Haav oli tõmbunud hallikaks, plaastritest pooled olid lahti tulnud, nende vahelt voolas tatilaadset moodustist, mis aeglaselt tahkus, tekitades haavale peale vastiku kihi. Ma hoidsin oma käed sellest eemal. Oleksin peaaegu oksendanud, sest lõhn, mis hoovas ülekasvanud kärnast, oli jõle. Imalmagus laibalehk ja roojahais segunesid iiveldama ajavaks kokteiliks.

“On see väga hull? Ära krimpsuta nii…” ta sõnad mattusid köhahoogu. Üks oli kindel. Sõita Vello enam ei saanud. Ta käed värisesid ja krambid panid ta tõmblema. Türa küll, mis jama see oli? Kas see oli kõik tõesti sellest haavast? Ma vaatasin esiaknast välja ja nägin, et summ, kes enne oli seisnud Rimi ees, oli hakanud liikuma siiapoole, esimese koolnud nägu suutsin ma juba eristada. Ma kangestusin ja vaatasin lähima surnud silmadesse.

Jahmatuseks tundsin selle nahast palja ja väändunud kehaga eluka ära. Või tundsin ma ära selle, kes ta kunagi olnud oli. See oli üks kohalikest joodikutest, Kalle, kes tihti Kauge peatuses istus. Veidi kolmnurkne nägu ja üks puuduv käsi. Selle köndi asemele oli kasvanud punsunud lihastest moodustis, mis oli umbes autoratta suurune. Ta keha oli selle poole kaldu ja vajus kergelt kössi.

“Vello, me peame minema,” sõnasin tungivalt, ikka veel vaadates aknast välja. Vaikselt ilmusid nähtavale ka mitmed teised, aeglaselt lähemale sammudes. Ma tundsin õõvastavat hirmu, kõht tõmbus külmaks ja õhku jäi väheseks. Ma kükitasin, et mitte pikali kukkuda. Vello kiunatas mu kõrval.

“Lähme!” sõnasin ma ja ulatasin talle käe. Ta võttis sellest kinni ja mõne hetkega sain ta püsti vinnatud. Ta toetus kogu oma raskusega mulle peale ja seda raskust oli palju. Ma mõtlesin palju ta kaaluda võiks. Saja ringis kindlasti.

Kostus kõmakas kui elukas, kes kunagi oli olnud Kalle, vastu esiklaasi lõi. Ma keerasin instinktiivselt sinnapoole. Tema selja taga oli ligi kahekümnepealine kari neid elukaid. Mürtsatuse peale keerasid end mitmed kaugemad elukad ringi ja hakkasid meie poole liipama.

“Raisk!” sisistasin ma ja viisin Vello bussi tagaotsa. Ka siin oli üks uks. Mõte süttis mu peas.

“Vello, milline nupp teeb tagumise ukse lahti?” küsisin ma teda õrnalt raputades. Ta ei vastanud mulle, vaid soikus midagi mandariinidest. Ma surusin lõuapärad vihast kokku ja hingasin välja. Nii palju siis temast kasu. Ma sammusin kabiini juurde ja haarasin tee peal käevangu ühe raskema kolmnurkse klotsi, mis paigutatakse bussi rataste taha, kui buss kaldega pinnal pargib.

Kaks nuppu, mõlemad samasugused. Kes kurat disainib nii busse? Mütsatused klaasil valjenesid, elukaid oli rohkem. Iga löök muutus agressiivsemaks. Neid oli palju rohkem kui enne, ümbritsedes kogu bussi esiosa. Lõputu peade meri pani mu iiveldama, kalbed elutud silmad vahtisid minu poole ja tunglesid justkui ühtne kobrutav mass bussi poole. Varsti ei saaks ma ka tagaotsast enam välja.

“Persse kah,” sõnasin ma endamisi ja lajatasin mõlemale nupule. Samal hetkel heitsin klotsi sireeni peale. Buss tõi kuuldavale pika kaebliku häälitsuse, mis lukustas mul korraks kõrvad. Vaatasin paremale ja nägin, et bussi uks vajub lahti. Loodetavasti juhtus sama ka tagauksega.

Samal hetkel kuulsin raksatust, kui esiaknasse pragu sisse löödi. Iga järgnev kõmakas tegi pragu vaid suuremaks. Kõrvulukustava signaali saatel jooksin bussi tagaotsa, et vaadata, kas uks avanes. Sinna jõudes aga vajus mu süda saapasäärde.

Uks ei olnud avanenud. See oli mingisuguse kodukootud mehhanismiga kokku köidetud, vaid väikene pragu oli kummist ääre ja seina vahel. Kuidas ma seda enne küll ei märganud? Pimedus? Ma kirusin jupstükki ja enda pimedust ning märkasin, et mehhanism, mis ust kinni hoidis oli tehtud plastikribadest. Ühe plastikriba peal oli väike ovaalne kleeps, kus seisis “Maroco”. Nendest mandariinidest oli Vello hämanud.

“Kuidas see sitt lahti käib!” karjatasin ma. Vastust ei tulnud. Küll aga vaatasin ma taha. Pool bussi oli elukaid täis, enamus neist üritas agressiivselt signaalini jõuda, paar neist oli aga minu poole hakanud sammuma. Mõned laskusid küürakile ja sööstsid kontrollimatult vastu seina või muud objekti.

“Keera… punast,” ähkis Vello, poolisilmi jälgides mu tegevust. Ta higistas üle keha ja värises kontrollimatult. Ma kobasin mustade pannalde seas ja leidsin punase hoova. Otsisin selle otsa, sorides mustade tükkide vahel.

Järsku kuuldus karjatus. Selja taha vaadates nägin, et üks elukas oli karanud Vello jala ümbert ja näris nüüd seda, teine tõmbas ta alakõhtu lahti. Pritsis verd, soolikad valgusid laiali ja mehe kriisked, keda olin vaevalt paar tundi tundnud, lõikasid mul läbi hinge. Ma kangestusin ja jäin lihtsalt tumma näoga seda vaatama. Mu pea ei tahtnud seda kinni võtta. Ma tõmbasin meest kätest eemale, kuid see äratas vaid tema kõhus sööja tähelepanu, kes tõstis oma pea ja üritas minust haarata. Ma tõmbasin end eemale ja vist karjatasin ka ise. Vello kriisked olid vaibunud, neli elukat ronis ta otsas, üks küünitas end minu poole, nahast, soolikatest ja verest ligased käed olid minust haaramas. Kas siia ma surengi, mõtlesin, liinibussi koos ülekaalus bussijuhiga?

Vali lask kajas järsku mu selja taga. Eluka pea lendas tükkideks, kaela otsa jäi vaid paar riba, mis meenutasid konfette. Ma tõmbasin end tagasi, ärgates justkui transist. Ma vaatasin selja taha ja nägin püssitoru uksepraost sisse piilumas.

“Kas sa ei kuule või? Lõika need asjad katki ja kiiresti, mul pole palju kuule üle!” mingi mees karjus väljastpoolt, suunates püssitoru järgmisele elukale. Ma koperdasin vastu ust ja tõmbasin kõigest jõust punasest hoovast. Miski andis järgi ja uks, mis seisis pingestatult, avanes kräuksatusega. Ma langesin sellest välja.

Kaks tugevat kätt haarasid mu ja tõstsid jalule. Mustas villases kampsunis ja teksadega püssimees seisis mu ees ja sihtis uksest sisse, tema mind üleval ei hoidnud. Vaatasin ehmunult selja taha, seal seisis üks noorem mees, seljas nahkjakk ja teksad, tema oligi mu püüdnud. Mehe selja taga seisis noor naine, paks pruun pusa ja nokamüts patsis juustel.

“Kas sind hammustati,” küsis naine veidi eemale hoides, “või kriimustati või sattus kuidagi muud moodi see aine sulle sisse? Vasta!”

“Ei. Ei, mitte midagi. Vello sai kriimustada, minuga on hästi,” sõnasin tasakesi. Naine ei kuulnud mind, seega keeras mu püüdja end tema poole ja lausus: ”Ta on puhas, ära muretse.”

Naine ohkas kergendunult, kuid viipas siis bussi esiosa poole. Elukad proovisid ikka veel sisse saada, mõned neist keerasid end meie suunas. Vanamees võttis midagi vöölt ja heitis selle üle elukate peade. Enne kui granaat plahvatas, olime me juba jooksujalu Männiku teelt kadunud.

*

Metsas oli vaikne, ma poleks eales arvanud, et vaid tund aega oli möödas sellest, kui ma põgenesin meeletult bussist, mille olid üle võtnud mu endised liigikaaslased. Ma istusin, tekk ümber, selg vastu puutüve ja silmad suletud. Mu mõtted rändasid mööda tuttavaid radu. Kas mu perega on kõik korras? Ma polnud nendega ühendust saanud. Kuidas Kerlil läheb? Ka temaga polnud kontakti. Pilt Vellost ei tahtnud lahkuda mu silmadest, see kuidas need elukad teda järanud olid, söönud ja lahti rebinud. Lootusetus mattis kõik, nõrkus läbis mu liikmed. Järsku kuulsin ma kellegi tõusmist.

Indrek, vanem mees astus minu juurde. Tal oli kortsuline, kuid lahke nägu, tema oma oli ka jahipüss. Selles oli veel neli lasku.

“Kuidas sul on, tahad nüüd rääkida?” küsis ta. Ma noogutasin. Ta naeratas ja kükitas mu ette maha. Leena ja Jaan istusid veidi eemal ja arutasid sosinal midagi. Jaan oli Indreku vennapoeg, Leena Jaani naine. Nad olid kogunenud Indreku juurde, ainsad suguvõsa liikmed, kes Tallinnas elasid. Ülejäänud pere elas Raplas, või nii olin ma aru saanud. Indreku maja oli aga elukate poolt üle võetud. Sellepärast me nüüd metsas redutasimegi.

“Ma… ma tulin pere juurde, ema, isa, väikene õde, Sakust…ma ei tea, mis juhtunud on, ma näen esimest korda mingeid olendeid, üks neist oli Kalle, joodik. Ja Vello, bussijuht tõi meid, aga ta sai tee peal haavata, ei pidanud seda millekski ja hakkas kuumenema ja haav kattus mingi…” jäin vait. Leena tihkus nutta. Jaan kaisutas teda. Indrek vaatas süüdlaslikult maha. Mu nägu tõmbus soojaks ja vaatasin samuti maha.

“Leena väikevend muutus. Ma pidin ta tapma. Ära tema kuuldes hulludest räägi,” sosistas Indrek. Noogutasin vaid ja vaatasin maha. Tundsin end süüdi. Muidugi, kui terves pealinnas on olukord niisugune, siis olen mina viimased paar päeva ja tundi säästetud olnud. Ma oleks pidanud olema tänulik. Kuid kahetsus näris hoopis mind. Kahetsus, et ma polnud siin olnud.

“Indrek, mis sa arvad, kas mu pere on elus?” küsisin ma. Ta vaatas ikka maha. Siis kuulsin vaikset ohet.

“Ma väga loodan, aga ma sinu asemel valmistuks halvimaks. Kus sa ütlesid sa elasidki?”

“Kerese tänaval,”

“Seal oli park, äkki ei läinud asi nii halvasti kui mujal. Valdekul põleb üks maja, selle kuma oleks ilma metsa katuseta näha. Nelgi tänaval on asi veel kehvem, sõitsin sealt läbi, paar korda suurem hord kui see siin tuias ringi. Rets. Aga me aitame sul su peret leida. Mina vähemalt aitan, ära muretse. Me peame leidma töötava auto, eelmine… puhkab seal,” ta osutas kahe suure männi vahele, kus õrnalt suitses kümme aastat vana Subaru. Mul polnud aimugi, kuidas nad selle sinna vahele olid saanud.

“Mu isal on üks väikebuss, kui me nad üles leiame, viskame teid hea meelega Raplasse ja sealt ise Türile,” laususin. Indrek naeratas. Siis ulatas ta mulle käe. Ma surusin seda.

“Siis on meil diil. Leena, Jaan, pange end valmis, me lähme autot saama. Ja leiame Eriku pere tee peal,”

Jaan vaatas talle otsa ja noogutas kindlameelselt. Ka Leena noogutas, kuid ta silmad olid nutetud.

Mõne minutiga kustutati tuli ja pakiti asjad kokku. Seda polnud palju, Jaanil üks seljakotitäis kraami, Leenal teine ja Indrekul väike spordikott. Mitte kõige rohkem. Me kõndisime läbi metsa, pistmata nina tänavaile. Jõudnud rabarajalt ära, hiilisime poolkükkis ja pidevalt ringi uurides mööda Kraavi tänavat kuni Valdekuni. Põleva kortermaja kuma tekitas tunde justkui oleks vulkaan purskamas, soojus hoovas ka meieni, kuigi tulest paistis vaid kuma.

Nägime vaid paari elukat, ju kõik ülejäänud olid asunud teele leegi poole. Nad kõik jooksid, aga see oli hektiline, kord peatudes ja siis taas sprintides. Nad ei suutnud end sirgelt hoida ja põrkasid tihti vastu tänavakive ja poste. Mõned olid vaiksed, mõned huilgasid, mõned urisesid, ühtset häält polnud. Peitsime end ühtede prügikastide taha, kuni nad meist möödusid ja liikusime siis edasi.

Peatusime ühel mänguväljakul, liumäe all, et edasist plaani kokku panna. Jaan valvas, sel ajal kui mina ja Indrek ümbruskonna kaardi joonistasime. Pidime liikuma mööda Kraavi tänavat, kuni Kereseni ja siis keerama vasakule, et jõuda Vabaduse puiestee lähedusse, kus pidi loodetavasti olema mu pere.

Püüdsin korduvalt neile helistada, kuid levi puudus. Pettunult vaatasin, kuidas telefoni aku punasesse triivis. Vaid loetud protsendid jäid minu ja infosurma vahele.

Viimases hädas helistasin ka Kerlile. Mu üllatuseks see kutsus. Kangestusin pinevusest ja jäin kükitades pidama. Üks piiks. Teine. Viies. Kaheksas. Vaikselt vajus mu käsi rippu. Oleksin kõne kinni pannud kui järsku poleks kuuldunud tuttav “Heii”.

“Kerli, oled sa elus?” küsisin ma, rõõmus meel ülevoolav.

“Jaa, mul on kõik hästi, pere on elus, pidime end korterist välja võitlema, et autosse saada. Me tuleme teile järgi,” sõnas ta. Ma ehmusin.

“Ei, ärge linna tulge, see on kaos. Siia tulek on halb idee. Minu pärast pole mõtet end surma saata,”

“Ega me ainult sinu pärast ei tule. Meil apteegist vaja läbi käia, Sakus käib juba rüüstamine, äkki teil parem olukord. Ma sain väikse kriimu põgenedes, aga see on okei, plaaster peaks selle kinni panema. Igatahes…”

“Mida?!” ma peaaegu karjatasin. Ei, see ei saanud võimalik olla. Jaan vaatas mind ärritunult ja lõi sõrme suule.

“Kõik on hästi, ära muretse, see on vaid kriim. Kuule, sa… krre.. ssss…” telefon läks mustaks.

“Hallo? Kas sa kuuled mind?” küsisin ma elutult tükilt. Mu käed värisesid ja pilk lainetas pisaraist, mis olid silma tunginud. Indrek, kes oli minu ees kõndinud, peatas teised.

“Mis?” küsis ta. Seletasin paari sõnaga. Ta vajus veidi morniks. Siis lõi ta nägu taas lootusrikkaks.

“Äkki ei kriimustanud teda mõni hull vaid… lihtsalt…oks? Tee peal kukkus?” sõnas ta küsivalt. Ma mõtlesin sellele. Jah, see oli võimalik, sellises olukorras ikka saab juhtuda midagi taolist. Pole mõtet muretseda. Kindlasti on kõik hästi, sisendasin ma endale. Aga kusagil sügaval oli mul ikka halb eelaimdus.

“Liigume?” küsis Jaan tasakesi. Noogutasin.

*

Tee oli aeglane, kuid õnneks polnud palju hulle. Üks oli jäänud kinni auto kapoti ja laternaposti vahele. Keha läbistasid mitmed terasvarred, sodiks sõidetud ots oli sulanud kokku eluka alakehaga. Ülakeha oli deformeerunud nagu ülejäänudki, rinnakorv oli punsunud, pea oli vasakult kortsu vajunud, kuid nägu oli nahast puhas. Silmad paistsid tühjana ringi vaatavat, käed kriipisid kapotti. Jaan virutas sellele kirvega ja me jätkasime teekonda.

Oodates ühe väiksema hordi möödumist, triivisid mu mõtted nakatumisele, ka mina olin haiguse ju läbi põdenud. Minuga polnud midagi juhtunud. Ka mu peres olid kõik kergelt selle läbi põdenud, kas nendega oli ka siis kõik korras? Või ründas see mõnedel hiljem?

Ühes olin ma kindel, haigus oli seotud nende elukatega. Nii palju ma teadsin ja suutsin järeldada, olin näinud ühte tuttavat inimest, kes nüüd oli elukas. Ka Vello oli muutunud, omandades kibekiirelt sümptomid, mis olid olnud haigusega kaasas - palavik, köha, nohu. Kas ei või see siis olla mingit uut moodi mutatsioon sellest? Kuid kas miski taoline paneks inimesi nii käituma? Ma ei teadnud, kuid ma kartsin, et olin õige mõtteni jõudnud.

Siis järsku meenus mulle põhjus, miks mu ema oli olnud nii mures ja mind koju palunud. Mu isa oli saanud haavata hullude rünnaku ajal. Kas ta võis ka olla nakatunud? Millal see oligi, eile? Vello muutus kiiresti, kas see tähendas, et… et on juba liiga hilja? Ei, ei see ei saanud nii olla.

“Erik, kõik korras?” sosistas mu kõrvale ilmunud Indrek. Ju ta oli märganud ma kahvatut ilmet.

“Mu isa, ta sai haavata poes käigu ajal, ma ei tea, kas nakatada, aga kuidagi haavata,” laususin.

“Oota, seega me võime kõndida nende parvele lihtsalt peale, kui me su majja siseneme?” sisistas Leena järsult. Ma vaatasin maha.

“Sa oleks võinud seda enne öelda, nüüd pole meil enam kuhugi minna,” ütles ta. Jaan pomises midagi selle kohta, et niikuinii polnud. Leena vaatas mind kurjalt.

“Lähme, nad on elus. Ma… tean seda,” sõnasin kindlalt ja jätkasin kükakil teekonda. Kuulsin Leena ahastavat ohet ning seda, kuidas Jaan teda lohutas. Indrek pani mulle käe õlale.

“Ära muretse, me püsime su selja taga, juhata ainult,” ütles ta kindlusega. Noogutasin. Kõhus keeras. See, mis ta ütles, polnud julgustav, vaid tuletas mulle meelde ühte vanasõna. Need, kes sulle noa selga löövad, on alati su selja taga.

Jõudsime läbi männimetsa minnes kiiresti kodumajade ette. Kogu tee püsis vaikus, mida lõhestasid mõned üksikud huilged kaugelt. Ükski hull ei andnud näole. See oli hea, kuid samas õõvastav. Tundsin, et mulle meeldis, kui sain neid näha, mitte ei pidanud arvama, kus järgmine surmatoov elukas varitseb.

Kaks maja jäi veel koduni, kui järsku kuulsin ma mingit häält paremalt. Vaatasin sinna poole ja nägin kellegi nägu naabermaja aknas. See tundus kuidagi tuttav, aga pimedas ei suutnud ma eristada täpseid näojooni. Millest ma aru sain, oli see, et ta koputas tasakesi aknale ja tegi siis käega liigutuse, kutsudes enda poole.

Vaatasin taha Indreku poole, ka tema piidles akent, kratsides ühe käega habet ja teisega püssirihma pingutades.

“Lähme? Kui ta oleks hull, oleks ta juba ammu rünnanud,” sosistasin. Jaan tõstis ühe pöidla, Leena jälgis liikumatult akent. Indrek noogutas ja me ületasime vaikselt tänava. Aiavärav oli irvakil, ilma kriuksumata lükkasin selle lahti ja astusin sisse.

Olin siin paar korda käinud, mu kunagine sõber, Karl, elas selles majas. Teadsin, et munakivirada viib trepini, vasakule läheb tee selle maja garaaži, paremale on aed, mis asus maja taga. Kõrge tara oli rikkumata, erinevalt mitmest ümberkaudsest hoonest. Maja aknad olid korras, paksud kardinad ees.

Esiuks avanes vaikselt ja sealt pistis pea välja keegi lühem naine. Tema blondid juuksed olid salguti rebitud, hele triiksärk oli katki. Ta piidles murekortsudes näoga üle tänava ja viipas meid siis sisse.

Maja esik oli vähe valgustatud, valgus põles kusagil sügavamas majas. Naine sulges meie selja taga ukse. Lukk käis vaikse klõpsuga ja kohe, kui see oli kostnud, muutus ta hoiak. Enne küürus naine ajas end sirgu ja hingas sügavalt välja. Ta näole ilmus väikene naeratus.

“Jumal tänatud, et keegi veel elus on. Mina olen Maria. Majas on veel paar inimest, küll nad tulevad,”

“Kes see ülemisel korrusel on?” küsisin mina. See tuttavana näiv nägu ei jätnud mind rahule, justkui oleks liiga kaua vaadanud päikest ja tekib silmile laik, mis ei kao. Nägu oli nii tuttav.

“Ta on meil vahipostil, keegi teine meist ei näinud nii pimedas, isegi kui tänavalaternad veel töötasid. Nii, kui te tuleks edasi…” Maria juhatas meid mööda koridori sissepoole, kui me järsku kuulsime kiireid samme trepilt. Indrek tõstis instinktiivselt oma püssi, kuid ma lükkasin selle allapoole.

“Ee-iiik,” kiljatas väike pätakas, kelles tundsin järsku ära oma väikse õe.

“Jansa, sa oled elus,” suutsin ma nõrgalt sosistada enne, kui väike koolieelik mulle sülle kargas. Ta pruunid juuksed olid kohati katki lõigatud, näol oli pori ja mõned riided olid sopased, kuid ta oli ikka see sama mu väike õde. See oligi see tuttav nägu, keda ma olin enne näinud. Kaks helkivat sinist silma ja väike armas naeratus.

Ta kaisutas mind nii kõvasti, et korra lõi hing kinni. Ja kui kerge ta oli. Hoidsin Jaanikat tükk aega. Rõõm tulvas minust üle. Sulgesin silmad, tundsin pisaraid laugude all.

Selles õndsuses aga jõudis mulle midagi kohale. Kui Jansa on siin, siis mida see tähendab ülejäänud pere kohta? Külm raskus vajus mulle kõhtu, ma lasin väikse õe maha ja kükitasin ta ette. See oli müsteerium, kuidas ta sellises kaoses oli suutnud naeratava näo säilitada. Ju see oli vanuse asi.

“Kus emme ja issi on? Kas sa olid nendega koos?” küsisin temalt. Ta raputas pead, ikka naeratades.

“Nad läksid aiglasse, issil akkas väga alb. Nad pidid varsti tagasi tulema,” lausus ta, hääldamata h-tähte. Jansa tuttav titehääl, mis vanusega ei tahtnud kuidagi kaduda, pani ka minu muigama. Samas selle muige taga olid mul muremõtted. Kui nad on… olid linnas siis… siis see küll väga palju lootust ei andnud. Kurat küll, miks see pidi nii minema? Miks nad läksid? Jansa polnud veel aru saanud, et maailm on läbi, mulle jõudis see teadmine tasakesi kohale. Kogu senine maailm varises kokku. See ei saanud võimalik olla, aga samas see oli nii.

“Jaanika, sa tunned seda poissi?” küsis järsku Maria. Mu õde noogutas.

“See on mu venna, E-ik. Emme issi tulevad ka varsti,” sõnas ta. Ma vaatasin Mariale otsa, ta kahvatus ja naeratus ta näolt kadus. Ta vaatas eemale, pannes käe suule. Ma langetasin pea. Kaks väikest kätt võtsid sellest kinni.

“Mis on, venna?” küsis Jansa. Ma raputasin pead ja võtsin ta õrnalt sülle.

“Kohtume teistega, eks,” sõnasin. Ta noogutas ja me järgnesime Mariale elutuppa. Muremõtted ei taandunud mu peast, need tiirlesid aina edasi, ühesama surnud ringina. Kas mu vanemad on elus? Kas Kerliga on kõik korras? Tundsin kerget iiveldust, kuid sundisin end edasi minema.

*

Elutuba oli küllaltki ruumikas, kahe pika diivani ja lauaga, akende ette olid lükatud kapid, lisaks olid akende ees ka paksud kardinad, mida olime väljast näinud. Valgust andis üksainus laualamp, mis täitis toa kollaka kumaga. Toal oli kaks väljapääsu, üks viis esiku poole, teine kööki, mis hetkel oli ümber ehitatud ajutiseks laoks, see oli täis kaste, purke, konserve, pakke ja muid anumaid, mis hoidsid toiduaineid, lisaks olid köögilaual hunnikus relvad ja laskemoonakarbid. Mitu kanistrit vett oli laotud köögisaare kõrvale.

Meie seltskond oli suuremaks saanud. Olime põgusalt kõik tuttavaks saanud ja olin kohe aru saanud, kuidas need inimesed ellu jäid. Suurem osa seltskonnast oli militaartaustaga, Maria mees Peeter oli leitnant, tema rühmast olid siin ka Urmas ja Karmo. Kõik olid relvastatud ja lahingkogemusega.

Peeter istus diivanil, Maria kaisus, Urmas oli valvel eeskojas, jälgides ust, Karmo istus ülemisel korrusel. Neil oli kaasas väike arsenal, Indrek sai oma püssile mitukümmend padrunit juurde ja patsutuse õlale ettenägelikkuse eest, lisaks sellele ühe väiksema toa, kus puhata. Jaan ja Leena olid leidnud toa, kus silm looja lasta, ka ma ise olin üpris väsinud. Jansa mu külje all juba magas. Ta oli pääsenud vaid tänu sellele, et Maria oli näinud teda õues, kui nende salk selle maja endale võttis. Mure tüdruku pärast oli pannud naise teda hoolt kaasa haarama ja Jansa polnud vastu punninud, ju ta sai aru, et midagi on jamasti.

Pere olin ma korraks tahaplaanile lükanud. Mul oli uus mure: Kerli. Kas ta kriimustus võis tõesti eluohtlik olla? Kas ta jõudis üldse läbi nende elukate Männiku teel? Mu pead vaevasid mõtted ja kahtlused ja mulle tundus, et raiskan niisama istudes lihtsalt aega, aga Peeter tegi mulle selgeks, et pole mõtet pimedas enam välja tikkuda, isegi kui nii tähtsa inimesega tegu. Pidin olema oma väikeõele olemas praegu. Seda ma ka tegin.

“Seega, Erik, sina tulid Sakust. Mis bussijuhiga juhtus? Täpsemalt, ma mõtlen, kuidas me peaks käituma, kui keegi nakatub?” küsis Peeter. Ta raudhallid silmad puurisid minusse, kuigi ta kehahoiak viitas rahulikule olekule, kuid samas miski tema juures oli kogu aeg pinges.

“Ta muutus… ma ei teagi, tunniga? Väike kriimustus kaelal, köha oli tal enne juba, kui ma seda parandada üritasin, siis oli sellel mingi moodustis peal juba,”

“Aga milline ta muutumine oli? Palavik? Oksendamine?”

“Palavik jah, vappumine üle keha ja nõrkus…jah, see ka. Ning siis viimaks täielik jõuetus,”

“Huvitav. Ja kas sa puutusid ta verega või ükskõik millega kokku?”

“Ei mäleta, algul kui plaastreid panin haavale, siis äkki? Aga ma hoidsin eemale sellest pigem,” laususin haigutades. Peeter noogutas ja tegi siis liigutuse nagu viipaks mind lähemale, kuigi ei tõusnud ise kuidagi. Ka mina ei tõusnud.

“Tead, meid kutsuti poistega teenistusse, et sellega võidelda, iga “nakatunu” kästi maha lasta. Kästi valmis olla, kuid staabis, seal samas, Saku poole, oli kõik tühi. Mõned mehed lahkusid relvadega. Nad ei jõudnud kaugele, rahvahulgad hakkasid märatsema. Me ise pagesime selles segaduses. Hea oli ka.”

Noogutasin. Suur saladus või asi. Olin lootnud juba miskit erilist. Vaikus sigines tasakesi, pidin end vaevaga ärkvele sundima. Jututeemat oli vaja.

“Mis sa arvad, kust see kõik järsku tuli? Ma mõtlen, et see on eelmise haigusega seotud, mis sa arvad?”  küsisin ma. Peeter jäi mõttesse. Ta kratsis lõuga ja paitas Mariat, kes oli magama jäänud.

“Ma arvan, et sul on õigus. Ju see levis aeglaselt meis kõigis, põdesime läbi, pisikud jäid osalt sisse ja siis haigus ühe korraga muteerus, paljudes korraga. Väga surmatooval viisil, mainin ära. Sellisel juhul võime me iga hetk muutuda. Kuid ma tunnen, et suurem muundumine on lõppenud, nüüd on ainult need, kes muutusid, ülejäänud oleme meie, inimesed,” lausus ta. Ma noogutasin vaid, jutt tundus mõistlik.

“Miks siis osad muutusid ja osad mitte? Ja et kõik korraga ka veel? Ma ei mõista seda,” sõnasin tasakesi.

“Ma arvan, et see on midagi muud kui vaid bakteriaalne viirus. Uus mutatsioon jah, aga see on ühenduses kõik. Nagu seeneniidistik. Iseseisvad üksused järgnemas süsteemi juhtimisele. Me lasime ühe ribadeks, pead ei hävitanud. See kukkus maha ja kahe minutiga jooksid kaks hordi meie peale kokku,”

“Päriselt?”

“Päriselt. See oli rets. Aga tänu püssidele saime ära lipsata,” lausus mees ja patsutas püstolit.

Järsku kuulsin kiireid samme ülemiselt korruselt. Vaistlikult surusin end veidi kükki, kuid kui Karmo ümar nägu ukseavasse ilmus, kadus pinge minust kohe. Peeter oli haaranud püstoli, kuid lasi sellest siis lahti.

“Peeter, ma sain raadiol sõnumi, sa tahad seda kuulda,” lausu ta. Mees tõusis aeglaselt püsti, asetades Maria pea diivanipadjale. Siis viipas ta ka minu kaasa ja ma tõusin, jättes Jansa tasakesi magama. Tüdruku hingetõmme kiirenes hetkeks, kuid siis jäi ta uuesti sügavasse unne.

Trepp oli järsk, kuid me sammusime kiirelt ja vaikselt seda mööda üles. Jaan pistis pea ukse vahelt välja, kuid sulges selle siis uuesti. Ju ta usaldas sõdureid. Ka mina usaldasin. Aga tundus, et Peeter oli mu omaks võtnud. Olin uhke selle üle.

Raadio sahises tasakesi toas, mis kunagi oli olnud mõne lapse magamistuba. Multikategelasega tekk lamas maas voodi kõrval. Laud, mis nüüd oli puhtaks tehtud, oli auto kujuline, põrandal olid laiali klotsid. Kapid, mis olid iga akna ette nihutatud, olid täis mänguasju. Vaid üks aken oli katmata.

Laual seisis raadio, kaks nuppu sageduse ja helitugevuse kruttimiseks. Selle tagant vonkles välja juhe, mis jooksis läbi irvakil akna katusel oleva antennini. Sahinas tundsin ära ma teatud sõnad, mida ma lauseks kokku ei suutnud panna.

“Kuuled?” küsis Karmo. Peeter kuulatas, kruttides veidi nuppu, et paremat helikvaliteeti saada. See paranes veidi ja siis sain ka mina aru, mida raadio kordas. See algas ingliskeelse tekstiga, millest suutsin eristada vaid mingi akronüümi: ICFL. Pärast lühikest teadaannet jäi paus ja kõlas ka eestikeelne tekst:

“Kõigil lahkuda Tallinna piirkonnast enne päikesetõusu, koidikul toimub pommitamine. Te olete hoiatatud ÜKVL-i poolt. Kordan, kõigil lahkuda Tallinna piirkonnast enne päikesetõusu, koidikul toimub pommitamine” sõnum kordus ka vene keeles. Peetri nägu süngestus, ta vaatas järsku selja taha, mulle otsa.

“Ärata kõik, me lahkume nüüd. Karmo, otsi meile sõidukid, mis kümmet inimest ja kogu varustust veaks,” Peeter jäi raadiot kuulama, kui me Karmoga käske täitma läksime.

“Kaks maja edasi peaks olema üks minibuss, loodan, et see teadmine aitab,” sõnasin trepist alla minnes. Karmo noogutas.

“Sa oled siis kohalik siin, et tead?” küsis ta. Ma ei teadnud mida vastata. Kas meist keegi oli enam kohalik selles maailmas? Kas see kuulus enam meile? Või olid selle omandanud monstrumid?

“Kunagi olin kohalik,” laususin vastuseks. Teadmine, et maailm oli lõppenud, imbus aeglaselt minusse. Ma surusin selle sinna samasse taganurka ajus, kus oli mu mure Kerli pärast. Mis temast saanud oli? Kas ta oli veel elus? Ma tundsin muret, kuid teiste kohustuste olemasolu oli veidi varjutanud temaga seonduva. Lootsin, et temaga on kõik korras.

“E-ik, kuhu me läheme?” küsis Jansa, kui ma ta üles olin äratanud. Ta hõõrus haigutades silmi ja jälgis saginat, kui toidu-ja joogikraami kottidesse pakiti.

“Kuhugi, kus on parem. Ära muretse, kõik on hästi,” sõnasin rahulikult. “Ma lähen vaatan, kuidas aidata saan, sa püsi siin, onju.” Ta noogutas vastuseks.

Ma astusin Maria juurde, kes heitis mulle kaks spordikotti konservidega ja kupatas esikusse. Tassisin koos Peetri ja Urmasega kaste esikusse, neid tundus nii kohutavalt palju, eriti ligi poolsada liitrit vett.

“Kust te kõik selle kraami saite?” küsisin ähkides Peetrilt, kes just Indrekule kolmandat kotti selga aitas. Jaan ja Leena aitasid Marial pakkida, samal ajal kui meie asju toimetasime. Jansa oli istunud köögisaarele ja joonistas midagi, mida ta keeldus mulle näitamast.

“Osa oli siin juba ees, tundub, et kohalik pere oli korralikult varunud. Neid ennast aga ei ole siin, muidu ma tänaks südamest kõige eest,” lausus Peeter ise kolme kanistrit vedades. Ma noogutasin, kuid ei hakanud mainima, et tundsin maja kunagisi elanikke. Niikuinii polnud neid siin, mis sellest enam. See maja ei kuulunud enam kellelegi.

“Mis kell see päike tõuseb?” küsis Indrek. Peeter kehitas õlgu ja tassis edasi.

“Meie oleme selleks ajaks juba läinud. Olgem mureta. Kuuled, Karmo ajab autot ette. Urmas, teeme tee autoni vabaks, siis teised saavad asjad sisse tarida. Ning siis kaome siit,” sõnas ta entusiastlikult. Asjad istusid esiku põrandal organiseeritult, kuulsin tuttavat mootoripõrinat, kui valge minibuss aia ette sõitis.

Peeter lükkas ukse lahti, suunates püssi õue, Urmas kattis teda teiselt poolt, kui nad kummalgi pool väravat valvesse asusid. Kõik tassisid kaupa, ka Jansa võttis väiksemaid asju ja asetas neid pagasnikusse. Kui ma temast korra möödusin, seisis ta paigal ja vaatas aiast välja, veidi end küünitades, et ühest autost üle piiluda. Ühtki hullu ei paistnud silmapiiril, kuid kartsin, et iga hetk on võimalus neid silmata.

“Mis on, Jansa?” küsisin õelt. Ta vaatas oma suurte silmadega mulle otsa.

“Mis siis kui emme issi tagasi tulevad? Nad pa’andavad väga kui meid ei leia ju,” lausus ta, nutuvõru ümber suu. See, et tema nutma puhkeks, oli küll viimane asi, mida ma hetkel tahtnud oleks. Võtsin ta sülle ja kussutasin vaikselt. Leena heitis mulle mürgise pilgu, kuid tassis edasi. See naine hakkas mulle aina vähem meeldima, ma ei saanud aru, mis tal minu vastu oli.

“Ma kiljutasin neile kilja. Siis nad teavad, kus me läksime,” sõnas tirts tasakesi taskust kortsu volditud ja värviliste kriitidega maalitud kirjakest näidates. Ma vaatasin seda. Arusaadavalt olin joonistatud mina ja tema ning auto ja maja ning tee. Võtsin lehe ja voltisin selle uuesti kokku. Panin Jansa maha astusin Peetri juurde.

“Mu maja… see on siinsamas, ma viskan läbi ja jätan selle sinna, siis Jansal on süda rahul. Äkki leian isegi midagi majast,” sõnasin. Mees noogutas.

“Sul on max kümme minutit, tee kähku. Pea meeles, kui midagi juhtub, ootame me Männiku teel, linnast väljas. Pärast päiksetõusu oleme läinud, pea seda meeles. Ja sinna pole palju aega, märkad, juba on valgem. Me jookseme ajaga võidu siin, onju. Jansa saab igal juhul kaasa võetud, seda ma luban,” lausus ta. Noogutasin ja kangestusin siis.

Selles suunas, kuhu ma vaatasin, Peetri selja taga paistsid hullud. Neid oli korralikult, väiksema hordi jagu. Tulid nad teiselt poolt kui mu maja ja ma näitasin kohe Peetrile ka. Poleks isegi pidanud, sest kohe tõi üks hull kuuldavale huilge, mis kajas tänavalt vastu. Mees keeras end ja võttis nad kohe sihikule.

“Tee kiiresti, viis minutit nüüd,” lausus ta ja karjus siis kohe: ”Meil on seltsi, mehed, haarake relvad, naised, kandke edasi. Eluga!”

Ma lidusin juba teises suunas. Tagasi vaatamata keerasin ma aeda sisse, garaaži uks oli kinni. Garaaži ees oli seisnud minibuss. Lasud kajasid hästi vastu, kuid ma ignoreerisin neid.

Tuttav sinine maja ja valge uks, mis oli irvakil. Kas mu vanemad tõesti jätsid selle nii? See polnud väga nende moodi. Tõmbasin ukse lahti ja lendasin sisse, esikus lõi vastu mulle laiba ja rooja lehk, mis oli olnud ka Vello haavadel. Haarasin esimese kättejuhtuva asja, mis meenutas relva – selleks oli kingalusikas – ja astusin aeglaselt edasi.

Maja oli nii tuttav. Esikust viiv tee elutuppa, trepp üles, köök, kus rippusid pannilapid, mida ma olin käsitöö tunnis teinud. Iga asi meenutas mulle eelmist maailma, kuid oli juba läbi imbunud sellest uuest. Haises, õhk oli teistsugune, asjad olid kohati paigast ära, lamp ümber ja kardinad katki. See oli nagu kohtumine vana sõbraga, kes ei tunne sind ära.

Panin paberi lauale ja olin lahkumas, kui kuulsin mingit heli. Tardusin. Raisk, kas mõni neist oli siin sees? Kas ma olin avastatud? Pigistasin kingalusikat, mis nüüd tundus nii kohutavalt kehv relv. Liipasin köögi poole kui silmasin järsku midagi. Verejälg söögilaua ääres. Toolid olid paisatud põrandale, kõige suurem kööginuga oli puudu.

Tõmbasin sahtlist suuruselt teise ja igaks juhuks pistsin lihahaamri vöö vahele. Niisama. Järgnesin verejälgedele, hais läks hullemaks. See jõudis trepi alt läbi ning siis ukseni, mis oli kasutusel olnud panipaigaga. Uks paistis ülemistelt hingedelt ära kukkunud olevat. Alumised olid kinni ja hoidsid nii ust avanemast. Vereloik oli suurim selle ees.

Järjekordne kolksatus ja nüüd ka rägin, mida olin kuulnud neid elukaid tegevat. Neelatasin ja astusin lähemale. Põrand mu all kriuksatas ja, kes iganes seda häält tegi, jäi vait. Sekund hiljem jätkas see veel intensiivsemalt. Mis kurat see küll olla võis? Kartsin ust avada, kuigi seisin juba otsapidi vereloigus. Ju see teadis, et ma olen kohal.

Võtsin lingist, pigistasin seda tugevasti, ootasin hetke ja avasin siis järsult ukse. Kõigepealt tulvas vastu mulle hais, seejärel nägin hullu, kes oli siruli maas. Tundsin elukas ära oma isa tuttava silueti koos tema tavalise pruuni pintsaku ja siniste pükstega. Ta oli muutunud, ta kehal olid ülemäärased paised, üks jäse liiga pikk, teine liiga lühike. Ta tundus haaravat midagi, kuid ta pähe oli löödud kööginuga.

Imelikul kombel haaras mind apaatia. Ma ei uskunud seda, mida mu silmad mulle näitasid. See ei saanud lihtsalt võimalik olla. See pole päris, ei ole. See on vaid unenägu või midagi muud vale, see ei saa olla päris. Virvendus mu silme ees ei andnud järgi, lainetas ikka veel.

Järgmine heli tõi mu välja transist. See oli kolin ja seejärel urin ning kähin, mis toa tagaotsast kuuldusid. Vaatasin ja nägin seal hullu. Kuid hullu, kellel oli mu ema vägagi tuttav nägu. Ta oli kinni ühe raske riiuli all, ta jalg oli lõhki puretud ja keha ebaloomulikult muundunud. Nägu oli nahast paljaks kriibitud ja hambad irevil naksas ta minu poole.

Ma karjatasin vaikselt ahastusest ja langesin põlvili. See ei saanud võimalik olla. Miljon mõtet tulvasid läbi mu aju, pilt lõi virvendama mu silme ees. Ei, ei, ei, see ei olnud võimalik. Nad pidid elus olema. Need olid mingid teised hullud. Mingid teised, teised…

“Eeee-iik, kus sa oled?” kuulsin järsku selja tagant, eesukse poolt. Jansa oli mulle järgnenud. Kuidas ta minema sai? Vahet polnud. Türa, mida ma teen? Kas ma lasen tal seda jubedust näha? Kui ma tahan oma ema piinad… lõpetada, siis ma pean seda tegema. Aga kui ma tahan õde säästa…

“Jaa, kohe seal,” sõnasin ja tõusin. Pühkisin pisara ja lükkasin ukse kinni. Urin vaigistus veidi kui uks sulgus, kuid ei jäänud täiesti vait, see valjenes iga sammuga, mis ma lahkusin. Astusin kiirel sammul sealt eemale, haarates hooga Jansa kaenlasse ja astusin välja. Pisar voolas mööda mu nägu alla ja ma pilgutasin kiiresti, et ülejäänusid peita.

Maja mu selja taga kõrgus kui tume kalju, laine, mis tahtis mind neelata. Ma tundsin justkui selle varju ja selle survet endal kui ma eemale kõndisin, avatud aiast läbi ja püsse paugutavate meesteni jõudsin. Paugud kostusid justkui läbi vati, need toimusid kusagil kaugel. Ainus, mis reaalne oli, oli mu väikese õe raskus mu süles. Ta hoidis tugevalt minust kinni. Lootsin, et ta polnud näinud seda. Ma polnud kuri, kurb, ega midagi, täielik tühjus valdas mind.

“Kurat, kobi autosse, minek. Jõudsid kah,” sõnas Peeter kärsitult. Nägin eemal Jaani, kellel puudus pool alakeha. Laubas oli tal värske kuuliauk. Leidsin end mõttelt, et kumb see oli, kas Peeter, Karmo või Urmas? Tema peal lamas nuuksuv Leena, keda Maria eemale tõmbas.

Istusin tagaistmele, Jansa süles ja nägin enda ees hüsteeriliselt nutvat Leenat, keda suruti istmele. Urmas tõmbas teda, Maria hoidis teda jooksmast. Leena aga siples nagu pöörane.

“Kas sa jääd vait. Jaan on surnud, ära nüüd hala. Ela!” käratas Indrek talle järsku. Jansa kattis oma kõrvad kätega ja surus end sügavamale kaissu. Leena vajus lõdvaks ja tõmbas istmele kägarasse. Urmas hüppas autosse ja noogutas Peetrile.

“Kõik peal? Läksime siis,” sõnas Peeter ise ka autosse karates. Ta hoidis püssi justkui väikese kahuri väljas ja tulistas hulle jooksult. Karmo surus pedaali ja kihutas nagu pöörane, ju ta oli märganud elukate kiirust.

“See on tema süü, tema süü, tema on süüdi,” kuulsin järsku selgelt Leena sosinaid. Ta jälgis altkulmu mind ja Jansat, kes mul känkras süles lamas. Naine keeras end seljaga minu poole ja pomises edasi. Kuulsin midagi vaid kättemaksust. Näitasin talle selja tagant keskmist. Osa minust oleks tahtnud ta hoopis ära kägistada.

Auto keeras järsult paremale ja sirge tee paistis meie ees. Peagi möödusime linnasildist. Bussi kõrbenud skelett jäi kaugele taha.

*

Päikeseratas roomas aeglaselt taevavõlvile, oranžikas kuma paitamas maailma, mis teda nii kaua janunenud oli. Männitukad lõid lõkendama, karjäärivesi sillerdas tõusva päikese kiirtes. Tee viis sirgelt põhja suunas, sinna, kus oli öösel paistnud Tallinna kuma. Nüüd oli see kuma kadunud ja asendanud järk-järgult heledamaks tõmbuva tumeda laotusega.

Tumesinise audi katusel seisis teismeea lõppu hoidev tüdruk. Ta tumedad juuksed voogasid lainetena, ta peen keha oli sirge, kui ta seiras teed linna poole. Kohati vaatas ta ka mujale, kuid põhifookuses oli see tee osa. Auto pagasiruumis käis ümberpakkimine, kui tüdruku vanemad kotte välja tõstsid, neid lahti tegid ja osa asju maha viskasid, et teha ruumi muule kraamile, mille nad leidnud olid.

“On siis vaja päiksekreemi või?” küsis mees.

“No äkki on. Ära pista siis kotti. Kindlasti on sul rohkem kasu sellest kaardipakist,” nähvas naine vastu.

“See on limiteeritud väljaanne, allkirjastatud,” pomises mees, kuid heitis kaardipaki siiski eest, et järjekordsele purgisupile kotis ruumi teha. Terve tagumine osa autost oli laotud täis toitu ja jooki, mille pere oli kokku kraapinud teistest autodest.

Audigi polnud nende oma, nende originaalne auto seisis veidi eemal, kapott verine, klaas lägane ja auto all vonklemas punane jutt. Nad olid sõitnud ühele elukale otsa ja teelt veidi välja keeranud. Uus auto tundus ainus loomulik valik. Ning tee ääred olid täidetud peatunud sõidukitega.

“Kerli, kas sa tuled appi, ma võin ise vahti minna? Sa saad ju oma katkise käega tõsta, onju?” küsis ema, vaadates abitult tütre poole. Too raputas pead ja pomises midagi “eip-i” sarnast. Ema ohkas, kuid tütar astus ikkagi auto katuselt maha.

“Aitäh, kallike,” sõnas ema ja proovis katusele ronida.

Järsku oli kuulda kumedat mütsu, paugatust ja raginat. Kerli pistis pea auto tagant välja ja vaatas linna poole. Algul ei silmanud ta midagi, kuid sekund hiljem käis jälle see sama heli. Ning seekord ta nägi tulejutti, mis üles paiskus. Paugud valjenesid, tulelondid lõid aina kõrgemale. Punane päiksetõusune tuli sütitas linna. Kusagil plahvatas midagi tõeliselt suurt, ju gaasitoru, väiksemad plahvatused liikusid nüüd jälle kaugemale.

“Mis kurat see veel oli?” sõnas isa. Ta hoidis käes purki õlut ja teist purki lihaga. Ta kaalus ühte ja teist ning pani siis liha kotti, õlle kahjutundega maha asetades. Paukude peale oli ka tema uudistama asunud.

“See on see, millest raadios räägiti, päiksetõusul hakkaski pommitamine. Jumal, ma loodan, et Erikuga on kõik korras. Kõne katkes nii järsult, ma ei saanudki teda rahustada,” sõnas Kerli ikka veel kaugusse vaadates. Ta masseeris oma kätt, mille oli kukkudes mööda trepikäsipuud lõhki tõmmanud. Õnneks said nad selle ühe Fiati esmaabikarpi kasutades kiiresti kinni pandud.

“Nojah, ma ka loodan. Meil pole aga muud teha kui ots ringi keerata ja maale kihutada,” lausus ta isa ning jätkas laadimist. Asjad olid otsa saanud, vaid ebavajalik istus maas veel.

“Nii, kus on selle masina võti?” küsis ema alla ronides.

“Sinu käes polnud?” küsis isa.

“Ei, ma mõtlesin, et selle pere mehel on see kusagil peidus,” sõnas ema vastuseks, toonitades sõna “mehel”.

“Jajah, küll see siin kusagil… ei mitte see tasku siis,” sõnas isa taskuid kobades.

“Sa kaotasid need. Hea tüüp noh,” ahastas ema. Kerli ronis taas auto katusele ja jälgis kuumusest hõõguvat horisonti linna kohal. Tallinn põles. Polnud kahtlustki. Kes seda tegi, seda Kerli ei teadnud. Mingi tähtede kombinatsioon, mis meenutas kehalise tundi.

Väreleva silmapiiri alt, seal, kus tee kohtus metsaga, paistis midagi. Väike valge laik, justkui silmas oleks miskit. Kerli hõõrus silmi ja kissitas neid, kuid paremaks pilt ei muutunud.

“Issi, kas sul binokleid on?” küsis ta.

“Kusagil ikka on, ma arvan. Nii… näe siin need ongi, milleks sul vaja läheb?”

“Midagi on seal,” lausu Kerli ja vaatas läbi klaaside. Ta jälgis pingsalt minuti, kuni binoklid kukkusid ja ta suure hooga autolt maha hüppas.

“Nonoh, preili,” hüüatas ta ema. Kerli aga ei oodanud. Ta astus sihikindlalt vastu valgele minibussile, mis suure kiirusega tema poole liikus. Umbes kahekümne meetri kaugusel see peatus. Kerli ei saanud aru, kes roolis oli, kuid numbrimärgi tundis ta iga kell ära.

Uks avanes ja välja piilus tuttav nägu, mis paistis kurnatud murest, kuid nüüd uskumatust rõõmus säras. Öö koormad olid hetkeks unustatud, kui Erik tüdruku juurde tormas ja ta embusesse võttis.

Kõik pidi nüüd korda saama. Öö oli läbi, uus päev oli algamas ning selle uue päevaga ka uus ajastu. Uus ajastu, kus inimkond oli jahitava rollis. See oli roll, mida me polnud ammu mänginud.

Jutt: Musta kassi needus (Tim Hornet)

“Kurnäu!” kargas kass tinapõhjaga saapa eest ära ja pages, kui oleks tal tulejutt sabas, laua alla peitu, võtmata ette isegi vaenlase peale kähisemist.

Midagi oli valesti. Saapaid oli palju ning nad sagisid ringi. Soojad olid närvilised ning ärevil, hüüdes üksteisele käsklusi. Kass teadis kuidas kõlas käsk. Nad proovisid seda vahel ka tema peal, kuid ta ei lasknud sellest end liialt segada. Enamasti vähemalt. Käsk kuulus soojade, mitte kasside maailma.

Kuid ta teadis üht - käskude hüüdmine ei tähendanud kunagi head.

Külm ja kõva põrand äratas liiga äkiliselt, kuid pehme aseme ümber oli veel tihedam sagimine kui siin. „Eest!“ andis üks soe talle käsu, lükates raske laua, mille all kass varju otsis, külili.

Kass hüppas eemale, endiselt uneuimas, ning tuhises saapaid ja mööblit vältides vaikselt uriseva konsooli alla. Ta libistas end orva, kus hoiti istudes jalgu, tõmbus maad ligi ja ajas kõrvad püsti. Urisev masin õhkas sooja, kuid mitte piisavalt, et põranda-külmast vabastada. Kuigi selg oli nüüd soojem, oli käppade alt endiselt jääkülm.

“Türam kuidas Põrnikad teadsid siia tulla?”

“Kurat kui mina seda tean?”

“Mingi sond äkki?”

“Jaam on isepuhastuv. Sondid ei jääks siin terveks!”

Aruteluks polnud aega. Soojad keerasid pimestavad valgusvihud sissepääsu poole – nad ei näinud pimedas hästi. Üles paisatud tolm ja ebemed tantsisklesid eredate kiirte käes.

Kass tõmbas ninaga õhku. Valgus, isegi nii kaugelt, segas ta nägemist, kuid nina ei vedanud kunagi alt. Õhk oli täis ärevust ja hirmu. Varjus püsides jälgis ta sissepääsu ja sügas jalaga paremat kõrvatagust, mis tuksus ja torkis valusasti.

Oodati vaikuses. Ainus heli, mis kõrvu kostus, oli ventilaatorite ühtlane undamine.

Aeg tundus venivat.

“Kõlks!” kostus äkki sissepääsu poolt tunnelist.

Kõlks!

Kõlks!

Hääl muutus aina valjemaks.

Kõlks! Nüüd kostis see täiesti ukse tagant.

Vaikus.

Üks soe köhatas kurgu puhtaks, kuid tegi seda vaikselt ja ebalevalt, justkui häbenedes. Teine kohendas oma relva.

Õhk oli ärevusest nii paks, et seda võis noaga lõigata. Tundus, et isegi ventilaator hoidis hinge kinni.

“Karmauh!” lendas kambriuks plahvatusega eest, täites ukse-esise tolmupilvega. Soojad andsid relvade haukudes tuld.

Kass tõi konsooli alt kuuldavale kaebliku näugumise, mis kadus kui tilk häälte merre.

Esimene kõva, kes sisse astus, langes, soojade hõisete saatel, mürtsatusega maha, väristades tervet tuba. Järgmised võtsid tema taga varju ning saatsid roheliste silmade välkudes teele kõrvetavaid nooli.

“Klirr! Klirr!”

Valgusallikad olid hetkega maas ning soojade ilmselge eelis hävitatud. Need, kes käske karjusid, võeti järgmisena, hääl andmas ära nende asukoha.

Õhk oli välgunooltest tiine.

Kass hoidis end nii varjus kui ta vähegi suutis – hoides isegi tolmust ja tossust põhjustatud köhimissoovi tagasi.

Vänge vere ja kõrbeva liha lõhn tungis ninna.

“Müts!” langes järgmine kõva värina saatel põrandale, kuid tähistamiseks polnud põhjust. Soojade mitmekümnepealisest salgast oli alles vaid kaks.

Üks neist vaatas korra vaikselt undava masinavärgi poole, justkui meenunuks tal midagi tähtsat. Ta võttis vöölt palli, tõmbas sellelt midagi küljest ning-

Enne kui pall lendu läks, läbistas välgunool mehe pea. Pall kukkus käest ja lõhkes sealsamas, paisates sooja punase sisemuse plärtsatusega mööda seinu ja lage laiali.

Samal hetkel maandus samasugune pall ka kõvade jalge ette – viimane soe kasutas võimalust võtta neist maha nii palju kui võimalik. Kass, kes oli jälgides end natuke peidust välja poetanud, tõmbas tagasi varju, muutes end nii väikeseks kui võimalik.

Ta tegi seda viimasel hetkel. Kõuemürina saatel lendasid kõva tükid mööda ruumi laiali kui rahe, lüües mõlke seintesse ja lakke.

Siis tuli vaikus, milles kostus sooja köhimist – ta oli kõva tükiga pihta saanud. Heli oli piisavalt selge, et kõvadele märguandeks olla ja välgunool lendas halastamatu täpsusega läbi mehe pea.

Lahing oli läbi.

Kass, kes vahepeal hirmust ka oma viimse kõhutäie välja lasknud, jõllitas suurte silmadega sissepääsu poole.

Ta ei sallinud kõvasid.

Kui ta nägi kõvasid esimest korda, võtsid nad ta kaasa ja tegid valu. Ta ei mäletanud kõike, mida temaga tehti. Küll näidati valgust, torgiti ühelt ja teiselt poolt ning siis üks hetk läks kõik uduseks. Järgmisel hetkel oli ta lihtsalt tagasi tuttavas kohas.

Kuid valu kõrva taga andis endiselt vahel tunda.

Kui nurka aetud loom ajas kass end suureks ja kähises ukse suunas, tema pimedas läikivad silmad täis raevu.

Nad olid ta sooja koha ära rikkunud.

Jälle!

„Hoidke eemale!“ kihises ta, kuid kõva liikus edasi otse tema suunas. Kass libistas end tahapoole, litsudes end veel rohkem konsooli vastu, ning ähvardas valjuhäälselt.

Kõva jõudis tema ette ning jäi seisma. Ta tõmbas oma peast pika juhtme ning kinnitas selle vaikselt undava sooja masina külge.

Kass kähises ning andis ette tekkinud vaenlasele mitu korda kiirelt käpaga. Tema võimsad küüned ei jätnud kõva kestale jälgegi, kuid nüüd märkas kõva ka looma. Suur külm kämmal liikus alla otse tema suunas.

Kass kähises kurgu põhjast ning kargas läheneva käe poole, et sellest oma võimsate küünte abiga kinni haarata, ei leidnud aga küüntele toetust.

Hüppe hoogu polnud võimalik peatada. Kass paiskus vastu vaenlase kätt ja sealt vastu konsooli. Tuge otsides haaras ta küünega juhtmest, lennutas end sellega alla, rapsis küüne juhtme seest välja ja lipsas hetkega kõva jalge vahelt läbi. Vaid viiv ning ruumis polnud temast enam haisugi.

*

Kõht mõru maitsega väikesest karvasest täis, liikus kass mööda pisikest külma käiku. Neid oli siin palju. Miks soojad väikesed käigud tegid oli mõistmatu – ise nad ju nendesse ei mahtunud. Peale kodust lahkumist olid käigud tihti tema varjualuseks. Siin oli küll külm ja kõle, kuid vähemalt ei sattunud siia kõvad ning ka vihm, mis siin ilmas oli valusam kui muidu, ei teinud liiga.

Käikude kaudu sai minna sinna kus vaja.

Esimesel korral, kui ta siia sattus, oli käike rohkem. Mitmed neist olid nüüdseks kinni varisenud, teistes kiskus kõva tuul.

Kass tundis neid kõiki.

Ka tunnel, mida mööda ta liikus, oli varisenud, kuid ometi oli prahi vahel piisavalt palju ruumi läbi pugemiseks. Ta pressis end läbi tolmu, raua ja kiviklibu ning tuli välja suure hävingu keskel – katkiste ehitiste seinad püsti kui näljase looma teravaid kihvu täis lõuad, tuule kokku kuhjatud puru sädelemas neil kui elanikelt rebitud värske veri.

Kass ronis prahihunniku keskele, keeras end seal kerra ja pani pea käppade alla peitu.

See koht, kuigi siin enam midagi polnud, mõjus rahustavalt. Mis sellest, et kuulda polnud muud kui tuult ning ka lõhn oli vale, oli see ikkagi tema kodu. Tema esimene kodu ilmas, kus puudus päike ja rohi. Kus polnud ei tiibadega lendavaid ega põrisevaid mutukaid. Ainsad, kes pool-kogemata reisi kodust siia kaasa tegid, olid väikesed karvased.

Ning muidugi soojad ise, kuid neid nüüd enam polnud.

Tuul kiskus ta kasukat ning tõmbas tolmu üles.

Kummaline, kui ta veel siin elas, polnud neil kunagi tuult ning ka valgus paistis alati kõrgelt. Nüüd aga puhus ja valgus oli kadunud – ta võis vaadata helkivaid täpikesi taevas niipalju kui süda lustis. Taga ajada neid ei saanud, isegi kui ta oleks jaksanud.

Täpikeste kõrval helendas kõrgel taevas mitu suuremat helkivat ketast, siledad kui veesilmad.

Eelmises kohas oli neid vaid üks. Ta pea täitsid helged mälestused soojematest ja helgematest aegadest. Mitu sooja, kelle süles lesida või kelle külje vastu end hõõruda. Söök ning soe koht kus magada.

Sama jätkus mõni aeg ka siin, kuid ainult senikaua kuni perekond elus püsis.

Tõusev tuul rappis kassi kasukat üht ja teistpidi, sundides teda varju otsima.

Isegi siin, kus polnud alles midagi enamat kui mälestus, ei lastud tal olla.

Saates kiunatusega kogu oma pettumuse kalgi kosmose suunas, puges kass prahi alla peitu.

*

Kass vaatas kambrisse. Enne olid siin surnud soojad, kuid nüüd olid nad kadunud. Isegi mööbel oli tagasi püsti tõstetud ja plekid pestud. Vaid mõlgid seintes, lagedel ja maas andsid märku eelnevast lahingust.

Kass krigistas hambaid. Võitlusest oli möödas omajagu, aega oli siin raske tajuda, ning olgugi, et ta oli saanud mõned pehmed karvased hamba alla, ei olnud sellest küllalt. Viimati leitud väikeste karvaste pesa oli peamiselt täis surnud loomi, kes olid toitunud kõigest. See söök tuli sama kiiresti välja kui läks sisse. Kui isegi karvased süüa ei leidnud, polnud ka kassil lootust. Siiski oli ta panustanud viimasele võimalusele. Kui soojad muutusid külmadeks, sai ka nendest viimaks toit.

Kuid ruumis polnud vereplekkigi alles.

Nälginud kass tõmbas end ukse vastu ning näugus hingepõhjast. Hääl kajas kõledast ruumist vastu.

Ta oli üksi. Keset külma.

Lõpuks ta vaikis, tõmbas end kerra ning jäi paigale.

Sellel polnud mõtet.

Tal polnud kuhugi minna.

Ta oli väsinud, liiga väsinud.

Silmalaud vajusid aukus silmadele, lootes enam mitte kunagi tõusta.

Tema keha läbistas kerge värin – ehk oli see alla andmisest.

Kuid... see värin ei kadunud. Kass tõstis äkki pea. Siis surus ta kõrva vastu seina.

Kogu elamist läbis madalal mürin.

Hetkega oli kassi uni ja väsimus kadunud. Ta hüppas püsti ning tormas tunnelite suunas.

Käik, kust sai suurte lendavate saabumiskohta, oli mitmest kohast katki nii et kass pidi korduvalt end prahist läbi pressima kui ka tuule käes mööda kitsast äärt käima. Kord avastas ta end ka keset käiku edasi hõljumas. See polnud meeldiv kogemus – meenutas liialt vees olemist – kuid vähemalt ei teinud märjaks.

Kohale jõudnud, ronis ta kõige kõrgema kastide virna otsa ning vaatas suures lagedas ruumis ringi. Mürin oli lõppenud, kuid ühe suure masina juurest kostsid hääled. Need olid mänglevad ja lustlikud – soojad, kes elasid head elu.

See tundus kui hea uni.

*

“No ja siis pidi ta skafandri selga ajama,” seletas Ron emotsionaalselt. Ta oli teismelise mõõdus ja tihti ka nende huumorimeelega, kuigi eluaastad lähenesid pigem kuuekümnele. “Purgiherned ja skafander. Kas sa kujutad seda ette?”

Tema kaaslane Zeig, läikivas turvises pikkade heledate juustega meesterahvas, automaat käes, turtsatas valjult, kuid siis muutus tõsisemaks.

„Me ei peaks end liiga vabalt tundma. Viimane ekspeditsioon pole endast märku andnud, ega ka mitte nood, kelle juurde nad tulid. Mis paneb mind Põrnikaid kahtlustama.“

„Ära ole nii paranoiline. Baas on isepuhastuv ja kontrollbot ei näinud ühtki ohumärki,“ märkis Ron.

„Seal, kus ta veel töötab, küll. Ühendus on mitmelt poolt maas,“ urises Zeig.

Ron lõi käega. „Arvatavasti sadas miski kivirahe peale. Ikka juhtub. Usu mind, üsna tihti. Me käisime kaamerasilmaga kogu liigutava ala läbi ja midagi kahtlast seal ei paistnud.“

„Aga kus kõik siis on?“ ei jäänud Zeig rahule.

„Arvatavasti kosmoseprahi poolt ära lõigatud ning ilma sidevahenditeta. Sellepärast peamegi kiirelt liikuma. Ma olen ammu rääkinud, et siia tuleks ehitada püsiv kuppelkaitse. Oleks kindlam ja kodusem.“ Tema hääletoon muutus hetkeks veelgi asjalikumaks. „Sellega saaks päeva rütmi ka paika, mis on organismi korraliku toimimise jaoks hädavajalik.“

Zeig turtsatas. „Kes sul Põrnikasõja ajal sellist raha pakub. Täiskuppel on hirmkallis. Kohandatav kordades odavam.“

„Aga laseb kosmoseprahi läbi, mis muudab relvadega mehed väga paranoiliseks,“ täheldas Ron teravalt. Zeig oli liiga ärevil ning see nakatas ka teisi reisijaid. Ta pidi mehe enne maha rahustama, kui kõik välja tulid. „Muretsemiseks pole põhjust, küll sa-“ Ta lause lõpetas automaadivalang kastide suunas. „Mjäu!“ kadus miski kastide taha.

Kaks mees vaatasid üllatunult üksteisele otsa.

„Kass?“ sõnas Ron.

„Ju keegi tõi kaasa. Hiirtega on algusest saati probleem olnud,“ turtsatas Zeig. „Ime, et veel elus, kui kõik teised on ära lõigatud. Sööki ei tohiks siin liialt palju olla.“

„Haa! Kosmosekass,“ muigas Ron. „Ja sina ütlesid, et meile ei tulnud keegi vastu.“ Ta võttis taskust tüki kuivatatud liha, laskus põlvedele ja pani kuivanud lihatükiga käe ette. „Kss-kss-kss.“

Näljast kokku kuivanud kass piilus ettevaatlikult, kuid uudishimulikult, kastide vahelt välja.

„Must kass. Otseloomulikult,“ urises Zeig, nähes järgmist märki halvast õnnest.

„Oh jaa,“ turtsatas Ron. „Me oleme targemad kui kunagi varem, tipptehnikaga, vallutanud terve galaktika, aga must kass toob endiselt ebaõnne.“

Zeig hammustas huulde, et mitte midagi sapist öelda.

Kass tuli Roni juurde ning haaras pakutud pala hammaste vahele. Kugistades tahtis see kurku minna. Kass köhatas ja proovis aeglasemalt süüa.

Ron võttis looma hellalt sülle ja asus teda silitama. „Tulid meid tervitama. Väike vaprake. Otsime sulle kohe varsti midagi korralikumat süüa, ära muretse.“

„Näe, inimestega täiesti harjunud,“ märkis ta oma kaaslasele napilt.

„Tal pole muud võimalust,“ mühatas Zeig.

„Ära ole nii kalk,“ pahandas Ron.

„Ma ei ole. Kosmos pole koht, kus koduloom iseseisvalt hakkama saaks. Nende kaasa võtmine on ebainimlik.“

Ron tõstis kulmu. „Vau. Poleks kunagi oodanud, et sa hakkad inimlikkusest rääkima.“

„Sa võid kah persse minna.“

Ron turtsatas naerda. „Aga päriselt, mis arvad, kas püsime sel ööl laevas või otsime mõne kambri. Tööd on küll palju, kuid ma tean, et kõik kibelevad sarkofaagist välja.“

Zeig vaatas mõtlikult angaaris ringi.

„Meie kaks oleme koristamise juures ja ma ei usu, et nad sel ajal laevas püsivad, isegi kui me selleks käsu anname. Parem võtame siis ühe kambri baasiks ja laseme neil kraami tassida.“

„Mõistlik,“ sõnas Ron ning pöördus kassi poole. „Kuulsid, pisike, me teeme siia oma pesa.“

Kass surus end sooja vastu.

Külm tema kehast hakkas lahkuma. Lootus tuli tagasi.

Ta surus silmad kinni ja lasi soojusel kanduda üle terve keha.

Ta lasi rõõmust nurru ning miski tema parema kõrva taga hakkas valusalt tuksuma.

Jutt: Novembritorm (Eeva Jeletsky)

„Mis kell Grete ja Roosi tulevad?“ küsis Eliise hommikukakaod juues.

„Kella neljaks on kindlasti kohal,“ vastas isa, „võib-olla varemgi. Me peame koos onu Mardi ja tädi Tiinaga kella viieks juba Murastes olema, eks nad tahavad enne edasisõitu pisut jalgu sirutada ja tassi kohvi juua, ehk suutäie süüagi. Kindlasti arvestavad nad ka sellega, et enne pimedat siia jõuaksid.“ Isa heitis pilgu seinakalendrisse. „Päike loojub 16.22, aga hämarduma hakkab ju juba varem.“

Eliise vanemate ja vanaonu Mardi ühine perekonnasõber oli äsja ametikõrgendust saanud ning selle puhul lähemad sõbrad-tuttavad kokku kutsunud. Vanainimeste pidu jättis Eliise ükskõikseks, kuid mõte pool nädalavahetust – laupäeva õhtust pühapäeva lõunani – ilma vanemateta, vaid omaealiste tüdrukute seltsis veeta, meeldis talle väga. Aga nende tulekuni on veel nii palju aega! Nii Eliise ohkaski: „Neljaks! Kell on alles natuke üheksa läbi!“

„Hea, et kella mainisid,“ märkis ema ja klõpsas raadio käima, „kuulame ilmateadet, eile räägiti midagi saabuvast tormist.“

Raadios kõneldi: „Riiklik ilmateenistus andis teise astme tormihoiatuse. Tänase päeva jooksul pöördub tuul edelasse ja tugevneb, õhtuks on oodata tuuleiile sisemaal kuni 25 m/s, rannikul ja saartel puhanguti kuni 30 m/s. Õhutemperatuur on -1 kuni +3 kraadi, hakkab sadama vihma ja lörtsi, on jäiteoht. Liiklustingimused halvenevad, tormituul ja sadu võivad põhjustada elektrikatkestusi ja häireid parvlaevaliikluses. Intensiivsem on sadu hilisõhtul ja ööl vastu pühapäeva, 5. novembrit. Võib esineda tavatuid ilmastikunähtusi. Pühapäeva päeval sadu lakkab ja tuul nõrgeneb.“

„Mis on tavatud ilmastikunähtused?“ küsis Eliise.

Isa muigas: „Sajab vihma ja lund ja lehti ja tähti, liigub ringi hingi ja vaime. Nii öeldakse novembri kohta. November on ju hingedekuu.“

„Äh!“ tegi Eliise.

Ilmateenistus ei eksinud – juba kella kolmeks oli tuul nii vali, et ulus korstnas ja painutas peenemaid puid, ähvardades neid peagi murdma hakata. Isa kiitis ennast mõttes, et energiakriisi alguses köögis puupliit renoveeritud ja ka teisele korrusele ahjud sisse said – nüüd pole muret, et elektrikatkestuse korral külma või nälga kannatama peab. Ema küll pisut muretses teeolude pärast – Tartu ja Tallinna vahel võib nii mõndagi ette tulla.

Mõned minutid enne nelja sai tema mure murtud ja Eliise ootus lõpu – värava kõrval peatus roheline Subaru Forester ning autost väljusid kaks täiskasvanut ja kaks last, kes kohe läbi lörtsisaju maja suunas kiirustasid.

„Ilm läheb järjest ilgemaks! Kui Tartus ladises vihma, siis see, mis siin taevast alla tuleb, on mingi täielik jälkus. Ma üldse ei imesta, kui sealt täna veel pisikesi poisse ja pussnuge sadama hakkab,“ ütles onu Mart jopet varna riputades.

„Ei meie poisse ega pusse pelga,“ arvas Eliise isa, „ja tüdrukutel olekski lõbusam, kui mõned poisid neile seltsiks sajaksid.“

„Äh, mis sa plõksid,“ turtsatas Eliise ema, „istume parem lauda. Saavad lapsed enne meie minekut kõhu täis ning Tiina ja Mart ka pisut linnupetet võtta.“

Peagi asutasid täiskasvanud endid minekule ja lugesid veel lastele sõnad peale.

„Kui elekter ära läheb, siis taskulambid ja küünlad leiate köögikapist.“

„Joogiveevaru on sahvris.“

„Sööki saate puupliidil soojendada, Eliise oskab tuld teha küll.“

„Ärge ainult ööseks siibrit lahti unustage!“

„Ärge telefonidega mängige – torm võib puid murda ja muud jama tekitada –, akud peavad täis olema, et saaksite vajadusel abi kutsuda.“

„Kui hätta jääte, helistage tädi Mariale – Kalamajast jõuab Pääskülla kiiremini kui Murastest.“

Gretele käis kogu see moraalilugemine nii närvidele, et ta ei suutnud vastu seista kiusatusele nähvata: „Te ei tohigi poole peo pealt rooli istuda! Alkoholijoobes on auto juhtimine keelatud!“  Mart vaatas oma tütrele kulmu kortsutades otsa, aga rehmas siis käega – pubekaeaga on nipsakus alati kaasas käinud.

***

Tüdrukud vaatasid parajasti DVD pealt „Unenägude meistreid“, kui ühtäkki õuest kohutav raksatus kostis, telekapilt hetkeks hangus, siis sootuks kadus ja kogu maja pimedusse vajus. Käsikaudu kobades leidis Eliise köögikapist taskulambid ja küünlad. Küünlajala elutoa lauale tõstnud ja selles kolm küünalt süüdanud, jäid tüdrukud nõutult üksteisele otsa vaatama. Mida nüüd siis teha? Pimedust ei kartnud neist enam ükski – Grete ja Eliise olid juba teismelised ning Roosigi kümneseks saanud –, aga igav hakkab, kui telekat vaadata ei saa ja telefoniga mängida ei tohi. Proovisid tüdrukud siis „Munchkinit“ mängida, kuid hämarus väsitas silmi kiiresti, ka oli Roosi inglise keele õpinguid alles alustanud ega saanud kuigivõrd aru ning vanemad tüdrukud ei viitsinud talle kogu aeg tõlkida. Tehti siis paar tiiru „Telefoni“ ja prooviti teisigi sõnamänge, kuid kolmekesi polnud need üldse nii lõbusad kui suures seltskonnas laagrilõkke ümber ning tüdrukud tüdisid neist kiiresti ja jäid tülpinult küünlaleeke tuiutama.

„Kõht on tühi,“ kurtis Roosi.

„Teeme siis tule pliidi alla ja toidu soojaks, vähemalt mingigi tegevus,“ pakkus Eliise.

Mõni aeg hiljem hakkasid tüdrukud soojendatud friikartuleid ja kana näsides arutama, mida lapsed vanasti mängisid, kui arvuteid ja telefone veel polnud.

„Mängisidki lauamänge ja sõnamänge,“ arvas Roosi.

„Neist saab ju kähku siiber,“ ei jäänud Grete rahule, „ja sada või kakssada aastat tagasi polnud õieti lauamängegi.“

„Sada või kakssada aastat tagasi ma ei tea,“ mõtiskles Eliise, „aga tädi Maria rääkis, et kui tema oli teismeline, siis kutsusid nad sõbrannadega vaime välja.“

„Mismoodi?“ ei saanud teised aru.

Eliise seletas: „Kirjutasid suurele paberile ülemisse serva tähed ja alumisse serva numbrid, keskele tegid ringi. Võtsid alustassi ja tegid selle alumisele poolele ühte serva kriipsu. Siis süütasid küünlad, tegid alustassi küünlaleegi kohal soojaks ja panid ringi peale ning toetasid sõrmed kergelt alustassi servale. Tugevasti ei tohi vajutada, siis ei hakka taldrik liikuma. No ja siis hakkasidki vaimudelt mineviku ja tuleviku kohta igasugu asju küsima – taldrik hakkas liikuma, taldrikule joonistatud kriipsuga kohakuti jäävatest tähtedest said sõnad ja laused, nii tulid vastused.“

Roosi sattus sellest mõttest kohe vaimustusse: „Kutsume mõne esivanema siia ja küsime, mis mänge ta lapsena mängis!“

Grete krimpsutas moe pärast nägu, aga tegelikult tundus see temalegi põnev.

Kaheksa joonistuspaberilehte teibiga kokku kleebitud, tähed ja numbrid peale maalitud, kolm küünalt laual küünlajalas põlemas, varu karbiga laua serval, istusid tüdrukud söögitoas laua taha.

„Aga kelle me kutsume? Meil on ju päris palju esivanemaid olnud. Ja milliste sõnadega me õieti kutsume? Ei saa ju lihtsalt öelda: „Esivanem, tule siia!“,“ arutles Grete taldrikut küünlaleegi kohal soojendades.

„Ma ei mäleta täpselt, milliseid sõnu tädi Maria kasutas,“ vastas Eliise, „alguses küsis, kas vaim kuuleb teda ja kas on nõus temaga rääkima. Vaimu vastu peab viisakas olema, muidu saab ta kurjaks. Aga edasi ma ei mäleta, mõtleme ise välja. Kelle me kutsume? See võiks ikka mõni Eestis elanud esivanem olla, nende venelaste ja poolakatega, kellest mamma rääkinud on, ei saaks me ju rääkida – vene keelest teame me ainult mõnda sõna, poola keelt ei oska me üldse ja nemad ilmselt ei oska eesti keelt. Sa, Grete, ütlesid, et tahaks teada, mida lapsed sada või kakssada aastat tagasi mängisid, kutsumegi siis sellise esivanema, kes elas sada või kakssada aastat tagasi.“

„Selle esivanema jutust, kes elas kakssada aastat tagasi, ei pruugi me ka tegelikult aru saada, eesti keel on ju aja jooksul muutunud,“ arvas Grete, kelle ema oli eesti filoloog.

Nii panidki tüdrukud soojendatud taldriku paberile joonistatud ringi, toetasid sõrmed õrnalt sellele ja ütlesid ühes suust: „Kallis esivanem, kes sa elasid Eestis sada aastat tagasi, kas sa kuuled meid?“

Tüdrukute hämmastuseks hakkaski taldrik liikuma ja kriips taldriku serval valis järjest välja tähed „j“, „a“ ja „h“.

„Kallis esivanem, kes sa elasid Eestis sada aastat tagasi, kas sa oled nõus meiega rääkima?“, küsisid tüdrukud.

Taldrik vastas jällegi „j“, „a“, „h“.

„Aitäh!“ ütlesid tüdrukud kooris. „Palun tule meie juurde.“

Vaevalt olid nad need sõnad suust saanud, kui korstnast äkki kõrvulukustav vilin kostis, pliidiuks lahti paiskus ja sealt hunnik tuhka ja süsi välja lendas. Söed olid õnneks juba kustunud.

„Me unustasime siibri kinni panna,“ ütles Roosi hädise häälega.

Ka vanemad tüdrukud olid kohkunud ning nende kohkumus kasvas, kui tuhale ja sütele järgnesid udukogud, mis järjest inimesekujulisemateks ja nähtavamateks muutusid. Peagi olid poolavatud köök ja söögituba rahvast täis – seal oli kaks umbes 10-aastast tüdrukut, kaks kolm-neli aastat vanemat poissi, kaheksa tüdrukute silmale keskealist meest-naist ning üks kepile toetuv vanamees.

Kõik polnud veel täiesti nähtavakski muutunud, kui lärm juba lahti läks.

„Kuhu ma sattunu olen?“

„Vaata ette, sa määrid mu kleidi ära!“

„Mul on juuksed puha tuhka täis!“

„Ää tallu mo varvastel!“

„Kes sa sihuke üldse oled?“

„Mis te, kurat, koperdate jalus!“

„Ääʼs na kurjald, nad jo alles lapsed!“

„Lastele ongi vitsa vaja, et neist inimeised kasvaks!“

„Äi vitsaga ead inimeist kasvada.“

„Ea inimeise saa ikka ainuld ea sõnaga.“

„Ma olen oma kübara ära kaotanud!“

„Tühja sest sinu kübarast! Kus mu vasak king on?“

„Oh-oh-oh, mu vaene selg!“

„Mis me nüüd teeme?“ sosistas Grete Eliisele otsa vaadates.

„Helistame tädi Mariale!“ iitsatas Roosi, silmad veekalkvel. „Ja mul tuli pissihäda!“

„Sina ole vait ja ära virise!“ kähvas Grete õele. „Mine peldikusse, kui tahad! Ma rääkisin Eliisega!“

Eliisegi oli väga ehmunud, kuid olles üksiku lapsena harjunud probleemidega ise hakkama saama, kogus end kiiresti ja sosistas: „Roosi, võta oma telefon, mine kempsu ja helista sealt tädi Mariale. Meie Gretega vaatame, mis siin edasi saab ja katsume neid esivanemaid kuidagi kontrolli all hoida. Miks neid küll nii palju on?“

„Miks! Miks!“ turtsatas Grete. „Sest me, lollakad, kutsusime siia KÕIK esivanemad, kes sada aastat tagasi elus olid! Me oleksime pidanud mõne välja valima, mitte ... Tead sa üldse, kes nad kõik on?“

Eliise vaatas käratsevat kampa, kellest ühed lihtsalt hädaldasid, teised esimeste kallal õiendasid ja kolmandad neid lepitada püüdsid ning raputas pead. „Ei tea. See pikkade heledate juustega tüdruk on mamma ema, teda olen ma pildilt näinud. See musta peaga poiss on mamma isa, tema pilti olen ma ka näinud. Teine tüdruk võiks olla papa ema ja teine poiss papa isa. Aga ülejäänud? Ma tõesti ei tea!“

***

Seni, kuni vanemad tüdrukud püüdsid sotti saada, kelle nad õieti kohale kutsunud on, oli Roosi taskulambiga teed valgustades WC-sse lipanud, ukse kindlalt riivi pannud, poti peale istunud ja tädi Maria numbri valinud.

„Tere, Roosikene, kuidas sul läheb?“ võttis tädi juba pärast paari piiksu vastu.

Tädi sõbralikku häält kuuldes ei suutnud Roosi enam nuttu tagasi hoida ja kogeles nuuksudes: „Ma... ma... ma...“

Maria mõistis hetkega, et midagi on väga valesti – ta oli oma vennatütrega küll alati ülihästi läbi saanud, kuid seda, et tüdruk talle nutust luksudes helistab, polnud veel juhtunud.

„Roosikene, ma saan aru, et sul on suur mure. Sa oled Pääskülas Eliise juures, eks? Ma tulen kohe sinna, aga püüa nüüd natuke rahuneda ja räägi, mis juhtus. Siis ma tean, mida kaasa võtta.“

„Ma... ma... ma... Maria!“ nuuksatas tüdruk. „Me mä... mä... mängisime. E... e... esivanemad. Va... va... vaimud.“

„Te mängisite. Aga mis esivanemad ja vaimud?“ ei saanud Maria midagi aru.

„Me mä... mängisime e... esivanemate va... vaimude vä... väljakut...kutsumist.“

Nüüd hakkas Maria taipama.

„Te mängisite vaimude väljakutsumist, keerutasite taldrikut? Mis siis juhtus?“

Nuutsudes ja luksudes suutis Roosi Mariale juhtunu ära rääkida. Olukorrast pildi enam-vähem kätte saanud, oigas Maria endamisi ja hakkas palavikuliselt mõtlema, kuidas tüdrukud toimima peaksid, et see kuramuse kõukude kari korvamatut kaost ei korraldaks.

„Kallis Roosi, kuula mind nüüd tähelepanelikult ja püüa teha täpselt nii nagu ma sulle ütlen. Esiteks – kui kempsust välja tuled, keera välisuks lukust lahti. Teiseks – mine elutuppa ja tõmba telekale lükanduks ette. Kolmandaks – hiili teisele korrusele ning kontrolli, et onu Antsu ja tädi Triinu kabineti uks oleks lukus. Neljandaks ... ma praegu täpselt ei tea, aga vestelge kõigiga sõbralikult ja lahkelt ning tehke kõik mida suudate, et nad teie telefone, Eliise arvutit ega muud tänapäevast ei näeks. Kõige parem on, kui suudate nad esimesel korrusel hoida ja neile kuidagi mingi tegevuse leida. Ma võtan mõned vajalikud asjad ja tulen sinna, siis vaatame edasi, tunni aja pärast olen kohal.“

Kõne lõpetanud, pakkis Maria kotti hulga suvel kogutud ja kuivatatud taimi, karbi kriitidega, paki kollakat kirjapaberit, tindipoti, peotäie hanesulgi ja veel üht-teist. Riiulilt võttis ta igaks juhuks kaustiku, kuhu mõned aastad tagasi kogu sugupuu kirja pani, ja salalaekast isalt päranduseks saadud klade, mille too omakorda oma vanaema Cäsilielt pärinud oli.

Kuni Tähetorni tänavani kulges teekond tugevast tuulest ja tihedast lobjakast tingituna küll aeglaselt, kuid takistusteta – tänavalaternad valgustasid teed ja ühtegi puud ega muud risu polnud teele paiskunud. Kuid Tähetorni tänava otsast alates oli Kadaka puiestee pimedusse uppunud, mistõttu Maria vaid autotulede valguses hakkama saama pidi ja nagu teosammul edasi liikus. Õitse tänava otsa kohal oligi üks mänd teele murdunud, kuid ei ulatunud õnneks üle kogu tee ja Marial õnnestus takistajast vastassuunavööndi kaudu mööda pugeda. Veidi pärast Päikese puiesteed oli aga suur kask risti üle Kastani tänava, nii et Maria pidi tagasi sõitma ning Päikese puiestee, Suvila tänava ja Toome puiestee kaudu ringi minema. Kolm maja venna omast eemal peatas Maria auto, võttis koti õlale ning liikus pilkases pimeduses vaid pealambi punase tule valgel edasi – ta pidi võimalikult käratult ja esivanematele nähtamatult majja pääsema. Tema ülesanne oli seda keerulisem, et – olles vaimuilmaga mõnevõrra kokku puutunud, teadis ta seda suurepäraselt – kuna tema polnud neid välja kutsunud, siis ta neid niisama lihtsalt ei näe ega kuule, nemad aga teda küll. Jah, muidugi oli olemas võlujooke ja nõiasõnu, mille abil selle puuduse sai korvata, nõiasõnad oli ta kodus üle korranud ja jookide jaoks vajalikud koostisosad kaasa võtnud, kuid jooke kokku segada ja manustada ning nõiasõnu lausuda sai vaid vaimudega samas paigas – tema ja vaimude vahele ei tohtinud jääda ainsatki suletud ust. Seega pidi ta esmalt kuulmatult ja nägematult majja pääsema, milleks oligi palunud Roosil välisukse lukust lahti teha.

***

Kui Roosi oli söögitoast välja läinud, vaatasid Eliise ja Grete kimbatuses kord teineteisele otsa, kord jälle esivanemate poole ega teadnud, mida nad nüüd tegema või tegemata jätma peaksid. Mõlemad kahtlustasid, et ei lähe kuigi kaua, kui kohalesaabunud omavahel sõnelemise lõpetavad ja neid märkavad. Ega läinudki. Esimesena eemaldus teistest ja sammus tüdrukute juurde pikajuukseline linalakk, kelles Eliise pildi järgi mamma ema ehk oma vana-vana-vanaema ära oli tundnud.

„Tere!“ ütles tüdruk viisakalt. „Ma ole Tooma Roosi Jaussast. Kuhu ma sattunu ole?“

„Tere!“ vastas Eliise. „Mina olen Eliise ja sa oled Pääskülas minu kodus.“ Siis päris vastu: „Kes teised on?“

„Vuntsidega mees oo mo isa Tooma Juhan, krunniga naine tema kõrvas mo ema Tooma Tiiu. Musta peaga pois oo Ansu Eini Uttust, musta peaga mees tema isa Ansu Jaan ja see krunniga naine, kes Jaani kõrvas, Eini ema Ansu Liisa. Teisi äi tunne ma ka,“ vastas Tooma Roosi ja küsis edasi „Kuidas me siia saime?“ Ei Eliise ega Grete tahtnud rääkida tõtt, mida nad isegi täielikult ei mõistnud ega uskuda suutnud, seepärast otsustas Eliise pareerida ainsaga, mis talle pähe tuli: „Mina küll ei tea. Meie mängisime siin ja korraga oli köök inimesi täis. Me ei saanud üldse aru, kust te tulite.“

Tooma Roosi kibrutas kulmu: „Isevärki lugu! Me kraasisime emaga villa ja tegime eiderulle ... Tuul ulus korstnas, torm tõusis ... Siis olime äkitse sii ...“ Tooma Roosi vakatas ja kõik tüdrukud vaatasid köögi poole.

Parasjagu koperdas ätt kepi najal paar sammu teistest eemale ja arutles poolpimedas ruumis siia-sinna vaadates kuuldavalt: „Muldvana rauk olen ma küll ja mälu on ka sandiks jäänud, aga päris loll pole ma enda arvates seni olnud, aga nüüd vist küll olen. Kuhu olen ma sattunud ja kuidas? Ja kes on kõik need inimesed? Ühtegi tuttavat nägu ... Aa, siiski!“

Üle vanamehe näo libises kergendusevirve ja ta hõikas: „АлексейМихайлович! Добрыйвечер! Какдела?“

Hüütu vaatas hüüu suunas, tuli äti juurde, pistis tollele käe pihku ja vastas: „Добрыйвечер, ТеодорЛеонтьевич! Нутак, каквсегда, работымного.“

„Ja-jah,“ pomises ätt omaette, „eks noortel ole ikka palju tööd, eks minulgi omal ajal, aga nüüd ... Nüüd ei tea ma õieti sedagi, kus ma olen.“ Et ta selle teadmatusega siiski leppida ei tahtnud, lipsaski tema huulte vahelt: „Да-да, таккаквсегда.Агдежемы? Тызнаешь?“

„Ну нет! Я ...“

Edasi tüdrukud enam ei kuulnud, sest üks naine ja mees olid omavahel väga valjusti kraaklema läinud.

„Mis sa minust veel tahad, miks sa oma Katharina juures ei ole?“

„Mina ei taha sinust midagi! Pole juba mitu aastat tahtnud! Ise sa jooksed mul järel!“

„Või mina jooksen sul järel! Kes sa enda arvates oled, et ...“

Lõugavale paarile sekundeeris tumeda peaga tüdruk, kes neid tagajärjetult lepitada püüdis.

Eliise ja Grete tundsid end täiesti abituina – nii hullus olukorras polnud nad varem olnud ja nad kartsid, et see läheb veel hullemaks.

Miks see Roosi ka nii kaua peab pissima, mõtles Grete ahastades – pubekana oli tal kange tahtmine oma äng noorema õe peale välja valada. Sama hetkel Roosi tuligi, ent enne kui Grete jõudis suu lahti teha, ütles Roosi: „Tädi Maria tuleb siia, tunni aja pärast jõuab, seni peame ise kuidagi hakkama saama, viisakalt vestlema ja jälgima, et nad ...“ Tooma Roosit märgates jättis Roosi lause pooleli ja ütles hoopis: „Tere! Mina olen Roosi? Kes sina oled?“

„Tere! Ma ole ka Roosi,“ ütles Tooma Roosi.

Kaks Roosit vaatasid teineteisele otsa ja mõlemad tundsid selle teise Roosiga mingit kummalist lähedust või seost, millele nad kuidagi seletust leida või nime anda ei osanud. Täpsemalt selle üle juurdlema hakata nad ei jõudnud, sest korraga kuulsid nad oma kohal kurja häält: „Mis kord see oo, et niimoodi küinlaid raisadasse? Kaks tükki köökis, kolm tükki kambris. Kes niid niimoodi osta või tehja jõua? Kas majas tattnina äi ole?“

Laua ääres seisis karmi olekuga musta peaga mees, keda Tooma Roosi ennist Ansu Jaaniks oli nimetanud, ja põrnitses tüdrukuid kortsus kulmul. Tema selja taga, teda varrukast sikutades, oli Ansu Liisa, kes vaikselt omaette pomises: „Ää’nd nii ka, nad jo alles lapsed.“

Varrukat naise haardest välja tõmmates, kuid temast enamat välja tegemata küsis mees uuesti tattnina järele.

„Tattnina?“ kordasid Eliise, Grete ja Roosi kooris.

Grete ja Roosi ei saanud midagi aru, aga Eliisele hakkas mamma juttudest midagi meenuma – nii vist nimetati vanasti petrooleumilampi. Seda neil ju pole ... aga neil on kolm tormilaternat, mille isa energiakriisi hakul hankis! Ehk sobivad kurjale mehele need ka. Nii ta vastaski: „Kuuris vist.“

„Vist-vist!“ osatas kuri mees. „Kus see kuur teil oo? Tule ja näida! Korralagedus oo sii majas, mis maja see iganes äi ole! Küinlad põleva nat jõuluajal ja kambrid ka na sojaks köetu nat saun oleks!“

Nüüd sekkus jutuajamisse vahepeal samuti laua juurde jõudnud vuntsidega mees, keda Tooma Roosi oma isaks Tooma Juhaniks oli nimetanud: „Sa, Jaan ää nüid na jörm ka ole. Näed jo, pisine tüdrug Roosi kõrvas oo kahvadu ja kõhn nat koivalge krenk. Kindlasti tõbine teine. Kut tõbine laps majas, peavadki kambrid sojemad olema kut muidu. Lähme vaadame, kus see tattnina siis oo.“

Nii suundusidki Ansu Jaan ja Tooma Juhan Eliise kannul esikusse – õnneks ei pidanud nad õue tormi kätte minema, sest kuur oli majaga ühe katuse all ja esikust sai teisele korrusele viiva trepi kõrval olevast uksest otse sinna.

„Kõhn ja kahvadu jah,“ arvas ka Ansu Liisa Roosit vaadates. „Kas sa, kullapai, täna midagi söönu ole? Kas ma keeda soole tuhli?“

„Olen küll ...“ alustas Roosi, aga Grete, kes taipas, et see on võimalus vähemalt ühele esivanemale mõistlik tegevus leida, katkestas teda poolelt lauselt: „Me päeval sõime, aga nüüd on kõht jälle tühi küll ja eks te ise tahate ka ilmselt süüa.“

„Oi-jah, sii oo rahvast nat murdu. Näida, kus teil tuhlid oo, ma koori ää ja pane keema.“

Tuhlid, tuhlid, mõtles Grete, kes kunagi õieti mamma pajatusi polnud viitsinud kuulata, mis need tuhlid veel on? Koorib ära ja paneb keema ... tuhlid, tuhlid, tuhl ... картофель! Ilmselt on need kartulid. Seda ta teadis, et Eliise peres kartuleid sahvris hoiti ning nii ta Ansu Liisa sahvrisse viiski ja tollele kartulikasti näitas.

„Aitüma, kullapai, mine sa nüid oma tõbise õe juure, küll ma ädasi isi toime saa.“

Ansu Liisa hakkas köögis toimetama – valas kartulikeedupotti, mille ta hõlpsasti pliidi kohalt rippumast leidis, pliidil seisvast suurest kastrulist vee; sättis nii selle kui ka juba pliidil oleva veekannu kõige kiiremini kuumaks minevasse kohta ja tahtis siis tuld pliidi alla teha, kuid avastas, et piirge pole.

„Eini, ole ea, mine vaada, kus sii kuur oo ja too moole piirge. So isa läks koos siinse tüdruguga senna tattnina otsma, neil oo küinal kaasas. Peaksid kuma järgi pärale saama küll,“ ütles ta oma pojale, kes ikka veel kesk kööki seisis, saamata aru, kus ta on või kuidas sinna sattunud, ja seetõttu muud teha ei mõistnud kui teist omavanust poissi, keda ta kunagi varem näinud polnud, üksisilmi jõllitada. Ema palve pani ta liikuma. Ka Ansu Liisa ei saanud sugugi aru, kuhu ta sattunud on või kuidas, kuid lihtsa talunaisena tõrjus ta näljaseid lapsi nähes selle mõtte peast ja asus, nii hästi kui selles võõras kohas suutis, perenaise kohustusi täitma.

Grete seisatas köögi ja söögitoa piiril ja juurdles, kellele või kuidas veel tegevust leida võiks.

Sõnasõda pidav paarike oli Liisa toimetama asudes köögi akna juurde taandunud ja jätkas seal teineteise kallal võtmist, tundus et mõnuga ja et nad teevad seda veel jupp aega. Tumedapäine tüdruk, kes neid lepitada oli püüdnud, oli kuhugi kadunud. Vanamees vestles jätkuvalt vene keeles mehega, keda ta Aleksei Mihailovitšiks oli nimetanud, nendega oli ühinenud ka daami välimusega naine. Heledat verd poisiga, kes juhmi näoga ringi vahtis, ei osanud Grete midagi peale hakata. Nii pöörduski ta pliidi kõrval nõutult seisva naise poole, kellel oli korv kummaliste tutakatega ühes ja pisut suuri kassiharju meenutavad asjad teises käes: „Tere, tädi Tiiu! Mina olen Grete. Kas ma saan kuidagi aidata?“

„Tere jah!“ vastas kõnetatu. „Äi, äi, saa ma aru mitte, mis mooga juhtus või kus ma sattunu ole. Me Roosiga kraasisime ja tegime eideid ja ma tahtsi kedrama akata, aga nüid ... Äi saa ma aru mitte, kus ma ise ole või kus mo vokk oo.“

„Vokk?“ Gretel lõid silmad särama, seda, mis vokk on, ta teadis. Vähe sellest – ta teadis ka seda, et elutoas kujunduselemendina üks vokk on, mis kunagi mingile vaaremale kuulunud oli. Kellele täpselt, ta ei mäletanud, aga ta lootis, et see sobib ja nii ta ütleski: „Ma tean, kus vokk on, ma näitan.“

Grete võttis küünla ja juhatas Tooma Tiiu elutuppa, kus see vokki silmates korvi ja kraasid käest pillas ning kaht kätt kokku lõi.

„Ermaig! Kuidas mo vokk siia saanu oo? Nöör puhas valesti peal, a mo vokk oo sii küll. Ole ea tüdrug, too moole pitsu, et ma istu saa, ma pane siiaig nööri õigeks.“

Pitsu, mõtles Grete, mis pagana pitsut ta tahab? Ta tahab istuda ... võib-olla on see mingi tool või taburet? Nii tõigi Grete köögist tabureti, mille kõrgus talle sobiv tundus.

Tooma Tiiu jäi asjaga rahule ja asus ketrama. Grete ohkas kergendatult ja suundus köögi poole tagasi. Esikus märkas ta tumedapäist tüdrukut, kes enne silmist kadunud oli, Eliise ema kübar peas, peegli ees keerutamas. Kuidagi epakas tundus see plika! Tädi Maria oli aga käskinud viisakas olla ja nii laususki Grete: „Tere! Mina olen Grete. Kuidas sinu nimi on?“

„Linda,“ vastas võõras tüdruk ühesõnaliselt ja kekutas peegli ees edasi.

„Kas sulle meeldivad ilusad riided?“ püüdis Grete vestlust jätkata.

„Jah,“ vastas Linda taas ühesõnaliselt ja Grete poole vaatamata.

Gretele meeldisid ka ilusad riided, aga nii napisõnalise tüdrukuga ei osanud ta kuidagi suhelda. Või siiski? Ta läks üles Eliise tuppa, kraamis riidekapist välja Eliise paremad ja pidulikud riided, viis need esikusse pingile ja ütles Lindale: „Siis tahad võib-olla neid ka vaadata?“

Gretele ei pööranud Linda endiselt vähimatki tähelepanu, riietele aga küll – vaimustushuilgega sööstis ta riietekuhja uurima. Nii, mõtles Grete, sellel on ka vähemalt mõnda aega tegevust.

Samas naasis Eliise kuurist, kaks tormilaternat näpus. Koos läksid nad söögituppa tagasi ja Eliise rääkis Gretele, mis kuuris sündinud oli.

Kuigi ta teadis, kuhu isa tormilaternad pani, tegi ta aja kulutamiseks näo, et ei tea ja lasi meestel ise riiulitelt otsida. Nad olid need just üles leidnud, kui Eini kuuri tuli, ütles, et ema saatis ta piirge tegema ja kirvest küsis. Kirve leidnud, jäid kõik esivanemad üllatunult kirvevart silmitsema ja tahtsid teada, mis imelikust puust see küll on. Eliise teadis suurepäraselt, et see pole mingi puu, vaid plast, aga et ta polnud kindel, kas plast sada aastat tagasi üldse olemas oli, siis ütles ta lihtsalt, et ei tea, isa sõber välismaalt tõi. Edasi oli Eini hakanud piirge tegema ja mehed Eliise isa teisi tööriistu uurima, aga kuna tüdruk nende kõikvõimalikele küsimustele vastata ei osanud, lasid nad tal tuppa tagasi tulla.

Söögitoa uksel oleksid tüdrukud peaaegu kokku põrganud väga tõsiseilmelise Alekseiga.

„Kas vanemad pole teile külalislahkust õpetanud?“ nõudis Aleksei karmilt. „Vanainimene seisab juba pea tund aega jalul!“ osutas Aleksei Teodori poole.

„Oi, andke andeks!“ hüüatas Eliise. „Väga vabandust! Tulge elutuppa!“

Aleksei ja daamilikult rõivastatud naine sammusid Teodorit kummaltki poolt toetades Eliise kannul elutuppa ja aitasid äti tugitooli istuma.

„Kas vanahärra sooviks ehk midagi lugeda?“ küsis Eliise viisakalt ja pani ühe tormilaternatest lauale. Daam lasi silmadega üle raamaturiiuli ja valis välja „Nõmme tuletõrje ajaloo“. „See peaks isale kui priitahtlikule pritsumehele huvi pakkuma küll,“ ütles ta ise.

Ätt hakkaski tormilaterna valgel raamatut lehitsema.

„Klirr!“ kostis korraga köögi poolt. Eliise tormas kööki. Esimesel hetkel ei märganud ta midagi kahtlast – Ansu Liisa kooris pliidisuu ees kartuleid ja omavahel sõnasõda pidanud paarike seisis endiselt akna juures, nüüd, ilmselt „klirri“ peale, vait jäänud. Siis aga taipas ta, et sahvri uks on lahti ja sealt „klirr“ kostnud oligi – valgetverd poiss, kelle nad täiesti unustanud olid, seisis sahvris ja järas suitsuvorsti, aga tema jalge ees olid klaasikillud segamini süldilögaga.

Ka Aleksei ja daam olid Eliise järel kööki tagasi tulnud ning Aleksei nägu tõmbus nüüd veel rohkem pilve: „Чёртпобери! Дажевчужомдомемальчикунужнобезобразничать! Явоттебепропишу!“ Ähvardavalt astus Aleksei poisi poole, et sellel kõrvu pihku võtta, aga enne, kui ta oma kavatsuse jõudis teoks teha, kostis söögitoast kõrvulukustav „Piip-piip-piip-piip-...“ Kõik esivanemad kohkusid ja tardusid paigale. Suitsuandur, sai Eliise aru ja tormas söögituppa. „Grete, tumba!“ hüüdis ta poolelt jooksult. Grete taipas, ühisel jõul tõstsid tüdrukud tumba lauale, Eliise ronis üles, võttis suitsuanduri laest alla ja eemaldas patarei. Saabus vaikus.

***

Maria jõudis trepile ja kustutas pealambi. Ettevaatlikult asetas ta käe lingile ja vajutas lingi alla, uks avanes hääletult. Hinge kinni hoides libistas Maria end ukse vahel sisse ja sulges selle taas käratult. Majas ta nüüd oli, aga ... temast vaid mõne sammu kaugusel keerles peegli ees Eliise tantsuseelik, selle kohal nabapluus ja selle kohal omakorda Eliise ema kübar. Ilmselgelt oli see keegi esivanematest ja on vaid minutite küsimus, millal ta Mariat märkab. Maria oli kimbatuses. Järsku kostis aga söögitoast kõrvulukustav „Piip-piip-piip-piip-...“ Kübar, nabapluus ja tantsuseelik tardusid paigale, selg tema poole. Maria ei jäänud hetkekski ootama – kiiruga pani ta koti maha ning otsis kotist kuus savipudelikest, kuldse kruusi ja puulusika, ise samal ajal sosinal lugedes:

„Kuulmaks kauge kaimu kõnet,

sugulase sõnaseadeid,

hõimuhinge hõiskamisi

kogu kortel kasemahla,

küünekene küüslauku,

kamaluga karulauku,

sutsukene sibulaida,

puntrakene paplilehti,

osa ogapaanaksista.

Keeda kõiki kaaslaseta,

sõelu selgeks siidi’ella,

sorista savist soskudesse,

peida pilkases pimedas.

Pruugi pärast päevapööret:

kalla kokku kullast kruusi,

sega segu salamisi,

kruusist kõrvusse kummuta –

paremasse paarteist piiska,

pahemasse poolteistkümme,

kõrvad kata kämmaldega.

Sõna sõnad salajased,

kõnele kõned kummalised:

„Sativum betuli,

Ursinus popoli,

Eleuterococcus cepa!““

Kui Maria käed kõrvadelt võttis, oli saabunud vaikus – suitsuandur enam ei lärmanud, aga polnud kuulda ka ühtki muud heli. Kas nõiajook toimis valesti ja ta oli sootuks kurdiks jäänud selle asemel, et vaimude kõnet kuulma hakata? Ei, siiski mitte! Tundub, et kõik toimis õigesti, sest nüüd küsis üks kuri mehehääl: „Mis kurat see oli?“

„Eeee ...“ kostis Eliise artikuleerimata vastus.

„Kõps-kõps-kõps“ läksid kübar, nabapluus ja tantsuseelik söögituppa.

Maria riputas kähku jope nagisse, viskas saapad jalast, haaras oma koti ja laveeris kööki pliidi juurde. Laveeris, et mitte põrgata kokku umbes puusa kõrgusel õhus söögitoa poole hõljuvate noa ja pooleldi kooritud kartuli ning näo kõrgusel samas suunas liikuva näritud suitsuvorstijupiga. Tema suureks rõõmuks lõõmas pliidi all tuli ja pliidil pahises kann keeva veega. Ta pani koti maha, võttis pliidi kohalt väikese kastruli, valas sinna keeva vee, otsis kotist välja ühe pudelikese ja pakikesed kuivatatud taimedega, puistas neist pisut potti ning kummutas otsa pudelikese sisu, ise samal ajal sosistades:

„Nägemiseks nägusida,

kaemaks kalleid kadunuida,

keeda keedus kuuest kangest,

tummine tee taimedesta:

natukene nõmmeteeda,

raasikene raudarohtu,

killukene kikkaputke,

kröömikene koirohtu,

laastukesi leppadelta,

marjasida mustikailta.

Kaste kortslehe karikasta

köidab kokku kange kraami,

seab segu suusündsaks,

keelekaste kurgukõlbu.“

Ta teadis, et tal on kiire, aga võlujook nõudis oma aja ja ta ei saanud söögitoas toimuvasse sekkuda enne, kui selgelt näeb, kellega tal õieti tegu on.

„Mis kurat siin toimub?“ nõuti uuesti veel kurjemal toonil. „Kas sa, tüdruk, ütled lõpuks, kus me üldse oleme?“

„Kas kuskil on tuli lahti? Justkui signaalpasun oleks hüüdnud,“ kostis seejärel rauga hääl.

„Eeee ... ma kohe,“ vastas Eliise ja oli kuulda, kuidas ta kusagil all ronis ja millegi kuhugi lohistas. „See ... eeee on, jah, selline ... eee ... sireen, mis annab märku, kui ... eeee ... toas on suitsu,“ suutis Eliise kuidagi suust saada. „Ilmselt see ... eeee ... läks tööle ... eeee piibusuitsu peale.“

„Pole ma veel niist imeasja näinu,“ kostis kolmas, imestunud, aga sõbralik meeshääl. „Kust niiske pärit oo?“

„Isa sõber välismaalt tõi,“ vastas Eliise juba teist korda selle õhtu jooksul.

„Jaa, väljamaal võib kõiksugu imeasju olla,“ nõustus sõbraliku häälega mees.

„Võib-võib,“ kostis veel üks meeshääl, mis polnud kuigi palju lahkem esimesena kõnelenust, „a mis isevärki maja see oo, kus kõiksugu väljamaa asju leidu – kuuris imelikust puust varrega kerves, kambris niiske sireen? Reegi tüdrug, kus me oleme?“

„Pääskülas oleme,“ vastas Eliise väga väsinud häälel.

„Kuidas ma Tallinnast Graniidi tänavalt Pääskülla sain? Mitte ei mäleta, et oleksin tulnud,“ hämmastus rauk.

„Pääskülas?“ sekkus imestunud, pisut laulva tooniga naishääl. „Ma pole mitte kuuld, et Iiumaal niist küla oleks.“

Teine naishääl vastas talle: „Ma tea, et Talina ligidal oo. Teeli kirjudas moole viimati, et ta ela nüid Pääskülas.“

Maria mõistis, et nüüd on tüdrukud tõesti plindris, kui ta kohe-kohe ei sekku. Tee oligi õnneks piisavalt keenud, Maria tõstis kastruli pliidilt põrandale, võttis oma kotist puust toobi ja sõela, kurnas tee toopi ning jõi selle, pidevalt peale puhudes ja imepisikesi lonksukesi võttes, kuid sellest hoolimata huuli ja keelt kõrvetades tühjaks, ise sosistades:

„Puupütti piserda piisad,

taimsesse toopi tee törtsuta,

kalla kurku kallis kraami

lausudes loitsud ladusad:

„Thymus millefolii,

Angelica absinthi,

Alnus myrtilli!““

Järgmisel hetkel oleks tal justkui kae silmadelt langenud – nuga ja kartul ei hõljunud enam õhus, vaid olid ühe kodukootud rõivais naise käes, näritud vorstijuppi hoidis peos aga umbes 14-aastane heledat verd kõhn poiss.

„Tere, õhtust, head inimesed!“ ütles Maria kiiresti söögituppa sammudes. „Ma olen naabrist Maria, kuulsin suitsusireeni ja tulin vaatama ega tuli lahti ole.“

„Äi, äi, pole mitte,“ vastas talle sõbraliku häälega mees, „tüdrugu arvamise järele kukkus sii siipeale kisama, kut me Jaaniga piipu tegime.“

„Siis on hästi,“ arvas Maria, „pääsesime kõik ehmatusega. Ma arvan, et nüüd kulub ehmatuse peale härradele üks topka kangemat kraami ja prouadelegi pisut punast ära.“

Vastu ei vaielnud keegi ja nii suundusidki täiskasvanud, ja poisidki nende sabas, elutuppa, kus Maria baarikapist pudeli Johnnie Walker Red Labelʼit ja teise kirsilikööri ning napsuklaasid võttis. Meestele ja poistele kallas ta esimesest, naistele teisest pudelist. Igale ulatas ta klaasi otse silma vaadates. Viimasena ulatas ta pitsi daamile ja kaks paari rohelisi silmi uppusid teineteisesse.

„Või siis nii on lood, Maria,“ ütles daam paari hetke pärast tõsiselt.

„Jah, nii on lood, Cäsilie.“

„Ma juba kahtlustasingi midagi sellist ... ei tegelikult mitte päris sellist, ajaaugu peale ma ei mõelnud ... Eks sa mine tee, mis sa tegema pead ja keeda tee valmis. Ma püüan seni siin vestlust ülal hoida.“

„Aitäh sulle, ma jätan pudelid lauale, baarikapis paistis veel midagi olevat, kui peaks vaja minema. Ma saadan Linda ja Tooma Roosi ka siia.“

„Olgu, aga tee nii ruttu kui saad, südaöö on varsti käes ja sa tead, et pärast seda läheb raskemaks.“

Söögitoast läbi minnes saatiski ta Linda ja Tooma Roosi nende vanemate juurde ja viipas teised tüdrukud endaga kaasa kööki. Köögis kraamis ta kotist lauale karbi kriitidega, paki kollakat kirjapaberit, tindipoti ja peotäie hanesulgi.

„Milleks need?“ imestas Grete.

„Selleks, et esivanemad saaksid minna sinna, kuhu nad kuuluvad. Sina võta kriidid ja kuula väga hoolikalt, kuhu ja kuidas sa jooned pead tõmbama, et õigetpidi värav tekiks.“

„Aga ...“

„Ei mingit aga, lobisemiseks pole praegu aega, pärast seletan.“

Gretele juhised kätte andnud, võttis Maria kotist kunagi Cäsiliele kuulunud klade, lappas seda pisut, ulatas siis Roosile ja ütles: „Loe siit mulle ette.“

Roosi luges osutatud lehelt:

„Kõige tõhusama nõiajoogi keskilma saabunud hingede vaimuilma saatmiseks saab nii:

Kolmsada grammi kadakamarju,

paar parajat peotäit raudrohuõisi,

viis tiigilendlase külmunud varju,

kuus näputäit rohekärnkonnapõisi ...

Nahkhiirte varjud tuleb loomulikult püüda täiskuuööl pärast esimest kevadist äikest ja enne kasutamist hoida vähemalt aasta vedelas lämmastikus. Kärnkonnapõite all on mõistagi silmas peetud nende kõlapõisi.

... kaheksa jardi ämblikuvõrku,

seitse meetrit härmalõngu,

kümme kena täpiku tõuku,

üheksa liitrit surmahõngu ...

Surmahõng läheb keemisel kõvasti kokku, sellepärast peab seda nii palju olema.

...poolteist pinti hommikukastet,

üksteist tilka sünnihirmu,

neli kortlit õndsuse nestet,

kolmteist karaati küülikukarvu ...

On oluline, et tegu oleks tõesti küüliku, teadusliku nimega Oryctolagus cuniculus, karvadega, mitte halljänese või valgejänese, kes mõlemad kuuluvad perekonda Lepus, omadega.

... üks naeratus, nii mesimagus

sega kokku suures pajas,

lõukasse siis lisa hagu,

rüübe kähku keema aja.

Keema peab see vaevu-vaevu,

siis ei põhja kinni hakka.

Esimese mulli aegu

musta karva küünal süüta.

Hauta rüübet tundi seitse,

seda aina hoolsalt sega,

...“

Ohates katkestas Maria Roosi lugemise: „Selle keeduse kokkukeeramine on jõukohane vaid meisternõiale, minusugune õpipoiss sellega hakkama ei saa. Mul pole ei ämblikuvõrke ega härmalõngu, sünnihirmust või surmahõngust rääkimata. Ka pole meil seitset tundi aega keetmisega jännata. On seal veel mõni retsept?“

Roosi luges minutikese vaikselt ja vastas siis: „On küll. Kui esimese tee puhul piisab ruumis levivatest aurudest, et vaimudest lahti saada, siis teise retsepti järgi keedetud teed tuleb neile sisse joota. Retsept ise on selline:

Kui on kallid koju tulnud,

pikast rännust rahutud,

ajaaugust läbi käinud,

tusased või tujutud

või ehk hoopis liialt ergud –

toimetavad, töötavad,

omavahel tülli läevad,

riidlevad või kaklevad,

siis sa vajad kuuma körti,

äsja valmis keedetut,

sinna taimi seitset sorti,

täpselt välja mõõdetud:

kümme kübet kanget tilli

hingerahu neile toob,

samavõrra rosmariini

unelõime valmis loob,

paras peotäis männiokkaid

lõimest unekanga koob,

lepitab ja sõprust sõlmib –

hajub kale tüliloor

(iga okas siin ei sobi –

rannamänd peab olema,

vale aegki rikuks lobi –

jaanipäeval korja sa);

selleks, et siit ära minna,

kattai marjad parimad,

jõudmaks aga vaimuilma

remmelgat on vaja ka –

kattai marju üksteist tükki

hoolsalt uhmris purusta,

sega läbi kümne graani

noore paju koorega;

et neil värav lahti tehtaks,

aitama peab valdjatar,

selle tarvis peterselli

seitse grammi lisa sa;

et ei kallid enam naaseks

ilma kindla kutseta

kolmteist õit nüüd kanarbikku

viimaks peale pudista;

kahe liitri kaevuveega

keeda segu minut-paar,

kurna siis ja selle teega

sugulasi kostita.

Nõiasõnu pole vaja,

loitse ära tarvita,

silmade ja südamega,

rõõmsalt, siiralt naerata.“

„See sobib,“ oli Maria rahul, „sellega saame me hakkama, need taimed on mul kõik olemas.“

„Aga kaevuvesi? Meil on ainult kraanivett.“

„Kaevuvett on mul ka üks 5-liitrine kanister kaasas, sellest piisab ja jääb ülegi.“

Maria pani kaks liitrit kaevuvett pliidile kannuga keema ja ütles siis:

„Roosi, loe nüüd aeglaselt uuesti kogu retsept ette. Eliise, võta tindipotil kork pealt, kasta hanesulg tindisse ja kirjuta ükshaaval paberitele mõõtühikud, mille Roosi ette loeb, nii saame mõõdupaberid. Üks ühik kirjas, anna paber minu kätte, et ma saaksin taimi mõõta.“

Nii nad tegidki.

Kui Maria kandikuga, millel auras kaksteist teetassi, elutuppa astus, ütles Cäsilie: „Lõpuks ometi, mul hakkaski keeruliseks minema. Kõik tahavad juba koju saada.“

Maria naeratas ja lausus: „Kallid külalised, enne kui välja tormi kätte astute, jooge üks tassike teed, see annab koduteeks sooja.“

„Ei tea,“ ühmas Teodor, „kas on vaja? Me juba külmarohtu võtsime.“

„Joome ikka,“ õhutas Cäsilie, „Nii lahkelt pakutakse ja taimetee annab jõudu.“

„Sa, tütreke, oled mõneti nii minu vanaema Maria moodi,“ naeratas Teodor tassi vastu võttes. „Tema uskus ka taimeteedesse.“

Naeratades ulatas Maria teistelegi teetassid. Cäsilie lasi enda jagu vastu võttes oma pilgul uuesti Maria omaga kohtuda ja ütles: „Kui Eliisel kunagi tütar sünnib, pange talle nimeks Cäsilie ja minu klade anna talle edasi.“ Seejärel jõi ta tassi ühe sõõmuga tühjaks.

Peagi olid kõik tassid tühjendatud ja minut hiljem hakkasid kaugete külaliste silmad kinni ja pead rinnale vajuma. Viis minutit hiljem olid kõik juba sügavas unehõlmas. Kümme minutit hiljem muutusid nende piirjooned kuidagi laialivalguvaks. Maria, Eliise, Grete ja Roosi silme all muutusid kõik esivanemad minut-minutilt järjest ähmasemaks ja ähmasemaks, poole tunni pärast võis istmetel aimata vaid ebamääraseid udukogusid, siis tuiskas äkki pliidi alt läbi köögi, söögitoa ja esiku elutuppa tuulispask, mis udukogud endasse haaras ja ühes nendega tuldud teed tagasi läks.

„Kõik,“ ütles Maria minuti pärast, „esivanemad on läinud sinna, kuhu kuuluvad.“

„Miks neid nii palju oli?“ imestas Roosi.

Põhjenduse ära kuulanud, arvas ta: „Järgmine kord ...“

„Ei!“ karjatas Maria. „Ei mingit järgmist korda!“

„Aga Roosi oli nii tore,“ püüdis Roosi vastu vaielda. „Ta õpetas mulle uue sõnamängugi – Keiser kinkis palju raha.“

„Vana sõnamängu, tahtsid sa öelda, omal ajal õpetas ta selle mullegi. Muidugi oli Roosi tore,“ naeratas Maria oma vanaemale mõeldes. „Aga ta ei kuulu siia aega. Lase tal olla tore tema ajas. Muide, ma tõin kaasa kaustiku, kus meie sugupuu kirjas on – homme võite lugeda, kes oli kes.“

„Homme,“ ütles Eliise kohkudes. „Homme tulevad meie vanemad tagasi, aga siin on nii räpane ja segi ... Kuidas me kõik korda saame ja mis me neile ütleme?“

„Midagi väga hullu ju pole,“ püüdis Maria teda lohutada. „Ainult mõned tuhased ja porised jäljed, natuke sütt, puuprahti ja villa ning sahvris see süldilaga. Homme valges koristame, praegu on õigem magama minna, minuti pärast on südaöö ja väljas on novembritorm.“

Viimase lause peale ilmus Ellise näole lai naeratus: „Ma tean, mida me vanematele ütleme – esines tavatuid ilmastikunähtusi, sadas vihma ja lund ja lehti ja tähti, liikus ringi hingi ja vaime. November on ju hingedekuu.“

Jutt: Ukse taga (Tanel Rõigas)

“Kujutage ette, et lähete pikemaks ajaks kodust ära. Tõenäoliselt panete uksed lukku, lülitate turvasüsteemid sisse, teatate võib-olla täiendavalt naabritele. Kuid kui teil on plaan käia korraks lähedal spordisaalis…”

Polnud ehk suurem asi võrdlus – arvestades meie kosmoloogilist mastaapi, oleks neid ehk pidanud korraks Jupiteri kuu peale suunama. Ah, vahet siis.

“Meil on teada neli Eelposti. Üks neist on põhjalikult evakueeritud, paraku aga põhinevad meie teadmised Eelpostidest just sellel, kuna kolm ülejäänud saiti on kindlalt luku ja riivi taga. Ei maksa muidugi tähelepanu pöörata igasugustele massikultuuri käsitlustele, filmidele sisselangevate seinte ja helendavate olenditega, kes neid kaitsma pidavat. Me teame üsna kindlalt, et Eelpostid rajas meist mitte väga kaugemale arenenud tsivilisatsioon ja, hoolimata meelelahutusmeedia soovidest, on üsna täpselt kindlaks tehtud – debaid on tõepoolest sellest tsivilisatsioonist alles jäänud rass. Me nimetame neid debaideks ja vahe tegemiseks Eelpostide ehitajaid – esmasteks debaideks...”

Huvitav, kes on ikkagi need kaks rangemalt riietatud tegelast teises reas. Tudengid nad kahtlemata pole, aga ülikooli “tulge kõik meid kuulama” poliitika toob mulle loengusse igasuguseid. Samas ei reageeri nad piltnäidetele selle uudishimuliku entusiasmiga, mis vabakuulajaid tavaliselt iseloomustab. Pigem tekib tunne, nagu üritataks mind inspekteerida. Märkmeid, tõsi, pole nad teinud.

“Me teame, et Debail esindatud tsivilisatsiooni mudel vastas ligilähedaselt meie omale. Koloniseerimine, juhtimine tsentraalsest keskusest. Ilmselt osutus Eelpostide sõjalisem struktuur vajalikuks, kuna nende rajamise ajal oli debaidel juba piisavalt võimas vaenlane, kelle eest end kaitsta …”

Midagi romantilist kuluks sissejuhatavasse loengusse ära. Too neljandas reas istuv daam omab potentsiaali. Arvatavasti teine kõrgharidus, midagi huvitavat juba olemasoleva sissetoova eriala kõrvale – disain ei meenuta kuidagi senteveeretavaid tudenginoorikuid ja vanus on minu jaoks täiesti sobilik. Reageerib ka õigesti, parasjagu huvitudes ja võõrsõnadest ei ehmu.

„Nii et, meil on kolm hästilukustatud kindlust – need varjavad endas eeldatavalt tehnoloogiaarendusi, mida me veel järele teha ei oska – sellest hilisemates loengutes. Suure tõenäosusega on kusagil võtmed, mida keerates need lukud avanevad. Võib-olla on teie seas keegi, kellele avaneb kunagi võimalus esimesena Eelposti kontrollkeskusesse sisse astuda…“

Annab lootust. Piisavalt huvitatud kursus, ei mingeid tooniandvaid „teame niigi kõike“ korporante, ainult üks tüüp, kes on ilmselt agraarkallakust kogemata ainepunktijahil valesse auditooriumisse astunud. Olgu, veel need kaks teisest reast on lahtised.

Samas muidugi teadsin, et tegu on vaid esmamuljega, peamiselt orienteeritud iseenda lohutamiseks – semester alles algab ja hiljemalt  talveks on kindlasti kõrini loengutest, esinemisest, materjalide ettevalmistamisest kui muidugi iseendast keset kogu seda pedagoogilist tohuvabohu.

„Kursus koondab informatsiooni Debai ja Eelpostide uuringutest – ülesehitusest, tehnoloogiast, isegi veidi antropoloogiast ja psühholoogiast;  käsitleme debaisid ja nende suhet oma pärandisse. Vaatleme teadaolevaid fakte ja ka hüpoteese, praktilise tööna loome ka mõned teooriad omalt poolt…“

Noor daam neljandas reas ilmutab adekvaatseid märke, et vähemalt loeb ta mind isaseks – kohendab tõustes kleiti ikka veel minu displei suunas vaadates, sätib veidi hoiakut. Alateadlikud märgid – loeng sai läbi ja näiteks neidised vasakult suunasid needsamad paabulinnutrikid koheselt noormeestele neist paar rida eespool. Nemad hindasid mind ilmselt ebamäärases vanuses isakujuks. Arvatavasti on oodata hiljemalt teiseks kontrolltööks väikest flirdiimitatsiooni – „pai papa, pane lühikese seelikuga tsikile ikka need punktid ära, ihii!“ Kuid neljanda rea noorik annab veidi praktilisemaid lootusi…

„Väga asjalik loeng.“ Tegelased teisest reast ei kiirusta auditooriumist väljuma, vaid on minu laua juurde pidama jäänud. Ahsoo.

„Aitäh. Esialgu alles sissejuhatus,“ vastan kohusetundliku poolnaeratusega. Pikem härrasmees kampsunis pistab käe püksitasku ja võtab sealt identifikaatori. Ah sedasi. Arvatagi ei iseloomusta nende ID neid Päästearmee või koduloomade varjupaiga töötajatena. „Kas me saame kusagil vestelda?“

Me istume auditooriumi kõrval kabinetis. Nad ei saa teisiti, kui peavad ennast salapäraseks tegema. Isegi kui nad tulid mulle väljapaistva riigitöö eest preemiat andma, on neil harjumuslik veidi aega uurida: „Tee ots lahti? Küsi midagi? Marineerid?“ Muide, preemiat nad andma ei tulnud.

Lõpuks alustab pintsakuga tegelane, ID kohaselt Peter. „Kas loengud on enne meeldiv töö või siis kohusetundest järelkasvu loomine?“ küsib ta.

Mulle see mäng meeldib. Kõigepealt tuleb välja mõelda kõige siiram vastus, mida tahaks teiesugustele kähvatada. Järgmiseks tuleb selle vastusega veidi mõnuleda ja seejärel on aeg ametlikuks mittemidagiütlemiseks. Eriti hea, kui te seda ametlikku ära oodata ei malda – pääseb formaalsusest.

Mul ei ole tegelikult enam autoriteediprobleeme (või kuidas seda kaasajal ka ei sõnastata). Ma ainult tean, et ma ei taha nende vahva organiga …

„Vaadake, praeguseks on välja kujunenud seisukoht, et Hank Freiberg ikkagi eksis…“ ei malda Peter tõepoolest vastust oodata. „Te võiksite tegelikult endise töö juurde tagasi pöörduda…“

Tore. Ainult et uskunud oleks ma seda ehk näiteks neli aastat tagasi. Olnuks ju loogiline. Eriosakond uurib asja, eksperdid arutavad, jõuavad otsusele ja siis tuleb mingi Peter, näitab ID-d ja ütleb, et Eriosakond vabandab. Mina noogutan, naeratan, eesriie.

„Meeldiv kuulda,“ noogutan.

„Minu teada meie riigis ei määra Eriosakond, millist tööd ma teha võin ja millist mitte…“ seda ma ei ütle. Arvatavasti poleks öelnud ka nelja aasta eest. „Kui te vabandama ei tulnud (ja seda te ei teinud), siis mida teil tegelikult vaja on?“ Seda ma ka ei ütle. Teie pidu, ise teate, millal tordi lauale panete. Ma ainult vaatan neid ja üritan teha küsivat näoilmet.

„Mõtlesime, et me võiksime küll esitada ametliku ettepaneku, aga vast oleks hea eelnevalt arutleda, kas teil üldse huvi on…“

Diplomaatia. Mitte tort. Ma noogutan kergelt.

Peter ilmselt ohkab sisimas. Ta pidi olema usinasti minu taustauuringute tulemusi läbi kaevanud – teisiti ei saa ju olla. Ent elukutse viga, ei saa ju kuidagi proovimata jätta.

„Me eeldame, et me leidsime veel ühe Võtme. Teie soovitused on jätkuvalt head ja Hanki osas, khm…“

Sirutan sõrmed kergelt laiali. Peopesa justkui puudutaks neetult tuttavlikku pinda, jahedat, aga metalli kohta ikkagi veidralt soojana tunduvat. Staatilise elektri surinat sõrmede otstes ei teki, kuid kusagil ajusopis kostab kauge kajana: “Sa oled teistsugune.“

Tort. Kirssidega, ohtras vahukoores, parimat šokolaadi peale riivitud. Kelmikad kutsuvad tundmatud puuviljad piilumas dekoori vahelt.

Ma noogutan aeglaselt. „Oletatavasti on teil konfidentsiaalsusleping…“

Peter kergitab veidi paremat suunurka. Loomulikult on tal konfidentsiaalsusleping. Ma lähen mantlitaskust oma ID-d otsima.

Ma seisin suhteliselt kiiresti liikuvas järjekorras – võiks ju arvata, et jagatakse näiteks valimisnänni või kogutakse mõnele pöördumisele allkirju, kui järjekorra lähistel ei viibiks ebatavaliselt palju sõjaväelasi. Siin-seal, kõik kenasti vormides ja relvastatud. „Robert Koch?“ ütles tsivilistist tütarlaps puldi juures. „Fikseerige nõusolek. Kinnitate ka ühtlasi, et olete tingimustega tutvunud. Sooviksite veel aega neid üle lugeda? Aitäh. Teie identifikaator, palun.“

Mäng käis sõjaväe kommete juurde. Kogu protseduuri oleks võinud automatiseerida, järjekorrast saanuks hoiduda – aga kusagil jälgisid kandidaatide käitumist valvsad analüütikud, alati valmis kas siis tsivilistidest abilistele või sõduritele märku andma. Lisakontroll viimase hetkeni, katseobjektidel puudus igasugune teadmine, milline hetk võiks viimane olla. „Teaduslik-statistilistel eesmärkidel indiviidi võimekuse profileerimine. Tulemuste anonüümsus on garanteeritud, tulemusi katseobjektidele ei väljastata.“ Kirjelduski on anonüümne, võiks juhtuda, et satun hoopis kontrolli, kus palutakse punast ja sinist värvi eristada.

… kiidetud olgu ajakirjandus, kes ei saanud kuidagi Debai ümber toimuvast näppe eemale hoida. Teadsin nii 65% tõenäosusega, mis profileerimisega siin tegu on. Ennekõike needsamad sõjaväelased, kes üritust korraldavad. Lihtsalt ei ole teisi suuremahulisi sõjaväe teadusprojekte, kuhu avalikkuse abi sellises vormis vaja läheks. Teisena reedab katsealuste valik. Profileerimise eelduseks on valmisolek taustakontrolliks, kõrgharidus, soovitavalt tehniline, hea tervis (loe: kosmoselennutaluvus), lisandub profileerimise ulatus. Eraldi võetuna nagu ei viita otseselt, kokku panduna ja ajakirjanduses olevate vihjete pilti lisamisega – Debai.

Eelregistreerimisel esitatud küsimused, kui juhuslikud maha tõmmata, näitasid samas suunas. Teaduritel-statistikutel paistis olema huvi katseobjektide vastu, kes polnud emotsionaalselt liiga stabiilsed a-la „magan-ärkan-söön-töötan-hobitan-magan“ – justkui otsiti loomingulisemaid … tundelisemaid? Rahutumaid?

Esimesest uksest edasi saades võtab mind juba privaatselt vastu järgmine tsivilistist ametnik. Selgub, et ta soovib eelvooru küsimuste osas veel vestelda ... vestleme.

… insener-tehniline kõrgharidus, sobin;

… tervis – käib kah, HR koridori ei karda;

… taustakontroll.

Käime küsimused üle, täpsustame.

Nojah. Vastan sellele, mida küsitakse, samas pean endaga aru.

Organeid kahtlemata ei jumalda, liigse patriotismiga silma ei paista, samas riiki kukutada pole kunagi soovinud, ammugi oma panust andnud. Kena keskmine mutrike.

Kui aga motivatsioonikirja peaksin kirjutama, näiteks ... näiteks Debai uurimisrühma saatmiseks?

Nagu arvata paljud insenertehnilised, sain põlvepikkusena maigu suhu, et igasuguste arvutustehniliste seadmetega suhtlemine on mugavam ja ennekõike loogilisem, kui suhtlus inimestega. Õnneks polnud ma klassikaline nohik, kes tehnoloogiasse peitu puges. Suhtlemine inimestega käis kah, isegi pakkus, eriti vastassugupoolega – ent minu mugavustsoon asus tehnikas. Puudujäägina pole ma paraku loominguliselt kuigi andekas, mis tähendas, et suudan küll tehnikahuvi kenasti maandada äraelamiseks piisavaks elukutseks – aga mutrike ma olen ja selleks ka jään.

Tavapäraselt nõuab tehno ajaga kaasaskäimist – uued suundumused, põnevuse otsimine sellest-mis-homme-niikuinii-tuleb-endale-selgeks-teha. Või negatiivsemas võtmes, millised uussaavutused su töö homme mõttetuks muudavad ja sunnivad uut elukutset omandama. Loomulikuks komponendiks huvides oli ka kosmos. Alustada võis seni realiseerimata võimalusest, kuidas kusagilt leitakse lahke arenenud tsivilisatsioon, see lahendab kõik inimkonna tarbimis-tootmisprobleemid ja muudab igasugused töömesilased tarbetuks. Märksa reaalsemalt aga: kuhu kavatseb põrutada ühiskond silmnähtavalt meie igapäeva muutva kosmosehõlvamise tõttu. Siiamaani oli kosmoloogiasektor tarbija. Debai avastamine muutis mängureegleid. Ühtäkki olime leidnud midagi, mida üldse Maal ega kolooniates ei olnud.

Ametnik teeb usinasti märkmeid. „Astuge palun järgmisse ruumi. Istuge tooli, lõdvestuge. Signaali peale minge edasi.”

Viimases ruumis polnud ühtki inimest, valgustus oli hämar. Ühes seinas laiutas displei. Keset tuba aga seisis ... justkui tükk kusagilt välja lõigatud ja kohale transporditud müürist?

„Eksperimendi eesmärgiks on profileerida teie suhet teile seni tundmata tehnoloogiaga,” teatas displei, näidates mitte just loominguliselt sellesama müüritüki pilti. „Väljaulatuv eend on kasutajaliides, märguande järel võite sinna asetada käe. Eesmärgiks on käivitada valgusallikad, mis asuvad ülemises ja alumises servas. Kui te peaksite tundma märkimisväärset ebamugavustunnet, lõpetage kohe profileerimine.”

Kõik. Displei näitab nüüd vaid nuppu „korda sõnumit”. Võin nentida, et küsimusi jagub – mis mõttes „käivitada?”

Nüüdseks aga olen juba veendunud, et profileerimise sisu on tegelikult tööintervjuu ja päris kindlasti ei kavatse end lollimana näidata teist korda sõnumit kuulates. Sirutan käe eendile.

Staatilist elektrit meenutav surin sõrmedes. Ühtäkki tajun – mitte müüritükki, vaid koridori. Seisan kindlasti endiselt toas, pole kusagile teleporteerunud, aga samas olen justkui osa koridorist, selles on ... fuuuuuuuuuuuh?!?!?! Mida paganat, mis mõttes ma „olen koridor” ??? Korraks tekkiv pööritus sunnib ... ütleme, tajusid koondama. Saan endaga hakkama. Koridor, sellest pärineb too müüritükk ... ehkki koridor on siin ja samas pole... isegi mitte Maal. Ma olen ikka veel Maal... displei taamal pakub nuppu vajutada ... ahaa. Te kuradid ei võinud siis veidi rohkem ette valmistada? Kirjeldadagi?

Valgustus... valgustus. Seinal tundub olema veel teadmisi ja funktsioone, need on ähmased. See-eest valgustuse osa leian selgelt – justkui tervitab mind. „Päevast, ega sul pime pole, mina olen lamp!” Vajutada pole midagi. Käsk anda ? „Sütti, lõke...” Pole see. Parem mitte käsu vormis, nii – „siin on liiga hämar!”

Kommunikeerisin hüüumärgi seadmele vist liiga hoogsalt, sest mõlemad valgusallikad lõid peaaegu pimestavalt helendama. Pean hetkeks pausi ja lasen siis eendist lahti. Tuba on endiselt ere.

Pea käib ringi. Meeldivalt, justkui oleksin võitnud sajameetrijooksu ja medalit valmistatakse juba kaelapanemiseks. Muidugi mitte need, kes profileerivad, neist on ükstapuha – tean, et suhtlesin hetk tagasi võõra tsivilisatsiooniga ... olgu peale, ainult nende seadmega ... ja sealjuures edukalt. Vast ka nemad ei kavatse mingeid medaleid jagada, aga ma ise, iseendale – kõhklematult.

Displeilt kaob nupp ja hääl teatab: „Astuge palun järgmisse ruumi.”

---

Esimesed uudised polnud kuigi sensatsioonilised. Igasuguseid jälgi kadunud tsivilisatsioonidest leidus ju tegelikult isegi Maal. Tõenäoliselt üritas sõjavägi Debaid niikaua salastada, kui vähegi suutsid. „Leiti asustatud planeet, primitiivne Maa-sarnane naturaalmajanduslik tsivilisatsioon, teadlased tegelevad kaardistamisega“ – palju neid selleks hetkeks juba oli, kümmekond? Võib-olla lugesin kohe, võib-olla ka mitte. Oletatavasti püsis info asjaomaste ringkonna sisesena aastajagu, ehk isegi kauem.

Siis tuli esimene vilepuhuja. Võin tagantjärele peaaegu kihla vedada: „Kontrollgrupp-üks, tüsistustega“. Artefaktidega suhestumine võis vastumeelsetel päädida ka mõnekuise depressiooniga. Keegi sama kontrollgrupi omadest pillas kunagi: „Vaimne vägistamine“ ja arvatavasti mõtles seda ilma igasuguse ülekantud tähenduseta.

Jäi veel ka võimalus, et juba tollal oli neil Võti ja siis veel ei välistatud selle kasutamisest kontrollgrupp-ühte.

Igal juhul oli vilepuhuja süsteemi peale püha viha täis ja esimesel võimalusel leidis sobilikud ajakirjanikud. Olen alati arvanud, et konfidentsiaalsuslepingud ja üldised demokraatlikud õigused omavahel lõplikku harmooniat ei saavuta.

„Otsereportaaž tulnukate sõjaväebaasist! Tundmatu supertehnoloogia leitud!“ Neid uudiseid loeti juba kogu maakeral. Nagu ikka sensatsioonide puhul, olid pealkirjad lubavamad kui sisu. Sõjavägi oli sunnitud mokaotsast möönma, et tõesti, natuke jätsime raportitest välja – aga mingeid supertulnukaid ei ole ja leitu kujutab endast tühje ruume kontrolleritega … ja üldse enne kisa tõstmist tuleks kindlaks teha, kas Eelpostid ongi sõjaväebaasid, sellega tegelevad korralikud tõsiseltvõetavad teadlased … kes, kurat võtku küll, järgivad konfidentsiaalsusreegleid!

Eelpostide avastamine oli kahtlemata fundamentaalse tähtsusega sündmus. Kui senini oli Tõenäolise Asustuse Tingimuste teooria vaid üks paljudest, kinnitas Debai koos Eelpostidega seda suisa õpikunäitena. Hüperruumi koridoride paiknemine planeedisüsteemide ümber pidi määrama, kuidas ja kas neile HR tehnoloogiaid kasutades ligi saab – Debai arvutuslik koridor vastas igati reaalsele. Galaktika keskme poole tihedamini paiknevad süsteemid olid mõtestatum asustusala, ääre poole tundus loogiline leida väiksemaid pidepunkte – Debai sobis mudelisse. HR koridor kui võimalike vaenulike saabumise suund vajas mingit tõkestussüsteemi: palun väga, Eelpostid. Sobiliku paigutusega kusagilt kohale pukseeritud asteroidid, millele korralikult hajutatutena ehitatud struktuur, maskeeritud ja paigutatud nii, et selle hävitamiseks tuleks terve asteroid ribadeks lasta. Kui meil, st. maalastel, jaguks ressurssi ja eesmärki, ehitaksime arvatavasti midagi analoogilist. Arvestades struktuuri otstarvet ja saalide paiknemist, polnud keeruline oletada, et osad ruumid Esimesel olid ette nähtud relvaplatvormidele ja viis suurt tühja saali hoiustasid kunagi kosmoselaevu.

Järgmised järeldused pärast esimest “ohoo, meie teooriad klapivad ja me pole tõepoolest meie galaktikas ainuke tehniline tsivilisatsioon!“ polnud aga enam nii meeldivad. Kosmilistes mastaapides üsna HR koridori lähedal paiknes rusuväli, mis oli suuresti tehislikku päritolu. Kunagine viies Eelpost? Kusagilt kaugemalt kohale lennutatud analoogne relvaplatvorm? Igal juhul oli see jäänus millestki purustatust ja sealjuures üsna põhjalikult purustatust. Rusuvälja rusude liikumissuuna järgi sai arvutada, et kunagi oli see ulatunud servapidi HR koridori. Keegi oli hoolega liigse osa kokku korjanud (tegelikult arvata minema suunanud). Põhimõtteliselt on ka meil selline võimekus olemas, samas aga peaks jällegi olema üpris kaalukas motivatsioon.

Debai kui võimalik motivaator on paraku kehvake. Maalastele mugavat asuala peaaegu pole: üpris vesine planeet, ligemale 90% ookeani ja paremal juhul stepialad kuival maal. Asustuseks kõlbulikul alal elasidki debaid, ent üpris tagasihoidlikult – kasvatasid karja, pidasid põldu ja evisid mõlemaks mingi koguse ammu toodetud tööriistu, ent tööstust neil sisuliselt polnud. Hinnangud kõikusid kahevahel: kas jätsid lahkujad maha liiga napilt kraami, et tehnilist tsivilisatsiooni edasi pidada või olid kohalejääjad veendunud tehnovastased. Arusaamist ei teinud lihtsamaks kohalik filosoofia. Debaid olid elanud hinnanguliselt vähemalt nelisada aastat teadmises, et maalaste mõistes ressursse laieneda ja areneda neil ei ole ega tule – isegi kui neil oli kunagi maalastega sarnane ettekujutus tehnilisest tsivilisatsioonist, olid nad sellest loobunud.

Muudel asjaoludel võinuks debaide maailmavaadet kirjeldada religioonina. Teisalt, kui valikuid ei ole? Maised psühholoogid ja antropoloogid diskuteerivad senini. Kuidas ja kas saab olla, et me ei armasta tehnoloogilist ühiskonda?

Artefaktid ei jätnud kedagi ükskõikseks. Vahetu taju tekitas kolm võimalikku reaktsiooni. Enamike katsealuste jaoks oli tunne sedavõrd võõrastust tekitav, et nad jalamaid loobusid. Vähemus suutis vastumeelsusest üle olla ja kontakti hoida, aga kirjeldas kogemust ebameeldivana. Kolmas reaktsioon oli lihtsalt iseloomustatav, aga üldse mitte kirjeldatav. Võis ju öelda, et kolmandale grupile „meeldis“, aga päris kindlasti polnud sõnastus korrektne.

Artefaktid tekitasid „taju suunatud laienemise“. Katsealune suhestus objektiga. Meil oli ühtäkki võime, ütleme, „mõttejõul“, sooritada mingeid tegevusi – täpsemalt, võinuks olla vastav võime, kui lahkujad poleks omandit lukustanud. Evakueeritud eelpostil olid omanikud jätnud vaid selle, mida ei saanud kiirelt kaasa võtta: uste kontrollsüsteemi, valgustuse ja hästi peidetud energiabloki.

Energiablokk oli pealekauba teoreetiline – oletatavalt asus see kusagil Eelposti all kaljus, võis aga üldse olla integreeritud katvasse kihti – teadsime selle olemasolust tänu tõsiasjale, et Eelpostil oli valgustus ja süsteemid töötasid.

Artefakt on uhke nimetus, sisuliselt olid need seadmed kontrollerid. Esmased kasutasid neid igal pool, samas puudusid need debaidel üleüldse – mis veelkord kippus viitama teadlikule tehnoloogiavastasusele.

Esmased ei olnud telepaadid (millist kergendust pidi see hinnang tõenäoliselt tekitama meie sõjaväelastel!), kuid nende ideaaliks oli arvatavasti võimalikult telepaatiale sarnane kontrollerite süsteem. Kontrollerite paigutus aga viitas üheselt, et süsteemide juhtimiseks vajasid ka Esmased seadmetega regulaarset füüsilist kontakti. Olin üritanud end mõnest teooriast läbi närida, kuid kogu närvivõrgustike füsioloogia ja oletustest kubisev seostamine artefaktide võimaliku lahendusega käis üle mu teadmiste piiri. Pealegi vähendas soovi sügavuti aru saada nending, et teooriateks kõik need arutelud senini jäid. Me polnud suutnud ainsatki artefakti lahti võtta. Esmased olid kas väga pühendunud oma tehnoloogia kaitsmisele, või, mis tõenäolisem, tagasid nende mittemonteeritavusega pikaajalist kestmist.

Artefakt suhestus sellega, kes teda puudutas, levitas mõõdetavat nõrka elektrivälja – ja hävines katsetel seda demonteerida. Üldine kokkuvõte inseneridelt oli, et artefaktide pealmine üpris tugev kiht sisaldaski kogu artefakti, ütleme, elektroonikat, ja koorimisel lakkas viimane töötamast. Meie vahenditega polnud need seadmed reprodutseeritavad.

Artefaktid olid autonoomsed vähemasti selleni, et kui need struktuurist piisavalt suure tükina välja lõigata, suhestusid need võimalike puudutajatega edasi. Me ei teadnud senini, kas ühendus juhitavate komponentidega oli füüsiline või näiteks raadioside abil (teoorias jäi muidugi ka telepaatiline).

Debaid keeldusid kategooriliselt artefaktide kasutamisest. Üsna tõenäoliselt tekitasid need neis samu või veel hullemaid reaktsioone, kui inimeste esimesel grupil. Maalaste jõuorganid liigse delikaatsusega silma ei torka – pidasin küllalt tõenäoliseks, et hoolimata kõigist deklaratsioonidest olid mõned organid siiski paar debaid sisse vehkinud, kuhugi salalaborisse kinni pannud ja nendega eksperimenteerinud – kuid teemas puudusid läbimurded. Arvestades debaide sadu aastaid sissekasvanud tehnoloogia eiramist oli artefakti kasutamine neile arvatavasti võrdväärne näiteks sodoomiaga. Jällegi, organid on meil ebaviisakuseni funktsionaalsed, mingitest katsejänestest hoolimine nende eetika hulka ei kuulu – ent artefaktide sisuks oli kasutaja soove tõlgendada … Ehk järeldus siit küll, et „tahan siit välja“ ja „kärvake, värdjad“ ei kuulunud artefaktide võimete hulka. Või polnud debaid paremad suhestujad, kui maalaste kolmas grupp.

Võisin ette kujutada, millist meelehärmi tekitas projekti korraldajatel artefaktide suhtlejate valim. Tundus kurja huumorina, et hakkama said sellega just nimelt millegi poolest emotsionaalselt ebastabiilsed. Fantaasia olemasolu paistis kohustuslikuna. Geneetikaga ei olnud siin midagi pistmist, oskused ei sõltunud soost, rassist ega vanusest ja vististi ka haridusest. Kindel reegel joonistus välja: rahulikel, positiivse ellusuhtumisega, kokkuvõttes endaga rahulolevatel inimestel ei õnnestunud esimesest faasist kaugemale jõuda. Artefaktid tajusid tugevat võõristust ja ei kuuletunud sel puhul mingitele korraldustele.

Loengute koostamise käigus lugesin ka üht tööd, mis üritas valimit seletada, kohati üpris kõrgelennuliselt. Näiteks kuulus hüpoteeside hulka, et Eelpostide sõjaväebaasi funktsioon seadis kriteeriumiks teatavad isikuomadused, artefaktid on filtrid, mis kontrollivad, kas neid kasutav isik on ikka võitlusvalmis. Rumalus. Meile kättesaadavad olid sisuliselt lülitid – termostaadid, valgustus, õhu ja niiskuse sensorid (viimased võisid küll automaatsed olla ja reageerida sellele, et ruumis on inimesi): võitlusvalmiduse puudumine pole põhjus kasutajat pimedusse jätta. Ei tundnud end kuigi pädevana tööle hinnangut andma, psühholoogia pole kindlasti minu eriala. Küll aga võtsin kogu targutamisest kokku – süsteemi kasutajad olid teistsugused mitte füsioloogialt vaid liideste kasutamise mõttelaadilt. Erinevate hüpoteeside rodu üritas lahendada küsimust „miks meie võiksime endale sellise haldussüsteemi ehitada.” Ei oska piisavalt argumenteerida, ent arvan veendunult – see lähtepunkt on vale. Artefaktide funktsionaalsus viitas süsteemsele ülesehitusele, mis on kasutajale mugav. Võib-olla põhjalikul kasutamisel muutuks see ka maalastele mugavaks.

Süsteemiga pikaajalise kohanemise katseid aga nähtavalt ei tehtud. Polnud aega (lugedes kokku möödunud aastaid vist küll tuleb välja, et oli...). Sõjavägi teadis: mingites paganama kivitükkides on kõigi tunnuste järgi hoiul võimas relvaplatvorm – mõistagi tuleb see sealt kätte saada nii kähku kui võimalik. Püstitasidki härrased ohvitserid ülesande „Leitagu piisavalt friigid, aga samal ajal piisavalt usaldusväärsed katseobjektid, toodagu meile, üks-kaks!” Meediakanalid teatasidki peatselt, kuidas alanud on „teaduslik-statistilistel eesmärkidel profileerimine”.

Kandidaatide valideerimiseks läks vaja ka artefakte. Seetõttu piiras ürituse mastaape, et Eelpostist lubati välja lammutada ainult üks osa. Lammutusplaanid olid meie „teadlastel” küllap juba varasest algusest, aga me ei tea senini, kui suur struktuuri osa tegelikult artefakti, tema toidet ja kommunikatsioone sisaldab. Tagantjärele tean, et „profileerimisel” kohtusin Sissepääsu abikoridori tükiga. Vaatasin hiljem ka aruannet: demonteerimine õnnestus üle ootuste hästi, seinad polnud külgedele oluliselt tugevdatud, kõik artefaktid jäid toimima, ülejäänud koridorid polnud mõjutatud ... midagi peab neil vahepeal ju õnnestuma ka? Lohutasin end aga sellega, et Sissepääsust edasi nad ikkagi ei saanud ja küll juba proovisid, ehkki vähemalt selleteemalisi aruandeid dokumentide seas ei paistnud.

---

Töövoliniku kabinet meenutab veidi psühholoogi vastuvõturuumi – mugav suure seljatoega kaldus iste kliendile, paigutatud nii et klient ei vaataks otse töövoliniku poole, kui just serva peal istuda ei taha, meditsiiniosakonda meenutav sisustus.

„Te olete kogu aeg tsiviilisikuna töötanud?” pärib härra volinik mingit formulari klõpsides. Arvestades toksimise usinust on tema stiilus paraku hädavajadus – sõrmega displeid tagudes määrduks see arvatavasti tunniga.

„Jah.”

(muidu oleks teil ju lihtne saata mind mõnda kaugemasse kohta sõjaväelisele dokumenditööle ja otsad vees...)

„Vaatan, et teil on siin ka mõningane pedagoogiline töö?”

„Jah, õpetasin vahepeal õppejõud-laborandina insenere.”

„Olete mõelnud ehk samas ametis uuesti olla?”

Pööre oli pisut ootamatu.

„Vaadake,” töövolinik nõjatub toolis tahapoole, „meil on tellimus mõnedele spetsiifilistele õppejõududele... just nimelt teie erialaga seotuna. Isegi mõlema erialaga, kui nii võtta.”

Räägi mullegi, mis mu teine eriala ühtäkki on? Suhtlemine võtmega, mille debiilid just hävitasid?

„Arvestades üldjoontes hästi kulgenud koostööd... võiksime teid soovitada St. Andrew tehnikakooli ja ülikooli õppejõuks. Nad avaldasid, et vajaksid ülikoolikursuseid muu hulgas Debai kohta. Taotlesid ligipääsu materjalidele ja dokumentidele, oma õppejõudude tarbeks, et vastav kursus kokku panna. Võttes aluseks salastatuse taseme ... Ehk siis, teil on vastavad ligipääsuõigused seoses senise tööga jätkuvalt olemas, kogemused, osad vahetud. Saaksime pakkuda näiteks viieaastast lepingut, lisaks Debai teemale veel tehnikakoolist distsipliine teie teiselt erialalt. Lisaboonus arvestatakse salastatud materjalide käitlemise arvel...”

Keegi neil seal – muidugi mitte töövolinikud, vaid Eriosakond – on päris nupukas. Milleks mind, solvunut, kuidagi keeruliselt represseerida, kui saab täiesti legaalselt ... ära osta. Pealegi hoolitsevalt, et süümepiinu ei tekiks. Mõneti on siin ka kompvek – kui töö eeldab salastatud materjalide käitlemise õigust, saan olla Debai teemaga edaspidigi kursis. Paketis on kindlasti oluliselt rohkem sissetulekut, kui erialal niisama teeniksin.

Seesama saladuse käitlemine tagab aga neile õiguse mul silma peal hoida ja takistab liigset sõbrunemist ajakirjanikega. Hästi koostatud, mis seal salata. Teist Võtit aga pole neil niikuinii.

„Oletan, et töökohal on katseaeg? Selle ulatuses ... nõus proovima. Jah.”

---

“Olete veendunud, et see teie möga midagi ära ei riku?” pärin nõudlikult. Assistent vaatab mind umbusklikult ja on aimata, et ta tahab öelda “nanotehnoloogia”.

Värske leiutisena oli saabunud kastitäis “dünaamilisi sensoreid”.  Kindad ei töötanud, aga sõjaväelased ei jätnud jonni. Dünaamiline sensor on kuivanud liimi meenutav aine, see tuli rullida peopessa laiali, vedada tema andmekaabel käsivart pidi üles ja siis mõõteseadmetesse ühendada.

Umbusaldan kogu üritust. Rääkigu nad palju tahes mõõtmisest ja analüüsimisest, kaugem eesmärk on asendada tülikas inimkomponent kuulekate masinatega. Ei uskunud üldse, et see neil mingilgi määrataval ajal õnnestuks. Murelikuks tegi hoopis seesama küsimus, mille assistendile esitasin – väga murelikuks. Kontrolleritesüsteem oli ise masin ja mingeid masinaid selle juhtimiseks polnud ette nähtud. Seni polnud me tuvastanud mingeid blokeeringuid – artefaktid käitusid kogu aeg ühtmoodi ja Võti samuti, aga me polnud üritanud neid ka muul moel kui vahetult inimkontakti abil juhtida. Ikkagi võib kusagil süsteemis olla mingi enesehävitus. Näiteks mõeldud puhuks, kui mitte-inimesed üritavad inimesi mängida. Võib olla keeruline eristada, kas mehaanilist/elektrilist sissemurdjat juhib kusagil inimene või lilla merekoletis. Esmaste asemel mina ei vaevuks eristama, miks peaksid nemadki?

Kontakt artefaktiga on kehv … peaaegu ebameeldivuseni välja. Tajusse joonistub kuidagi skitseeritult, osad varasemast teadaolevad komponendid ei paista üldse. Kõik mattuks kui mürasse. Võtan käe ära. Assistendi silmades ja näoilmes aga on displei peal väljundit uurides entusiasm. Vähemasti info igal juhul jookseb. Hurraaa, nüüd veel kirjeldavad katseobjektid meile, mida, kus, kuidas nad nägid ja tundsid, veel suurema täpsusega kui senini, tekitame vastavuse loendi ja kirjelduste vahel, korrigeerime, arvutame – ja saamegi  kõik need tüütud tüübid traadi küljes limaga määritud käemulaazidega asendada! Ja displeidelt nende tajutut vaadelda! Freiberg lubaks endale sel puhul vast klõmaka konjakit…

Puhastan käe ja proovin uuesti, nüüd ilma sensorita. Tahaks kergendatult ohata. Kõik on nagu peab, nagu eelnevatel kordadel. Naudin mõne hetke kauem, kui eksperiment nõuaks.

Kui senini polnud pähe tulnud katsete raportites valetada, taban end äkki tahtmiselt veidi fantaseerida. Sensordamise heaks kiitmine, mida raport sisuliselt teeb, ehk õnnestuks kuidagi vältida? Meenub aga, et ma pole ainuke, arvata kõrvutatakse sarnaste eksperimentide tulemusi hoolega.  Mis siis ikka, kirjeldame siis sensoritega mulje kehvuse põhjalikult. Kasvõi seetõttu - ma tõesti usun, et siin on riskantne ummiktee.

---

Ootuspäraselt pakitakse meid sõjaväetranspordi peaaegu-inimeste-veoks sobivasse ossa. Erinevalt planeedilendudest asuvad Eelpostid kenasti HR koridori läheduses ja nendeni jõuab ruttu – HR-ist välja ja gaasi, ei mingeid kompensaatoreid ja nädalast loksumist ruumikiirusel gravitatsiooniarvutustega mängides. Reisijatele negatiivse poole pealt pole mingit põhjust lendu mugavamaks teha.

Testijate grupis on paarkümmend inimest – võib ainult oletada, kui palju kokku uude projekti kaasati, pole see esimene ega viimane lend. Nagu ka eelmisel korral on valik üpris seinast seina. Paar vanemat härrasmeest, suurem enamus ebamäärases vanuses kahekümne ja neljakümne vahel, naisi-mehi enamvähem võrdselt. Lapsi ja murdeealisi ei kasutata – segab juriidika ja väheste katsetulemuste kaootilisus. Võib-olla mängivad ka paranoiakaalutlused, oleks ju inetu, kui mõne artefakti abil saaks keegi sooritada kas vägeva paugu või suurejoonelise enesetapu. Silmitsen seltskonda, kellega tuleb arvatavasti mõned kuud üpris lähestikku aega veeta, sikutan sõrmega tahvlil nende profiilidel – ja seal istub Marlene.

Ta jääks arvatavasti mulle meelde suvalises grupis. Küllap vaatame juba lapsepõlvest saadik vastassugu „oma-võõras” kriteeriumiga, Marlene veidi peenutsevad näojooned liigituvad minu jaoks jalamaid „oma” kategooriasse, aga meeldejäämiseks näeb ta ka vaeva. Kõigepealt on ta uhkelt ignoreerinud jagatud soovitusi „mugavast ja praktilisest” riietusest. „Väljapeetud” on vast iseloomustav termin. Marlene riietub mingisse stiili, ma ei oska seda konkreetsesse subkultuuri paigutada, ehk lihtsalt ei tea sellist. Sellised stiilid on aga orienteeritud omasugustega harmoneerumiseks, meie projekti puhul ei usu kuidagi, et temasuguseid oleks rohkem. Provokatsioon. Hoiak, märgatav ettevalmistus „pean muljetavaldav välja nägema” – Marlene jaoks pole juhuslikke episoode, kus ta ennast lõdvaks laseks. Ta on näitsik, kellest ei usu, et ta võiks avalikus kohas siiralt ja lapselikult naeratada.

---

„Mitteformaalid, liitugem?” küsib ta minu kõrvale istudes.

„Eh?”

„Nähtavalt pole sa sõjaväest ja teadlase mõõtu ka välja ei anna.”

„Ei anna?”

„Vaatasin sind briifingul. Kõik liigutasid mingi teema juures ekstra kõrvu, tahtsid kusagil vaielda.”

„Mina olen juba teisel ringil,” teen end tähtsaks. „Briifingul ei olnud midagi uut...”

„Aga vastu sa ka ei vaidle, kui su olematut teadlaseau solvatakse. Ee... teisel ringil siis uues uurimistsüklis?”

„Jah.”

„Ahaa. Oleksin pakkunud nii 50:50, et nad kaotasid esimesed grupid kuhugi kosmosesse kogemata ära.”

Marlene mõõdab mind veelkord pilguga (loomulikult ma liitun sinuga ükskõik milles, aga ikkagi oleks viisakas konteksti seletada?).

„Kogu seltskonnast võiks meil kahel kõige rohkem rikkumata ausat tahet olla, et sellest ei kujuneks järgmine sõjaväe ja kontorirottide koostöös untsu keeratud äpardus,” lausub ta lõpuks. „Aga nüüd räägi esimesest ringist, ajalehtedes olnu võid vahele jätta.”

---

Pärast esimest kokkupuudet Võtmega kippus fantaasia lendama. Näiteks kujutlesin üsna detailse visuaalsusega, kuidas masinad ja inimesed skafandrites päevast päeva (sedagi mõõdupuud neil tegelikult Eelpostil pole) süstemaatiliselt tuhnivad Sissepääsust umbkaudu kümne kilomeetri kaugusel „külvipiirkonnas”, pinnast ettevaatlikult tõstes ja filtreerides – dokumentide järgi umbes kaks kuud. See, mis sinna purunenud oli, jättis endast fotodel tuvastatava ala – auke, kühmusid. Kokkuvõttes ei midagi erilist, aga silmahakkamiseks piisavalt erinevat ülejäänud Eelposti pinnast. Ükspuha kelle tehnika, kui see väikesteks tükkideks põrutada, koosneb absoluutselt suurimas osas prahist. Arvestades, et Eelposti väikesed tükid ei kujutanud endast eraldivõetuna mingit väärtust, oli üsna avantüristlik alal kaevata – et nad üldse midagi leidsid, oli õnnemäng.

Tasus ära.

Sissepääsus oli tavaline komplekt artefakte, aga lisaks üks tundmatu eend, millest paistis midagi puudu olevat. Kuna Eelpost-1-s avanes suurim (vähemalt teadaolevatest) ligipääs Eelposti ülejäänud ruumidesse ja ülejäänud Eelpostide Sissepääsudes oli samasugustest eenditest edasi justkui väga anonüümne sein, polnud kuigi keeruline oletada, et artefakti alusel oli mingi seos kusagil avaneva luugi või uksega.

Eendi suuruse järgi võis ka mingeid oletusi teha, milliste parameetritega eset tasuks otsida, kuid küllap ei mindud külvipiirkonda millegi konkreetse järele.

Muud artefaktid on seintesse integreeritud, Võti aga teist tooni – seinte halli asemel hõbejas ... mitte oluliselt, aga selgelt eristuvana.

Kontakt toimib samamoodi – aseta aga käsi või jalg või küünarnukk peale, natuke särinat.

Siis aga tuleb ruumitaju, seintest piiramatu, ja selles ruumis on ...

Ütleme siis Mõte. See Mõte suhtleb. Katsetaja, näiteks mina, saab teadlikuks, et ta võib endast teavitada ja midagi küsida.

Arvestades Võtme paiknemiskohta, on see ilmselt järjekordne kontroller, ainult hoopis kaalukam. Elu tähendust pole põhjust Mõtte käest uurima minna, sest eeldada võib, et Võti avab lihtsalt ligipääsu seina taga olevatesse ruumidesse ... kuid suhestumine tekitab tunde: võiks ka elu tähendusest arutleda. Tunnistan selle taju narkootiliseks. Nagu kuulda, julgesid mõned termini ka raportitesse kirjeldada.

Paraku kommunikeerib Võti maalasele ainult ühe sõnumi.

„... sa oled teistsugune.”

Mitte „vaenlane”, mitte „sissepääs keelatud”.

Võti kuulab sind ja jätab mulje, et too „teistsugususe” info pole lõplik.

---

“Jama!” teatab Marlene sisse astudes, nagu ikka ust avades enne viimase koputuse lõppemist. “Programm on täielik jamps!”

Pööran end tooliga projektsioonilt tema poole. “Jah?”

“Meid ei vii kuhugi nende teadmiste süstematiseerimine, neid on liiga vähe.” Ta sihib näpuga kuuendat lõiku kirjelduses. Programm saadeti meile kõigile korraga, ta peab olema kiire lugeja.

“Näen kolme võimalust. Mingi pedandist putukauurija võeti konsultandiks, keegi väga närviline kardab liiga kiireid tulemusi või – või meie kaptenameerikad on otsustanud koostada igale püstolikangelasele rakendatava ja arusaadava millimeeter-korraga-edasi juhendi. Selle peaksime siis kogemuste põhjal looma meie.” Ta peatub. Nähtavalt jäi ta viimast mõttekäiku kaugemale analüüsima.

“R … rotid. See põhjus. Neile hakkas meeldima mõte, et nad suudavad niimoodi ise Võtit kasutada!”

Pean teda peaaegu sarjast “seintel on kõrvad” manitsema hakkama, kuid Marlene jätkab ise: “Mille vastu ei saa midagi olla – aga see ei tööta! Võti kontrollib mingeid parameetreid, teeb seda kiiresti ja _korraga_. Siit aga tuleb välja, et … hakkame mõõtma, kui täis sööta või näljutada on võtmekasutajat vaja, samaaegselt mõtleb või ei mõtle ta kassipoegadest ja joonistab või ei joonista suure varbaga ringe! A-nek-doot.”

Marlene raputab pead. Siis kiire paus ja võltsitud leebemal toonil: “või teen ma vaesekestele liiga?”

Marlene pidi artefaktidega suurepäraselt läbi saama, taipan järjekordselt. Taustauuringu tulemused moodustasid kindlasti väga kaaluka protsendi kandidaadi sobivusest. Võis ju vabandada, et haukuv koer ei hammusta, aga üldiselt organitele sellised argumendid korda ei läinud.

Loen kuuendat lõiku uuesti. “Jääb ka neljas variant, “ märgin. “Koostas-konsulteeris keegi testgrupist, kes on huvitatud tunnitasust ja pensioniboonustest.”

Marlene turtsatab. Arvatavalt mitte niivõrd kesise huumori peale, aga tallegi meenus jalamaid madam Lily. “Kui see mõrd peaks Avama, pole ilmas õiglust,” nendib ta. Korraks ringi vaadates suundub ta voodi juurde, istub ja tõstab jala üle põlve.

“Kassipoegadest?” küsin. “Ega sa ometi…”

“Võõras lembus,” kallutab Marlene pea küljele. “Lapsepõlves sorisin, tuletasin Põrgut meelde … nii Chicago ööklubi kui seda, millest fantaseerisin. Oletasin, et meeldivad mälestused peaksid paremini sobima.”

“Mm-hmm.”

“Kui aga kirja panna on vaja, siis saab kodutunne, ema mummuline põll ja maitsev mannapuder hiiglasliku võisilmaga.” Marlene kiigutab jalga. “Selge, et võõrtsivilisatsioon mõttelist võisilma nähes laseb püksid rebadele ja reedab kõik oma saladused.”

Millegipärast kujutlen teda vaadates hoopis teisi pilte, mille nägemisest mõnigi oleks nõus “püksid rebadele” laskma (kui ma õigesti selle fraasi tähendust oletasin).

Marlene vaatab mulle otsustaval ilmel vastu ja lõpuks pärib kärsitult: “ Mis me siis teeme? Programmiga?”

… oli seal nüüd paus või ei olnud…

“Sina muidugi läheksid lõhkuma?”

“Sina muidugi kirjutaksid viisakusavaldustest kubiseva analüüsi?” ahvib ta mind järgi.

---

Nagu ka Eelpost-1-s, on logistikud kasutusele võtnud Sissekäigu. Põhjuste üle, miks lukustamisaltid Esialgsed ei olnud kinni pannud seda osa kompleksist, armastasid meie teoreetikud senini targutada. - olin paarist memost silmad üle lasknud. Mulle tundus kõige tõenäolisem kaalutlus, et Sissekäik 2.-s oli tühi. Nad polnud lukustanud tervet Eelpost-1 kompleksi, kuna see oli tühi; klappis üldise loogikaga. Teoreetikud arvasid näiteks, et Sissekäigus toimus eelselektsioon, keda baasi lasta, aga nii-öelda lahingutsoonist juba “katuse alla” võiks ju lubada – kinnitamiseks polnud neil muidugi midagi.

Eelpostide hajutusprintsiip peitis muu hulgas meie eest, kui palju ja mille jaoks neid ruume tegelikult kasutati. Saalid ja koridorid olid suured; polnud üldse tõenäoline, et pealuuk oli ainuke, nii et Sissekäik võis olla ka Tagauks või Vastuvõtutuba. Muidugi võis ette kujutada, kuidas siin kunagi liikusid koridorilaiused masinad… konteinerveokid … hiidämblikud? Aga vaevalt küll. Eelpostid olid ette nähtud lahingus kannatama ulatuslikku pommitamist (selle kohta oli sõjanduseekspertide koostatud analüüs, millele keegi ei tundunud vastu vaidlevat). Ruumide ja koridoride suuruse eesmärgiks oli pigem taotlus, et pommitamisega need ei blokeeruks.

Sissekäigu ruumidesse on veetud paarkümmend konteinerit, tavaline sõjaväevarustus. Vähemalt telke ei paista, ehkki ma nende kasutuse üle ei imestaks. Konteinerid ei ole õhukindlad, sellist kraami pannakse üles inimestele sobilikku keskkonda, nii et usaldame Esmaseid ja loodame nende elutagamissüsteemidele. Vähemasti on elamisblokid privaatsed, ehkki tagasihoidlikud – displei, juhtseade koos istmega ja magamiskoht.

Uurin dokumentide teemajaotusi ja tahaks vanduda. Mõistagi oli mind antud projekti liites lubatud rohkema info ligi, aga ärritab tunne, kuidas ma loengutes end lolliks olin teinud. Kui teema on sedavõrd oletusi täis nagu Debai, oleks õppejõust naiivne läheneda ausalt ja avameelselt “… ja kallid tudengid, mina tegelikult ei tea ka mitte tuhkagi, aga jagan teiega suurepäraseid kinnitamata oletusi…” Seetõttu olin loomulikult valinud balansseerimise kusagil piiri peal – “huvitav teooria see, oletus too, aga vaat seda nägin oma silmaga!” Ajapikku täiendasin mõistagi esialgset loengusarja nii vähestest avalikest kui ka veidi parematest salamaterjalidest saadud info ja motiividega – ent kena kompaktse refereeringu saamiseks pidin ikkagi küllalt palju oletama. Nagu aga selgus, polnud mulle avatud nii mõnigi allikas.

---

Marlene kõnnib hoogsalt saali keskele, peatub ja keerutab siis ennast kohapeal. „Mis sa arvad, mis ruum see on?”

„Koosolekusaal?”

„Tõenäoliselt mitte. Vaata valgustust. Palju. Kui see põhja keerata, on pigem mingi operatsioonisaal, aga kui mahedaks keerata... vilkuma ka veel panna ...”

„Tantsusaal? Mõtled sa seda tõsiselt?”

„Ei. Kui neil olnuks tantsimiskultuur, oleksid debaid selle säilitanud: odav pidada ja ei mingeid liigseid masinaid.”

Marlene prunditab huuli. „Igavad, nagu nad on – pakun, meditatsiooniruum. Istuvad ringi, panevad tuled voogama ja kordavad „Ommmmm!”

Marlene esituses kõlab see nagu igavleva karu kaeve.

„Küll ei sega nende algne otstarve ometi meid?”

Ta tuleb minu ette ja sikutab taskust tahvli. „Midagi rõõmsat ja hüplevat? Meloodilist? Kurba arrrrrmastuslaulu?”

Päris hüplema valitud muusikataust ei sunni. Teisalt võib Marlene olla diskotantsija ... mõnes teises elus?

Keerutame ... sammume ... keerutame veel – ja siis kallistame. Marlene suudlemine tundub avavat terve uue maailma mu senises mõttetus eksistentsis.

Marlene itsitab. „Tule ütlema, et see ei olnud sinu esimene suudlus kosmoses?”

---

Võib-olla on mul keskendumisraskused... päh, päris kindlasti on mul keskendumisraskused. Marlene konkureerib seni ainsa ja tsentraalse ja olulisima, artefaktidega suhtlemisega. Pean mõtlema mingeid programmilisi jaburdusi – ent kuulutan vahepeal ajaviiteks Võtmele kõigist registritest: „Tead, milline noorik mul on?!”

„...sa oled teistsugune”

Üritan teemasse haakumiseks jällegi dokumentides kaevata.

Nad olid püüdnud Eelpost-1-te pommitada. Nojah. Uduselt meenub mingi sõjaväelaste diskussioonikatkend aastate tagant (ei osalenud, kuulasin kõrval). “Aga kui seal on mingi automaatika, mis meid kõiki minema pühib” “kui kompleks on tühi, kaitse pole aktiveeritud – puruneb?” “kas meie relvad üldse mingit mõju avaldavadki?” Nagu selgub, olid Hank Freibergid (kas tema ise või mõni sarnane tolvan) lõpuks võitjaiks jäänud ja militaristid vedasid oma kosmosekahurid (või mis need ka pole) kohale. Lasen numbritest ja arvatavasti väga olulistest militaarslängis kirjeldustest pilgu üle. Seekord oli tolvanitel õnne. Kaitse oli aktiveeritud või töötas kuidagi passiivsena piisavalt hästi. Pikk lõik käsitles võimalikku “pinnase suunatud langemise” hüpoteesi; analüüs tundus eeldavat aktiivkaitset (arvatagi, lootused – selle kättesaamine oleks saavutus). Kokkuvõtlikult aga ei suutnud katse ulatuses kasutatud Maa tehnika Eelposti struktuuri mingil kujul kahjustada. Polnud ka eesmärk, kuid paigaldatud mõõteseadmed Eelposti ruumides arvasid olukorra väga turvaliseks – raporti tooni järgi vastu ootusi. Samuti ei karanud kusagilt asteroidist välja mingeid kosmosekuulipildujaid, mis pommitajate pihta tule oleks avanud.

Paras, mõtlen kahjurõõmsalt. Loodetavalt võeti kellegi pagunitel tärne vähemaks. Peaaegu nulltulemusega ja tõenäoliselt kulukas avantüür, suisa Freibergi repertuaarist.

---

Kui teil on üks kitsas privaattuba ja arvukalt väga tühje koridore ja saale, muutuvad teie jalutuskäigud varem või hiljem teekonna poolest korduvateks. Istume „tantsusaali” seina ääres.

„Su muusikaline taust?” küsin. „Mis seal temaatiliselt valida on?”

„Ah, igasugust,” lööb Marlene käega. Oleme juba läbi targutanud mitte just kõige õnnestunuma eksperimendipäeva. „Midagi keskeltläbi romantilist?”

Me sirutame peaaegu korraga käed artefakti poole, mis valgustust kontrollib. Marlene huuled on siinsamas... Kuidas kaks tunnetust küll kokku võiksid sobida?

Valgus hakkab ühtäkki mahedalt erinevates toonides voogama.

„fffffffffff???” ütlen mitte just artikuleeritult.

„Ah sa pagan...” sosistab Marlene. „Tead, ma soovisin seda ...”

„Jaah???”

„... aga mitte esmakordselt... eelmisel korral ei teinud ta väljagi...”

„Mis nüüd teisiti oli?”

„Sina.”

---

Me seisame eendi juures. Marlene koostatud argumentatsioon meie koos teostatavast plaanivälisest katsest kubises piisavast kantseliidist, viitas eelnevatele ja ei lubanud liialt palju, et kahtlusi äratada – mõistagi ei saanud sinna meie kogemusest midagi. Jätan Võtmele Marlene käe jaoks ruumi.

„... sa oled teistsugune ...”

Marlene liitub.

„... te olete teistsugused...”

Marlene olemus kusagil tajus on teravam! „No olen teistsugune, aga me oleme nii ilusad, tee luuk lahti...” konstrueerin, veel mitte kommunikeerides. Õnneks toimib siin sama efekt, artefakt ootab selgelt väljendatud sisendit. Võti küll ehk loeb ka mõttekäike ja peab peenikest naeru (lollid naljad!).

Marlene selles tajus on soe. Ahvatlev. Oma. Selle mõttega proovimegi.

„Me oleme omad. Ava meile!”

„...te olete teistsugused ...”

Vaatan murelikult Marlene poole. Ta raputab pead, kuid tundub midagi nuputavat. Laseme Võtmest lahti.

„ ... mmm ... särk seljast!” Marlene juba sikutab enda toppi ära. Võisin ette kujutada patrullisõdurite jahmatust. Kisun kuulekalt end rannakostüümi.

Marlene siiski heidab patrullipoistele kõrvalpilgu – ja raputab kergelt rindu. „Kui see peaks toimima, võin Võtit keerata ka alasti su näo peal istudes ...” ütleb ta vaikselt. See mõte pole siiski sõdurite kõrvadele ette nähtud. Ta tõmbab mu käest enda vastu. Jahedavõitu ruumis on Marlene kuum keha kui noorukipõlveunistus. „Korraga?” küsin veidi hingetult.

„Arvan küll.”

„Sa oled teistsugune ...”

Nah. Head ideed, aga kehv tulemus. Oot. „Sa?!”

Ukseavamiskäsu jõuab öelda Marlene. Suur luuk kerkib hääletult ja piki selletagust koridori süttib valgustus.

Enne, kui jõuaksime mõelda – näiteks sellest, et ehk on meie kaisutus süsteemi toimimise eeltingimus ja lahku astudes uks uuesti kinni kukub – astume mõlemad peaaegu korraga luugi poole. See püsib avatuna.

„Minek,” ohkab Marlene, haarab mu käest ja tõmbab mu endaga kaasa. Kiire sammuga jõuame teisele poole luuki, sõdurid hõikavad midagi järele – ja luuk sulgub samamoodi, nagu oli avanenud.

„Sina?” Ehkki toon on küsiv, ma muidugi tean.

„Sa oleks ise ka hetk hiljem,” märgib Marlene. „Või mitte?”

Loomulikult on tal õigus. Nagu Eelpost 1 kinnitas, Võtmega avatud osad ise ei sulgunud, seega Avamisega oli meie osa lõppenud. Meid oleks arvatavasti viisakalt tänatud tubli töö ja loomingulise lähenemise eest – ja saadetud esimese transpordiga kusagile piisavalt kaugele, et „professionaalid” saaksid nagu kord ja kohus asjaga edasi tegeleda.

Ehkki Võtmest olime juba hulk aega tagasi lahti lasknud, on taju alles – enam mitte Võtmega seotult, aga ma tean koridoris olevate artefaktide asukohti, võin kohendada valgustust ja tasakesi hakkab tekkima artefaktide funktsioonide kirjeldus. Kusagil tajus on Marlene – veidi sarnasena tundele, „pean mõtlema millestki muust, aga pealetükkiv meenutus nõuab tähelepanu” – ilmselt käsitleb juhtimisliides meid mingil määral tervikuna. Päris-Marlene ja taju-Marlene on jätkuvalt eraldi, tundub, et mingisuguse pingutusega võiksin taju-Marlenega vahetult suhelda. Sellega on aega, küllap vajab keskendumist?

Päris-Marlene, poolalasti amatsoon, vaatab veidi hajevil näoilmel minu poole. Küllap klaarib samamoodi oma tajust tuleneva tunnetusega ja hindab olukorda. Siis ta muigab.

„Kui ma su kõri näiteks läbi lõikaksin, vist poleks enam kontrolli?” teatab ta.

... vähemasti isiksusomadused juhtsüsteemidega suhestumisest ei muutu.

„Sa mõtle parem sellest, et Võtmete kasutamiseks peavad meie militaarid oma teispooled üles otsima ja nendega mingi harmoonia saavutama,” püüan irooniline olla.

„Emm. Kallis, mida sa minu vastu tunned?”

Hoolimata naljatlemisest oli küsimus tõsine. „Võtit proovisime ka mitmekesi ja minu arust mõlemast soost proovijatega... jah, olin koos proua Keidiga – ei midagi. Nii et midagi rohkemat on vaja, kui korraga ja mõlemast soost.”

„OK, siis me vähemalt ei pea kiirustama. Vasakul seina ääres ... Kas ka sina tajud seda liikurteena?”

„On muidugi oht, et nad leiavad kiiresti grupist mõne paari, kes hea meelega teineteist panna tahaks ...” märgib Marlene seina katsudes. „... kurat. Anna käsi, ehk saab täpsem.”

Mõneti lohutav, et taju väga palju ei parane. Samas leiame kätest kinni hoides artefakti siiski kiiremini – või mine tee vahet. Huvitav, kui Marlenele kott pealaest jalatallani tõmmata, kas esineks vastupidine efekt...

Tõepoolest, liikurtee. Ühtlasi tekib tajusse võimalike sihtkohtade loetelu.

„Juhtimiskeskus? Kardan, et sellest me üle ei käi,” ütlen kõhklevalt. Vilksab natuke murettekitav mõte, kas taju-Marlene kogemata mu emotsioone lugeda ei oska. Mul pole palju varjata – ta teab niikuinii, et meist kahest on ta avantüristlikum ja seetõttu ma tema otsuseid pigem ei usalda – aga kas ta ka on võimeline lugema, millised argumendid lähtuvad loogikast ja millised ettevaatlikkusest? Hetkel näiteks varjan ma mõningasi kahtlusi, mida Marlene võiks juhtimiskeskust kontrollides korda saata ... ehkki, tõesti, millestki väga komplitseeritust me oma arvata piiratud kontrollivõimekusega jagu ei saaks. See-eest ...

„Stardirada,” noogutab Marlene. „Kas me peaksime aru saama, kas seal midagi startivat on?” Liikurtee viib meid juba kuulekalt edasi.

„Mina ei taju. Samas – oletatavasti ei peagi, need on pigem suunaviidad, tänavasildid.”

„Mm-mhm.”

„...debaid. Nad on ju ometi kahesoolised?”

„Mõtlesin sedasama. Kuid tont neid teab. Arvasin alati, et neid uuriti üsnagi pinnapealselt. Kogu uurimine on niikuinii illegaalne ja siis on kõige olulisem Eelpost... tehnikateemad. Nende bioloogiat, kellel seda vaja.”

„Antropoloogid ei pruukinud militaaridega andmeid vahetada?”

„Just nimelt. Äkki nad näiteks ei sünnita, kui käest kinni ei hoia...”

Marlene itsitab. „Äkki peab neil luukide avamiseks parasjagu jooksuaeg olema.”

... või äkki peab naispool käsitlema meespoolt isikliku mänguasjana, muigan mõttes. Kui Marlene isikuomadused komplektis olid eelduseks, pole muret, et keegi luugi niipea lahti saab.

Valgustus liigub koos meiega, koridor taga pimeneb uuesti. „Sa ju ei anna „valgusta ainult meid” käske?” pärin.

„Ei. Süsteem loob ise seoseid, pakun.”

„Tõenäoliselt tuleb mingis punktis käsku uuendada.”

„Viiekümne meetri pärast on artefakt,” nendib Marlene. Pagan, mõtlen. Nüüd kui ta seda väitis, tajun ka ise – aga ta orienteerub ikkagi liideses paremini.

Artefakti juures liikurtee hargneb – „juhtimiskeskus” jääb vasakule ja „stardirada üks-kaks-kolm” paremale. Siinne artefakt on piklik, puudutada saab kätt piki seina libistades. Mõne järgmise peal tasuks proovida, kas ühendus „läbi Marlene” toimib – puudutusest joonistuvad tajusse edasised valikud. Liikurtee aeglustub.

Kui saali valgustus sisse lülitub, hingab Marlene sügavalt sisse. Ma vist hoian tahtmatult hinge kinni.

Kosmoselaev meenutab veidi laste poolt volditud paberlennukit. Pikk, mitte väga lai, noolekujuline – ja äärmiselt teistsugune kogu Maa kosmosetehnikast. Saalituled annavad kerele pehme hõbedase läike. Kindlasti pole tegu transportlaevaga – suurus ja proportsioonid on pigem uljad, võiks isegi kahtlustada mingit kunstilist eesmärki. Sa tont, äkki see on mingi niisama monument, mõtlen.

Astume korraga liikurtee lõpus oleva artefakti juurde ja sirutame käed.

Laev tekib tajusse ja ma tunnen, kuidas silmad märjaks lähevad. T-t-tuhat ja tuline...

Saali lagi on endiselt suletud, kuid Eelposti ümbritsev lähim ruum lülitub tajusse. Justkui vaataksin kaht pilti korraga – ees avanevat saali ja avakosmost.

Marlene tõstab käe ja pühib silmi. Ahaa, ka sina, Brutus ... sest kui veidi mõelda, edastab süsteem meile tegelikult informatsiooni, ei midagi rohkemat: palun, teie transport; palun, väljas on sobilik ilm lõbusõiduks; tee on vaba; järjekorda pole, lugupeetud reisijad, nautige meie teenuseid ka teine kord... Silmipimestava ilu interpreteerib ja pisarad tekitab meie sisemine tunnetus. Egas midagi, luuk...

Laevaminekutee tundub kerest välja voolavat ja tardub siis, jättes külje sisse avause. Huvitav-huvitav, arutlen, senini läbitud koridorid olid universaalsed, mõeldud nii kraami kui elusolendite transpordiks, parasjagu nüüd on hetk, kui laevaomanike tegelik suurus-laius-kõrgus esimest korda mõõdupuuks saab – või ka näiteks, millise nurga all ja kui libedat teed mööda nad oma laeva tavatsesid astuda. Ehk näiteks kõigi kaheksa koivaga piki võrku joostes.

Sisuliselt aga ajan endale julgustavat jama. Tajus on juba nii laeva juhtimiskeskus kui ka tagapool keres reisijate kohad. Tundub, et juhtsüsteem kaalukat vahet ei tee, vähemasti mõttes võin valida nii kapteniistme kui reisijakookoni. „Kapteneid” on orienteeruvalt neli ja nende istmete paiknemine lähtub ruumi kujust – hierarhia tähtsamat kohta ma välja tuua ei oska.

„... konservid,” lausub Marlene mõtlikult. „Vähemalt nelisada aastat vanad.”

„Kõht läks tühjaks?”

„Kunagi peab ju minema.”

Lasen artefaktist lahti. Taju ähmastub veidi, kuid laevaminekutee figureerib selles endiselt. Süsteem salvestab mingil kujul minusse informatsiooni. On see ohutu? Puudutan uuesti artefakti.

Konservid, tõepoolest, see tähendab midagi, mida tajun „toiduvaruna”. Või – lihtsalt „toiduna” ? Kas see on taju toortõlge või arvestab kuidagi ka minu bioloogiaga? Debaide menüü oli maalastele söödav – meie mõistes „maitsetu”, aga sisuliselt toitev (pidin küll siinkohal ajakirjandust usaldama, andmed pärinesid popkultuurist „planeedi XYZ elanike menüüd, millest meil õppida oleks”).

Marlene hakkab otsustavalt laeva poole astuma. „Trapp” osutub igati inimese jaoks kõnnitavaks.

Kui Marlene laeva vahekoridoris piki seina näpuga veab, näen lähemalt sama nähtust, mida oli esindanud „trapp” – sein voolab sujuvalt kõrvale, avades riiuli. Marlene tõmbab sealt välja millegi, mis võib olla näiteks lina ja kohendab selle ümber oma ülakeha. Käega sättides tundub see vormi võtvat. „Nii, mõneks ajaks pidu läbi”, teatab ta.

„Kurb,” nendin kohusetundlikult. „Sa toimetad, nagu tunneksid asja?”

„Mkmm. Kui materjali katsud, tunned ka – et sellega saab midagi teha. Ilma tajuta.”

„Hakkan vist aru saama, miks debaid isegi ei üritanud tehnoloogilist hoida. See kõik on käepäraste vahenditega täiesti reprodutseerimatu.”

„Ütle „nanotehnoloogia”,” õrritab Marlene. „Kui väga mulle ka ei meeldi riidepoodides shopata – kas me vaataksime juhtseadet?”

Kusagil sisimas annab endast märku üks torkiv mõte. Marlene ei saa ilma minuta kontrolli ... mis aga tähendab ...

Siiamaani pole me veel korda saatnud midagi, mis oleks rohkem kui huligaansus. Jah, pole üldse ilus kompleksi sisse tormata. Ammugi pole ilus enda järel ust sulgeda, et keegi meid siin luusimast takistada ei saaks. Kui me uudishimu rahuldamise järel kenasti tagasi läheme ja andeks palume, saame tõenäoliselt koledal kombel noomida – aga nad ei saa kohe meid isegi lõplikult minema saata, avamistrikk ei pruugi kellelgi teisel õnnestuda. Kui aga isegi õnnestub, kas keegi teine saab samamoodi süsteemi üle kontrolli, pole veel sugugi kindel.

Omavolilised testlennud leitud võõrtehnoloogiaga enam huligaansuseks ei kvalifitseeru.

„Mm-hm... displeid,” tähendab Marlene juhtruumi takseerides. „Võib-olla on ka nende tajuavardamisvõimekusel ... või soovil? ... mingid piirid.”

Astun kapteniistme juurde. Ehkki see on täiesti lame – istumisosa ja seljatugi – arvan juba teadvat: küllap hakkab see end keha järgi kujundama. Umbes põlvede kõrgusel paistab istmes väljaulatuv osa. Artefakt. Sirutan käe – ja puudutuse peale rullib see end mu käsivarrele. Tunne on veidi kõditav ja artefakti laiust arvestades oodatust vähem surinat tekitav.

Pööran pead. Mõistagi on Marlene endale teise artefakti käsivarrele saanud. Ta põrnitseb mind.

„HR.” ütleb ta siis. „Leidsid?”

Noogutan. Kurk kuivab ja kuidagi ei taha midagi öelda.

„Tiibade kuju... see lendab ka atmosfääris.”

Noogutan veel kord.

„Me võime minna ... kuhu vaid soovime. Ja – me võime kõik ilu anda neile tainapeadest militaristidele...” alustab ta ja vaikib.

Paus on pikk.

„Kas sa keltidest oled kuulnud?” küsib ta siis. „Neil on selline ... abieluvanne.

Sa ei saa mind omada, sest ma kuulun iseendale.

Kuid kui me mõlemad soovime, annan sulle, mis on minu anda.

Sa ei saa mind käskida, kuna ma olen vaba.

Kuid ma olen sinu jaoks nii nagu sa vajad

ja meekärg maitseb magusamalt, kui mina selle ulatan

Ma vannun sulle, et hüüan öös su nime ja naeratan su silmisse hommikul

Ma vannun, et sulle saab esimene suutäis minu toidust

ja esimene sõõm minu karikast

Ma annan su kätesse minu elu ja surma

Ma ei räägi võõrastele meie muredest

See on minu vanne sinule

See on võrdsete abielu”

Lühike paus ja natuke kõver muie. „Kunagi räägin, miks ma seda peast tean... Osalt sõnasõnaline meie olukorras, kas pole?”

Ma vaatan tähti ja Marlenet läbi taju – ja Marlenet enda ees. Ta ootab.

Jutt: Head inimesed saunas (Toomas Krips)

Magde teadis seda sauna päris hästi.

Tuul vilistas üle lagedate lumevälude, helbed piitsutasid kiljudes lumekoorikut, millest noorte metskitsede jalad läbi vajusid.

Magde vööl rippusid kaks lastud laanepüüd, seljas kott ja pikk püss, villased seelikud seljas ja pikad seanahast saapad jalas. Täna ta pärale ei jõua. Aga see tahmast must saun keset väljakut oli ränduri jaoks hea öömaja. Eks see muidugi võis meelitada ka teisi, aga Magde oli valmis sellega leppima. Ta polnud mitu päeva kellegagi rääkinud, aga teadis päris mõnda lugu ja laulu, ja mõned on nõus nende eest soola ja tikke vahetama. Need ei olnud üldse kehvad lood.

Saun oli pime, aga täiskuu ja üksikud kirkad tähed peegeldusid pilvede vahelt lumest tagasi, nii et õuest paistis lumesajust hoolimata valgust piisavalt, et Magde nägi eestoa laes rippuvat petrooleumilampi süüdata. Toas oli soojem kui õues, aga mitte palju, vesi oli tündrites veel jäätumata, aga kui Magdet poleks täna tulnud, oleks see homme ilmselt kirme peale saanud. Nurgas seisid puud ja tohik tulehakatiseks, toa taganurgas väike pliit, keskel väike laud, kõrvalt pääses pesu- ja leiliruumidesse. Nurgas seisis suur seinakell – pool üks öösel. Mõni lollim üritaks sellest saunast asju varastada, aga sellel oleks muidugi omad tagajärjed.

Esimesena oli tähtis saun soojaks saada. Ta oli üsna kiire minekuga, aga Magde ei viitsinud kaua toas oma lambanahkset jakki üll hoida, nii et esimene tuli läks leiliruumi ahju ja alles teine pliidi alla. Kõht oli küll tühi, aga ega laanepüüsid saa tükkis sulgedega potti visata, puhastamisega läheb ka aega.

Nii istus Magde pingil ja kitkus lindudelt sulgi, kui märkas ringinuuskivat saunavaimu, väikest kõhetut tumedat kogu. Ta võttis vöö pealt välipudeli piiritusega ja pakkus seda vaimule. Too rüüpas seda, nohises rahulolevalt ja kebis tagasi peitu.

Lindude puhastamisega oli see häda, et see töö oli liiga lihtne, liiga kätes sees, nende juures ei pea mõttega kaasas olema. Liiga lihtne on mõtetega mujale triivida, aga siis võib juba kuhu teab eksida. Ei. Sellega riskida ei saa. Magde hakkas nüüd laulma üht roppu laulu hauakaevajast ja nendest, keda ta kuidas matab. Ta pole leiliruumis, siin võib. Pealegi oli saunavaim pärast piiritust üsnagi heatahtlik. Õigupoolest, kui tänane öö üle elada, on suurem häda möödas, homme jõuab ta juba Rumstadti piirile ja seal teda enam kätte ei saada. Võib-olla.

Magde lõikas parajasti oma jahinoaga ühe linnu kõhtu lõhki, kui sauna uks avanes.

Sisse astus kõigepealt pea kaks meetrit pikk umbes kolmekümneaastane mees, uhkete punaste vuntside ja habemega, seljas must kasukas ja säärsaapad jalas, rinnul rippumas hõbedane kuulike, vööl mõõk ja kaks püstolit, teravad väikesed silmad nagu sitikad toas siia-sinna volksatamas. Uks jäi tema järel lahti, nagu oleks seal veel keegi.

„Ohoh, vürstinna,” ütles mees siis selja taha. „Me ei ole siin saunas üksinda.”

„Tuli ju põles,” ütles Magde. „Silmad võiks ju peas olla.”

„Oo, madam, vabandan, vabandan,” ütles mees. „Me lihtsalt mõtlesime, et see võib mingi saunavaimu trikikene olla. Kas siin on veel kedagi?”

„Ei,” ütles Magde.  „Mina olen. Ja saunavaim. Ja sina. Ja ilmselt too vürstinna tuleb ka varsti sisse. Ma suruksin kätt, aga mu käed on linnusisikonnaga koos.”

„Kes seal sees on?” kõlas väljastpoolt kõrge, kergelt meloodiline hääl.

„Üks kohalik, vürstinna,” ütles mees. „Aga siin paistab ohutu olevat.”

Mees astus sauna sisse, kohe tema järel pikk tumedate lainetavate juustega neiu, kulmud mustad kui süsi, põsed külmast punased.

Magde  koukis laanepüü sapijuha välja ja uuris samal ajal saabunuid. Vürstinna kasukas oli hõberebasenahkadest ja punane kleit selle all oli siidist. Aga kasukas oli porine ja siid läbihigistatud ja rebenenud. Ilmselt ei olnud vürstinna selliste oludega väga harjunud, aga miski sundis teda teele. Vürstinna kaaslane – kes teab?

„Mina olen Magde,” taipas ta siis end tutvustada. Liignime pole neil tarvis teada. „Teen natuke laanepüüsuppi, kui tahate, võin teilegi pakkuda. Saun köeb. Saab ennast porist ja räämast puhtaks küürida.”

„See on tema kõrgeaulisus vürstinna Jekaterina Grigorjevna Triskoleva,” tutvustas mees. „Ja mina olen Boriss Schmidt. Supist me ära ei ütleks, või mis te arvate, vürstinna. Ja peaks meilgi olema kaasas kuivatatud liha, mida sinna sisse panna, ja ube.”

„Sauna me ei soovi,” ütles vürstinna. „Te ju mõistate, et minu positsiooniga inimesel oleks sündmatu koos võõrastega sauna minna, eriti kui majas on meesterahvas.”

Magde oli nagu Triskoleva nime kuulnud, aga polnud päris kindel, mis kontekstis. Ähmaselt meenus abielu märksa vanema vürstiga – kus Triskoleva mees aga nüüd on, ja miks on ta siin hoopis selle jumeka Borissiga, poiss nagu ponks? Aimata muidugi võib, pilgud räägivad nii mõndagi, aga Magde polnud nii loll, et midagi selletaolist välja ütelda.

„Kuhu siis härrasrahval minek on?” küsis Magde. „See saun siin on ju väga tagasihoidlik, te olete vast harjunud sitsist ja sametist vooditega.”

„Meil… on minek minu mehe sugulaste juurde,” ütles vürstinna. „Mees ise on haige.”

„Te ei karda praegustes oludes reisida?” päris Magde. Muidugi, tema suust oli see veidike silmakirjalik, aga ega külalised seda teadma pea.

„Simeoniite me ei karda,” ütles vürstinna. „Küll Päike meid kaitseb.”

„Teie usk on tugev.”

„Peab olema. Tänapäeval ei tea muidugi kunagi, ega kohatud võõras simeoniitide valeusku ei harrasta.”

„Haa. Ei, muidugi ei tea,” ütles Magde ja võttis teise linnu ette. „Aga me oleme ikkagi ülestõusule üsna lähedal. Seal on igasuguseid kaltsakaid liikvel ja mõne kombed ei ole ehk nii sündsad, kui ehk vürstinna harjunud on.” Magde ise on muidugi õigesodiaagilist päikeseusku, mis on temal pistmist simeoniitidega, ei, kes saaks teda selles süüdistada? Räägime parem rändavatest kaltsakatest.

„Selle jaoks on mul minu truu Schmidt.”

„See on õige,” kinnitas Schmidt. „Kui tuleb valeusklik, siis paar pauku minu püstolitest“ – ta jäljendas sõrmedega tulistamist – „põmm-põmm! Ja kõik on jälle korras.”

Magde polnud kindel, kas ühest Schmidtist, olgu ta nii vahva kui tahes, piisaks terve simeoniitide armee vastu, aga tõsi ta on, see oli veidike kaugemal. Magde teadis seda üsna hästi. Ärgu küsitagu, miks.

„Ma võin linnu puhastamisega aidata,” jätkas siis Schmidt. „Või siis võin sauna puid alla panna.”

„Linnuga pole vaja, aitäh,” ütles Magde. „Aga sauna võid kütta küll.”

Schmidt kadus kõrvalruumi puid alla panema. Magde vaatas vürstinnat. Too naeratas mõnevõrra närviliselt. Seda roppu laulu ei saa nüüd ka laulda.

„Tuisk on päris tugev, kas pole?” küsis vürstinna viisakalt.

„On,” kinnitas Magde. „Ja nüüd vihiseb kohe eriti kõvasti.”

Tõepoolest, tuule vihisemine väljas oli nüüd kuidagi eriti valjuks ja rütmiliseks muutunud. Siis jäi see aga äkitselt vait ja keegi koputas uksele.

„Tulge sisse,” ütles vürstinna.

Sisse astus pikk olevus tumesinises mantlis, ümber vöö mähitud paks köis, seljal hiiglaslikud kaarnatiivad ja peaks suur linnupea.

„Tere õhtust,” ütles too karedal häälel. Tiivad ta seljal vaibusid ja pea asendus keskealise heledapäise mehe omaga, habemes esimest halli.

„Püha Päike!” hüüatas vürstinna. „Nõiakunst!”

„Just nii, madam,” ütles saabunu. „Jens Humlehave, nõiakunsti doktor Grødholmi ülikoolist, teie teenistuses.”

Magde ei ütelnud midagi. Võlukunst oli muidugi üldiselt seotud allilma ja selle elanikega, aga teoorias oli muidugi võimalik seda ausal viisil harrastada. Vähemalt Magde lootis seda.  Ja mõned ülikoolid seda muidugi õpetasid ja Humlehave oli nähtavasti ametliku doktorikraadiga, nii et formaalselt oli kõik korrektne, parketikõlbulik.

Kõrvalruumist hüppas välja  Boriss, püstolid käes.

„Kus on nõid?” hüüatas ta ja võttis Humlehave sihikule. „Kas sina?”

„Härra, võlukunst on igati auväärne praktika, ja ei tasu niivõrd närvi minna.”

„Tumedate jõududega koostöö tegijaid ma ei salli!”

„Grødholmi ülikool töötab Päikese enda egiidi all. Või olete te simeoniit?”

Borissi suunurk tuksatas.

„Selleks, et võlukunsti mitte usaldada, ei pea simeoniit olema. Kui te midagi usuteadusest teate.”

„Ma tean küllalt. Ma ei pea teile meenutama, et Siimeon ise naelutas kogu oma väited kõigi  Grødholmi universiteedi teaduskondade uste külge. Ma nägin, kuidas Siimeon oma suures puust maskis pontifeksi esindajaga vaidles.  Me teame Grødholmis usuteadusest nii mõndagi.”

„Kuulge, rahunege maha,” ütles Magde. „Öö on tuisune ja me oleme ikkagi ühe katuse all, katsume üksteist mitte maha tappa. Me teeme suppi ka. Mul saidki nüüd linnud puhastatud.”

„Õige küll,” ütles Boriss. „Ma pidin ju  liha ja oad potti panema.”

„Impulsiivsed inimesed kipuvadki vahel selliseid asju unustama,” ütles Humlehave ja naeratas sardooniliselt. „Mul endal midagi toekamat kaasas ei ole, aga pipart ja loorberit on, kui sellest abi on.”

Tehti koos suppi. Pott mulises pliidil. Soojas toas paistis esialgne viha lahtuvat, eriti kui Magde oma piirituseplasku ja võlur pudeli viskit lauale tõid.

„No teate,” ütles Boriss selle peale. „Alkohol on ju inimkonna suurim vaenlane. Aga” –  ja ta haaras viskipudeli oma kätte – „juba pühakirjas on kirjas, et sina pead oma vaenlast armastama.” Boriss võttis tubli sõõmu.

Magdele tundus korraks, nagu oleks petrooleumilambi tuli korraks rohekalt võbisenud. Aga võib-olla talle ainult näis. Tal oli juba tunne, et tänane õhtu ei ole hea õhtu. Midagi läheb valesti. Ei, peast välja sellised mõtted! Ärgu need teda kiusaku!

„Kustkandist te tulete, doktor?” päris vürstinna. „Ja veel sellise külmaga teel?”

„Ma olin võtnud linnu kuju, et tõusta pilvedest kõrgemale ja uurida tähtede liikumist,” ütles Jens. „Aga tuul kandis mind lähedale mässuliste armee jäänustele. Nad üritasid mind püssidest tulistada, nii et ma kaldusin oma teest kõrvale.”

„Jäänustele?” imestas Boriss. „Nii et kas Siimeoni üritus on nurjunud? Simeoniitide väed on purustatud?”

„Nii tundus,” ütles Humlehave. „Seda, kus Siimeon ise on, ei tea keegi. Aga ka need jäänused on ohtlikud. Võitlus pole veel läbi.”

Võitlus pole veel läbi. Aga armee oli lüüa saanud. Magdel oli raskusi, et oma ilmet neutraalsena hoida. Ta oleks tahtnud praegu olla üksi. Minna sauna. Seal vihelda. Visata väga kõva leili. Kas ta oli teinud valesti? Magde ei teadnud. Aga seda, mis oli patu palk, ta teadis, tema usk oli karm ja kõva usk, kaugeltki mitte kerge, aga see-eest tõeline. Õiglane. Mitte selline, kus jõukad ja vägevad oma tegude tagajärgede eest pääsevad. Mitte selline, kus mõisnik, kes oli nälgivatelt talupoegadelt suvevilja röövinud, hiljem õndsaks kuulutatakse. Magde mäletas, kuidas tema näljast nõrgast vanemad lapitõppe surid ja samal õhtul peeti mõisas pitsballi. Viinaklaas ta kramplikus käes värises.

„Ma lähen panen puid alla,” ütles ta.

Saun oli juba üsna kuum, aga Magde lisas puid. Varsti saab ehk minna. Kui ta saab neid inimesi usaldada? Oma püssi eestuppa jätta? Võib-olla saab. Võib-olla on need head inimesed. Isegi kui nad ei ole Head Inimesed.

Kui ta tagasi tuppa jõudis, oli ta end koguda jõudnud. Kõik ei ole veel läbi. Üks armee võis olla lüüa saanud, aga ideed ei sure nii kergesti. Ja Rumstadtis olla kuulu järgi asjad veidi teisiti. Või nii Magde vähemalt lootis.

Kell oli juba kaks. Sügav öö. Võib-olla oleks pidanud magama minema, aga Magde ei olnud veel valmis. Teised olid asunud kaarte mängima. Magde võttis kausi linnusisikondadega, et neid õue visata.

Tuul vihistas külmi helbeid näkku. Taevast oli vaevu näha. Aga eemal, kuusetuka juures, paistis olevat üks tõld, hobused ees, aken punakalt hõõgumas.

„Kes seal on?” hõikas Magde, aga tuul sõi tema hääle ära. Ta sumpas tõllale lähemale, et paremini näha, aga siis nägi ta seda paremini ja karjatas.

Ei, see ei saanud tõsi olla. Võib-olla ta silmad eksisid. Magde käed tegid automaatselt päikesemärgi.

Ta tormas tagasi saunani.

„Tulge!” hüüatas ta. „Meil on külalisi!”

Teised tulid veidi porinal temaga kaasa.

Jens Humlehave nägi kõige esimesena, seda, mida Magde nägi.

„Mithras meid hoidku,” ütles ta ja tegi nagu Magdegi päikesemärgi.

Kuusesalu kõrval seisis must tõld,  selle ees neli nülitud hobust, silmad põlenud peas. Tõlla sees paistis põlevat tuli. Kutsaripukk oli aga tühi.

Kõik teadsid, mida see tähendab.

„Vanahall,” ütles vürstinna. „Vastaline. Eihüva. Tuhatkunstnik.”

„Nagu muinasjutus,” pomises Magde. „Läksime pärast keskööd sauna. Ja nüüd on eihüva siin.”

„Ainult et – kus ta on?” küsis Jens. „Tõld on kohal, aga pukk on tühi.”

„Eihüva võib võtta palju kujusid,” pomises vürstinna. „Ta ei ole tingimata sarviline kuju, kes inimsõrme sigarina suitsetab. Ta elab meie kõigi südametes.”

„Läheme tagasi sauna,” pakkus Boriss välja. „Siin väljas oleme me vanahalli ees kaitsetumad kui sees. Vähemalt sees näeb teda tulistada.”

„Millega sa teda tulistada kavatsed,” päris Magde. „Arvad, et halli mehe vastu püssirohi aitab?”

„Mul on taskus mõni hõberaha. Ehk on abi.”

„Ma kahtlen selles,” ütles Magde.

Sellest hoolimata mindi tuppa tagasi.

Toas oli aga juba keegi.

Magde tõmbus automaatselt pingule, kui nägi laua taga küürutavat tumedas rüüs tegelast. Boriss haaras oma püstolid.

„Mithrase nimel, kao meie seast,” käratas Magde endalegi üllatusena.

„Kas niimoodi te kohtletegi teekäijat preestrit?” pomises võõras.

Magde tõmbus korraks tagasi. Tõepoolest, võõral oli seljas määrdunud preestrirüü ja kaelas rippus päikesesümbol. Ta paistis olevat noor mees pesemata tumeda pea ja kitsa näoga. Tema silmad olid mustad ja ta oleks olnud päris ilus poiss, aga midagi tema ilmes häiris Magdet.

„Ma võtsin pliidi pealt suppi,” ütles võõras. „Ma loodan, et te ei pahanda. Ma olin näljane.”

„Üsna julge käitumine,” märkis Boriss. „Lihtsalt sisse marssida ja hakata võõrast suppi omastama.”

„Ma eeldasin, et preestrile ära ei ütelda,” ütles preester naeratusega, mis tema silmadeni ei ulatunud. „Külaliste kehvasti kohtlemine on väga suur patt. Ja teie ju kindlasti vihkate pattu, või ei?”

Magde suunurk tuksatas. See võõras mõnitas neid. Aga nad ei saanud ju teha nii otsest pattu, nagu seda on võõra nälga jätmine, eriti kui suppi oli küllalt neile kõigile. Kui õues on see tõld, on ilmselt tõlla omanik läheduses, ja tema jaoks on igasugune patt mugav kinni haarata.

„Mis su nimi on, võõras, ja kuhu sa teel oled?” küsis Magde. „Ja ehk on sul midagi meie supipotti lisada? Kas või midagi lihtsat. Naerist või porgandit näiteks.”

„Ma olen Georg. Rändav preester. Ja ei, ma ei anna teile süüa. Kui mul oleks naerist või porgandit, mida anda, siis ma oleks selle juba ära söönud. Kas te arvate, et meie mail on toitu jalaga segada?”

Lamp nende peade kohal vilksatas korraks roheliselt.

„Mina olen Magde. See on vürstinna Jekaterina, see tema saatja Boriss ja see doktor Jens Humlehave.”

Georg keeras pea viltu ja vaatas tutvustatuid, suunurgas kerge muie.

„Sõnakas vanaeit, abielurikkujad ja kuradikummardaja. Olen mina alles seltskonda sattunud.”

„Sa tahad vist kere peale saada,” ütles Boriss.  Ta astus Georgi juurde ja haaras tal rinnust kinni.  „Sa võtad need sõnad kohe tagasi või sa hakkad soovima, et sa oleks seda teinud.”

Ta oli Georgist märksa pikem ja laiem.

„Te käisite väljas, ja nägite, mis seal oli,” ütles Georg. „Kas te julgete selliste jõudude ümbruskonnas preestrile viga teha?”

Boriss lasi Georgi õlast lahti ja astus sammukese tagasi.

„Seda ma arvasin,” ütles Georg. Ta jätkas supi söömist.

„Sa võiksid ju teada, et uhkus on patt,” ütles vürstinna. „Ja et see tõld on seal sinu jaoks sama kardetav kui meile.”

„Rikka inimese jaoks muidugi. Õnneks pole seda rikkuse pattu minu hingel.”

„Varsti viskad oma preestrirüü minema ja hakkad simeoniidiks, tundub mulle,” ütles Jens Humlehave.

„Ja sina astud viimase sammu oma nõiakunstiga ja hakkad otse kuradit teenima.”

Magde hakkas naerma. Selle noore preestri arrogantsis oli isegi midagi sümpaatset.

„Miks sa meie kõigiga tüli norid?”

„Sest ma saan.” Georg nõjatus vastu seina ja tõstis jalad lauale. „Tead, kui vahva see on? Saada selle ilma vägevatele tõde näkku ütelda?”

„See ei ole eriti tervislik harjumus, poisu,” ütles Boriss. „Või peaksin ma ütlema „püha isa”?”

„Pinnud ja palgid, sõber. Mina olen võimeline selle harjumuse homme maha jätma. Aga sina ei suuda olla oma vürstinnat piilumata. Kaugele te omavahel jõudnud olete? Ära ütle, et midagi ei ole. Seda kommet sina küll maha jätta ei suuda.”

**

Tuba oli kõrgete lagedega, seinalt koorus värvi. Väljas oli hallikas sügis. Magde istus laua taga koos viie teise sõduriga. Laual lebasid kaardid, nende kõrval veinipeekrid. Boriss oli jaganud, tema oli kõige kuraasikam, kõige julgem. Magde ja Mihhail olid just käinud, noor Paul mõtles parasjagu, mida käia.

„Mõtle, mis sa mõtled, ega sa oma kaarte paremaks ikka ei mõtle,” teatas Boriss.

„Hmm,” ütles Paul ja tõmbas kaks kaarti käes veidi kõrgemale. Ta trummeldas sõrmedega nende servadel, kuni valis lõpuks parempoolse, mille veidi resigneerunult lauale asetas. Ruutu emand.

„Pabahh!” teatas Boriss ja lõi peale trumbi kümne ja korjas tihi endale. „Mis su mõtlemisest kasu oli?”

„No ega mina teadnud, et sul trump käes oli.”

„Trump või mitte trump, sõdur peab julge olema! Lahinguväljal ka jääd mõtlema niiviisi kahe kuuli vahel või?”

„Lahinguväljal mitte!” kaitses end Paul. „See on hoopis teine asi.”

„On ta sul küll. Kaardilauas oled arg, naistega oled arg. Kuidas sa lahingus julge peaks olema?”

„Sul hea rääkida! Mul pole nii suuri võite ega nii uhkeid vurre nagu sul, Boriss, kuidas ma peaks suutma naistega nii lihtsalt läbi lüüa?”

„Borissil pole naistega tegelikult sugugi mitte lihtne. Või õigemini, naisega,” ütles Magde vahele. Kuidas ta seda teadis?

„Arvad, Dmitri, et sa oled osavam?” päris Boriss. Õigus, ta oli ju Dmitri, truu nooremohvitser vürsti teenistuses?  Kust see nimi Magde? Ilmselt viinast. Aga Borissi oskas ta kiusata küll.

„Me teame küll, keda sa tegelikult tahad, Boriss. Seda tuvikest, kelle jalaaste meie kohal kuuled, mustakulmulist kaunitari.”

Boriss kahvatas.

„Ei, ei, sa eksid, Dmitri, sa nägid seda unes.”

„Kui Dmitri eksib, siis miks sa nõnda näost ära langesid?” küsis seni vait olnud Mihhail. „Miks need pilgud vürstinna suunas? Ja miks vürstinna sinule pilke heidab? Ons need vaid kohased pilgud aadliku ja truualamliku teenri vahel?”

„Vaiki, Mihhail!” põrutas Boriss.

„Mehe kohta, kes just oma julguse kohta kiitles, oled sa nüüd suisa araks löönud,” jätkas Mihhail. „Või oled julge ainult siit mõisast väljaspool, vürstinna juures oled kui värisev lambuke?”

„Ei ole!”

„Aga mida sa kardad?” küsis nüüd Paul. „Arvad, et vana vürst paneb tähele? Tema on raamatute uurimisest igerik, ei tema pane tähele, et tema kõrval roosikene närbub.”

Boriss tõusis püsti.

„Te teotate vürstinna head nime,” ütles ta, aga enam mitte nii järsult. Mõte oli oma konksud tema ajusse haakinud.

„Boriss, meie vaikime nagu haud,” ütles nüüd Dmitri. „Vürstinna nukrutseb üksinda ülakorrusel. Trepp tema tuppa on siinsamas, selle ukse taga. Mine, käi ära. Te olete noored, ärge laske sel kaotsi minna.”

Boriss taganes aeglaselt ukse juurde.

„Te ei mõtle ometi…”

„Mõtleme küll,” ütles Mihhail. „Sina oled meie ustav kaaslane. Mis loeb meile vürst, kui sina saad õnnelikuks.”

Boriss pani käe ukselingile.

„Mine-mine,” ütles Paul.

Borissi käsi värises. Ta raputas pead.

„Ei!” põrutas ta, „Ma ei lähe! Ma ei lähe!” ja astus ukse juurest sammu tagasi.

**

Nad seisid pimedas öös kuusetuka ääres. Boriss seisis tõllatrepil, käsi tõllaukse käepidemelt tõstetud.

Magde pilgutas silmi.

„Peab sulle au andma,” ütles Georg. „Elasid kiusatuse kenasti üle.”

„Te olite ka seal?” küsis Boriss. „Ja te nägite pealt? Ei, teie olite Dmitri ja Paul ja Mihhail! Ja teie ässitasite mind patustama!”

„Ma ei mäletanud, kes ma olin,” pomises Magde. „Midagi juhtus minu… minaga.”

„See on mingit sorti illusioon,” ütles Jens. „Illusionistid valdavad selliseid kunste.”

„Ei,” ütles vürstinna. „See on kuradi kätetöö. Kurat saadab selliseid kiusatusi meie teele. Kurat tahab meid näha vääratamas.”

Kui Magde oleks vürstinna asemel, siis ta oleks nii vait kui võimalik, et mitte tõmmata tähelepanu enda peale, aga inimesed on nähtavasti erinevad.

„Jah, see on kuradi töö!” ütles Boriss. „Ja ta ei ole meist kaugel! Tema tõld on siinsamas. Ta on meie seas.”

„Ma arvan, et kui sa oleks sinna sisse läinud, oleks sind põrgusõit ees oodanud,” ütles Georg. „See on üsna tõsine asi. Oleksid läinud igaveseks ajaks kuradi põldudele tema orjaks.”

„Sina oled püha isa,” ütles Boriss. „Aita meid! Aja see saatan siit minema. Loe palveid.”

„Ma ei usu, et sellest abi on,” vastas Georg. „See on sügavam küsimus.”

„Kuule, see asi oleks mind peaaegu põrgusse viinud! Ja mina pole siin ainus patune! Patt on inimloomuse osa, kuri tõmbab inimesi ligi nagu sõnnik kärbseid, ilmselt sellepärast meid kõiki täna siia tõmbaski! Nii et ole viks poiss ja loe oma paatrit, kuni see tõld siit kaob!”

Georg niheles veidi, nagu oleks tal piinlik.

„Ma ei arva, et see kasulik oleks.”

„Mul on toas palveraamat,” ütles vürstinna. „Toome selle ära ja loeme palveid, proovida ju võib!”

„Mina sel mõtet ei näe,” ütles Jens. „Aga teie muidugi võite lugeda.”

Mindi tagasi tuppa. Jens võttis pliidi pealt potist omale suppi kaussi ja jäi laua taha istuma. Vürstinna võttis oma kotist palveraamatu.

„Teate, ma jään vist ka tuppa,” ütles Magde.

„Ja mina ka,” ütles Georg.

„Preestri loetud palve on ehk mõjukam,” ütles vürstinna.

„Ei,” ütles Georg. „Mõttetu. Kuradi vastu aitab voorus, mitte sõnad võõras keeles.”

Boriss ja vürstinna piidlesid veidi kahtlustavalt Georgi, aga läksid siis, palveraamat käes, uuesti õue.

Jens, Magde ja Georg jäid laua äärde istuma.

„Keegi mängib meiega,” ütles Jens veidi aega pärast seda, kui vürstinna ja Boriss olid uksest lahkunud. „Ja ma mõneti aiman, kes see on.”

„Kes siis?” küsis Magde.

„Simeoniidid,” vastas Jens. „Nad muidugi ütlevad, et on nõiduse vastu, aga olge nüüd. Nende ridades on nii mõnigi taibukas tegelane. Ja kui vaja, siis on nad vägagi suutelised illusioone looma.”

„Miks nad peaksid seda tegema?” küsis Magde. Rahu. Jens ei tea midagi. Kui ta teaks, siis ta ei räägiks oma kahtlusi talle.

„Sest nurkaaetud rotid on kõige ohtlikumad. Ja neid rotte aetakse taga. Ja nad kardavad. Üritavad tekitada piisavalt segadust, et neid rünnata ei juletaks.”

„Sa arvad, et Boriss ja vürstinna on simeoniidid,” ütles Georg.

„Tubli poiss,” ütles Jens. „Ma arvan, et nad mängivad meiega mingit mängu. Praegu teevad väljas mingit kometit. Võib-olla seavad järgmist illusiooni üles.”

„Kas sellised illusioonid on võimalikud, kus sa unustad ära, kes sa oled?” küsis Magde.

„Jah, see on veider,” ütles Jens. „Ma isiklikult pole kuulnud, et see võimalik oleks. Aga võib-olla tunnevad Boriss ja vürstinna lihtsalt kunste, mida teised ei tunne. Teate, ma arvan, et Siimeon ise... ”

„Tuhatkunstnik tunneb ka palju kunste,” katkestas teda Georg. „Mulle tundub, et sa ei taha silmitsi seista sellega, et siin majas on kurat, ja sinu kunstid käivad kuradi omadega sama jalga. Mõtled välja illusioone, mida ükski inimene pole võimeline tegema, ainult selleks, et mitte tõega silmitsi seista.”

„Georgi jutus on iva,” ütles Magde. „Kas su ülikoolis ei õpetata mitte kasutama kõige lihtsamat seletust? Ja kas praegu pole mitte kõige lihtsam seletus see, et kurat on meiega?”

Jens hammustas huulde.

„See mõte ei meeldi mulle.”

„Kas sa kuradisse ei usu?” küsis Magde.

„Usun. Ma olen õiget päikeseusku. Ja kuradit ja tema tõlda on nähtud küll. Lihtsalt – ma ei tea. Palju uskmatuid on liikvel. Miks kurat on meie jälil ja mitte kõigi nende, kes praegu pühakirja tahavad ümber kirjutada?”

„Sa arvad, et päikeseusku inimesed pole võimelised patustama? Et ainult simeoniidid on patused?” küsis Magde.

„Hah! Jaa! Simeoniidid on ju Head Inimesed, nendest hoiab patt eemale. Ei, muidugi on õiget usku inimesed patuks võimelised. See on ikkagi kuidagi imelik. Kuidagi liiga mugav. Sest kuradi tõld näikse olevat, aga teda ennast mitte. Kus ta ennast peidab?”

„Kurat võib palju kujusid võtta,” ütles Georg. „Ta võib olla sitikana nurgas ja meid piiluda.”

„Tegelikult ma saan aru, mida Jens ütleb,” ütles Magde. „Sest kui mina oleksin kurat, siis ma ei oleks sitikas. Sitikal on raske inimesi patustama panna. Ma võtaksin mingi sellise kuju, kus ma saaksin inimesi lihtsamini mõjutada.”

„Kuidas me teame, et ta pole seda teinud?” küsis Jens. „Kuidas me teame, et kurat pole – üks meist?”

Tuppa sigines vaikus. Magde, Jens ja Georg vaatasid kahtlustavalt üksteist, midagi ütlemata.

Uks avanes. Sisse astusid Boriss ja vürstinna Triskoleva, lumi juustes.

„Ei aidanud,” ütles Boriss. „Georg, tule ikka ja aita palveid lugeda.”

Georg raputas pead.

„Ei.”

Ta naeris veidi tehtult.

Jens puuris silmadega Georgi. Tema kulm tõmbus kipra.

„Kuulge. Vürstinna. Andke oma palveraamat, palun.”

„Palun. Mis palveid te lugeda soovite?”

Jens pistis raamatu Georgile kätte.

„Ükskõik milliseid. Aga ma tahan, et Georg neid loeb.”

Georg raputas pead.

„Ei. Ei loe.”

„Loe! Ma tahan näha, kuidas sa jumalasõna loed.”

„Jaa!” tegi Boriss. „Loe meile palveid! Näita, et sa suudad. Või teeb see sulle haiget?”

Georg naeris närviliselt. Ta tundus nüüd kuidagi noorem, peaaegu poisike.

Siis hüppas ta püsti ja sööstis ukse poole, aga Boriss lõi ta vägeva rusikahoobiga selili maha. Georgi suust jooksis verd.

„Miks sa jumalasõna lugeda ei taha?” küsis Boriss Georgi kohal kõrgudes.

**

Metsavaheteel oli sulalumi pahkluudeni ja hakkas jalgade ümber. Nad sumpasid viiekesi, Magde kõige ees, higi kogunes tema karvamütsi alla, aga nüüd ei saanud seda enam ära võtta, külma saab. Tuul oli päris tugev.

Oli tunda õrna lumesula lõhna, võib-olla saab see talv pea läbi.

„Mujal on ju ka Häid Inimesi?” küsis Jüri. „Me ei ole ju veel kaotanud?”

Magde ei ütelnud midagi. Muidu oli noor Jüri päris taibukas olnud. Aga näe, lootus teeb inimesed lolliks.

„Häid Inimesi on,” pomises Ants. „Aga meid pannakse proovile. Me kaotasime selle maise lahingu, aga vaimset sõda pole me veel kaotanud. Tulevad rasked ajad.”

„Tulevad vist jah,” ohkas Jüri. „Ja viis rändurit, kes tulevad just lahingualadelt, paistavad ilmselt väga kahtlastena.”

„Kui me inimesi väldime, siis ehk ei saa sandarmid meid kätte,” pakkus Hanna. „Ja kui me piisavalt kaugele jõuame, ei peeta meid Heade Inimeste Armee sõduriteks ka enam mitte.”

„Lootust peab olema,” ütles Magde – ei, mis Magde, ta on ju Tiiu? „Aga lootusest ei piisa, ettevaatust on ka vaja.”

„Nojah,” ütles Jüri. „Ma lootsin nii palju. Ma mõtlesin, et pärast seda lahingut läheb kõik paremaks. Et esimesed saavad viimasteks ja viimased esimeseks. Oleks ju vahelduseks vahva, kui meie saaksime ka kasukate vahel lebada, reinveini juua ja pühakirja tudeerida.“

„Sina!” osatas Lauri. „Jüri-poiss, sa ei mõista lugedagi! Ja tahad ennast juba saksaks teha. Ma vaatan, et sul ongi juba peaaegu kasukas seljas, kaks vatti kohe. Tead, anna üks neist mulle, mul hakkab jahe.”

„Mu alumine vatt on päris viledaks kulunud,” protesteeris Jüri.

„Sa noor inimene, saad õhemaga ka hakkama,” ütles Lauri.

„Jüri, anna oma pealmine vatt Laurile,” ütles Tiiu. „Ja Lauri, sina anna oma pealissärk Jürile vastu.”

„Lauri särk on õhuke!” ütles Jüri. „Siis mul on ainult paar särki seljas, mul hakkab külm.”

„Saad hakkama,” ütles Tiiu. „Vahetage nüüd.”

Vahetati. Mindi edasi.  Jüri lõdises.

„Hea Inimene peabki oma ligimesele oma särgi andma,” lohutas Ants. „See teeb su hingele head.”

„Annaks see hingehea siis vähemalt sooja,” pomises Jüri.

„Jüri tahab suur saks olla ja peeneid raamatuid lugeda nagu kirikuõpetaja,” ütles Lauri. „Me peaks ta ümber ristima, saksad nimetavad oma Jürisid Georgideks.”

„Hah,” tegi Ants. “Jaa, miks mitte. Georgi-härra, kuidas suvatsete täna oma teed juua?”

„Härra Georg, kas soovite, et keegi teie kaelasooni mudiks?” jätkas Hanna.

Tiiu tahtis midagi ütelda, aga puude vahelt oleks nagu midagi vilgatanud.

„Keegi tuleb,” ütles ta. „Ratsa. Ruttu puude taha peitu!”

Teeäärsed puud olid kõrged kuusetüved ja puhmad-põõsad olid talvest paljad, aga nende räga paistis piisavalt palju varju pakkuvat. Nad lebasid maas, lumes, ninna tungis kuusevaigu lõhn. Tiiu ees tungis lumest läbi esimene lumikelluke.

Tulija oli aga kõigest üks mees, pikas rüüs, tuhkru hobuse seljas. Hobune lonkis tujutult mööda teed edasi, mees tema seljas umbes sama entusiastlik.

Jüri hüppas Tiiu kõrvalt püsti ja enne kui Tiiu midagi teha jõudis, sööstis ta tee peale.

„Seis!” kõmistas ta püstoliga teekäijat ähvardades.

„Pai noormees, anna armu,” kogeles võõras. „Ma olen kõigest lihtne preester.”

Lauri ajas ennast samuti Magde kõrvalt püsti ja ronis tee peale. Tiiu andis Antsule ja Hannale märku – kui juba, siis juba – ja mindi koos tee peale.

„Sina siis arvadki, et sina oled nii tark, et võid tulla inimeste ja Kõigevägevama vahele,” ütles Lauri preestrile. „See on päris ränk patt.”

„Tule õige hobuse seljast maha,” ütles Jüri.

Preester tuli hobuse seljast maha. Tema jalad värisesid.

„Kuulge, ei,” ütles Hanna. „Me oleme Head Inimesed, mitte maanteeröövlid.”

„Lora,” jätkas Jüri. „See rüü paistab sul ka päris paks olevat.” Tema püstol oli jätkuvalt preestrile suunatud.  „Võta see maha.”

Preester tõmbas oma preestrirüü ült. Selle all oli vaid särk ja aluspüksid. Ta oli üsna vana mees, ajamata habemega ja kiilaneva peaga. Ta lõdises.

„Jaa,” ütles Lauri. „See kõik läheb meile! Headel Inimestel on selliseid asju vaja! Jüri, korja see vammus üles.”

Jüri võttis preestrirüü ja viskas selle üle hobuse lautsi.

„Ei, loll poiss, sa ei kuula, mis ma räägin. Anna see mulle.”

„Jüri, kuula sõna,” ütles Tiiu.

Jüri vaatas natuke tema ümber kogunenud häid inimesi. Siis, midagi ütlemata, andis ta vasaku käega Laurile rusikahoobi näkku. Lauri lendas pikali maha.

„Visake kõik püstolid maha,” ütles Jüri püstolit nüüd kõigi poole suunates. „Kohe nüüd!”

Tiiu vaatas teistele otsa. Ta andis teistele lõuaga märku. Püstolid maandusid sulalumme. Püssirohi sai ilmselt päris märjaks. Loodetavasti ei tule neil neid pea kasutada.

„Jüri, mida sa teed?” küsis Hanna.

„Ma mõtlesin, et ma olen Georg?”

„Georg, palun, me tahame ju ainult head. Me oleme kõik Head Inimesed.”

Jüri raputas pead.

„Ei. Te ei ole. Te olete samasugused nagu peakirik, lihtsalt mood on teine. Keegi teist ei taha, et lihtne talupoiss saaks lugema õppida ja targaks saada. Et tema saaks hästi elada. Te kõik põlgate seda mõtet. Te tahate endale lihtsalt omaendi orje. Ma lähen nüüd selle hobuse sadulasse ja meie teed lähevad nüüd lahku. Teie tehke nüüd, mis tahate. Meil enam ühist tulevikku ei ole.”

Jüri tõstis ühe jala jalusesse ja hüppas sadulasse.

**

Tõlla uks klõmatas kinni.

Nad seisid uuesti musta tõlla kõrval. Georgi polnud enam näha. Ainult nülitud hobused ja tõld, mille aknast paistis leekpunane kuma.

„Ta ei teinud katset läbi,” pomises vürstinna. „Ta on nüüd seal sees. Teel põrgu orjusesse.”

Boriss ajas end püsti. Ta huul oli verine.

„Poiss lööb päris kõvasti,” ütles ta. „Aga noh, mina lõin teda esimesena, nii et vist on aus.”

„Ta ei olnud mingi kurat,” pomises Magde. „Ta ei lugenud palveid, sest ta ei osanud lugeda. Ja ta kartis, et jääb vahele. Ja et me teeme talle halba, kui tõe teada saame.”

„Ta oli ketser ja bandiit,” ütles Jens. „Ta läheb põrgusse ja on selle ära teeninud. Ta ei olnud mingi preester. Varastas selle rüü ausalt vaimulikult.”

„Kas see, mis me nägime, oli tõsi?” küsis Magde. „Kas need asjad on päriselt juhtunud? Ja nüüd oli Georgil võimalus teisiti käituda, aga ta ei teinud seda?”

Boriss kehitas õlgu.

„Mitte päris. See, mis minu nägemuses sees oli – seal oli osi minu mälestustest. Aga mõned osad olid võõrad. Ja mõned osad olid eri aegadest kokku pandud.”

„Nii et tegelikult pole sind kunagi vürstinnaga abielurikkumine ahvatlenud?” küsis Jens irooniliselt.

„Te teate tõde, eks ole,” ütles Boriss maha vaadates. „Midagi siin on. Kiusatus on. Kiusatus on suur. Aga meil on õnnestunud vastu panna.”

„Ja te lihtsalt juhtumisi reisite kahekesi, et minna külla – mis ta oligi – vürstinna haige mehe sugulastele?” küsis Magde.

„Mitte päris,” kordas Boriss. „Aga miks teil on vaja kõike seda teada? Jah, ma olen oma südames teinud pattu. Kas te peate meid niiviisi alandama, et kõik selle välja kisute? See ei ole vürstinna süü.”

„Südames,” osatas Magde. „Muidugi südames. Mitte mõnes kohas, mis on südamest märksa allpool.”

Vürstinna värvus punaseks.

„Lõpetame selle teema.”

„Aga muidugi, madam,” ütles Jens. „Läheme parem tuppa.”

Kell oli vahepeal jõudnud üsna palju edasi liikuda. Georgi kott oli laual.

„Ma olin päris veendunud, et Georg on saatan,” ütles Jens. „Võinoh, Jüri. Sest eihüva on siin. Ta kiusab meid. Ja Jüri käitus nii kahtlaselt. Ilmus just samal ajal selle tõllaga.”

„See oli kahtlane,” kinnitas Magde.

„Ja selles Georgi kiusatuses oli Boriss ju Lauri, eksole?” jätkas Jens. „Sest tema oli see, keda Jüri lõi. Ja Lauri oli see, kes Jüri kõige rohkem kiusas. Alandas poissi. Ma ei tea, see tundub nagu keegi, kes üritas Jüris kõige halvemat välja tuua.”

„Me ei mäletanud ju iseennast,” ütles Boriss. „Pealegi, te kõik nägite minu kiusatust. Mina olen inimene, mitte kurat. Mind ju ahvatleti.”

„Aga sul õnnestus väga mugavalt tõldaminekust pääseda,” ütles Jens. „Väikene petuskeem. Ma tean küll, kuidas petuskeemid käivad. Mul on nendega kokkupuuteid.”

„Minu arust oli kõige suurem põhjus Jüri kurjale teele viimises seal loos hoopis Tiiul või ilmselt Magdel,” ütles Boriss. „Sest tema kamandas. Tema oli juht.”

Magde vaatas kolme inimest enda ees. Keegi neist oli kurat. Kui ta peaks ütlema, kes, oleks see muidugi olnud Jens. Uhke doktor, kes end kõigist ülemaks peab, täpselt nagu kunagine mõisahärra. Aga see oleks olnud ehk liiga lihtne lahendus. Liiga ilmselge. Ja vähemalt selles oli Georgil olnud õigus, et täna õhtul oli väga riskantne külalislahkusetu olla. Kui nad kellegi enda seast kuradi pähe tapavad ja nad eksivad, on vastaline ju võitnud.

„Ei. Mina ei ole eihüva,” ütles Magde.

„Me peame aru saama, kes see on,” ütles Jens. „See on elu ja surma küsimus. Me peame valiku langetama. Nii nagu me peame valima õigesodiaagilise päikeseusu ja simeonismi vahel.”

„Vade retro, satana!” käratas Magde selle peale. Kas tõesti teeb kurat ennast nii ilmselgeks? Niivõrd ülbe, kekutav omaenda õigsusega?

„Ohhoo,” imestas Jens. „Kust sellised sõnad!”

„Ära aja mulle jama, tuhatkunstnik!” jätkas Magde. „Sina oled nõid ja kui mõnda sõna võib ehk õppida vanaema käest või naaberküla targalt, siis nii palju loitse nagu sina tead – selle jaoks on vaja kuradipiiblit. Kui sa ei ole ise kurat, oled sa temaga mestis!”

Boriss võttis oma püstoli ja toppis sinna sisse hõberaha. Ta tõstis selle Jensi suunas.

„Mida sul enda kaitseks ütelda on?”

„Kuulge-kuulge, see läheb küll juba liiale,” ütles Jens käsi tõstes. „Me ei pea niivõrd äkilisi otsuseid langetama.”

„Ja mis meie alternatiivid siis on?” küsis Boriss. „Jääda ootama, kuni kurat meid kõiki sinna tõlda meelitab? Kaua suudab üks inimhing kuradi keelitustele vastu pidada?”

„Oodake!” hüüatas vürstinna. „Võib-olla on mingi muu viis? Äkki meil on mingi viis sellest mängust välja astumiseks?”

„Me võime minema jalutada?” pakkus välja Magde. „Eemale siit.”

„Ma ei tea, kas sellest abi on,” ütles Boriss. „Kui kurat meiega kaasa tuleb, siis mis tolku sellest minemajalutamisest on?”

„Vähemalt saaksime me sellest tõllast eemale,” ütles Magde. „Proovida ju  võib.”

„Ja näe, sealt paistab kirikutorn,” osutas vürstinna. „Kui me kirikuni välja jõuame, siis ehk sinna kurat tulla ei julge?”

„Proovida võib,” nõustus Jens.

Langes lund. Aeg-ajalt läigatas kirikutornilt kuuvalgus. Lumi oli sügav ja selles sumpamine vaevaline. Kõige otsesem tee kirikuni läks üle põllu, ilma maamärkideta põllu. Vahepeal tugevnes tuisk ja kirikutorni polnud näha, siis ilmus ta jälle. Kusagil ulgusid koerad. Kas kurat kardab koeri-hunte? Ei tea. Oleks suvi, oleks äikeselootust, see ehk ajaks kuradi minema, aga selleks on liiga vara.

Sulalumi kleepis ennast Magde riiete külge, tegi tema seelikud raskeks, ta raputas neid puhtaks, aga sellest polnud abi. Kirikutorn eemal välgatas aeg-ajalt, aga ta ei tulnud lähemale, nad olid läinud juba üsna kaua, kui kaua veel, vähemalt polnud siin kellegi mineviku patte, lihtsalt lumi ja väsinud jalad.

Eest paistis väike tuluke. Mitte küll veel kirik, aga vähemalt mingi teine inimene, mingi suits. Võib-olla on sellest inimesest abi? Või toovad nad kuradi selle inimese koju? Aga kes teab, ehk on tal saan, ja ta saab nad kirikusse viia.

Tuli läks suuremaks. See ei olnud ilmselt mingi suur talu. Magde silmad eristasid ainult üht maja ja seegi paistis väike. Pigem nagu… saun.

Eemal, kuusetuka varjus seisis ikka too must tõld, nülitud hobused ees.

Nad olid tagasi jõudnud.

Magde ohkas.

„Sellest polnud abi.”

„Ei,” sisistas Boriss. „Mina ei anna nii lihtsalt alla. Proovime uuesti. Hoiame pilgu kogu aeg kirikutorni peal!”

Mindi. See oli nagu unenägu. Kas Magde kõndis suikudes? Ta ei teadnud. Oli ainult see minek ja lumi.

„Psst!”

Magde oleks kui unest ärganud. Jens oli talle kõrva sosistanud.

„Ma arvan, et meid viiakse tahtlikult tagasi sinna sauna. Magde, ma arvan, et me oleme sattunud simeoniitide pessa.”

Hah. Muidugi.

„Või nii?”

„Ja tegelikult kardan ma, et asi on märksa hullem. Meie seas ei ole tavaline simeoniit.”

„Tõesti?”

„Ei, Magde. Vaadake, teie olete lihtne inimene, teie ei tea neid usuasju nii hästi. Aga kui Siimeon Grødholmis oma saatanlikke ettekandeid tegi, kandis ta suurt puust maski.”

„Väga imekspandav.”

„Keegi ei tea, kuidas ta välja näeb. Paljud arvasid, et ta on saatan ise. Ja siis ta kadus. Ta peaks siinkandis liikuma.”

„Oi.”

„Ja Magde, pange kaks ja kaks kokku. Kui meie seas on saatan, ja Siimeon ise on lähikandis liikumas – siis kas pole mitte loogiline, et see on sama isik?”

Magde süda peksis.

„Ja kes see Siimeon on?”

„Ilmselgelt Boriss. Ta mängib küll sellist elumeest, aga tal on fanaatiku mood. Ma tajun seda.”

Magde hingas välja.

„Hea küll.”

**

Magde Siimeon seisis lagunenud toas. See maja oli mahajäetud ja asus Grødholmi vaesterajoonis, üks Heade Inimeste vähemolulisi kokkusaamiskohti, selliseid, kus pole oluline, kas see hiljem üles leitakse.

Aega suure debatini oli, aga mitte palju. Varsti tuleb tõld, mis teda viib keisrikotta, kus tema ja pontifeksi esindaja räägivad pühakirja selgeks. Keiser oli pühalikult tõotanud, et Siimeonile ei tehta viga ja et teda ei võeta kinni.  Võib-olla rääkis ta isegi tõtt. Kotter, Richard ja David hoidsid praegu ümbruskonnal silma peal, et näha, ega neid ei varitseta.

„Magde Siimeon, mis te arvate, kas keisri sõna saab uskuda?” küsis Jean, Magde parim õpilane, otsekui tema mõtteid lugedes. Tema oli üksipäini siin Magdele seltsiks, vähemalt seni, kuni Kotter, Richard ja David tagasi tulevad.

„Ma ei tea. Aga mul pole valikut. Kui mul õnnestub piisavalt palju preestreid ja aukandjaid ümber veenda, saab maailmast parim paik.”

„Mul on üks mõte. Te esinete alati maskis. Aga kui maski kannaks keegi teine? Keegi, kes tunneks neid argumente sama hästi kui teie? Siis ei oleks teie enam ohus.”

„Jean, ma saan aru, mida sa ütelda tahad. Aga ei. Mina tean oma argumente kõige paremini. Mina pean minema neid kaitsma.”

„Aga kui teid kinni võetakse?”

„Kui sina lähed minu maskis ja ütled, et sina oled Siimeon, ja sind kinni võetakse, siis arvab rahvas, et Siimeon on tapetud. Ja pole vahet, kes seda maski kandis.”

Tuppa koperdasid Kotter, Richard ja David. David oli Kotteri ja Richardi vahel lõdvalt rippu. Ta ei näinud eriti hea välja.

„David sai pihta,” ütles Kotter. „Me vist raputasime nad maha, aga David sai pihta.”

„Näed,” ütles Jean. „Keisri lubadusi ei saa uskuda.”

„Keiser pole tõotanud meid mitte jahtida,” ütles Magde. „Seda oli arvata, et midagi taolist võib juhtuda. Kuidas Davidiga on?”

„Me ei tea,” ütles Richard. „Aga ta on vaevu ärkvel.”

„Pange ta siia laua peale,” ütles Magde. „Ma vaatan ta üle.”

Davidiga ei tundunud asjad head olevat. Kuul oli tunginud kopsu. Ta köhis verd.

Magde vaatas Davidi. Tavaline ravi siin ei aita. Kui aga ainult…

„Andke mulle kaks hõberaha ja üks päikesemärk,” ütles ta.

„Miks?” küsis Richard.

„Andke!”

Kotter pistis talle küsitu pihku. Magde pani ühe mündi Davidi laubale ja teise naba kohale, kõigutas päikesemärki Davidi kohal ja hakkas palveid lugema.

„Aga Magde Siimeon, see on ju nõiakunst!” pahvatas Richard.

Magde jätkas palvete lugemist. Muidugi oli see nõiakunst. Aga sellise juhtumi puhul on see lubatav. Või Magde nii vähemalt lootis. Ta oli seda paar korda varem teinud. Kui tal oleks aega, siis see õnnestuks. Ja tal on aega. Debatini on veel piisavalt. Ta jõuab. Ta saab. Ta suudab.

Tema jüngrid ei ütelnud midagi, ainult vaatasid tema tööd. David oli ikka näost valge. Jõuab. Peab jõudma.

„Magde Siimeon, ma lähen teie asemel,” ütles Jean. „Ma lähen ja väitlen teie asemel. Nii on kõige parem. Siis te jõuate Davidi terveks ravida..”

„Ma jõuan Davidi terveks ravida,” pomises Magde. „Ja ma lähen pean ise selle debati. Andke mulle ainult aega.”

Nad ei ütelnud midagi. David hingas katkendlikult. See ravi ei arenenud, ei, see arenes, aga liiga aeglaselt. Aga ta jõuab. Ta saab hakkama.

Kotter läks toast välja, ilmselt vaatama, kas tõlda on juba paista.

Kell tiksus.

„Magde, te ei pea oma hingega riskima,” ütles Richard. „David oli Hea Inimene. Ta saab taevariiki. Teie peate minema ja väitlema.”

Magde nohises. Loll. Loll. Ta saab hakkama. Ta teeb Davidi terveks ilma oma hinge ohustamata ja ta läheb väitleb pontifeksiga.

Kotter tuli tagasi tuppa.

„See tõld on kohal. See, mis teid peab väitlema viima.”

„Las ootab,” ütles Jean. „Nad võivad oodata.”

„Aga kas nad ootavad?” küsis Richard. „Magde Siimeon, te peate minema. Pange mask ette ja minge. Me saame Davidiga hakkama.”

Magde mõtles korra. Kas ta jätab Davidi siia surema? Aga kui ta ei lähe, siis surevad paljude hinged. Ja see on hullem.

Tema puust mask vedeles toolil. Ta ohkas. Väljast paistis keisri tõld.

Magde võttis maski oma kätte.

„Hoolitsege tema eest seni, kuni ma tagasi tulen.”

Arvatavasti ei ela David seda üle. Aga võib-olla elab.

„Magde Siimeon,” ütles Jean. „Pidage hea sõnaga meeles vürstinna Jekaterina Triskolevat.”

Siis haaras Jean Magde käest maski, pani selle endale  pähe ja jooksis ukse poole.

„Oota!” hüüatas Magde ja jooksis talle järgi, Kotter ja Richard kannul, aga Jean oli väledam, uksest välja, tänavale, ja enne kui Magde midagi teha jõudis, hüppas Jean tõlla uksest sisse ja lõi selle enda järel kinni.

**

Magde jõllitas enda ees kinni löödud ust.

Lumi tuiskas.

Oh ei.

Mida oli ta teinud?

See oli temale määratud kiusatus ja tema oleks selle patu ohvriks langenud, aga vürstinna – kellel oli piisavalt selget mõistust, et aru saada, mis toimumas on – oli end ohverdanud. Miks? Päikeseusku vürstinna tema,  Magde  Siimeoni eest, kõige tagaotsituma ketseri eest keisririigis.

Boriss ulgus. Ta peksis rusikatega vastu maad ja needis hirmsate vandesõnadega.

Miski puutus vastu Magde pihta. Magde rapsas vaistlikult selle pihta, ent ei saanud pihta. Köis Humlehave vöölt oli tema ümber keerdumas ja tema püss oli toas.

Neetud!

„Magde! Või peaks ma ütlema Siimeon?” hüüatas Jens läbi lumetuisu. Köis keerdus aina enam ümber Magde keha, põimides tema käed vastu ta keha. Kui ta saaks ainult oma saapasäärest noa kätte…

„Sa ei pea mind kinni võtma!” hüüdis Magde. Lollus muidugi. Auväärt õigesodiaagilise päikeseusku doktori jaoks oli Magde Siimeon ja kõik, mida ta kehastas, surmavaks ohuks.

„Ma olin sind juba tükk aega jälitanud, aga ma ei teadnud, et sa naine oled!” karjus Jens vastu. „Oleks ma seda teadnud, oleks ma õhtut sellega alustanud!”

Möirates hüppas Boriss Jensile selga. Köied Magde ümber lõtvusid ja ta haaras oma oma saapasse peidetud noa järele. Boriss oli Jensist käejagu pikem ja paiskas ta pikali, siis aga  lõid Jensi käed roheliselt lõõmama ja ta lõi nendega Borissile rindu. Boriss röökis ja kukkus lumme.

„Ma aimasingi, et see koht on üks puhas ketserite pesa,” ütles Jens püsti tõustes. Tema pea kohal hakkas tupruma mustast suitsust pilv. „Sinu pea eest, Boriss, on samuti raha väljas, et sa teaks, vürstinna abikaasa ei ole üldse õnnelik. Aga seda, et sa simeoniit oled, seda ma ei teadnud.”

„Sa oled kuradi omand,” sisistas Boriss. „Siimeon andis kõigile, kes seda väärivad, võimaluse tema küüntest välja pääseda. Sina ei ole seda väärt. Sina lähed põrgusse!”

„Põrgusse läheb esimesena sinu kallis vürs…” Jensi lause katkestas Magde noahoop, aga see kõigest riivas Jensi käsivart, neetud! Suits Jensi pea kohalt voolas Magde poole…

*

Magde kandis sangadest suurt kasti tagantpoolt, eest kandis seda Orav. Meister näitas, kuhu see tuleb maha asetada, ja nii langeski kast raksatades maha.  Orav toetus kasti servale. Magde – mis Magde? Rebane ikka – piilus teda silmanurgast. Meistrile ei meeldinud looderdamine, aga tundus et Oraval oli halb olla. Aga Meistril on praegu parematki teha.

Nad olid tulnud tuntud – muidugi mitte avalikult, aga asjahuvilistele küll – pearahaküti doktor Jens Humlehave juurde. Humlehave fuajee oli sametiga kaunistatud, trepikäsipuud olid raskest tammest.

Humlehave ise astus fuajeesse sisse ja silmitses kasti kerge uudishimuga. See oli päris suur kast, ei saa eitada.

„Kutsuge mind Meistriks,” tutvustas end Meister. „Kas doktor Humlehave?”

„Nii on. Millega saan kasulik olla.”

„Vaadake, ma asun kohe asja juurde. Väärikate seas on teie töö paljudele teada. Te olete spetsialist ja kunstnik.”

„Tänan,” ütles Humlehave.

Orav oli vahepeal istuli vajunud. Ta higistas. Meister heitis talle kergelt halvakspanevaid pilke, aga sobimatu oleks sellele tähelepanu osutada. Rebane oleks tahtnud talle appi minna, aga see oli muidugi mõeldamatu.

„Olen kuulnud, et teie sihtmärkide seas on olnud ka päris mitu pühakut?”

„Vastab tõele,” ütles Humlehave. „Kas teie vaenlane kuulub pühakute sekka?”

„Mingil moel,” ütles Meister. „Kas tohib teilt küsida, kuidas te ennast pühakute rauast nahast läbi uuristate?”

„Tavaliselt pole pühakute puhul naha lõikamine kõige targem mõte,” ütles Humlehave. „Tasub uurida teisi vahendeid nagu uputamine ja mürgitamine. Tunduvalt lihtsam. Aga see on juba minu mure, kui me peaksime kauba peale saama.”

„Aga põhimõtteliselt on pühakute naha lõikamine võimalik?”

„Põhimõtteliselt küll. See kuulub muidugi minu ametisaladuste hulka.  Aga milleks nii keeruliselt, kui saab lihtsalt? Pühakud kipuvad olema üsnagi tõrksad ja metsikud.”

„Vaadake, see viimane aspekt mulle muret ei paku. Täpsemalt ütelda, mul on selles kastis siin üks kinniseotud pühak. Mind huvitab selle pühaku süda, maks ja nahk. Ma tahan südame ja maksa ära süüa ja nahast teha endale mantli.”

Orav oli vajunud pikali. Tal oli vist päris halb. Rebane ei teadnud, miks.

„Hmm,” tegi Humlehave ja silitas oma habet. „Huvitav. Väga huvitav. Põhimõtteliselt – tehtav. Jah, miks mitte.”

„Suurepärane. Nii et teie ülesanne oleks siis teha see kast lahti ja see pühak lõhki lõigata. Tasuks pakun miljon kuldnat.”

Humlehave silmad kitsenesid äkki, otsekui ta oleks midagi taibanud.

„Oot. Mina pean selle kasti lahti tegema?”

„Jah. Pühak on kasti seina külge kinni seotud, nii et te ilmselt peaksite seal sees opereerima. Aga see ei valmista muidugi teie kaliibriga mehele mingeid raskusi?”

Humlehave astus sammu tagasi ja hindas pilguga kasti.

„Hmmm.”

„Kas olete nõus? Siin on teile võti.”

Humlehave kulm oli kipras. Siis kerkis tema huulile naeratus.

„Armas Meister, mulle valmistab ülimat kurvastust asjaolu, et ma pean teile ära ütlema!”

Humlehave tõstis pea kõrgele ja asetas käe pühalikult rinnale.

„See, mis te mulle ette panete, ei ole kohane päikeseusku inimesele. Suisa kuratlik ettepanek, kui tohin end nii väljendada. Sestap, ei, ei ja veelkord ei.”

Kuratlik? Oot? See nagu meenutaks Rebasele midagi.

„Pühakud on meie usule väga olulised tegelased. Ja üht pühakut niimoodi piinates seaks ma ohtu  oma hingeõnnistuse,” jätkas Humlehave.

Oot, ei. Ta ei ole Rebane. Ta on Magde Siimeon. Ja seal kõrval kokku vajunu ei ole ju Orav, see on Boriss.

„Sestap, auväärne, mina, lugupeetud doktor Jens Humlehave, pean ütlema teie pakkumisest ära, kuna olen vooruslik inimene ja kardan oma hingeõnnistuse pärast. Ma olen juba aastaid olnud meie kiriku truu liiga ja tunnen…”

Käis pauk. Orav-Boriss oli tõstnud oma püstoli ja tulistanud. Humlehave varises, auk laubas, elutuna maha.

*

Magde seisis värisevi jalu lumes. Jens Humlehave lebas surnuna maas. Vähemalt mitte tõllas. Aga ons seal enam niiväga vahet?

Magde ei teadnud enam, kus oli vanahalb. Võib-olla oli see tema ise? Kas on võimalik, et kurat võtab mingi kuju nii hästi, et seda enam ise ei mäleta? Ja levitab sedakaudu õpetust kogu maailmale, mis seda halvemaks kohaks teeb?

Boriss oigas tema kõrval lumes. Jensi löödud mürgihaavad nägid halvad välja. Kas Boriss oli vanahalb? Võib-olla. Magde ei teadnud. Aga ta teadis, et haavad tuleb mürgist puhastada. Ja võib-olla on tarvis sõnu.

Ta tõmbas Borissi enda najale ja koos vaakusid nad sauna poole.

„Siimeon…” pomises Boriss. „Püha Siimeon…”

Magde ei ütelnud midagi. Lihtsalt vedas Borissi enda järel. Tuppa, leiliruumi, lavale. Seal, ettevaatlikult, eemaldas Borissi ülakehalt särgi, et haavu puhastada. Siis ta aga peatus.

Borissi selga katsid korpas halvasti paranenud piitsavorpide armid. Mõni nägi üsna värske välja. Mõni mädanes.

Boriss ei olnud lihtsalt tavaline simeoniit.

Boriss oli fanaatik.

Aga esimesena oli vaja ikkagi hoolt kanda tema mürgihaavade eest, Magde teadis sellist rohelist tuld küll. Tal oli mõned sõnad selliste juhtumite jaoks. Ta sättis Borissi külili, et haavadele ligi pääseda, ja ütles paar ettevalmistavat silpi.

Siis köitis aga tema tähelepanu väike kuulike, mis Borissi kaelas rippus.

Vanahall võis võtta inimese kuju, see oli tõesti õige. Aga ta võis ka võtta mingi eseme kuju ja siis piisas vaid sellest, et keegi selle endaga kaasa toob…

Ahi praksus kõrval. Magde küünitas roobi järgi ja avas sellega ahjuukse. Siis, teise käega, võttis ta ettevaatlikult Borissi kaelast hõbedaselt küütleva kerakese…

Borissi käsi sööstis üles ja haaras Magde käest. Ta haare oli nagu rauast.

„Ei,” raputas Boriss pead ja naeris. „Nii lihtne see ei ole.”

Tema silmad põlesid mingi erilise innuga.

Magde lasi kuulikesest lahti.

„Magde Siimeon. Sina peaks ju aru saama. Sina tead, mis on patu palk.”

Magde teadis. Aga ta oli väsinud. Ja ta ei teadnud, kas ta jaksab sellises maailmas elada.

„Mida sa oled teinud, Boriss?”

Boriss naeris.

„Mina ja vürstinna oleme käinud ringi. Igal pool, kuhu me läheme, on rahvast. Kuri tõmbab inimesi ligi, Siimeon. Mõni ime, et inimesed üksteist saatanaks peavad, nad ei ole ju temast moraalselt kuigi kaugel! Ja see kõik on aus. Me paneme inimesi proovile. Ennast ka. Ma ei ole kordagi sellest uksest sisse läinud, kuigi ma tahan, oo, kuidas ma tahan, Siimeon, kuidas ma tahan vürstinna juurde, teda puudutada, aga ei, see ei ole lubatud. Mõnikord ma patustan oma mõtetes, aga selle eest saan ma ennast ise karistada.”

Magde käsi oli jätkuvalt Borissi haardes.

„Kas vürstinna tuli sinuga vabatahtlikult kaasa?”

„Vürstinna teadis, et tal on parem olla koos minuga. Ta on tark. Või oli. Ta teadis, et kui ta pole koos minuga, jõuab kohtumõistmine ükskord temani. Ta võib ju olla piisavalt taibukas, et osata pettusest aeg-ajalt läbi näha, aga mitte alati, oo ei. Minu juures on tal turvalisem. Ma ei lase kunagi tema kiusatusel esile kerkida.”

„Tundub, et ta enam ei tahtnud olla teistele hukatuse tooja.”

„Ei. Ta oli nõrk. Ta ei olnud südames kunagi õiget usku. Ma tean, ta luges salaja vanu õigesodiaagilisi palveid. Aga ma armastasin teda.”

„Mitte piisavalt, et sa oleks tal lasknud teha, mis ta tahtis.”

„Ei. Seda mitte. Ma ei saanud.”

Magde ohkas.

„Lase mu käest lahti, Boriss.”

„Tule minuga kaasa, Magde Siimeon. Sa tead, kuidas see käib.”

Magde raputas pead.

„Ei. Ma ei hakka inimesi nende hukatusse saatma selle eesti, millised nad oma kõige nõrgemal hetkel on.”

„Sa tuled minuga kaasa.”

„Ei, Boriss. Ei tule.”

Boriss tõusis istuli. Ta haaras teise käega Magdest kinni.

„Ma topin su ise sellesse tõlda sisse, kui sa ei tule, Magde Siimeon.”

„Käi põrgu.”

„Ma oleks pidanud teadma, et sa oled kehvem kui su sõnad. Et need sõnad üteldi läbi sinu välja, ja sinul polnud seal suuremat tähendust kui sellel paberil, millele sa need kirjutasid.”

Boriss tõusis püsti ja tõstis Magde üles nagu nuku. Ta hakkas Magdet  lahtise ahjusuu poole tirima. Magde punnis vastu, aga Boriss oli liiga tugev.

„Sa kukkusid oma katsumuses läbi, Magde Siimeon! Kui vürstinna poleks ennast ohverdanud, oleksid sa praegu juba tõllas!”

„Aaa…!” karjus Magde. „Aidake!”

Saunas hakkas äkki midagi kohisema.

Nurgast kasvas välja väike vari, algul saunavaimu kujuga, siis aga kasvas suuremaks ja suuremaks, pea laeni ulatuv kuju kaheksa varjust käega. Kuju surus Borissi pikali ja Magde pääses Borissi haardest välja. Magde koperdas leiliruumist välja ja lõi ukse selja taga kinni, siis ühe pingi kiiluks uksele ette.

Boriss peksis sees vastu leiliruumi ust.

„Lase mind välja!”

Magde ei ütelnud midagi.

Kõrvaltoast kumas petrooleumilamp, aga väljas oli pime hakanud väga õrnalt vähenema. Magde tahtis magada. Ja sauna. Kui ta saaks sauna, oleks juba piisavalt hästi, siis tema kurnatus kaoks, juba väiksena oli niimoodi olnud. Aga nähtavasti ei saa ta kumbagi. Võib-olla Rumstadtis saab, aga ta ei teadnud enam. Rumstadt oli teistmoodi riik, teistmoodi kommetega, vaevalt, et tal sealgi kergem on.

„Magde Siimeon,” ütles Boriss leiliruumist. Ta ei kõlanud enam vihasena, pigem väsinuna, sama väsinuna kui Magde. „Sul on õigus. Ma olin vihane. Ja ma poleks pidanud kunagi vürstinnaga koos reisima.”

„Ta oli sulle heaks mugavaks kiusatuseks,” ütles Magde. „Liha patuga on alati lihtsam tegeleda kui vaimu omaga.”

„Jah, Magde Siimeon, ja ei. See oli viga, aga mitte sellepärast. See oli viga, sest kuidas saab üks vürstinna mõista selle maailma ebaõiglust? Vürstinna on ju sellest sündinud. Ma tahan maailma, kust ebaõiglus on välja juuritud, sikud on lammastest eraldatud. Ja selleks on mul vaja kedagi, kes seda valu on päriselt tundnud. Vürstinna ei saa seda teada. Sina saad, Magde Siimeon.”

„Ebaõiglus välja juuritud. See kõlab ilusasti.”

„Jah, Magde Siimeon. Mõtle sellele. See katse on ju üsna lihtne. Ja leidub neid, kes suudavad selle läbi teha. Kas sa ei taha maailma, kus elavad ainult need, kes on südames head?”

Magde pani käe vastu saunaust. Nii lihtne oleks see pink eest lüüa, kiil eest. Jah, see oleks hea. Hea ja lihtne.

„Magde Siimeon, kas sa arvad, et see mõisahärra, kes su perekonna leiva maha müüs, teeks selle testi läbi? Ei eales. Ta langeks esimesena. Tema ei teeks seda katset läbi.”

Magde silitas pinki ukse ees.

„Jah, sul on õigus. Ei teeks.”

„Tee see uks lahti, Magde. Läheme koos. Teeme selle maailma paremaks, üks inimene korraga.”

„Boriss…”

„Magde Siimeon, minust saab sinu kõige ustavam jünger. Me ehitame Heade Inimeste kiriku uuesti üles, inimene inimese haaval, ja kõik selle liikmed saavad olema head, kõik need, kes katsumuse läbi teevad.”

Magde ohkas.

„Boriss. Mina ei teinud ju katsumust läbi. Ja vürstinna tegi. Aga ometi on tema seal tõllas ja mina mitte.”

„Magde Siimeon…”

Borissi hääl kõlas otsekui lämbuva inimese hääl.

Aknast hahetas koidiku eelaimdus.

„Ei, Boriss. Ma ei tule sinuga kaasa.”

Leiliruumi uks jäi kinni.

*

Magde seisis äkki väljas, musta tõlla ees, tõlla uks tema ees suletud. Taevas oli taamal punakas. Tõlla puit oli käele soe.

Kusagil kaugel kires kukk.

Tõld tema ees hajus halliks suitsuks. Lumes, tema ees, lebasid kaks inimkuju. Georg ja Jekaterina. Nad hingasid nõrgalt, värisesid külmast. Nende kõrval lebas Jens Humlehave laip.

Magde aitas Georgi ja Jekaterina püsti.

„Teil on külm,” pomises ta. „Õnneks on saun soe. Lähme.”

Nad läksid.

Jutt: Tõe sõna (Maarja Kruusmets)

„Härra, pange see kaamera palun käest ja võtke istet!”

Lennuassistendi hääl oli tüdinud – see oli juba kolmas kord viie minuti jooksul, kui ta reisijaid korrale pidi kutsuma. Pagana suunamudijad! Nemad olidki pea ainukesed, kes said endale säärast luksust nagu kosmosekruiis lubada. Ega ausa töö eest tänapäeval enam midagi ei maksta. Mina olin siin ainult tänu hiljuti saadud pärandusele, mis lubas mul oma ammuse unistuse teoks teha.

Noomimisest hoolimata käis punaste lokkis juustega noormees süstikusalongis ringi, käsi kaugele ette sirutatud, et tema jälgijad „sellest ainukordsest ja meeliülendavast sündmusest” maksimaalselt osa saaksid. Kui ta minust möödus, märkasin tema kosmoseülikonnal Ameerika Ühendriikide lippu. Loomulikult, kust mujalt need influencer’id siis tulevad.

Panin tähele, kuidas lennuassistendi kannatus hakkas katkema. „James Harrison!” kõlas tema hääl üle salongi nüüd ähvardavalt nagu läheneva äikesetormi kõmin. „Võtke palun istet!”

Punapea vaatas ehmunult ringi, pani telefoni käest ning liikus oma kohale, hakates seejärel oma turvarakmeid kinnitama.

Tõstsin kohmetult käe.

„Vabandust, mul oleks rakmetega korraks abi vaja!”

Lennuassistent pööritas silmi, kuid hakkas minu poole liikuma. „Leanna” helendas nimi tema rinnal. Tema sammudes oli kassilikku nõtkust ning isegi hall unisex-kosmoseülikond istus tema seljas hästi, suutmata täielikult peita tema keha liivakellakumerusi.

Samal ajal kui Leanna minuga tegeles, vilksas tema pilk kontrollivalt üle ruumi.

„Lucia, teil ei ole vaja praegu kõiki neid nuppe vajutada. Uskuge mind, need töötavad, nagu peab.”

Leanna tähelepanu koondus uuesti minule, kuid ta pomises omaette: „Nagu mingi igavene lasteaed, kogu aeg passi peale, et keegi mõnda lollust ei tee.”

Salongi siginenud ootamatut vaikust märgates ajas ta end sirgu ning vaatas ringi. Mõistes, et ta oli unustanud oma mikrofoni välja lülitada ning kõik reisijad olid teda kuulnud, omandas tema nahk kriipsu võrra tumedama tooni, kuid ta kogus end kiiresti.

„Ma vabandan oma sõnakasutuse pärast, see oli ebaprofessionaalne,” lausus ta väljapeetult. „Siiski panen teile südamele, et te järgiksite kogu reisi vältel minu juhiseid. Alles eelmisel kuul õnnestus meie konkurendi lennul ühel reisijal lasta end kosmosesse imada – ärge küsige minult, kuidas – nii et tähelepanelik reeglite järgimine on ülioluline. Võin aga ausalt öelda, et ühelgi minu reisil ei ole suuremaid õnnetusi kui hüppeliigese välja väänamine juhtunud. Kolmenädalaste kruiiside kohta on see suur saavutus. Esimesse sihtkohta jõuame kümne tunni pärast. Kui teil on küsimusi, võite pöörduda minu või meie AI poole, keda me Alfieks kutsume. Kohaltvõtt toimub ühe minuti pärast. Head reisi!”

Leanna sättis ka ennast korralikult istmele, kuni tehisintellekti pehme hääl kuuekümnest alla luges.

„Null.”

Kiirendus ei tundunud kehale kuidagi hullem kui tavalise ülehelikiirusel lendava lennuki stardi ajal. Vastupidiselt lennuki kohaltvõtule ei olnud mul aga võimalik aknast jälgida kaugenevat maapinda, nii et hoidsin selle asemel silmad Leannal, kes ainsana reisijate hulgast ei väljendanud ühtki ärevusmärki. Kohe näha, et vana kala.

Kuskil poole tunni pärast tundus süstiku kiirus ühtlustuvat, surve kehale kadus ning reisijad hakkasid omavahel lobisema. Kuigi seltskond oli rahvusvaheline, lubasid tõlkekiibid takistusteta suhelda ka erinevate emakeeltega inimestel. Kuulates teiste poolt kostvat jutuvada, hakkas minu silm tasapisi kinni vajuma.

Ärkasin süstiku alarmide möirgamise peale. Nägin Leanna murelikku nägu, kui AI ütles:

„Lugupeetud reisijad, palun säilitage rahu. Meie Alcubierre’i ajam on mingil põhjusel saanud kahjustada ning me väljume Casimiri vaakumist enneaegselt. Meie väljumispunkti lähedal on sobiliku keskkonnaga planeet EC3250, kus saame hädamaanduda ning ajami parandada. Maandumine toimub seitsmeteistkümne minuti pärast.”

Mu süda tõusis kurku ning jäi sinna mõneks ajaks laperdama, ähvardades maosisu enda juurde meelitada. Tagapool istuva inglise abielupaari naispool nuttis ja klammerdus oma abikaasa külge, Vahemere äärest pärit Luciat tabas paanikahoog, nii et tema kõrval istuv Jaapani härrasmees teda rahustama pidi hakkama. Koos sõbraga reisile tulnud Dmitri aga hakkas rusikaga vehkima ja räuskama:

„Tunnistage kohe üles, kes ajami tuksi keeras! See on kindlalt sabotaaž!”

„Rahunege palun!” hüüdis Leanna. „Kuulsite, mida Alfie ütles? Me teeme hädamaandumise, parandame ajami ning kõik saab jälle korda.”

Sellest polnud aga suurt kasu. Salongis kõlasid läbisegi hüüded: „Me nõuame raha tagasi!”, „Siia me sureme!” ja „Neetud sakslased ja nende tehnika!”

Äkitselt lõpetas alarm kriiskamise ning ootamatu vaikus leevendas reisijate paanikat.

„Nüüd pole enam muretsemiseks põhjust,” sõnas Leanna silmnähtava kergendusega naeratades. „Alcubierre’i ajam mõjutab ainult ussiaukudes reisimist. Nüüd, kui me juba tavakosmoses oleme, funktsioneerib süstik normaalselt. Võime rahulikult maanduda. Olen kindel, et juba mõne tunni pärast saame oma reisi plaanipäraselt jätkata.”

Ruumi läbis üksmeelne ohe, kui kõik kinni hoitud hinged ühekorraga vabaks lasti.

„Kas te teate midagi selle planeedi kohta, kus me maandume?” päris Dmitri. Surmahirm oli kadudes kaasa viinud ka tema sõjakuse.

Leanna raputas pead. „Kahjuks mitte eriti palju, vaid seda, mida AI ütles. See planeet ei ole kunagi meie reisisihtkohtade hulka kuulunud, nii et täpsem info meil puudub. Alfie saab maandumisel küll planeedi elukeskkonda kiirelt analüüsida, kuid see on ka kõik. Tõenäoliselt harjuvad teie tõlkekiibid mingil ajal kohaliku keelega, kui seal elanikke peaksime kohtama. Kui me väljume, püsige minu ligi ja käituge mõistlikult, küll me hakkama saame.”

Ruumi eesotsas süttis ekraan, mis näitas meile seda, mida nägid piloot ja mehhaanik kokpitis läbi akna. Olime juba sisenenud planeedi atmosfääri, läbinud pilvekihi ning lähenesime sinistesse ja punastesse toonidesse mähkunud maapinnale.

„Nii,” ütles Leanna tõustes ja rinnataskust väikest karbikest võttes. „Oma istme parempoolsest taskust leiate gaasimuunduri, mis võimaldab teil hingata ka meile ebasobiva atmosfääriga planeetidel.” Ta võttis karbist välja õhukesest silikoonist hapnikumaskitaolise kaadervärgi, mille küljes oli kaks metalset kettakest. „Selle kasutamine on imelihtne. Maskiga tuleb teil katta oma nina ja suu, nii et õhk pragude vahelt läbi ei pääseks, vaid käiks läbi nende kahe muunduri siin.” Rääkimise ajal sättis ta maski näole, surus hoolikalt kinni selle ääred ning osutas kahele kettakesele. „Selle servad on isekinnituvad ja mask on korduvkasutatav. Ma olen kindel, et õpite selle paigaldamise kiiresti ära. Proovige nüüd ise ka!”

Igaüks meist otsis välja oma gaasimuunduri ning pusis sellega seni, kuni sai selle õigesti näole asetatud. Õnneks läks mul sellega paremini kui turvarakmete kinnitamisega, nii et olin esimeste seas, kes omadega valmis sai. Vaatasin enda ümber oma kaaslasi, kes maske kandes sarnanesid pisut äädikakärbestele. Lootsin, et meie eluiga tundmatul planeedil on pikem kui neil.

Ei läinudki enam kaua aega, kui tundsime süstiku maapinnaga kohtumise tõuget. Paar minutit hiljem lülitas piloot mootorid välja ning me istusime äkki harjumatus vaikuses.

Leanna tõstis käe kõrva juurde, justkui midagi kuulates. „Alfie teatas mulle just, et kiire skänn läheduses suuri eluvorme ei tuvastanud, nii et praegu on ohutu välja minna. Lähme sirutame remondi ajaks jalgu, nii on kõigil kergem. Ja tehke nüüd rõõmsam nägu pähe,” lisas ta, „ei ole siin nii hullu midagi, lihtsalt üks ootamatu seiklus.”

Pugesime ükshaaval lennuassistendi järel süstikust välja ning kogunesime sellest mõne meetri kaugusel. Meiega liitus kaks meest, keda ma varem näinud ei olnud. Vaatasime imetlusega meie ümber laiuvat tasandikku, millel kasvasid veinipunaste tüvede ja sügavsiniste lehtedega puutaolised taimed, kollased viljad küljes. Maapind meie jalge all oli samuti sinistes toonides taimedega kaetud, võib-olla oli siin planeedil just seda värvi taimedes peidus midagi niisama olulist nagu Maal klorofüll rohelistes.

Juba oli Jamesil jälle positsioon sisse võetud, et võrratut vaatepilti oma austajate tarbeks jäädvustada. Teised lobisesid omavahel, innustunud tundmatu planeedi meeliülendavast ilust.

„Ever, kas see pole mitte imeline?” küsis Lucia ja libistas käe minu käevangu. Õrna ohkega toetus ta minu vastu, pikad tumedad juuksed kerges tuulehoos lehvimas.

Üks tundmatutest meestes laksas teisele vastu selga ning hüüdis:

„Sure ära, kui ilus siin on!”

Järgmisel hetkel vajus ta kokku kui nõelatud õhupall. Tema kõrval seisnud inglanna tõi kuuldavale kriiske ning langes oma mehe käte vahele. Hetkega vaikis jutukõmin ning kõigi pilgud koondusid kahele minestanud kogule.

Kokku kukkunud mehe kõrval seisev Dmitri togis toda jalaga.

„Kuule, mees, ära jama. Tule nüüd püsti,” lausus ta pisut väriseval häälel. „Ehmatad siin daame ja puha.” Tema tegevusel polnud lamajale mingit mõju.

Leanna kummardus, et mehe kaelalt pulssi otsida, ja viipas inglasele, et ta oma naise juures sama teeks. Hetke pärast raputas naine pead.

„Mulle tundub, et ta on surnud,” ütles ta murelikult, „kuid ma pean kontrollima. Kuidas teie naisega on?” pöördus ta Granti poole.

Mees ohkas kergendatult. „Tundub, et ta ainult minestas ehmatusest. Poleks ka esimene kord. Ta hakkab juba toibuma.”

„Hea seegi,” vastas Leanna. Tabanud kapteni kerge noogutuse, jätkas ta: „Ma lähen toon käsiskänneri, siis saame täpsemalt teada, mis meie mehaanikuga juhtus.”

Ta kadus süstikusse.

„Kas ta ütles, et see oli meie mehhaanik?” küsisin enda kõrval seisvalt jaapanlaselt. Too vaid noogutas sõnatult. Tahtsin veel midagi öelda, kuid Leanna naasis juba, skänner pihus.

Aeglaselt libistas naine sellega üle mehhaaniku keha, jälgides tähelepanelikult seadme näite. Tema näoilme muutus aina süngemaks.

„Kahjuks on see tõsi – ta on surnud. Ajuaneurüsm. Teha pole enam midagi.”

„Kui tema oli meie mehhaanik, siis kuidas me nüüd ajami parandatud ja siit minema saame?” küsis James nõudliku häälega. Kordki oli ta oma telefoni ära pannud ning keskendus olukorrale enda ees. Ta pöördus teise võõra mehe poole. „Teie olete kapten, kas pole? Öelge, mida me nüüd peale hakkame?”

Piloot tundis end silmnähtavalt ebamugavalt. „Jah, mina olen kapten, Diego Martez on mu nimi. No eks meil tuleb siis üritada ise ajamit remontida või kohalikelt abi küsida. Leanna, kas sul on infot kohalike liikide kohta? On nad sõbralikud?”

Olin juba enne märganud silmapiiril paistva päikeste kiirtes helkleva hoonetekobara poolt kiiresti lähenevat sõidukit. „Mul on tunne, et saame varsti teada,” ütlesin ma ja viipasin tulijate poole. Lucia kiljatas ning puges mu selja taha mulle nii lähedale, et tema kuum hingeõhk mu kuklakarvu kõditas. Ma ei saa öelda, et see mulle vastumeelne oleks olnud. Keerasin end pisut ning panin talle käe kaitsvalt ümber õlgade.

Sõidumasin jõudis meieni mõne minutiga. Juba eemalt oli näha, et tegemist oli hõljukiga, mille põhi oli maast vaid mõne sentimeetri kõrgusel. Masinal oli kaks eraldiseisvat üksteise külge haagitud vagunit, millest esimeses istus paar kohalikku, kuid tagumine oli tühi. Selle hõbedane kere kiiskas kaksiktähtede valguses eredalt, pannes mind silmi kissitama.

Hõljuk peatus ning sellest astus välja esimene olend – pikka kasvu tumepruuni nahavärvuse, nelja käe, kahe jala ning koheva sabaga. Peast rippusid tal rohelised rastapatsides juuksed, seljas kandis ta kollast hõlsti. Välimuselt meenutas ta pisut mõnd India jumalustest. Kõige kummalisem oli aga see, et tema hõljukisse jäänud kaaslane tundus olevat teisest liigist oma heleda soomuselise naha, kahe pea ja sarvemüksudega. Jalgade ja käte arvu oli minu kohalt raske tuvastada.

Kohalik mõõtis meid pika pilguga, kummardas kergelt meie üldises suunas ning ütles midagi, mis kostus kui ritsikate sirin. Kummardasime vastu, kuid ei osanud muidugi talle midagi vastata. Olend jälgis meie kimbatust mõnda aega, asetas siis pihu oma pealaele ja ütles uuesti midagi, seekord pikemalt.

Meie silme all hakkas ta muunduma – aeglaselt kadus lisapaar käsi, juuksed muutusid rohelisest mustaks ning tõmbusid kokku poole lühemaks. Samal ajal lendas tema õlale safiirsinine linnutaoline olend, kellel oli küll neli jalga kahe asemel. Tulnuklind lõi kohaliku õlal lahti rõõmsa laulu. Jälgisime kogu seda protsessi, suud ammuli.

Nüüd tavalise india päritolu meesterahva välimust kandev kohalik kummardas uuesti. „Tere!” ütles ta. „Mina olen Harand, teie selja taga asuva linna juht. Palun öelge oma siinviibimise põhjus.”

Kapten Martez tõmbas rinna kummi. „Mina olen süstiku Solardrive 232 kapten. Alustasime koduplaneedilt Maa kolmenädalast turismireisi alles täna. Kolm tundi peale starti purunes meie Alcubierre’i ajam ja kümme minutit pärast hädamaandumist suri meie mehaanik. Kas te saate meid aidata?”

Harand kortsutas kulmu. „Mis teil purunes?”

„Alcubierre’i ajam,” kordas kapten pisut ärritunult. „Selle abil liigume Casimiri vaakumist sisse ja välja, läbides lühikese ajaga sadu valgusaastaid.”

„Liigute kust sisse ja välja?” küsis Harand uuesti.

„Casimiri vaakumist!” karjus Martez. Tundus, et olukorra pinge hakkas talle mõjuma. Või äkki oligi ta lühikese süütenööriga.

Linnapea kummardas. „Ma vabandan, mul puudub soov teid ärritada. Mulle lihtsalt tundub, et neid teie laevaga seotud sõnu meie keeles ei eksisteeri, kuna minu tõlkesüsteem selle koha peal ainult põriseb vaikselt. Seega on minu vastus: ei, me ei saa teid aidata.”

Lucia minu käevangus hakkas värisema ning vaikselt nutta tihkuma. Ulatasin talle oma rinnataskust vanamoodsa siidist taskuräti, mida just naisterahvaste pisaravoolu taltsutamise eesmärgil alati endaga kaasas kandsin.

Leanna aga paistis hoopis tugevamast puust olevat. Ta vaatas Harandit terava pilguga ja küsis: „Miks mitte?”

Võõras vaatas meid kahetsevalt. „Meie planeedil tähtedevahelisi rände võimaldav tehnika puudub, seega puuduvad meil ka seda tähistavad sõnad. Kuid sõnad on meie tööriistad, ilma õigete sõnadeta ei oska me mingil viisil teie süstikut parandada. Ainus viis teie muret lahendada,” ütles ta ja tegi oma jutus tähendusrikka pausi, enne kui jätkas, „on see, kui õpite seda ise tegema.”

„Kuidas?” küsisin ma. „Keegi meist ei ole mehaanik. Me ei tea süstiku ehitusest esimest asja ka.”

„Siin planeedil piisab ka vaid kujutlusvõimest,” lausus Harand aeglaselt mulle otse silma vaadates. Tundus, et tal puudus vajadus silmi pilgutada, nii et tema ainitine pilk puuris sügavale minu sisse, pannes mind ebamugavusest peaaegu vingerdama. „Kui õpite kontrollima oma sõnu, saate kontrollida ka mateeriat enda ümber. Siis pole raske teie lennumasina purunenud osa parandada.”

„Oot-oot,” elavnes James, nägu säramas. „Kui te suudate sõnadega mateeriat valitseda, kas te ei saaks siis lihtsalt meie mehaanikut surnust üles äratada? Ta teeks meie ajami korda nagu naksti ja oleksime siit kiiresti läinud.”

„Kahjuks mitte,” vastas Harand kannatlikult, nagu räägiks lastega. „Sõnadega saame mõjutada küll iseennast ja loodust meie ümber, kuid loodusseadused ei luba meil manipuleerida mõistusega olenditega. Igaühele peab jääma vaba tahe.”

„Vaba tahe! Kas te arvate, et meie mehaanik tahtis surra?” hüüdis James, lootus tema hääles asendunud meeleheitenootidega.

„Tahtis või ei tahtnud, tema sõnadel oli tagajärg nii või teisiti. Loodusseadusi me muuta ei saa.” Kui Harandil oligi meist kahju, siis välja see küll ei paistnud.

„Kust te teate, et ta oma sõnade tagajärjel suri?” pärisin kahtlustavalt.

Esimest korda nägin kohaliku suunurki mõruks muigeks tõusmas.

„Üks linnuke siristas. Pealegi ei ole te siin esimesed turistid,” vastas ta kuivalt, jättes oma sõnade taga peituva vihje õhku rippuma. „Nüüd aga soovin teile pakkuda võimalust peatuda minu külalistemajas seni, kuni oma süstiku lennuvalmis saate. Või soovite te siinsamas ööbida? Pean hoiatama, et ööd lageda taeva all võivad teile üpriski ohtlikuks kujuneda.”

Kogunesime reisijate ja meeskonnaga kobarasse ning kaalusime erinevaid võimalusi. Peaaegu ükshäälselt jäi peale soov linnapeaga kaasa minna. Vaid venelased olid valmis öö ohtudega rinda pistma, kuid päris üksi nad tasandikule jääda ka ei tahtnud.

Vedasime meestega õnnetu mehaaniku laiba süstiku külmkambrisse, lootuses et surnukeha seal hästi säilib, kuni koju tagasi jõuame. Seejärel edastasime oma otsuse linnapeale, mispeale ta noogutas oma ikka veel hõljukis istuvale kaaslasele. Nüüd ronis too masinast välja ning viipas meid lähemale. Nägime, et jäsemeid oli tal inimesele sarnaselt neli.

Astusime hõljukile lähemale ja piilusime sisse. See ei olnudki nii erinev Maal leiduvast ühistranspordist – kummalgi pool vahekäiku istmeread, seljaga akende poole. Kohti oli piisavalt, et me kõik lahedalt ära mahuksime. Ka linnapea kahepealine kaaslane liitus meiega. Temal aga ei paistnud olevat mingit kiiret oma välimuse muutmiseks. Harand istus esimesse vagunisse ning hetke pärast hakkas hõljuk sujuvalt liikuma.

Otsustasin, et kui siit planeedilt pääsemine tõesti meie endi õlul on, peab tööga varakult peale hakkama.

„Tere,” tegin kohaliku poole kerge kummarduse, „minu nimi on Ever.”

Kahepealine vastas samaga. „Pleek,” lausus ta. „Meeldiv kohtuda.” Ei tea, kas meie tõlkekiibid olid kohaliku keelega juba harjunud või oli sel mingi muu põhjus, et me temast kohe aru saime, igal juhul oli see tänuväärne.

„Kas linnapea muutis oma välimust ainult oma sõnade abil?” küsisin ma ettevaatlikult. Mulle oli hakanud koitma, et siin peab rääkides väga sõnu valima, kui ei taha ootamatute ebameeldivate tagajärgedega tegeleda.

„Jah, muidugi, kuidas siis veel?” kergitas Pleek kulme.

„Ja meie mehhaanik – kas tema sõnad „sure ära” põhjustasid tema surma?”

„Tõenäoliselt.” Pleeki hääl oli neutraalne, kaastundeta, justkui oleks ta rääkinud ilmast.

„Pleek, kas te saaksite palun meile selgitada, kuidas teie maailmas sõnade kasutamine toimib.”

Pleek kummardas jälle. Huvitav, kas nad tegid seda ka lihtsalt nõustumise märgiks, arutlesin ma.

„Päris täpsed reeglid pole meile endilegi selged, kuid on mõned üldised põhimõtted, mida meie lapsed sünnist peale õppima ja harjutama hakkavad,” alustas meie kaaslane. Tema selja taga hakkasid mööda vilksatama linna esimesed hooned, igaüks eriilmeline. „Kõigepealt õpivad nad mõjutama iseennast, näiteks oma tervist, meeleolu ja välimust. Juba mõnekuune laps oskab muuta oma nahavärvi, juuste pikkust või kõrvade suurust ning teha end terveks, kui viga saab.”

Mõnekuune laps? Olin üllatusest tumm, kuniks mulle tuli meelde, et nende aasta pikkus siin võib meie omast väga erineda, samuti nagu nende järglaste arengukiirus.

„Palun õpetage meid ka!” sekkus mu kõrvalt üllatuslikult Lucia. „Ma olen endale alati väiksemat nina tahtnud.”

„Olgu,” vastas Pleek kavala muigega. „Siin ei ole midagi rasket. Kõigepealt tuleb teil ette kujutada, mida oma sõnadega soovite saavutada, ning siis oma kehale käsk anda.”

Lucia hakkas kohe proovima. Ta pani silmad kinni ja ütles siis hetke pärast: „Nina, ole väiksem!”

Meie silme all hakkas ta nina kokku tõmbuma ning oli varsti väike kribul keset nägu.

„Noh, kuidas paistab?” küsis Lucia taskust peeglit otsides õhinal. Kellelgi meist ei tulnud sõnagi üle huulte. „Aah!” lasi ta kuuldavale ahastushüüde, kui peegli lõpuks enda ette tõstis.

„Ja siit tuleb teine põhimõte, millest alati kinni peab pidama,” ütles Pleek häirimatu rahuga. „Oma sõnades peab alati olema nii täpne kui võimalik, muidu peab pärast viitma aega vussiläinud katsetuste parandamiseks. Proovige uuesti,” soovitas ta Luciale.

Tundus aga, et Lucia oli esimesest katsest nii ära ehmatanud, et oli kiire iluoperatsiooni mõttest loobunud. #Nina, muutu endiseks tagasi!” käskis ta ning ohkas kergendatult, kui peeglist kärmet muundumist jälgis. Tükk aega liigutas ta peeglikest enda näo ees ringi, enne kui oli veendunud, et kõik jälle korras on.

„Muide,” ütles Leanna endalt gaasimuundurit eest ära võttes,  „Alfie analüüside kohaselt on selle planeedi atmosfäär vaid pisut Maa omast erinev ning meile hingamiseks sobiv. Unustasin siin segaduse keskel enne öelda.”

Mul oli hea meel, et vähemalt midagi meie kasuks mängis. Eemaldasin gaasimuunduri ja toppisin selle taskusse. Sedasama tegid ka teised.

„Me oleme kohe kohal,” lausus Pleek aknast välja vaadates. „Soovitan õppimist jätkata homme. Sättige end külalistemajas sisse. Pimedas ärge välja minge.”

Astusime hõljukist välja ja vaatasime ringi. Hooned meie ümber olid sama värvikirevad ning erikujulised nagu nende elanikudki, kes omi asju ajades rahulikult mööda tänavaid jalutasid. Vaid mõni üksik viskas meile uudishimulikke pilke. Ilmselt tundusime kõik oma ühetaolise välimusega nende jaoks sama imelikud kui nemad meile. Märkasin, et väikesed lapsed sarnanesid üksteisele rohkem kui oma vanematele. Tavaliselt oli neil üks pea, kaks jalga ja kaks kätt nagu meilgi, nahk aga soomuseline nagu Pleekil. Arvatavasti oli see kohaliku liigi loomupärane kuju.

Pleek istus hõljuki juhikohale ning sõitis ära, Harand aga juhatas meid edasi majja. Hoone meenutas lumememme, koosnedes mitmest üksteisega ühendatud poolkerakujulisest osast. Välisseinad helkisid õhtupäikeste kumas tumesiniselt, kuid interjöör oli soojades puna-kuldsetes toonides.

Meie sisenemise hääle peale jooksis meile vastu kolm erinevas suuruses last, kes kuhjana Harandi külge rippuma kargasid ning vaimustatult „issi” hüüdsid. Tuttav vaatepilt pani mind muhelema ning mul oli hea meel, et vähemalt mingid asjad siin kummalisel planeedil olid samad nagu kodus. Hetke pärast astus tuppa ka üks naissoost kohalik, punased juuksed lehvimas roheliselt särava näo taustal. Harand tutvustas teda oma naise Krikena.

Krike juhatas meid läbi mitme avara ruumi maja tagumisse kolmandikku, mis külalistemaja ülesandeid täitis, ning jättis meid omavahele, et saaksime end sisse seada. Suure korteri mõõtu majaosas oli mitu erinevat magamistuba, millest ühte pidin mina hakkama jagama Jamesiga. Inglased läksid loomulikult ühte tuppa, venelased teise, jaapanlane ja kapten kolmandasse ning viimase toa hõivasid Leanna ja Lucia.

Mul oli hea meel avastada, et iga toa juurde kuulus ka vannituba koos tualetiga. Õnneks tundus planeedi kohaliku liigi seedesüsteem meie omale sarnaselt toimivat. Vesi oli küll kummaliselt punast värvi, kuid duši all käimist see ei seganud, vetsu kasutamisest rääkimata. Juua ma seda niimoodi kohe ei julgenud, kuigi James kulistas seda peale esimest ettevaatlikku maitsmist hoogsalt.

Kuskil poole tunni pärast astus Krike meie elutuppa ja palus meid õhtusöögilauda. Järgnesime talle maja keskmisesse ossa, kus oli kaetud pikk laud kõiksugu kummalise kraamiga. Võtsime istet toolidel, mis kuju järgi meenutasid meie omi, kuid olid kaetud mingi nii pehme materjaliga, et mu tagumik istmesse mõnusalt sisse vajus.

Leanna kraamis kaasa võetud seljakotist välja mitu pakikest.

„Ma väga vabandan, Harand,” ütles ta peremehe poole pead noogutades, „kuid minu kogemused on näidanud, et planeetidevahelistel rändudel on targem piirduda tuttava toiduga. Muide,” lisas ta laua ümber istuvaid kaaslasi vaadates, „soovitan ka teil oma kuivratsioonid välja otsida.”

Ta haukas oma energiabatoonist suure suutäie ning näris seda isukalt.

„Mida veel! Vaata ainult neid isuäratavaid roogi, mis meie ees on!” sõnas James uljalt. „Kas selle pärast me kosmosesse rändasimegi, et neid jõledaid kuivikuid järada? Mul on raudne seedimine, mul pole kunagi mingeid probleeme. Pealegi, lonks pipraviina ajab asja alati korda.” Ta koukis rinnataskust välja lapiku pudeli ning võttis sealt suure sõõmu.

Lucia otsis taskust endalegi batooni ning proovis selle otsast tükikese. Ta mälus seda nina kirtsutades.

„Kuule, anna mulle ka lonks!” palus kapten Martez Jamesi.

Pudelist rüübanud, ulatas ta selle ameeriklasele tagasi, tõstis oma taldrikule tüki sinakasrohelisest ümarast asjast, mis paistis olevat mingi puuvili, võttis sellest ampsukese, mälus pisut ja teatas siis särades: "See on imehea!” Julgelt tõstis ta taldrikule erinevat toidupoolist ja kaevus kuhja. Ta kiitis kõige maitset, välja arvatud pehme oranži lima taolise olluse oma, mis jäi temast peaaegu puutumatult taldrikule lebama.

Teised reisijad järgisid varsti tema eeskuju, vaid Leanna loobus pakutavast toidust.

Ka mina valisin vaagnatelt üht-teist, kuid enne sööma asumist ütlesin igaks juhuks iseendale:

„See toit ei tee mulle halba, vaid ainult head. Mu keha võtab selle toidu hästi vastu.”

Toit oli tõesti üpris maitsev. Ma imestasin isegi, et tundmatu planeedi elanike maitsed meie omadega nii kokku läksid. Muidugi, turgatas mulle pähe, võisid nad olla andnud toidule samamoodi käsu maitseda just nii, et meile meeldiks.

Vaatasin vaikides laua ümber käratsevaid reisikaaslasi. Tundus, nagu kellelgi peale Leanna poleks meeles, kui tähtsad meie sõnad sel planeedil on. Sõnad voolasid ja lainetasid meie ümber lõbusalt, nagu polekski pelgalt paar tundi varem üks meie seltskonnast nende tõttu hukkunud. Istusime Leannaga justkui üksikul saarel keset mäslevat sõnamerd.

„Mulle vahel tundub, et jutud inimkonna intelligentsitaseme pidevast langusest ei olegi nii liialdatud,” ütles Leanna mulle lõpuks vaikselt. „Kas tead, mind meelitati viis aastat tagasi õpetajatöölt ära lubadusega, et see töö on palju kergem. Kuid rännates erinevate planeetide vahel, tutvudes ebamaiste kultuuridega ning vaadates siis neid reisiseltskondi, kes suudavad endale sellist kruiisi lubada, kahaneb minu usk inimkonda iga reisiga. Laste juures oli alati vähemalt lootus, et nad õpivad ja kasvavad, aga siin…”

Kuulasin teda mõtlikult ega osanud midagi vastata. Patsutasin vaid mõistmise märgiks kergelt tema käsivart.

Ühel hetkel, kui jutuvada lõpuks raugema hakkas, tõusis Harand püsti, andes märku õhtusöögi lõppemisest. „On aeg puhkama heita,” sõnas ta otsustavalt. „Homme tuleb Pleek tagasi, et teid õpetada oma sõnu valitsema. Seniks aga, head und!”

Tõusime lauast ning igaüks suundus oma tuppa.

Kummalise päeva tekitatud elevusest hoolimata uinusin kiiresti. Mu uni oli sügav ja unenägudeta, kuni mind äratas keset ööd Jamesi oigamine.

„Mul on nii paha,” pomises ta vaevaliselt. „Mul on selline tunne, nagu hakkaksin ma surema.”

Aeglaselt ajas ta end voodist püsti ning komberdas vannitoa poole. Hetk hiljem kostis sealt öökimist.

Mina tundsin end õnneks hästi, kuid mul oli niisugune uni, et ma ei suutnud silmi lahti hoida. Öö jooksul virgusin veel mitu korda ja alati kuulsin Jamesi ägamist vannitoast.

Hommikul ärgates tundsin end värske ja puhanuna. Kell mu randmel näitas poolt kaheksat, ikka veel kodumaa aja järgi. Mul polnud õrna aimugi, kuidas ajaarvamine sellel planeedil käis, kuid oli tore ette kujutada peret ja sõpru Eestimaa rahulikus suvehommikus omi asju toimetamas.

Ringutasin ja ajasin end istuli. James oli lõpuks tagasi oma asemel ning nohises magada. Tema nahk oli omandanud kergelt rohelise varjundi.

Loivasin vannitoa poole, kust avastasin Jamesist jäänud korraliku segaduse. Vaatasin nina kirtsutades ja hinge kinni hoides ruumis ringi. Leidsin peegli kõrvalt seinalt väikese veenõu kujutisega nupu. Vajutasin seda puhtast uudishimust. Minu suureks üllatuseks kuulsin õrna surinat, kraanikausialuse kapi uksed avanesid ja välja sõitis väike robot. Kiiresti asus see kokku korjama maas vedelevaid käterätte ja vetsupaberit, pannes need enda seljas asuvasse kasti. Järgmisena võttis see ette vetsupoti põhjaliku pesu ning lõpuks pihustas põrandale mingit hästi lõhnavat puhastusvedelikku, sellal kui põhja alt välja ulatuvad harjased põrandat läikima küürisid.

Vaid viie minutiga oli vannituba puhas nagu prillikivi ning robot liikus tagasi oma kappi. Kasutasin rahuldust tundes vetsu, otsisin seljakotist tualetivahendid ning veerand tunni pärast olin riietunud ja valmis teiste reisikaaslastega liituma.

Pererahvas oli ärkvel. Harand istus arvatavasti meid oodates elutoas, kaksikpäikeste hommikune oranžkuldne kuma nägu paitamas. Krike valmistas hommikusööki ning lapsed siblisid ema jalgade ümber ringi, proovides teda ettevalmistustega aidata, kuid ilmselgelt rohkem segades. Ainuke inimene, keda toas nägin, oli Leanna.

„Kuidas magasid?” küsisin talle lähemale astudes.

Ta naeratas mulle. Ma ei olnud varem märganudki, kui ilus tema naeratus on. „Tänan, hästi,” vastas ta. „Seda ei saa küll öelda Lucia kohta. Vaeseke ei kannatanud ilmselt eilset toitu, vaevles terve öö kõhuvalude ja iivelduse käes. Nüüd on tal parem, kuid ta on nii nõrk, et ei suuda tõusta.”

Noogutasin mõrult. „Sama lugu on Jamesiga. Kas sa teistest tead midagi?”

Naine raputas pead. „Ma pole kedagi teist täna hommikul näinud. Äkki peaksime neid kontrollima?”

„Hea mõte,” vastasin ma. „Vaata sina üle kapten ja mina võtan venelased.”

Liikusime koos tagasi külalistemajja. Kiire pilguheit teistesse tubadesse kinnitas meie kurje kahtlusi – kõik ülejäänud külalised olid kehvas seisus.

„Miks sina haigeks ei jäänud?” arutles Leanna, kui tagasi elutoa poole kõndisime. „Sõid ju ometi teistega sama toitu.”

„Mäletad – sõnade mõju,” tuletasin ma talle meelde. „Mina ütlesin enne sööma hakkamist, et see toit ei tee mulle halba, ja ei teinud ka.”

„Loogiline, hea, et selle peale mõtlesid.” Leanna kulmude vahel oli armas mõttekurd. „Me peame vist selles asjas Harandilt abi paluma.”

„Ega siin muud võimalust ole jah.” Ma ei olnud küll kindel, millega linnapea meid täpselt aidata saaks, kuid midagi muud peale hakata ma ka ei osanud.

Rääkisime Harandile kõik ära. Ta saatis paar suuremat hooldajarobotit meie reisikaaslaste tube puhastama, neid kraadima ning elulisi näitajaid mõõtma. Samal ajal istusime meie hommikusöögilauda. Loomulikult ei unustanud me toidu üle häid sõnu lausumast. Nüüd, kus minu näol oli elav näide olemas, kuidas võõrast toitu turvaliselt süüa, julges ka Leanna pakutavat proovida. Menüüs leidus mitmeid juba eelmisest õhtust tuttavaid toiduaineid, kuid oli ka uusi, mida julgelt maitsesin. Minu lemmikuks sai pruuni ogalise koorega puuvili, mis välimuselt meenutas hobukastani vilja, kuid mille lillakas viljaliha oli hõrk ja värske lõhnaga.

Hooldajarobotid olid mõne aja pärast tagasi infoga, et meie reisiseltskonna elulised näitajad on stabiilsed, suurim mure oli vedelikupuudus. Õnneks olid nende analüüsid näidanud, et selle planeedi vesi sobib ka meie organismidele. Saanud peremehelt käsu külaliste eest pidevalt hoolitseda, suundusid robotid tagasi külalistemajja.

Mõne aja pärast kostis ukse poolt kobistamist ja tuppa astus Pleek, hõbedaselt läikiv hõlst üll. Võtsime koos temaga elutoas istet ning meiega liitusid Harandi lapsed, kellel samuti oli vaja sõnade kasutamist harjutada.

Andsin Pleekile lühiülevaate sellest, kuidas ma sõnade jõudu juba õhtusöögijärgselt tunda sain. Pleek noogutas mõtlikult.

„Väga hea,” lausus ta. „Ma näen, et olete olnud tähelepanelikud. Täna annan teile ülejäänud põhipunktid ning siis ei ole vaja teha enam midagi muud, kui harjutada. Kõigepealt tahan aga, et te püüaksite muuta midagi iseenda juures, see on esimene samm. Valige ise, mis see olla võiks. Ikka samad põhimõtted – kujutlege, olge täpsed ja uskuge.”

Meie jalgade ees põrandal istuvad põngerjad hakkasid rõõmsalt kihistama. Kõige vanem, Melle, pomises midagi ning silmapilk hiljem särasid tema enne sinised silmad hoopis tumepunaselt. Mulle oli see võõrastav vaatepilt, kuid imetlesin, kui lihtsalt see asi tema käes käis.

Püüdsin keskenduda. Olin alati endale tihedamaid juukseid tahtnud. Meie suguvõsa pärilik keskeas algav juuksekadu näitas minu peanupul juba esimesi märke. Astusin seinal rippuvale peeglile lähemale. Panin silmad kinni, tõmbasin hinge ja ütlesin:

„Olgu mul palju juukseid!”

Hetkega tundsin, kuidas karvad minu enne paljaks pöetud kukalt kõditasid. Silmi avades leidsin enda peast paksud õlgadeni ulatuvad kiharad, millega nägin välja nagu koopaelanik. Kummardusin peeglile lähemale. Tihedus oli õige, kuid soeng täiesti vale. Olin unustanud, et täpsus kõnes on väga oluline. Proovisin uuesti.

„Juuksed, olge tihedad! Olgu mul see moodne juukselõikus, mida eelmisel nädalal reklaamis nägin.” Manasin reklaampildi silme ette ja kujutlesin, kui kena ma sellega välja näen.

Nüüd jäin tulemusega palju enam rahule. See polnud küll detailideni täpne koopia reklaamis nähtust, kuid oli piisavalt hea, et sellega mitte enam jamada. Lootsin väga, et siin saavutatud tulemused planeedi mõjusfäärist lahkudes püsivad. Soengu kaotamine oleks väike asi, kuid ajami parandamise õnnestumise korral selle purunemist üle elada enam ei tahaks.

Peeglile selja keeranud, märkasin, et ka Leanna oli oma katsetustes edukas olnud. Tema enne tumedad silmad olid nüüd helesinised, andes talle ebamaise välimuse. Üks lastest oli aga kasvatanud endale kaks lisajalga, mille peal ta nüüd mööda tuba kihutas nagu väike kentaur. Minut hiljem sai ta selle pärast aga Krikelt nahutada ning pidi oma algse välimuse taastama.

Pleek naases köögist aurava tassiga ning noogutas meie pingutuste peale heakskiitvalt.

„Suurepärane!” lausus ta. „Võtame nüüd ette mateeria valitsemise väljaspool teie keha. Kõige lihtsam on alustada millestki väga isiklikust, näiteks seljas olevatest riietest. Katsetage aga, kõik reeglid on samad,” ütles ta ning vajus mugavasse tugitooli meie ponnistusi jälgima.

Olin veendunud, et ka muude asjadega läheb sama kergesti kui mu juustega. Vaatasin oma määrdunud ja pisut kulunud jalanõusid.

„Tossud, olge nagu uued!” käskisin ma neid enesekindlalt. Mitte midagi silmnähtavat ei juhtunud. Proovisin uuesti. „Jalanõud, olge puhtad, ning materjal, taasta enda esialgne olek!”

Nüüd võisin märgata, kuidas tossude välimuses hakkas midagi muutuma, kuid selle asemel, et säravvalget läiget taastada, hakkasid need hoopis pruunikat tooni omandama. Mul läks mitu hetke mõistmaks, et ilmselt ei olnud materjali esialgne olek mitte valge olnud. Mühatasin frustreeritult, kuid keeldusin alla andmast.

„Jalanõud, omandage vabrikust tulnud seisukord!”

Pruuni tooni levik peatus ning see hakkas taanduma, andes taas maad valgele, mis oli vaid pisut heledam, kui katsetustega alustades. Sisuliselt ei olnud ma kuhugi jõudnud. Heitsin pilgu Pleekile, kes jälgis mind, väike muie suunurgas mänglemas.

„Ei olegi nii lihtne, mis?” ütles ta. „Ega me ilmaasjata siin aastaid seda kunsti õpi. Eluta mateeria mõjutamine on veel lihtne võrreldes eluslooduse muutmisega. Parimad meie hulgast suudavad panna puid rikkalikult vilja kandma ka siis, kui ei ole hooaeg, ja luua mullas leiduvatest mineraalidest uus eluhoone.”

Leanna teisel pool tuba naeratas mulle võidukalt. „Ma suutsin panna ühe oma kleidilitritest värvi muutma!” teatas ta.

Võib-olla oli see tema särav naeratus, mis minu hallid ajurakud äkitselt tööle pani, võib-olla midagi muud, kuid mulle turgatas pähe hiilgav idee.

„Alfie!” hüüdsin ma Leanna poole tõtates. „Tema on ju meie süstiku hing. Tema võib ajami terveks rääkida!”

Leanna vaatas mind, nagu oleksin ma kuu pealt kukkunud. Ta avas suu, et midagi öelda, kuid pani selle siis jälle kinni. Lõpuks ütles ta:

„See võib tõesti töötada. Nii oleksime siit läinud kohe, kui teised on piisavalt terved.”

Pleek ei kommenteerinud meie ideed, vaid oli kohe valmis meid süstikuni sõidutama. Hõljukis istudes tundus aeg seisma jäävat, läks terve igavik, enne kui maandumiskoht paistma hakkas.

Meie juht tegi juttu tühjast-tähjast, heites meile pidevalt kõrvalpilke. Lõpuks hakkas see asi mind pisut häirima ning ma ei olnud ainus.

„Kas sulle ei tundu, et Pleek vahib mind kuidagi imelikult?” sosistas Leanna mulle ühel hetkel. „Nagu ta oleks minust huvitatud või midagi? Iga kord, kui ta mulle otsa vaatab, jooksevad mul judinad üle keha. Ja mitte heas mõttes.”

Asetasin demonstratiivselt käe ümber ta piha ja sosistasin talle kõrva: „Ma märkasin. Teeskleme, et oleme koos, äkki lõpetab ta selle ära.”

Leanna noogutas, tõstis pilgu ja vaatas õrna naeratusega mulle sügavalt silma. Siis toetas ta pea vaikse ohkega mu õlale. Oi, kui hästi ta näitles! Igal juhul lõpetas Pleek meie jälgimise ja keskendus juhtimisele.

Vaevalt olime kohale jõudnud, kui hüppasime hõljukilt maha ning tormasime süstikusse.

„Alfie,” hingeldas Leanna kiiruga. „Sina saad ajami korda teha. Sa pead vaid ütlema, et see ise end ära parandaks.”

Potsatasime toolidele ja jäime häid uudiseid ootama.

„Arusaadav,” vastas AI. „Alcubierre’i ajam, paranda ennast ära!”

Me ei tajunud mingit muudatust.

„Noh, kas töötab?” küsisin õhinal.

„Käivitan süsteeme ja kontrollin,” sõnas Alfie. Mootorid ärkasid ellu, samamoodi kerkis meie elevus.

„Ajami seisukord ei ole muutunud,” teatas AI hetke pärast.

Mu süda jättis löögi vahele, enne kui sügavaimasse kõhusoppi kukkus. „Mida? Proovi uuesti!” nõudsin ma. „Need asjad ei pruugigi esimesel korral välja tulla.”

Ja Alfie proovis. Ühe, kaks ja kolmandat kordagi, kuid ükski katse ei toonud oodatud tulemust.

Meil ei jäänud muud üle, kui löödult tagasi teiste juurde pöörduda.

„Muide,” ütles Pleek tagasiteel sundimatult, „mul läks ennist meelest mainida, et mateeriat saavad mõjutada vaid hinge ja mõistusega olendid. Masinatel, kas teate, puudub protsessiks vajalik kujutlusvõime.”

Tagasiteel juurdlesin selle üle, ega meie sõnakunstiõpetaja polnud hoopis meelega meid mõnest vajalikust infokillust ilma jätnud.

Maa aja järgi olime planeedil EC3250 viibinud juba üle kahe nädala. Kohalikud kutsusid koduplaneeti Samsoks, mis oli inimeste antud nimest palju suupärasem. Meie reisikaaslased hakkasid ükshaaval oma tubadest välja roomama alles kolmandal päeval, kuid nad ei olnud veel kaugeltki valmis sõnakunsti õpingutega alustama. Nende tervis taastus tasapisi ning meie igahommikuste õpirühmadega liitusid nad alles kuuendal päeval. Selleks ajaks olime Leannaga oma oskustes neist kaugelt ees. Oli ilmselge, et kui keegi süstikut üldse parandama hakkab, peame need olema meie.

Päeva pikkus oli Samsol minu kella järgi kakskümmend üks ja pool tundi, päikestetõusust loojanguni kolmteist tundi. Pimedas ei käinud väljas keegi. Ükskord öösel vannitoast tulles juhtusin akna taga märkama mingit liikumist. Astusin uudishimulikult aknale lähemale. Äkki leidsin end vastamisi õudse lõustaga, millest kiiskasid valged irevil kihvad ja suured veripunased silmad. Hea, et olin just vetsust tulnud, muidu oleksin ehmatusest püksi teinud. Elukas toetus tagakäppadel seistes vastu akent, seljaogad ähvardavalt püsti, peajagu minust pikem. Taganesin vaikselt hinge kinni hoides aknast eemale ning mõne hetke pärast loivas ka elukas minema.

Minu süda peksis nii, et ma ei saanud und enne, kui oma kehal rahuneda ja magama jääda käskisin. Terve ülejäänud öö kummitasid koletise hõõguvad silmad minu unenägusid.

Ühel hommikul söögilauas istudes olin tähelepanematu ja lükkasin kogemata oma joogiklaasi põrandale, kus see kümneteks kildudeks purunes. Õnneks oli see tühi. Olin juba koristajarobotit kutsumas, kui Leanna mind peatas.

„Oota korraks,” ütles ta ja pani käe mu käsivarrele. Tema puudutus saatis mõnusa surina üle kogu mu keha.

Ta sulges silmad, tõmbas keskendunult kulmu kipra ja lausus: „Klaas, pane end jälle kokku ning ole nagu uus!”

Minu silme all hakkasid tükid tagasi üksteise poole liikuma ning mõne sekundiga seisis põrandal jälle täiesti terve klaas.

Vahtisime kõik Leannat suurisilmi, kuid tema vaid muheles kergelt. „Parem kui nädal aega jutti saiatükikesega klaasikilde taga ajada, kas pole?” ütles ta ning sõi rahulikult edasi.

„Pekki küll!” hüüdis James erutunult, hüppas järgmisel hetkel püsti ja hakkas oma kannikat nühkima. Ilmselt oli teda tabanud järjekordne piste pehmesse kohta, nagu seda oli juhtunud juba korduvalt. Mõni inimene ei õpi ka kunagi. „Ma tahtsin vaid väljendada oma imetlust sinu oskuste üle,” ütles ta end ettevaatlikult tagasi toolile libistades. Naine vaid pööritas selle peale silmi.

Peale einet juhtisin Leanna märkamatult grupist eemale. „See on uskumatu, millega sa hakkama said!” ütlesin ma vaimustatult. „Kas sa tead, mida see tähendab? Me saame hakata süstiku ajamit parandama!”

„Oled sa kindel?” Leanna hääles kõlas kahtlusenoot. „See on kindlasti palju keerulisem kui klaas. Ma ei usu, et ma sellega veel hakkama saaksin.”

Raputasin pead. „Ma ei arva, et see keerulisem on. Alfie ütles, et ajam on purunenud, see tähendab, et tükid peavad ju kuskil samamoodi olemas olema nagu klaasi puhul. Kui sa suutsid klaasi lihtsalt niisama taastada, siis ma ei usu, et ajam kuidagi raskemaks osutuks.”

„Kuid klaasi kuju ma tean, see on mulle üdini tuttav. Mul ei olnud mingit probleemi ette kujutada, milline see tervena välja nägema peab.”

„Ma olen veendunud, et Alfiel on süstiku joonised olemas, ehk isegi fotod erinevatest juppidest. Need aitaksid sind kindlasti.” Olin isegi oma enesekindlusest üllatunud, kuid midagi mu sees ütles, et õige aeg on käes.

„Olgu,” vastas Leanna mõtlikult oma võrratute, ikka veel helesiniste silmadega mind vaadates. „Teeme proovi.”

Hiilisime majast välja nii, et meie reisiseltskonna teised liikmed meid ei märganud. Meil tõesti ei olnud neid tüliks jalgu vaja. Pleek ootas meid hõljukiga ning sõidutas süstiku juurde.

„Edu!” soovis ta meile ning sättis end istmele mõnusalt tukastama. „Eks andke teada, kui tagasisõiduks valmis olete.”

„Tere tulemast tagasi, Leanna ja Ever!” ütles Alfie, kui süstikuuksest sisse astusime. „Kuidas saan teile kasulik olla?”

„Palun otsi välja Alcubierre’i ajami joonised,” ütlesin käigu pealt, kui kokpitti teed rajasime. „Ja kui võimalik, siis paar fotot ka.”

Kokpitis võttis Leanna istet kaptenitoolil ja mina mehhaaniku istmel. AI kuvas juba ajami jooniseid ja fotosid suurel ekraanil, mis tavaliselt esiakna ülesannet täitis. Leanna vaatas ekraani mõtlikul ilmel.

„Alfie, palun kuva jooniseid aeglases tempos üksteise järel nii, et ma saaksin hea ülevaate ajami absoluutselt igast osast iga nurga alt. Mul on vaja sellest oma peas täielik pilt kokku panna.”

Vaatasin kõrvalt Leanna õppimist, tundes end pisut kasutuna. Olin kogu aeg arvanud, et mina saan olema see, kes süstiku lõpuks töökorda saab ning kellele meie reisiseltskond elu lõpuni tänulik on. Mis seal salata, vahepeal olid isegi ajaholode pealkirjad minu silme eest läbi jooksnud: „Eestlane päästab tundmatul planeedil lõksus oleva kosmosekruiisi reisijad” või veelgi sensatsioonilisem „Ever Sarapik – sõnade maailmameister!” Kuid suurest harjutamisest hoolimata ei küündinud minu oskused Leanna omade tasemele. Ta istus minu kõrval, kulm kortsus.

„See on nii raske! Need joonised on nii üheplaanilised ja ruumiline taju pole minu tugevaim külg. Ma lihtsalt ei saa sellest seadmest õiget ettekujutust!”

Oli ilmselge, et ta hakkas kaotama seda vähestki usku oma võimetesse, ning mina istusin seal täiesti kasutuna. Siis mulle turgatas.

„Sina võid küll kehv olla, kuid ma olen kindel, et Alfie suudab olemasolevate jooniste põhjal ruumilise kujutise kokku panna küll,” ütlesin ma ja esitasin AI-le vastava palve.

Hetk hiljem projitseeris Alfie meie vahele õhku täiusliku 3D hologrammkujutise ajamist, informeerides meid, et see on reaalsetes mõõtmetes. Leanna näole kerkis naeratus ning järgmised kümmekond minutit veetis ta kujutist igasse suunda pöörates ning seda tähelepanelikult uurides.

„Olgu, ma olen valmis katsetama,” ütles ta lõpuks minu poole pöördudes. „Anna mulle igaks juhuks see peakomplekt sealt. Ma tahan, et mu hääl igale poole süsteemi jõuaks.”

Ulatasin talle palutu ning ta sättis selle pähe. Peale sügavat hingetõmmet lausus ta hoolikalt sõnu valides: „Alcubierre’i ajam, kogu oma tükid kokku ja taasta oma algne kuju!”

Kuskilt süstiku seest kostus vaikset raginat.

„Kuidas on, Alfie,” küsisin ma. „Kas see sai korda?”

AI kontrollis süsteeme. „Ajam tundub olevat terve, kuid ei ole siiski funktsionaalne. Miski on veel korrast ära. Ma ei saa sellega ühendust.”

Leanna lasi kuuldavale ärritushüüde. „Mida nüüd? Ma olin nii täpne kui võimalik ja kujutasin ette, milline see välja nägema peab. Mida ma valesti tegin?”

Mulle tuli mõte. „Alfie, kas võis juhtuda, et mõni väiksem osa põrmustus nii, et sellest midagi alles ei jäänud?”

„See on tõenäoline,” kostus AI hääl, „kuid ma ei saa seda kuidagi kontrollida.”

Leanna vaatas mulle meeleheites otsa. „See tähendaks, et ma peaksin puudu olevad osakesed sisuliselt mitte millestki looma! Ma pole seda kunagi proovinud, ma ei usu, et see õnnestub.”

„Mida sa nüüd omast arust teed?” ütlesin ma ja põrnitsesin teda. „Räägid endale ebaõnnestumist kaela? Sa ju tead, et siin ei tohi seda teha. Siin rohkemgi kui kusagil mujal on isetäituvad ennustused päris asjad.”

Kuid ilmselt olin valinud vale lähenemise. Minu kurjustamise peale kogu reisi ajal tugev olnud Leanna murdus, tõmbus kössi ning hakkas nutma. Suured soolased pisarad voolasid mööda tema nägu, jõudes otsapidi minu südamesse. Tõmbasin ta enda vastu ja hoidsin teda õrnalt, hoolimata sellest, et tema silmavärv mööda minu valget särki laiali valgus.

Kui ta vaikselt rahunema hakkas, panin oma häälde kogu enesekindluse, mida suutsin leida. „Mina usun sinusse, Leanna. Sa saad sellega hakkama ja parandad ajami, et Martez saaks meid tagasi koju viia.”

Läks pisut aega, enne kui minu öeldu mõju avaldama hakkas, kuid midagi Leanna olekus muutus. Tema selg tõmbus sirgemaks ja näole tõusis otsustav ilme. Ta pühkis põsed käeseljaga kuivaks, võttis minu käe enda pihku, pani silmad kinni ja ütles aeglase keskendumisega:

„Alcubierre’i ajami puuduvad osakesed – taastage end materjalidest enda ümber, nii et muud süsteemid kahjustada ei saaks!” Ta avas silmad ja lisas: „Ma väga loodan, et puuduvad osad ei olnud suured. Alfie, milline seis on?”

AI käivitas katseks kogu süsteemi. Minuti pärast andis ta teada: „Ajam on funktsionaalne, kõik süsteemid töötavad suurepäraselt. Oleme stardiks valmis.”

„Jess!” hüüdsin ma ja haarasin Leanna oma käte vahele. „Sa said hakkama!”

„Jah,” pomises ta ning lasi kuuldavale südamest tuleva ohke. „Aga ma ei oleks seda ilma sinuta suutnud.”

Tema õbluke keha sobis minu embusesse ülihästi ning natuke aega seisime, lihtsalt õnnelikena.

Kui me seal niimoodi seisime, käis minu peast läbi üleannetu mõte.

„Mis sa arvad, kui jätaksime ülejäänud siia? Mulle tundub, et neile kuluks pisut lisaaega sellel planeedil ära. Ma olen kindel, et Alfie suudaks ka ilma Martezita meid koju viia. Hiljem võime mõne teise seltskonna neile järele saata. Ütleme, et oli hädaolukord ja meil polnud muud võimalust, kui üksi tagasi lennata.”

Leanna tõmbus minust eemale ning vaatas mulle tõsiselt otsa. „Ma olen tegelikult ka hädapiloodi kursused läbinud,” vastas ta, „nii et ära tekita mulle sellist kiusatust. Kuigi sul on muidugi õigus,” lisas ta kaalutlevalt, „nii mõnelegi kuluks see kindlasti ära.”

Ilmselt ei peaks ma eraldi mainimagi, kui rõõmsad olid meie reisikaaslased uudist kuuldes. Vähem kui veerand tunniga pakkisime kokku kõik kodinad, tänasime ülevoolavalt Harandit ja Kriket nende külalislahkuse eest, kallistasime lapsi ning asusime tagasiteele süstiku juurde. Ärajäänud kruiisi jätkamist ei võtnud keegi kõneaineks, kõik soovisid vaid võimalikult kiiresti koju jõuda.

Kasutasin veel viimast võimalust Samso atmosfääris ja ütlesin: „Kodutee kulgeb viperusteta ning ma magan rahulikult kogu selle aja.”

Jutt: Elamuskingitused elunormiks (Anneli Vilbaste)

Kunagi ammusel ajal oli Noami Charn kindlasti väärt kõiki neid miljoneid, mis tema kuulamise – ja sugugi mitte vähem ka vaatamise – eest välja käidi. Essence Idol oli kuulsaim alternatiivse muusika punt ning valitsusvastaste protestide eestvedaja nii lõppevas hipi- kui hakkavas jupimaailmas. Kes kordki näinud seda pööraselt enesekindlat ja veendunult pöörast naist, ei unustanud teda ilmselt iial.

Helke, Primula isa, kelle poisikesepõlve täitsid omakorda tema isalt kuuldud vaimustusõhkamised, polnud igatahes midagi unustanud. Ei Noami skandaalseid alastiüritusi läbipaistva poliitika nimel, ei kinniteibitud suuga lauldud kontserte tsensuuri vastu ja sõnavabaduse kaitseks, ei naisi ahistavatele poliitikutele üle maailma saadetud minigiljotiine ega suurfirmade ja sõjardite kokkuleppeid paljastavaid improesinemisi. Primula oli neist tüdimuseni kuulnud, kuid ise ta – ullike humanitaarilma laps – neid näinud ei olnud. Ja nüüd, kui Noami Essence Charn Idol tuli neile lausa koju kätte (no tuli samakeelse naaberosariigi pealinna, mis Primula kodust vaevu 300 km kaugusel) ning Primula isal oli parasjagu tütrega taastutvumine käsil, lõi Helke pileteid lunastades kaks kärbest ühe hoobiga.

Primula just otse ei jaganud Helke ekstaasi, aga tal oli ees raske lahutusprotsess, seljataga tüütu varajagamine... ja vähemalt teaks ta siis, mille järele papa keelt limpsab. Kui papa pärast kontserti seda va keelt ikka veel limpsab. Sest tegelikult on ka isa Helke juba pehme humanitaarilma laps ning hindab rahulikku demokraatlikku otsustusprotsessi ja leebet selgitustööd. Primula arvas, et papa saab oma sisemise metslase paar korda kuus öisel ajal punase tulega üle tee minnes kuhjaga välja elatud.

Kontsert toimus vanas rekkade teeninduskeskuses, iseenesest NECI-le just täpselt õige koht: tühjaks röövitud ja läbinisti kõledalt tehniline stangede, metallredelite ja laes rippuvate robotkäppadega saal, kuhu oli kokku tassitud paar tuhat tooli, rahvastaadioni ebamugavaid, kuid vastupidavaid pinke, õhus hõljus õli ja kõrbeva plastiku lääge hais ning lava aset täitis külilikeeratud ja hullupööra lömmis kaubakonteiner. Piletid, välja lõigatud tont-teab-millistest hoiatustahvlitest (Primula pileti taga oli näiteks selge tuleohtlikkust näitava piktogrammi osa, papal samas ainult poolik suur Ä täht), koguti taaskasutamiseks kokku. Vastu said Primula ja Helke kahepeale liitrise pudeli vett, paki kõige odavamaid juustuviile (neid, mis näevad välja nagu hea sulajuust, ent maitsevad nagu plastik) ja kaks viietollise läbimõõduga roosa-kollase-sinise-kirjut pika pulga otsas troonivat klaaskommiketast. Koos manitsusega proviandi tarbimisel kokkuhoidlik olla; pole teada, millal saabub järgmine toiduabi. Helke hirnatas vaimustunult ja rebis oma juustupaki lahti, et esimest viilu õngitseda ja tütrelegi ulatada. Primula meelest tuli kõrbeva plasti lehk just neist pakkidest, ta ei tahtnudki.

Nad kõmpisid toolide poole ja nägid tagasi vaadates kõhna vana naist, kes juustupakkide kastis sobras – see oligi Noami. Ta nägi välja nagu oma noorpõlvepiltide karikatuur. Mõned eakad, kuid ikka veel heas vormis, mehed ja kaks nolki ronisid konteineri otsa. Muusika tõmmati käima.

Kontserdi nimi oli „Harjutused iseseisvaks eluks, üldkasulik rahvaloeng”, aga esimene pooltund oli üles ehitatud kunagiste lööklugude taasesitustele ja töötlustele. Primula ja Helke undasid rõõmsalt kaasa – kumbki ei pidanud tegelikult viisi – ning õõnes tunne Primula kõhukoopas andis järele. Primula oli kartnud, et peab mingites sotsiaalsetes katsetes osalema või vaatama, kuidas Noami midagi jõledat teeb, näiteks avalikult kellegagi seksib... Eih, vaatamine vaatamiseks, see ei võta tükki küljest, just võikaid eksperimente publiku seas ja publiku peal pelgas Primula.

Et miks ta siis üldse siia tuli? Kui papa ta kontserdile kutsus, polnud Primula sellele mõelnud. Hirm oli alanud hetkest, mil piletid neile koju toodi. Käskjalg oli suur tugev mees, tal oli käes must ametliku välimusega dokumendiplokk ja ta käskis neil alla kirjutada mitte piletite kättesaamise pärast, vaid vabatahtliku nõustumise ja riski vähendavate nõuete teavituse läbilugemise kohta. Ja kui tavaliselt ukselt uksele käivad müügimehed ei oota, et toodud paberid läbi loetaks, siis too tüüp sundis neid rahulikult, ent järelejätmatult kogu teksti tähelepanelikult uurima ja oleks arvatavasti küsimustelegi vastata püüdnud. Niisiis lugesid Helke ja Primula teksti – peenike kiri kolmel leheküljel – ning kirjutasid seejärel alla vabatahtliku osalemise, hilisemate kaebuste mittekehtivuse ja turvariskidest teadlik-olemise dokumendile. Kõik nägi välja nagu ravimikatsetuste puhul. Primula sõbranna Keyla oli kord mingi uue päikesekaitsemeigi juures katseisik olnud ja täidetavaid hoiatuste, kinnituste, nõustumiste ja viimaks tagasiside pabereid oli kaugelt enam kui asi väärt. Primula oli veel nalja visanud, et kõigi nende allkirjade järel oleks Keyla võinud vähemalt kullast nina saada... ja vahest ka kiila minna. Keyla polnud tookord just õnnelik, aga läks leebemaks ja oli sõbranna edasi, kui mõistis, et oma lolli nalja oli Primula jaganud ainult tema, Keylaga, mitte näiteks riputanud kogu sõpruskonna ühisele teadetetahvlile. Primula oli kurja sõnaga, ent tagaselja susserdaja ta ei olnud, no ja tegelikult taipas ta juba nalja lõpul Keylale otsa vaadates, et see polnud eriti andekas huumor.

Miskipärast oli allakirjutet paberipakike tekitanud Primulas ebamugava tunde, nagu peaks ta nüüd oma tookordse kuritahtlikkuse eest vastutust kandma. Ta oli kogu aeg oodanud, et keegi teine tema arvel umbes samasugust nalja viskab, ja kui seda ei juhtunud, tekkis tal vastik ebausk, et tulev kättemaks on veel palju hullem.

Noami turnis tudinal konteiner-lavale ja liitus lauludega. Kulus veel 20 minutit. Primula püüdis esimese pooltunni õndsat olemist säilitada; Helkel paistis see korda minevat, aga Primula libises pöördumatult olevikku. Kas sellepärast, et ta oli naine ja Noami näis kuuluvat just nende naiste hulka, kes ka vanuigi jätkuvalt meeste kirgi kütavad ja kelle vastu seega kõik harilikud naised instinktiivselt kahtlustavaid vaikusemüüre püstitavad?

Noami riietus oli endise maine vääriline: must pükskostüüm, miljardi pandlaga nahksaapad, tööriistavöö pussi, mutrivõtme ja laserlõikuriga, kiiver ja kaitseprillid, sinna juurde kaitsevärvides pehme kašmiirõlasall ning peened sõrmkindad. Käes tavaline must kiirkirja-alus, randmel hiigelmõõtu kolme sihverplaadiga kell, seisis ta seal meeste kõrval, meikimata – või pigem üliosavalt meigitud – ainsaks ehteks hõbedane vööpannal. Ja valitses saali.

Noami hääl oli ta välimusega ühtne – karm, iseteadlik ja käre. Või nagu Päevalehe muusika-arvustaja poeetiliselt kirjutas: „...vahe nagu sõjaväearsti skalpell, mürkgaasidest kahjustatud ja valulubadusest tiine”. Primula polnud ekstaatilise valu pooldaja. Tema mees oli seda, aga ta ise, ei, ei mingil juhul. Papa ei teadnud, kuid need erinevused olid Primula abielu hävimise peapõhjuseks. Noami häält kuulates pidi Primula tahtmatult ka oma abikaasa erisoovidele mõtlema.

Muusikud lõpetasid ning Noami alustas üldkasuliku loenguga, osundades kuulsat lauset „Tõde on kusagil olemas”. Osundades ja osatades. Sest kui Noamit uskuda, on valitsused ja võimu teostavad ametnikud tõde nii pikalt varjanud, et see, jagatud paljudesse kaustadesse, killustatud ja valega segatud, ei lähe enam tõena arvesse, kuna on muutunud nähtamatuks ja eristamatuks.

Noami küttis publiku üles; tõesti, isegi rahumeelne konflikte vältiv Helke hõikus kaasa, müdistas jalgadega ja lasi kuulda oma parimat röövlivilet, kui Noami kutsus kõiki valitsusi välja vilistama. Primula vaatas oma õhetavat paari aastakümne jagu noorenenud isa ning luges sel hetkel kontserdikülastuse ikka veel plusspooleliseks – papa hoidis end kogu aeg vaos, talle kulus üks meeletustest täidetud õhtu keelava fooritule eiramise kõrvale tõepoolest ära. Mis puutub Primulasse, siis tema ei suutnud juba tubli pool tundi Noami jutuga nõustuda. Primula polnud ei valu-, karja- ega vandenõuinimene.

Õhtu edenes, Noami küsis, kas publik tahab vaheaega või „laseme minu arsti ja kontserdi kuraatorite ettekirjutustest hoolimata edasi?” Küsimus polnud tegelikult küsimus; teeninduskeskusetäis rahvast tegi väga ettearvatavalt nii, nagu Noami ütles, kuni esitatud valik andis võimaluse ükskõik millisele võimulolijale vastanduda. Primula tundis, kuidas kuklakarvad turri tõusid. Mõtle oma peaga moondus ikka ja jälle maksiimiks Mõtle meie moodi. Mida selgem eristumine üldtunnustatust, seda suurem omavaheline identsus – kultuuriloo klassika!

Noami ja poisid esitasid veel veerandtunni jagu lugusid, need olid uued lood, aga õhevil rahvas võttis need vastu nagu vanad tuttavad, tõusti püsti, trambiti ja lärmati. Primula lootis, et sellega kogu loenguosa piirdubki, ta hakkas lärmist ning ühtsuse teesklemisest väsima, igatses vanni ja vaikust... Võiks ju olla, et Noami on publiku oma käpa alla saamisega ühtlasi vajaliku rahulduse saanud ja jätab nad rahule! Primula ronis toolile, et konteineril toimuvat paremini näha. Ja sattus vaatama otse Noami silmadesse. Ning sai aru, et eelkõige kütab naine üles iseend. Noami ilme, arupidav, kaine ja kuidagi kahjurõõmus, ei lasknud kahelda, et on tulemas midagi päris õelat. Muidugi. Iseseisva elu harjutused on ju veel tegemata!

Primula riputas end väikese lapse kombel papa varruka külge. „Mul on paha olla,” karjus ta ekstaatiliselt poolkükke tegevale isale kõrva. „Lähme ära!” Helke vaatas tühja pilguga tema poole. Primula tõmbas end kööku, surudes vaba käe ümber kõhu. Tal polnud kehalist häda, ent vanadest aegadest mäletas Primula, et papa skaalal, kes noorpõlves ise lekkiva pimesoole kätte peaaegu surnud oleks, oli määratlematu kõhuvalu kõige võimsam argument. Primula oli vabalt valmis öö otsa EMO-s istuma, kõiki uuringuid tegema ning üha uuesti papa sinuga-ei-saa-ka-kuhugi-minna hala kuulama, et aga minema pääseda. Papa nagu hakkaski iseendast teadlikuks saama, lõpetas üles-alla jõnkumise ja vaatas Primula poole, kuid Noami sekkus taas, naise hääl uputas Primula palve. Ja nagu needus oli Noami uus teema parasiidid. Ta kirjeldas jubedaid usse, kes elavad meie kopsudes, kõhukelmel, maksas, isegi ajus. Dramaatiliselt vaikset häält ja kraaksumist vaheldumisi kasutades suunas ta publiku kontrollima hingamist ja kompima kõhtu. Helke hirm näis kustuvat lootusse, et Noami kindlasti teab, mida teha.

Kusagil ukse pool oksendas keegi luksudes, levis vastik hais. Noami valitses inimesi, nagu Primula ettegi kujutada poleks osanud. „Ajus peituvad parasiidid on need, mis ei lase meil tõelisust näha!”. Mõned inimesed püüdsid ära minna, Primula üritas isa liikvele tirida ja märkas, et Noami on oma konteineri otsas üksi, seisab valgusvihus, mis on suunatud täpselt talle, aga tema meeskond õiendab midagi uste kallal. Laealuste käppade küljes õõtsus veidraid prügikotikilesse mässitud puldanpampe. Primulal tekkis õõvastav kahtlus, et järgmiseks pannakse nad luku taha ja kallatakse seaverega üle.

Noami nõudis vaprust. Publik möirgas. „See on meie tõde, sellises maailmas oleme määratud elama!” lõugas Noami. „Kas arvate, et keegi tuleb teile appi? Kas usute veel suurte isade jutte armastusest ja inimsusest? Tugevam võidab, aga pidage meeles: keegi meist, ei teie, ei mina, pole küllalt tugev! Vaadake tõde!” Noami juhtis neid hirmsasse tegelikkusse, kus lisaks võimukandjate salaplaanidele jahtisid inimesi tulnukate eluainest moodustunud koletised. „Kapis elavad kollid on selle kõrval püüdlikult pisendatud ja naeruväärseks muudetud aseaine, et me ei peaks mõtlema tõelisest ohust! Glamuuribeibe suhtedraamade jälgimine valitsejate tegevuse tähelepanemise asemel. Kes kardaks voodi all elavat külmade sõrmedega nõida?!” Publik naeris hüsteeriliselt. Noami ilkus puhastumise ja meditatsioonitehnikate kallal, mis aitavad silmi kinni hoida, kui limased elukad su poegi lämmatavad ning tütardele ebardlikke titti sigitavad.

Primula üritas uuesti Helket mõistusele tuua. Kas Noami tõesti märkas teda või oli see juhus, aga naine juhatas harjutused iseseisvaks eluks sisse just tema näitel: „Kas soovite ära minna? Kas olete valmis lahkuma sellesse maailma, kus keegi ei valeta, et on rahu ja julgeolek? Ma näitan teile, kuidas käib võitlus ja kus toimuvad tõelised lahingud? Kas arvate ikka veel, et valitsuse kehtestatud piirnormid ja kriisivarud on need, mis teid aitavad?”. Ja ootamatult oli publik hiirvaikne, üle teenindusjaama lendasid huilates lahingulennukid, turvamehed olid demonstratiivselt valmis uksi avama. Keegi suur kraapis ust, kõlas rida plahvatusi ja miski prantsatas väljas vastu piita. „Harjutused on alanud!” Noami hääl kriiskas, väike osake Primula ajus sedastas, et see oli täpselt välja arvestatud, mitte ehtne hüsteeria. „Harjutused iseseisvaks eluks! Kes ellu jääb, saab võib-olla ka lahkuda! Pange tähele! See pole proov! See pole õppus!” Viimased sõnad olid taas vaiksed, vastu seinu prahvatas samal ajal mitu rasket hoopi. Korraks lõi publiku tahe vankuma, keegi minestas, mõned karjusid. Noami naeratas kohatult.

Primula pöördus, et näha, mis Noamit lõbustas, ja nägi tursket umbkaudu Helke-vanust meest  pinkide vahelt ettepoole liikumas, käsi tähelepanu nõudlemiseks pea kohale sirutet. Noami ootas ja Primula tundis sula vihkamist, tema kohta väga äärmuslik tunne, samas isegi mingil moel ergastav, kurku nöörivat – ta oli kindel, et sel mooril on midagi õelat plaanis. Mees näis küllaltki tavaline, vahest oli temagi lihtsalt uudishimust ja huvist vanade lugude vastu kohale tulnud. Ta astus konteineri ette. Pani käe rinnale, kummardas ja ütles midagi. Noami ulatas talle lahkelt mikrofoni. Mees alustas uuesti, seekord oli teda ka publikusse kuulda: „Proua, mina olen doktor Ren Garso, teadlaste ja töösturite liidu spiiker. Minu isa oli teie suur fänn. Olen teie etteasteid ka ise jälginud ja nautinud, aga see läheb liiga kaugele. Niisuguseid asju, nagu te kirjeldate, pole reaalses maailmas olemas, vabandust... Minu kõrval minestas just keegi noor naine. Ja kui ma ei eksi, sai üks meesterahvas tagapool epilepsiahoo! Palun, teeme sellele lõpu ja kuulame parem teie suurepäraseid laule!” Mehe hääl oli paluv ja toon lepitust pakkuv.

Väljast kostis veel üks prahvatus. Noami vaatas meest mõtlikul ilmel, meenutades nõnda tahes-tahtmata saaginäljast raisakulli. Primula mõtles, et mees poleks pidanud alustama oma tiitlitega; lihtsalt nimega tutvustamisest oleks rohkem kasu olnud. Noami silmad sädelesid kurjalt. Ta võttis mikrofoni tagasi. Tõusis püsti. „Vaadake hästi, oo hundid! Siin ta on: mõistuse rahuarmastav hääl. Igal kontserdil, iga publiku seas, igas kontsernis, igas parlamendis, igas massis leidub üks säärane! Kui maailm oleks paik, mis võib muutuda, areneda ja paremaks saada, võiks see hääl edu saavutada. Aga ei, maailm on just see kakluspuur, mida me kardame seda olevat. Mitu tuhat aastat on möödas sellest, kui Kristus, Amida Buddha ja Ehnaton kõige liha teed läksid?” Mees hüüdis midagi, sõnad kustusid rahvahulga häältesse, kuid Noami oli kuulnud ja Primula sai aru, et see, mida ta kuulis, oli lauljale meelepärane, oli see, mida ta oligi juba päris alguses lootnud.

„Isand Garso ütleb, et kolle pole ei kapis ega meie seina taga. Tema ju teab, ta on tähtis mees!” Inimesed sumisesid äraootavalt. Mees ütles taas midagi ja taas oli see Noamile mokkamööda. „Ta lubab minna välja ning tõestada meile, et metsas pole mingeid röövleid, et lennukid ei pilla biomehhvõitlejaid ning ukse taga pole võõrlaste sissetungijaid!” Kaastundlikult pöördus naine Garso poole. „Ärge minge, see on praegu ohtlik. Katted on maas. Te peate teadma, mis toimub.” Ja publiku poole, taas peaaegu kriisates: „Te kõik peate saama teada, mis tegelikult toimub!” Nagu tellimise peale kukkus midagi rasket katusele ja veeres tükkhaaval alla, mürtsatades vastu seina ning lüües midagi valusa klirinaga kildudeks.

Mees, Garso, hõikas jälle, ja seekord oli mõte selge – ta soovis ikkagi ära minna. Noami tegi liialdatult viisaka kahetsev-nõustuva žesti ning mees astus otsustavalt ukse poole. Üks turvamees paotas tulija käsul ust. Läbi ava kobrutas sisse rohekat tupruvat auru. Inimesed vaatasid kahtlevalt: muidugimõista oli toss vingemate bändide vaatemängus kohustuslik. Garso arvas samuti. „Hea show! King, oli ju?! „Udu” või „Hämu” või midagi!” hüüdis ta. „Aga koletisi pole siiski olemas!” Mees astus söakalt edasi. Udust sirutus ruumi neli-viis peenikest lülilist kõverikku („Nagu skorpioni või hiidämbliku jalad,” mõtles Primula) ja midagi ülipika londi taolist, mis hetkeks peatus. Korraks oli kõik pildina liikumatu, siis aga tormasid sündmused üksteisele lausa otsa. Aurust kostis susin, uued udupilved kukerpallitasid edasi, turvamees hakkas ust kinni lükkama, Garso lehvitas käega ning astus veel paar sammu, lont keerdus tema peast kõrgemal periskoobiks ja selle otsas avanes pesukausisuurune jahmatavalt neoonrohelise iirisega silm, lülijalad astusid läbi Garso jalgade, mees röögatas ja kukkus, lülijalad tegid otsekui tantsusammuliigutuse ning siis nägid kõik, kuidas Garso üles ja ukse poole lendas. Korraks takerdus ikka veel röökiva mehe keha selleks ajaks enam-vähem juba suletud ukse taha, siis pöördusid lülijalad tema poole, sööstsid ta kerest otse läbi ja viisid ta välja. Uks sulgus raske metalse kõminaga, ruumi sealpoolses osas kobrutas ikka veel udu ja udu seest kostis selgesti pladin ja lätsumine, mis kähku üha aeglustuvaks tilkumiseks vaibus. Inimhulk hakkas üksmeelselt kisendama.

Charn Idoli bassimees tõmbas paar nooti, nii madalat, et Primula tundis neid läbi südameaugu kajamas. Keegi hakkas huilgama ja plaksutama, sellega liitus kohe veel paarkümmend heauskset. Noami vaatas neid, Primula arust põlgusega, ja teatas kähedalt: „Jah, te arvate ikka veel, et olete näinud vinget show’d, parimat, mis NECI-l pakkuda on. Ja see ongi parim show, show, mille nimi on elu, aga selle loojad ning teostajad on meie riigijuhid ja magnaadid. Elagu elu!”

Rahvas karjus. Ansambel mängis veel ühe loo, NECI kunagise superhiti „Pisitilluke haav”. Primula kuulas poole kõrvaga ja katsus välja mõelda, mil moel Noami Charn oli Ren Garso nii kaugele saanud, et too nõustus äsjaetendatud mängust osa võtma. Doktor Garsol võis olla mitmeid puudusi, ent näitlejasoont tal kohe kindlasti polnud, pigem tunti teda pisut tuima teadusliku tõe eest võitlejana. Primula noorusarmastus dr Anat Murgrave oli kord mingile laborile projekti olulisust tõestavat juttu kokku kirjutades Garso praktilist mõtteviisi kirunud ning kurtnud, et tüüp peaks töötama mitte uuendusettepanekute osakonnas, vaid kinnituskomitees. Et ulmelised kavad satuks sel juhul tema silma alla juba teaduse udulooris ning mõnigi vaene vennike, kelle hea idee alul fanaatilise usu kargu toel koperdab, saaks taskuraha ja meelerahu. Primula ei mäletanud täpselt, millega Garso tookord Murgrave'i üles ärritas – see oli ikka tõesti ammu – igatahes ei teinud Garso juba oma paarkümmend aastat enam päris teadust, oli aga hinnatud teaduspoliitik, töösturite diplomaatiline vahendaja ning üleüldine lepitaja, kuulu järgi just hea maine tõttu, st ärateenitult. Labased trikid ja dramaatilised esinemised ei ole säärasele mehele kohased ning tema tegevus polnudki Primula teada iial üle paisutatud. Ja siis nüüd seesugune väljanäitus ning too võimatu ja uskumatult verine lõpp! Oli tegu üldse Garsoga? Primula ei tundnud meest välimuse järgi. Muidugi kuulis ta, kui too end tutvustas, ja nimi siin-seal uudistes vilksanud kujutisega vastuollu ei läinud... Ja kuidas Garso – ükspuha, ehtne või võlts – nõnda kõigi silme all kaskadööri või hoopistükkis robotnuku vastu välja vahetati? Ei, Primula tahtis uskuda, et tõelist Garsot oleks vaid surma ähvardusel sääraseid hookuspookusi sooritama saadud. Aga äkki olid doktorilgi omad kapiluukered, mille väljakukkumise või -kukutamise hirm sundis meest Noami show’s osalema? „Pole tähtis,” otsustas Primula ja püüdis endale kinnitada, et lavastuse tehnilised töölised on NECI-l alati kõrgtasemel olnud, et kui lülijalad ja aurupilv publiku tähelepanu köitsid, oli Garsol, ükspuha siis, kas näitlejal või tõelisel, küllalt aega eemale tõmbuda ja vaateväljast kaduda, sest ülemisel tasandil on piisavalt ruume. Sundis end triki lahtiharutamisega ametisse, töötlemaks ümber rusuvat mälestust karjuva doktori – ei, doktorikujulise mannekeeni – õhulennust; mõistusega võttes oli niisugune sündmus publiku hirmutamiseks ju täiuslik! Sundis end kasutama mõistust, sest ta tunded olid Garso surma ja voodialuseid nõidu uskuma jäänud ning vasardasid adrenaliinipuhangus ühtainsat kihu: põgene! Primula ei tahtnud sellele järele anda, aga ei pannud soovi endale ka pahaks. Tegelikult oli kõik, mida Garso teinud ja öelnud oli, ikka väga ehe.

Primula kiikas kõrvale, Helke poole. Papa üürgas laulu refrääni kaasa ning õõtsus oma rea rütmis. Temagi oli ilmselt otsustanud, et kui on valida mõistuse poolt välja kuulutatud ekstaatilise lõbutsemise ja tunnete poolt õhutatava lauspaanika vahel, tasub kuulata vasakut ajupoolkera.

Paari laulu jagu hiljem kostis ülalt taas libisevlirtsuvaid samme ning Noami peatus lava äärel ja hüüdis: „Inimesed! On aeg tõega algust teha! Ma tean, et paljud peavad toimunut võltsiks vaatemänguks. Ärge laske end verest ja valust petta! Meie käsutuses on paar tundi, enne kui nähtamatu maailm siinilmas ja selles paigas kuju saab. Selle ajaga pean mina teist välja koolitama võitlejad, kes edaspidi teatepulga üle võtavad, kui minu pea langeb...”

Primula lendas tagasi lapsepõlve, ta vanavanaema oli kasutanud just seda väljendit. Kui minu pea langeb. Memm ütles harilikult nõnda siis, kui oli pidanud tegelema majapidamisülesandega, mida tavalistes peredes kutsuti lahendama spetsialistid, kelle kutsumiseks neil raha ei jätkunud ning mida seetõttu memm ise toimetas: tilkuv kraan, jooksev toru, katkine triikraud, kõikuv vooluühendus, pealtlennanud katusetükk, vajuv majanurk... Või näiteks liha soolamine, kapsa hapendamine, sinepi või majoneesi tegemine, suitsuahju ehitamine... ketramine-kudumine... Memm oskas kõike, aga edasi ei andnud midagi, sest keegi ei tundnud piisavalt huvi ega viitsinud juures passida, kui ta üksinda vajaliku linnutiivul korda ajas. Ja sundima memm kedagi ei hakanud, ainult pomises ähvardusi stiilis: „Mis teist siis küll saab, kui minu pea kord langeb?” Memm suri, kui Primula oli neljane. Pärast teda pidid nad ikkagi torumehe kutsuma ja poest kõrvitsasalatit ostma... Primula ei tundnud end süüdi, tema elus polnud kodusele toimetamisele niikuinii ruumi.

Noami vaikis, kui kõlav kriiks hetkeks võimenduse katkestas. Keskuse seinad kaardusid kirjeldamatult võimsast survest. Rahvas hakkas uuesti kiljuma, ent Noami käsutas kõik vait, ja kui järgnes hoop uksele, taltusid inimesed. Primula ei mõistnud, mis sundis neid maost hüpnotiseeritud küülikute kombel haledalt ja ahastavalt Noami küljes rippuma ja naise käske täitma. Isegi papa – muidu ikka viisakalt skeptiline – oli kui võdisev sült iid-iidoli pilku püüdmas. Mõned kontserdikülastajad soovisid lahkuda, Noami veenis neid seda mitte tegema. Üks loobus, kolm asusid ukse poole teele... ja lõpetasid samuti kui Garso. Noami naeris kurjalt.

„Kas te tõesti arvate, et meie praeguse teadustaseme juures ei saaks inimene vabalt elada 150 või 200 aastaseks? Miks on ikka veel olemas hällisurmad ja kuidas juhtub tarkade automaatpilootide kiuste ikka veel noortega nii meeletul hulgal saatuslikke liiklusõnnetusi? Ma ütlen teile: need surmad, need elud on lõiv, mida makstakse meie, ülejäänute, hea õnne nimel, juhuslik valik ohvreid selle jaoks, et meie, TEIE (siinkohal oli Primula mõelnud, et vähemalt ei arva Noami end muu rahva hulgast välja, kuid – ennäe! – juba kõlaski korrigeeriv parandus) saaksite valitsuse unelaulu saatel rahulikult suikuda. Nooh, mul on teile uudis! SEE AEG ON MÖÖDAS!!! Kas jukerdas helitehnika või oligi kõik läbi mõeldud ja meelega niiviisi paika pandud, igatahes kõmahtas Noami viimane lause lahinglennuki möirgena.

Tekkinud äkkvaikuses kostis sahisev heli nagu hõõruks miski (keegi?) jubetusuure nuustikuga üle angaari seinte ja lae. Salgake vargsi ukse poole liikunud noori kiirustas publiku juurde tagasi. Noami naeris kiledalt – ikka veel polnud see Primula meelest muu, kui hüsteeria osav näitlemine – ja hüüdis: „On aeg! Me alustame iseseisvumisega! Kui siinsed elukad saavad võidetud, on meil kõigil võimalus! Te ju tahate normaalsusse tagasi, aga selleks tuleb tõde välja lülitada; ainult sel moel on meil võimalik kapikolle ja laibaõgijaid eirata.” Noami hääl muutus kaastundlikuks: „Ajuparasiidid annavad teile võimaluse ellu jääda, saates signaali koletistele seal eemal, signaali, mida inimkond iial pole omanud ja millest meie hõim poleks ka eales kinni pidada suutnud, signaali, mis ütleb: „Ärge võtke kõiki, muidu ei kasva neid juurde, ja me peame näljastena järgmise päikese poole edasi rändama...”!” Noami hääl muutus taas, nüüd oli see kähisev ja võigas ning tundus tulevat otse naise kõhust. „Ainult ühte ei talu nad, need parasiidid, kes valitsevad maailma – nad ei talu tõde!” möirgas Noami ootamatult, publik elustus, ja Primula mõtles tigedalt, kui palju head oleks Noami-taoline isik võinud teha, oleks ta oma suurt annet maailmas rõõmu teostamiseks kasutanud.

Kitarrid möirgasid vee ühe loo, see oli vajalik seisundi hoidmiseks, ning lõpuks võttis Noami konteineriserval istet. „Nüüd tuleb instrueerimine ja seejärel mingi tegevus... siis me saame ehk lõpuks minema,” mõtles Primula, ja mõtles vist suur hulk muudki publikut. Noami ilmsest  tõesuspretensioonist hoolimata ei suutnud Primula juhtunut sajaprotsendiliselt uskuda: liiga ebaloogilised ja terve ülejäänud elukogemusega sobitumatud olid Noami väited. Kuigi... Garso, seinatagused hääled, plokitäis teksti, millele sai alla kirjutatud... Ei, siiski mitte! Ainus, milles Primula kõige täiega ja kogu raha eest kindel oli, oli Noami hullumeelsus. Vahest polnud Noami iial päris normaalne olnudki?

Papa vaatas Primulale haledalt otsa: „Ma ei teadnud,” sosistas ta, justkui vastuseks tütre kahtlustele. Primula patsutas Helket lohutavalt. „Kuis sa olekski pidanud. See tüüp on padukindlasti peast täitsa segi, aga ta on sinu noorusaja täht ja suur kuulsus ja...” Papa vehkis kätega ning Primula sai äkki aru, et ta ei palunud vabandust mitte tema, Primula, siia kontserdile toomise pärast. „Ma ei teadnud,” kordas Helke kähinal ja raputas ägedalt pead. „Mina pole kuhugi midagi lubanud ja me emaga ei ohverdaks sind iial mingitele tulnukatele, sa pead mind uskuma, ma... me ei tea sellest midagi, meie pole salaplaanis osalised...” Primula tundis, kuidas südame alt külmaks tõmbus, nüüd oli tal päriselt paha; nagu mõnituseks liitus vappekülmaga rohke higi, mis voolas oimukohtadelt ja kuklast alla. Primula judises. Helke oli Noami väiteid uskuma jäänud!

Noami oli oma jutuga jõudnud valitsuste kahekeelsuseni omaenda rahva reetmisel. „Vandenõu viimne tuum ja olemus,” kriiskas naine, „kui muud enam üle ei jää ning mõni meiesugune kahtleja tõe jälile jõuab, saab kokku võetud kahe sõnaga: ise süüdi! On sul laps narkomaan või jääd pimedal teel koperdades auto alla – ise süüdi! Ei saa elektrikatkestuse puhuks vajalikke varusid ostetud – ise süüdi! Kaotad elukoha või saad trahvi, oled sobimatu välimuse või orientatsiooni tõttu pilgete märklauaks ning peksupoisiks, keda keegi ei kaitse – ise süüdi! Kõik on seatud nõnda, et te tõelise kurjuse ning ehtsa põhjuse otsimise ja vastutavaks seadmise asemel omaenese puudulikkust süüdistaks! Haigused, rahapuudus, ebamusikaalsus või kehaline saamatus – no ikka ise süüdi, kes siis veel! Postitantsu ja striptiisi kombinatsioon! Olla stripparist kõrgema moraaliga ning nautida tema füüsilisi pingutusi diivanil lösutades, kas see pole mitte ideaal?” Noami kraaksus naerda, publik koos temaga, ehkki tüki ettevaatlikumalt kui tunni aja eest. Primula tabas endas tillukese kaastunde- ja mõistmissädeme. Vahest ongi ainult kaks võimalust: koostööd teha või vastu töötada? Ta suutis kujutleda küll, kuidas Noami, toona alles lapseohtu, aus, ideaalitruu ja veidi jopakas, aiva tõrjumist, pila ja kiusu tunneb. Ja mida ta – Noami – sinna juurde tunneb ning kuidas end kättemaksule mõeldes lohutab. Säärane kibedus peab ju kusagilt tulema!

Raks! Katusepaneeli murdumine tõi Primula tegelikkusse. Noami hääl alanes pingsaks sosinaks: „Kohe õpime, kuidas ilma sõber diivanipadjata hakkama saada, selle jaoks te ju siia tulite; allkirjastasite kõik need vastutuse võtmise ja ise süüdi jäämise dokumendid, sõitsite kohale ja olete iseseisvumiseks valmis!” Ja taas pea kriiskavalt: „Olge tänatud! Kui võidate tänased vaenlased ja ellu jääte, on teil nii suur kogemuspagas, et keegi ei saa seda karistamatult eirata! Ja pidage ikka meeles: mina ei ole teie vaenlane! Neid otsige mujalt, mina olen ainult õpetaja, kes püüab teid õpitud korratabelist lahti laskma veenda! Harju...”

Võimalik, et Noami tahtis öelda: „Harjutust alga!” Alanud õudused olid nii uskumatult valed, et Primula mõistust säilitasid vaid Noami viimaste sõnade kallal tehtavad tähenärimisharjutused. „Harjutamine teeb meistriks!” või „Harjumus annab iseloomu!” või „Harju-lappe saab korrapidajate ruumist!” Selleks ajaks, kui asi harjamiseni jõudis, oli koristamine hädavajalik, katkiste laeviilude vahelt libises sisse üha uusi koletisi, betoonpõrand oli oksest lige ja hais, juba tuttav jäledus, kleepus kurku ning silmadesse. Primula jaoks olid hais ja lima nii jälgid, et igasugune teotahe ja enesealahoiuinstinkt kadusid. Nad on kõik surma määratud! Ta ei suutnud tõsta kätt ega jalga, lihtsalt ootas... säh sulle võitle-või-põgene taktikat! Aeg läks. Inimesed karjusid ja võitlesid või põgenesid. Üsna umbropsu ja asjatult, ent Primula jaoks siiski väikese kasuga: kui veri kattis muud põrandale valgunud ollused, muundus lehk töökojale sobivamaks õli-raua-seguseks raskeks vinaks. Primula ajas end pinkide najal käpuli, peas tuikamas unenäolised pildid: noortehulk võitlemas elu ja väljapääsu eest, kitarriga rohelist sülge pritsivat koeralaadset elukat tõrjuv mänedžer, usjas kogu üle pingiridade roomamas, Noami, kes rebib riideid seljast ning tundub igast poorist oranžikat löga välja ajavat – kus ta praegu üldsegi on? Ja papa Helke, karjuv ning ülespoole, trepi poole osutav. Rahvas, trügimas metallastmetel nagu Titanicu aegadel. Janu oli väljakannatamatu. Primula haaras ehku peale pudeli järele ja üritas võimalikult salaja treppi kontrollida. Robotkäppade küljes rippusid ikka veel räpased puldanpambud ja kileribadest nõrgus rohekat tarretisetaolist läga, trepp oli väändunud ja vildakas. Koletisi ei paistnud, aga elus inimesi polnud samuti näha.

Janule lisaks tundis Primula oma suureks ehmatuseks ka nälga. Näis, nagu oleks korralikust einest möödunud mitu päeva. Primula otsis oma kotti, aga kui selle lõpuks leidis, loobus nii side- kui ka esmaabivahendite otsimisest: keegi mees oli pea ta kotti pistnud ning sinna lämbunud. Lämmatatud? Ta ei tahtnud teada tõde ega kontrollida, mis on ehtne. Ja ikkagi, Primula tunnistas end olevat ootamatult tugeva. Kui ta pole just hull, kes elab läbi järjekordset psühhoosi.

Kõik, selle üle saab hiljem aru peetud – kui on selge, millega tegu, ja kas hull on tema või Noami. Laibad ja muud jäänused (ehtsad või mulaažid), lima, veri ja roe (osav keemia või päris bioloogia), sel pole praegu tähtsust, nad ei saa Primulale viga teha, kui ta ise nende lõksu, selle vastiku eide, Noami lõksu ei lange ja neid uurima ei lähe! Kõik! Avaldusest meelekindlust ammutanud, luukas Primula ukse poole. Mitte selleks, et välja piiluda, vaid et leida toitu, vett ja teed kempsu. Ta teadis, et ronib üles, aga trepp, liiga kipakas, et teda kanda, ei tulnud arvesse.

Primula oli kindel, et kogu teekond, mida ta oma peas koeralikult toimuvolevikus tegevuste abil dokumenteeris (toidukasti juurde, võtan teki, teen koti, oo, kampsun, sellest saab veel ühe koti; kes seal liikus? Võtan peegli, luuran, kui vaja, tapan, kui vaja, tapan, kui vaja, tapan, pole vaja... ei, ikka on! Keevituskindad kätte, sure-suresure! Ja tagasi. Kukutan trepi kokku, söön juustuviilu, öäk! Peatus. Ei hakka oksele!!! Oo, kinnine joogipudel, tänasest alates usun kõiki häid jõude, kui vaja, siis tapan nende eest ja oma isa nimel, Helke? Ei nuta!!! Jääkapp ja veel vett!!! Kes oleks võinud arvata, et 16 l vett on nii raske? Tassida ja ronida korraga ei jaksa, ei jõua. Mehaanika ja käppade võimsus, sisse lülitan nüüd ja... ei tööta, ossa sigane sindrisitikas!!!! oot, veel kord... jne) võttis aega umbes 2 päeva. Kõige pikemad ja üksildasemad päevad Primula elus, täis peavalu, kukkumisi ning normide väändumist. Enne ja pärast eristusid selgelt ja julmalt – või mida arvata, kui üks aus keskealine naine on valmis tuletikkude leidmiseks surnu taskuid läbi sobrama ja liga seest välja turritavat pulgakommi limpsima, rääkimata Essence Idoli bassimehe pikkade remondimehetunkede kahimisest – hea leid, püksid olid väljast üsna ja seestpoolt täitsa puhtad; bass oli nähtavasti julge mees olnud!

Primula magas tillukeste tukastuste kaupa, sundis end sööma viilu juustu ja jooma pool pudelit vett iga kord, kui ärkas, ehitas nöörredeli, pani tööle kogu masinapargi, tegi selgeks, et uksed on kinni kiilunud ja väljast kostab aeg-ajalt taas veidraid hõõrumishääli, jõi uinumiseks viina ning ärkas taas. Ta uskus, lootis ja soovis, et keegi, ei, et Helke oleks elus. Ei üllatunudki eriti, et kõik sidevahendid – no 15 ta neid üldse leidiski, ülejäänud olid lihtsalt kildudeks purunenud (või katki löödud!) – on täiesti kasutud ning isegi turvameeste raadiosaatjate akud ei tööta. Kolmandal päeval jõudis ta ülakorrusele, kus asusid meeldivad puhketoad. Laipu ei olnud. Kangikeste ja juhtpaneeli nuppude man vilkusid reipalt tulukesed.

Primula tundis end nagu laps, kes on just jänku maski alt oma ema ära tundnud ega tea, mida teha: öelda ei söanda, aga salata kah ei taha. „Papa? Helke, kus sa oled, see olen mina, Primula! Helke! Oled sa siin?” Primula hääl kuulas vaevu sõna. Rahustavalt roheliste nuppude ritta süttis veel üks. Noami hääl kuulutas, et tal on hea meel näha võitjate hulgas järjekordset naist, mehed olla nimelt palju hapramad. Noami kõneles veel ja veel, rääkis valitsustest ja Mängust ja ellujäämisõpetustest. Primula ei kuulanud. Iga kord, kui Noami hinge tõmmates pausi tegi, kutsus ta Helket, uuris tema kohta, hüüdis papat. Primula ei teadnud, mida Helke viimses stseenis öelda proovis, aga ta oli näidanud üles, ja see oli kindlasti mõeldud talle, Primulale! Kas papa viimane tegu oli olnud Noami projekti põhjalaskmine, teadis papa NECI kohta juba varem midagi kuritegelikku või oli ta andeka vaatlejana lihtsalt üliosav tuletaja-järeldaja? Noami sai lõpuks aru, et peab Primulale Helke kohta tõtt kuulutama. „Rahu,” ütles ta peaaegu leebelt. „See on mäng. Prototüüp ellujäämismängust, mis õpetab elulisi oskusi. Kriisioskusi. Sinu jaoks elamuskingitus. Helke soovis, et sa ei teaks, et oleks põnev ja natuke hirmutav, aga kui mäng juba käis, ei saanud... oli energiajaotusviga ja... selleks ju katsetusi ja proovimänge tehaksegi, saa aru!” Paus. „Helke palkas meid. Mind. Ta arvas, et su lahutus läheb valutumalt, kui oled enesekindlam... ma tegelikult ei tahtnud, et sa midagi ei teaks, et sa oleks nagu külma vette visatud, aga Helke arvas... kinnitas, et sa oled tugev ja et väike šokk teeb sulle ainult head, lisab võitlusvalmidust...” Primula ei öelnud midagi. Näis kasulik lasta Noamil praadida. Naisel oli kindlasti ebamugav. „Energia puudumine ja üliküllus üheskoos ajasid mängu segi, masinad lähevad ju vahel lolliks... otsisime abi, sina kadusid korraks silmist. Ja siis... Helke ei leidnud sind, ta... me arvasime, et sa said välja, enne kui asi hulluks läks ja uksed lukku jäid!”

„Mäng,” ütles Primula, ja oli üllatunud, et Noami ta hääletut kõnet üldse kuulis. Projekt „Usukuma”, ütles Noami. Mul on kahju! Aga kohe on kõik, mäng sai läbi, sa pead kinnituse tegema, ja siis saad koju minna.”

Primula oli tige. Kurb ja pettunud ja tige nagu herilane. Ta oli kuulnud teadusprojektidest, mis põhinesid ülima tegelikkuse teoorial ja kollektiivse alateadvuse kehastamistel. Teisisõnu: sa saad, mida te kõik üheskoos uskuma olete jäänud. Aga kui mängida võib ükskõik mida, siis kus on tõde? Mis on ehtne? Ja kus on Helke?

„Kuuled sa mind,” küsis Noami hääl. Primula ei kuulanud, ehkki kuulis.

Ükspuha, kas koletised on olemas või peituvad ainuliselt inimeste haiges ühismõistuses, on see tõde või näitemäng, Primula ei kavatse unustada ega lase Noamil pääseda. „Ise süüdi,” mõtles ta tigedalt, ja tõmbas kangi. Mitte seda, mille kohal ilutsevates tähtedes kiri MÄNG LÄBI, vaid väga rahutuilmelist tillukest punase paelaga märgitud käepidet kirjaga LOE VIIENI JA ALUSTA UUESTI.

Tõlkejutt: Punane kui lumi, valge kui patt, must kui mu süda (Reetta Vuokko-Syrjänen)

Skarabeuse 2023. aasta raamatuks on antoloogia OHVER, mis sisaldab kaheksa eri pikkusega lühiteost aastatelt 1956 – 2020. Autoridki on mitmelt maalt: USAst (3), Jaapanist (1), Ukrainast (2) ja Soomest (2). Raamat on pehmekaaneline, lehekülgi ca 310 ja raamatukauplustes on selle hinnaks ca 22€ (Estconil 13€). Raamat ilmub müügile juuni teisel poolel. Allolev jutt on pärit samast kogumikust ja ühtlasi selle maitseprooviks.

Punane kapuuts puude vahel. See on esimene asi, mida tast näen.

Sügisest ja vihmast tumedaks muutunud puud küünitavad oksi, kui ta kõnnib mööda tihnikut läbivat rada. Oksasõrmed sirutuvad mantlihõlmu haarama. Tüdruk pääseb neist iga kord mööda. Ta ei jää kinni, kuigi rajal mahub vaevu liikuma. Ma ise ei mahukski nii kitsale rajale – välja arvatud sel ajal kuust.

Vahin teda hindavalt, kuid olen just söönud jänese. Lasen tal minna. Või laseksin, kui kogu mu tähelepanu ei köidaks lõhn. See on magus nagu grenadillil, kuid selles on ka midagi vanast verest – sellest, mis kuulubki hundile.

Karvad ja pori on läinud, kuid punane jope jääb. Minu maailmast kadusid värvid  juba kaua aega tagasi – väike hind muutuse eest. Praegu aga punane ei kao, see tungib mu värvituks muutunud maailma iga kord, kui sulen silmad.

Hommikul pean triivima tagasi halli, eemale punasest, sest kulisse tuleb ju ülal hoida. Tilk-tilk tilgub kohv. Sah-sah sahisevad kummitaldadest summutatud sammud, kui ma kontori poole liigun. Väldin lompe ja tervitusi – olen vaid vari uinuvas linnas. Selles tardunud linnas ei taha keegi iseennast näha ja just sellepärast on see täis pragusid ja väikesi lõhesid, minule sobivaid, et lipsata inimeste maailma ja sealt tagasi. Minutaolised on juba ammustest aegadest leidnud kohad, kus päeval redutada.

„Sealt meie sangar tulebki! Need ostjad helistasid – selle veekahjustuse asjus oli sul õigus!“

Noogutan. Emma on rahatulvast vaimustuses nagu inimeseks sündinu kunagi. Mina tahan vaid tagasi oma puust seintega pessa, ootama hetke, kui saan minna metsa, et samblalõhn pühiks grenadilli mu ninast.

„Aga selle Taanila osmiku müük saab olema üks ränkraske lugu, isegi meie supermüüjale,“ kisub Emma hääl mind metsast välja. „Vilkkilä-vana on küla peal lärmi löönud, et metsas on hunt ja sinna on ohtlik minna, vähemalt üksi, enne kui eluka nahk on Vilkkilä seinale tõmmatud.“

„Linlasele suvekoduks,“ mainin.

„Sina tead alati, millest kinni haarata. Meile oli see tõeline lotovõit, et meie harukontorisse üle tulid.“

Emma astub tantsiskleval sammul telefoni juurde, mina aga jään jõllitama oksamustrit sajuniredes aknal. Keegi ei peaks olema metsas üksi.

Kuu vöökoht on hakanud hädavaevu kokku tõmbuma, kui taban, et rikun juba omaenda reegleid. Olen metsas – kahel jalal. Olen tundnud ta lõhna mitmel ööl. Marsruut on alati sama. Ja siis ma lihtsalt teen seda. Nagu tavaline inimene, kes on õhtusel jalutuskäigul, lähen teeraja sellesse ossa, kus minagi saan selja sirgeks ajada. Ja nüüd seisame vastamisi märgade tüvede ja kuuseokste ahtuses. Lihtsalt juhuslik kohtumine. Tüdruk ootab selgelt, et mina kõrvale astuks.

„Kas keegi pole sulle rääkinud, et see mets on öösiti ohtlik?“ Sõnad pääsevad plehku, enne kui neist hammastega kinni saan, reeturid niisugused. Ma ei pidanud ju sekkuma, vaid lihtsalt pilgu heitma.

Tüdruk põrnitseb mind. „Mida see muudaks, kui olekski rääkinud?“

„... noh, siis et sa ei tohiks siin üksi olla?“

„Kas kavatsed mu ära süüa?“

„Ei, aga ...“

„Järelikult otsustasid vastutulijat lihtsalt at random hirmutada ja vähe moraali lugeda?“

„Sa oled, ütleme ... kolmeteist? Sa peaks praegu kodus olema!“

Tüdruk tõukab mind mõlema käega rindu. Õõtsatan, astun mustikavarte vahele ja peaaegu kukun, kui märjad vitsaraod mu pahkluude ümber keerduvad. Kui tasakaalu tagasi saan, on tüdruk vaid punane jopeselg pimenevas õhtus.

Järgmisel õhtul laskun neljakäpukile ja tõmban selga teise naha. Surun küünised pinnasesse; tüdruk on nüüd värske lõhn mätaste vahel. Kui õue jõuan, on kardinad ette tõmmatud. Aga verandal kuivavad tuttavad porised tanksaapad, õhus hõljub huulepulga grenadill ja eilne mandariin.

Õuele pargitud roostes Fiati kõrval on maasturi jäljed, õhus püssirohu ja õlitatud metalli lõhn. Ma ei tohiks siin olla.

Sellest hoolimata kössitan õuekaasiku ülekasvanud rohu sees, niikaua kuni kuu taevavõlvi keskele jõuab, kuid keegi ei tule välja.

Müün Taanila osmiku kliimaahastust põdevale noorpaarile. „Täis kaif elada viimaks ometi ökoloogiliselt siin looduse keskel,“ ütlevad nad linnamaasturil õue tüürides. Lasen neil alla kirjutada hundilaskmislubasid piiravale rahvaalgatusele.

Püüan kinni ondatra, millest jätkub kuuse all järamiseks, kuni öö on muutunud sobivalt pimedaks, et mind varjata. Tunnen huultel ikka veel ondatrarasva, kui sörgin läbi kasetihniku – selle, kus on põldhiirte pesi.

„Kas oled jälle joonud ära kõik õlled, sa kuradi siga?!“ Naise hääl, keskealise või umbes nii, kes on hääle juba ära joonud.

Jänes, keda tuimalt vahtisin, pistab hüüde peale plehku.

Maja. Olen maja ja õlilõhna lähedal. Olen siin vaid nende laiskade põldhiirte pärast.

„Oleksid võinud poest rohkem tuua. Aga selline laisk hoor ei saa isegi kõige lihtsamat toitu toodud!“

„Tooksin, kui oleks, mille eest! Aga härra vedeleb vaid sohval ja joodab viimasedki õlled topsisõpradele! Alailma kolab siin see Vilkkilä-jobu, joob meid lihtsalt paljaks! Aga ei, peab mängima suure talu peremeest vaid sellepärast, et teine toob vahel mõne kondise jäneseraipe. Ja tead sa, kes ka tolle peab nülgima? Mina! Ikka mina!“

Põmaki! Välisuks. Huulepulga grenadill ja mandariin. Sees karjutakse edasi, kuid mina järgnen lõhnale. Verandal torkab ta jalad saabastesse ega vaevu neid kinni nöörima, enne kui rada tihniku taha pöörab.

Jätan ondatrajala sinnapaika ja sörgin järele. Sammal on pehme ja järgnen millelegi mõtlemata grenadillilõhnale.

Kuid lõhnas on midagi viltu. Kirbe higi ja õlitatud metall. Peatun kuulama – rasked saapad teerajal. Teerajal, kus ma pole haistnud kunagi midagi muud kui grenadilli. Mulle see ei meeldi.

Teelahkmel valib tüdruk vasaku haru, mees valib samuti, järgneb punasele jopeseljale. Mehe õlal on jahipüss, kuigi need metsad on kuulutatud jahikeelualaks – kontrollisin seda enne siia kolimist. Mulle see ei meeldi sugugi.

Sörgin sügavamale padrikusse ja ulun. Praks-praks murduvad kuivad oksad, kui raske mees rajalt kõrvale pöörab. Ulun väheke ja keeran siis ringiga hääletult rajale tagasi. Mees kirub neid kuradima krantse, kuni viimanegi välgatus punasest on kadunud pimedasse metsa.

„Täitsa geniaalne, et taipasid selle Rantaneni lobudiku müüki saada. Sellega pole midagi ette võetud pärast seda, kui pärijad tülli läksid.“

Emma energilisus on hakanud mulle juba närvidele käima. Aga kui ma ei taha end reeta, tuleb mul olla osa kollektiivist.

„Niisugune taktika on mul alati olnud. Nuhin välja need objektid, mida teised ei leia. Just sellepärast mulle meeldibki piirkondi vahetada, sest siis on alati midagi uut, mida nuhkida.“

Emma lusikas kilksub kohvitassis kilks-kilks-kilks ja mu kõrvus pistab-pistab-pistab. „Noh, loodan, et sa meilt kohe ära ei lähe! Tahan öelda, et müüginumbrid on nüüd hoopis teised.“

Sulen silmad, püüan blokeerida hääle, kuid näen vaid punast jopeselga.

„Ei, ma ei kavatse siit niipea ära minna. Liiga palju huvitavaid objekte.“

Iga öö on eelmisest külmem, kuid ometi leian end igal ööl metsasamblal hiilimas. Varem tulin siia vaid nendel öödel, kui moondumist polnud võimalik vältida. Varem polnud mu elus midagi peale redutamise. Kuid nüüd järgnen talle igal õhtul, kui ta läbi metsa läheb. Seda ei juhtu sugugi mitte igal õhtul. Aga alati, kui ta metsa läheb, toimub see ühtemoodi. Vihased tanksaapad rajal, eemale lendavad käbid ning lõpuks – hooldamata õu ja väike maja.

Akna taga on tuba, kus lamab voodis vanake. Õues on palju jälgi. Kord ootan päeval rohu sees – käin väheke vaatamas neid kõrvalisi objekte, Emma, jõuan kontorisse alles pärast nelja – ja näen koduhoolduse autot. Nad põetavad tühja kestana lamavat keha, kuid õhtul, kui tüdruk põrandale kerratõmbunult magama heidab, ei tule keegi, keegi ei hooli.

Pehmetel käppadel, vetruvatel mõhnadel, tsah-tsah ... sörgin üle sammalde – kased, põõsad, viimaks kuused, mille alt mahun läbi, kui vaid tsipake põlvedest järele annan. Jõuan tagasi rajale kohas, kus vesi on imbunud turbasamblasse ja muutnud nõmmemaa mustaks poriks. Istun tagajalgadele ja ootan. Kuulen tema tanksaabaste samme juba kaua enne kuusikut. Hetkelise mõttesähvatuse ajel tõmbun puude vahele ja lasen jäsemetel pikemaks venida. Võibolla olin kogu aeg teadnud, et teen seda. Mu kaelas ripub kott, kus on polüestrist matkapüksid ja T-särk.

Kui astun tagasi rajale, tunnen okkaid kui pehmet vaipa jalge all. Miks teravad asjad on pehmed, kuid pehmed torgivad?

„Kuhu sa nii hilja lähed?“

Ta võpatab, kui näeb mind varjudest esile astumas, aga manab siis kiiresti näole endise osavõtmatu ilme.

Ehk oleksin pidanud teda kohe alguses ehmatama. Ehk oleks ta siis taibanud siit eemale hoida.

„Lähen vanaema juurde. Aga mida kuradit see sulle korda läheb?“

Isegi kahel jalal jõuan paari hüppega tema juurde.

„See mets on ohtlik. Las ma saadan sind.“

„Ah et põõsastest väljakargav kingadeta pervo on parem kui pime mets?“

Ütlen oma nime. „Nüüd olen vähemalt teada paha.“

„Hilkka. Ja just nüüd on mul kama kaks, mida sa teed. Mu jalad said märjaks juba kaks lompi tagasi.“

Vaatan alla. Hilkka saapad on kulunud, tallad irevil.

Kolm ööd hiljem jätan verandale vanade kõrvale uued saapad. Nende nahk läigib punaselt, niisama punaselt kui Hilkka jope.

„Kas oled mingi stalkerist pervo?“ küsib Hilkka järgmisel õhtul teerajal.

„Võibolla. Vähemalt nii võiks kutsuda öösiti metsas kahtlaselt ringi hiilivaid mehi.“

„Sa hiilid ka mujal. Sa kas töötad kingakaupluses või oled käinud verandal nuhkimas mu kinganumbrit.“

Ma ei tunnista, et oleksin teinud just seda. „Kas jalutame?“

„No jalutame siis, jobu niisugune. Ja ma olen viisteist. Mitte kolmteist ega ka mingi su heategevuslik projekt.“

Mõnel õhtul kõnnin koos Hilkkaga mööda rada, kuid niisama tihti järgnen talle halli varjuna kuusikus. Mul tuleks see lõpetada või teha midagi õiget, helistada lastekaitsesse või otse politseisse.

Aga kui ma hangin Hilkkale abi, viiakse ta siit ära. Ja mida muud mu elus üldse on kui välgatus punast kuuskede vahel?

Aga ometi ma aeg-ajalt üritan. Pean tundelisi monolooge, mis kriibivad ka mu enda kõrvu. Kuni üks banaalsus purustab hapra kirme.

„Tean, et vahel näib, nagu poleks valikuvõimalust, aga alati on.“

Tüdruk peatub, pöörab ringi ja mu ees on täiesti teine inimene. Mida ma ütlesin? Kas ma varem polegi seda rääkinud?

Hilkka selg on sirge, huultel kerge muie ja silmis midagi tundmatut. „Kas pakud mulle valikuvõimalust?“

Minu nagis tundub punane jope naeruväärselt väiksena. Tanksaapad selle all on korralikult kõrvuti. Jäänud on vaid Hilkka, grenadillilõhnaline ja bändisärk seljas.

„Kas ma võin laenata seda plaati? Neid vanemaid Spotifys pole.“

„Võid kasvõi endale jätta. Praegu ma muusikat enam ei kuula.“ See on üks väheseid asju, mida igatsen taga ajast enne seda, kui mu aistingud liiga teravaks muutusid. Nüüd rõhub iga riff nagu kaheksa alasit mu trummikilet, tappev raskus.

Ole täiskasvanu, kordan endale. Hilkka kodus pole kindlasti toitu. Ega siingi ole, sest praegu söön peaaegu alati väljas, kuid igaveseks lahti pakkimata jäänud kolimiskastist köögis leian iidse nuudlipaki. Loodan, et kõlbavad.

„Kas sa sööd karri ...“

Sügistuulest külmad käed libisevad mu särgi alla, pigistavad vöökohta. Need on saledad ja väikesed, liiga väikesed. Hilkka on viieteistkümnene. Ära isegi mõtle sellele.

Pool tundi hiljem haagib Hilkka kinni rinnahoidjat. Minu küünte jäljed tüdruku nahal  veritsevad, niisama punased kui ta jope. Need veavad mind üles nagu punased köied, üles õndsast valgest, kuhu meeled mul hetkeks vajuda lasid.

„Ma poleks tohtinud.“ Kuulen, kuidas mu hääl väriseb. „Poleks, kuigi sa pakkusid. See pole õige.“

Hilkka vaatab mulle otsa. Ta on rahulik ja muigab. Kus on paanika? Miks on see minul, mitte temal?

„Kas arvad, et keskpärane seks lükantroobiga on kõige halvem asi, mis minuga on juhtunud?“ Hilkka tõmbab Children of Bodomi särgi tagasi selga. „See on täitsa okei. Ära ainult mõtle, et siin on tegemist millegi enamaga.“

Kas tõesti arvad, et keskpärane seks lükantroobiga on kõige halvem asi, mis minuga on juhtunud?

Peaks ju olema. Ta on viieteistkümnene. Seks oleks pidanud teda šokeerima. Minu küüned ja hambad oleksid pidanud teda šokeerima. Kui see on „täitsa okei“, milline siis Hilkka elu tavaliselt on?

„Btw, ma võtan ka su Cradle of Filthi.“

Mida ma ometi olen teinud?

Järgmistel nädalatel saadan teda üksnes puude varjust, sealt halli piirilt, kus must ja valge unustavad, mis nad on. Mida muud ma võiksin teha? Hoian tast edaspidi rangelt eemale. Aga kui ma nüüd lastekaitsesse helistan, tuleb minu osa paratamatult välja.

Arvan, et olen taibukas. Lipsan ühest halli varjundist teise, kuni ...

„Ma ei tea, miks sa ühtäkki seal eemal ringi hiilid. Mina igatahes kavatsen sinuga rääkida, kuigi sina minuga ei räägi.“ Hilkka läheb edasi – mustade jälgede rida valgel lumekirmel venib pikemaks ... must-must-must. „Ära pabista, lähen vanaema juurde, kui sinul pole julgust mind ööseks enda juurde võtta.“

Must-must-must ... purunev valge kirme.

„Varem saatsid nad alati mind vanaemale veini ja kooke viima,“ räägib Hilkka vaiksel häälel, nagu loeks muinasjuturaamatust. Iga samm viib sügavamale loo musta peegelpinna alla. „Arvasin, et nad tegid seda heast südamest. Aga vanaemal on diabeet. Ja magusad veinid olid tema nõrkus.“

Hilkka raputab lund okstelt – ka need jäävad tema järelt mustaks ja paljaks. „Nad tahtsid, et vanaema sureks, sest siis oleks nad saanud tema säästud endale. Aga vanaema ei surnudki ära, vein lihtsalt viis tema vaimu ja tervise. Sest meil on tervishoid, mis hoolitseb inimeste eest siis, kui pole enam vaja.“

Hilkka hääl kisub mind sügavusse, kus pole enam midagi muud peale musta. Pole kunagi olnudki. „Vanaema lamab kui juurvili ja kõik tema säästud on kulunud koduhoolduse peale. Kui keegi oleks midagi õigel ajal ette võtnud, oleks võinud vanaema olla see üks täie aruga inimene mu elus. Aga tema juures on vähemalt hea ööbida, ta ei küsi midagi.“

Must.

Kontoris kommenteerib Emma suure häälega viimaseid sündmusi metsa lähedal ja teeb seda nii valjult, et kuulen iga sõna isegi siit oma laua äärest, aastaaruande tagant.

„Kiskjad teevad seal pahandust.“

Teised ühinevad jutuga, aga mul pole jõudu jälgida, kes mida räägib. Sel pole enam tähtsust.

„Ei, Vilkkilä-vana on ise purjuspäi oma koera maha lasknud ja süüdistab nüüd hunte, kui pole julgust tunnistada, et oli salaküttimise peal väljas.“

Keskendun teiste kinnisvarafirmade vabadele töökohtadele, müügil olevatele objektidele. Jälle uus algus, võimalikult kaugel.

„Parem mitte rääkida tema salaküttimisest, kui ei taha surnud jänest oma kaevu mürgitama. Nagu läinud sügisel Sommelote juures, kes kurtsid, et vana oli peaaegu nende õue varitsema tulnud.“

Mu puuri seinad tõmbuvad päev-päevalt koomale – pean põgenema, kuni mahun veel trellide vahelt läbi lipsama.

Kuid iga kord, kui leian midagi, mis peaks mulle sobima – mida muud ma siis tahan, kui terve nahaga pääseda –, on uue firma logo just seda teatud punast värvi; keegi koorib just nüüd puhketoas mandariini. Kuu on kasvamas, tõepoolest, selle kaitse all võiksin veel mõneks ajaks jääda. Aga vaid mõneks ...

Kogu talve hoian ma Hilkkast eemale. Üksnes saadan tumeda metsa varjust.

Kord, kui on külm ja Hilkkal pole labakuid, luban tal oma kasukas käsi soojendada. Järgmisel ööl hiilin verandale ja poetan tanksaabastesse kindad. Punased.

Labakud käes, kõnnib Hilkka läbi metsa, igal ööl. Enam me ei räägi. Aga mõnikord olen hooletu ja lasen tal end näha. Siis vaatab ta otse minu poole, võtab algul käest ühe labaku, siis teise. Ta vaatab mulle otsa, naeratab ja sirutab valged käed minu poole. Esimest korda oma uues elus õpin tundma, mida tähendab hirm.

Sel ööl haistan Hilkkat palju varem, kui näen. Nojah, nii on alati, kuid tavaliselt haistan kõigepealt grenadilli. Seekord tungib sõõrmetesse terav raualõhn, liiga värske.

„Nad nägid su jälgi.“

Kiunatan. Ära kunagi mine majade lähedale lume või poriga, ära jäta jälgi! Olen rikkunud kõige tähtsamat reeglit. Meid on vähe, nii paganama vähe, ja me ei tohi silma alla sattuda, peame pugema esimesse ettejuhtuvasse prakku. Muidu jõuab jälle kätte tule ja jahimeeste aeg.

„Nad keelasid mul metsa minna. Et hunt ära ei viiks.“ Hilkka naerab mõrult. „Siis hakkasid jälle omavahel kaklema. Ja kutsusid selle Vilkkilä-sea meile „hundijahti“. Ta ...“ Hilkka pilk tõmbub mõneks ajaks süngeks, siis muutub kurvaks. „Mis kaitsmine see on, kui nad panevad mind luku taha sinna, kus ma mingil juhul olla ei taha?“

See on su enda huvides. Peaksin vastama nagu korralik täiskasvanu. Keeldun muutumast inimeseks. Hilkka sügab mind kõrva tagant.

Kui Hilkka minu kõrvale kükitab, lakun ära ta lõhkisest huulest valgunud vere. Osa on juba kuivanud ja koorikuks tõmbunud ning see saab jääda.

Möödub neli päeva, enne kui jälle Hilkkat näen. Ootan teda igal ööl siin kasetüvede vahel, mustade ja valgete, kahe vastandi vahel, kuhu mina kui hall kunagi päriselt ei sobi.

Ootan kolm ööd ja kolm päeva. Võtan hundi kuju kohe, kui tööpäev läbi saab. Iga kord haistan relva õlitatud metalli. Tean, et pean eemale hoidma. Aga meie viimane kohtumine metsas ... kuigi ma pole kindel, mis lahti, tean, et midagi on viltu. Ja isegi rohkem kui tavaliselt.

Neljandal päeval saabun kohale, kui külm talvepäike riivab horisonti, kui piir maailmade vahel ähmastub. Hämaras näen seda mustana valgel nagu laike kasetüvedel.

Mu nina teab, mis see on, kuigi silmad mitte.

Lähen verejälge mööda puukuuri taha. Laip lamab maas, kirves kaela löödud. Hilkka istub puupakul ja sikutab kapuutsinööre koomale.

„Tulin koju, mõtlesin, et ta on läinud. Aga nad kõik olid seal lääbakil maas. Vilkkilä ärkas esimesena. Kuigi minu omad ei märka ka selge peaga midagi.“ Hilkka nahk tõmbub valgeks sealt, kus sõrmede ümber keerdunud nöörid on katkestanud vereringluse. „Kas sa ei võiks ta lihtsalt ära süüa?“

Tõusen hetkeks kahele jalale. „Mitte täiesti, vaid suurema osa. Iseäranis sealt kaela kohalt.“

„Sellest aitab. Ma võin rääkida, kuidas ta päästis mind kohutava kiskja käest. Tead küll, julge jahimees ja muu selline pask.“

Lasen karvadel kasvada ja aitan Hilkkat ainsal kombel, milleks veel võimeline olen.

Mu maja, mu turvaline puust pesa, on puur. Nahk minu seljas on puur. Rammin närviliselt oma piire, kuid trellid ei anna järele. Konventsionaalne linn on juhtunust konventsionaalses šokis. Peaksin olema juba kaugel, kuid mina istun ikka veel siin ja närin kitsikuses oma pahkluud. Tahan välja-välja-välja, aga mets on täis politseinikke ja mu uks peab olema kinni.

Kuni ta koputab sellele.

Täpsemalt öeldes helistab Hilkka uksekella, nagu oleksime mõlemad normaalsed inimesed. Astun vaikselt lähemale. Kõhklen. Ma ei tohiks avada, kuid reetlik käsi leiab iseenesest lingi. Avan ukse ja maailmas pole enam midagi muud kui grenadillilõhn ja vabadus.

„Ma lähen kuuldavasti siit minema.“ Keskendu sõnadele, ära upu lõhna! „Ja vanaema samuti. Tema pannakse mingisse hooldekodusse. Arvan, et ka mind. Keegi pole mulle küll korralikult seletanud ...“

Valged käed kisuvad kapuutsinööre nagu siis, nädal tagasi. „Kuuldavasti tuleb mulle kasuks, kui mujale lähen. Uus ümbrus, uued sõbrad. Võmmid käisid meil sees, kuigi Vilkkilä-vana puhul pidi olema ju selgelt tegemist suure kiskjaga. Keegi olevat vihjanud.“

Väldin Hilkka pilku. Tean, et sellele vaatamata loeb ta mu mõtteid.

Viin keharaskuse teisele jalale. “Ka mina olen kolimas. Mulle meeldib väljas liikuda, aga kuuldavasti olevat siinkandi metsades hunti nähtud. Kuid õnneks on olemas kaamerad ja jahimehed.“

„Mul on kahju.“ Esimest korda näeb Hilkka välja endavanusena.

„Hoopis minul peaks olema.“

Hea, et ta ära läheb, ütlen endale. Saame kumbki uue alguse, normaalse alguse – nii normaalse, kui selles olukorras üldse võimalik.

„Siin on su CD-d!“ teatab Hilkka järsku valju häälega. „Neist on olnud tõesti palju abi mu harjutamisel!“

Alles siis näen värava taga autot. Juhiaknast nõjatub välja vanem kostüümis naine.

„Kahju kaotada nii andekat lauluõpilast!“ improviseerin häälekalt ja loodan, et mõjun vähemalt mingil määral asjalikuna.

Hilkka surub mulle sülle kilekotitäie CD-plaate. Avab suu, suleb selle ja on juba ümber pööramas, kui tema näole ilmub põgus naeratus. „Olen ehk ühe maha unustanud. Tule järele, kui puudub.“

Ta kepsutab rada pidi auto juurde ning tõmbab ukse kinni enne, kui jõuan midagi vastata. Õhku jääb hõljuma väheke grenadilli ja mandariini. See mähib mind endasse, pigistab puuri koomale. Vean seda lõhna ninna, kopsudesse ning alles siis tajun, millest mu trellid on tegelikult tehtud.

Punane kapuuts auto tagaaknas. Grenadill ja mandariin. Kui kaugele ma neile võin järgneda?

(2020)

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Inimkondade Muuseumi Valgustuseelse ajastu tiiva malenäituse esemete kataloog (Alex Shvartsman)

„Esimese kontakti“ mälestuskomplekt, limiteeritud väljalase (USA 2019)

Marmorist nupud, marmorist laud

See komplekt ja valik teisi kommertstooteid valmistati tähistamaks Maa avastamist Tsiviliseeritud Liikide Konföderatsiooni poolt. Oma esimeses eetrisse läinud kõnes hindas Elscea suursaadik malet kui „inimkonna unikaalset leiutist, mis pakub kaalukaid vihjeid pärismaise mõttemaailma kohta“. Vankrid on vormitud Tansaanias maandunud TLK tähelaeva kujuliseks.

See komplekt oli eksklusiivselt saadaval ainult ringhäälingukanalil, mis oli pühendunud otse-tarbijale-müügile televisiooni kaudu (vaata ka kahekümnenda sajandi kultuuri näitust).

TLK uudsuskomplekt (Taivan, 2027)

Plastikust nupud, kokkurullitav vinüüllaud

Valged nupud on kujundatud mitmesuguste Maa sõjatehnika ja jalaväelaste järgi ning mustad nupud imiteerivad TLK jõustruktuuride laevu, süstikuid ja droone. Kõnealuse perioodi mängud ja lelud disainiti jäljendamaks hüpoteetilist konflikti Maa ja TLK relvastatud vägede vahel. Selliste ksenofoobsete toodete valmistamine ja müük keelustati Planeedi Ühendvalitsuse poolt aastal 2032.

Improviseeritud komplekt (Gdanski sõjavangide laager, Poola, ca 2037)

Alumiiniumtraadist nupud, riidest laud

Planeedi Ühendvalitsuse petitsioon 2034. aastal astuda TLK liikmeks põhjustas kodusõja mitmete regressiivsete klikkide vastu, kes olid selle liikumise vastu. Pärast korra taastamist tegi TLK helde pakkumise toimetada Regresiivsuse eest võitlejad ja ideoloogiad mujale.

Selle komplekti valmistas alumiiniumist telgikinnitustest ja valgele laudlinale joonitud lauast keegi kahe miljoni Regressandi seast, kes ootasid väljasaatmist Gdanski laagris millalgi 2030te lõpus.

Muuseumi kollektsioonides on hulk samasuguseid improviseeritud komplekte kõigist 312st sõjavangide laagrist üle maailma (vaadake täpsemaks otsinguks arhiivikataloogi).

Xiangqi komplekt (Hiina, 2041)

Nefriidist nupud, kirsipuust laud

Veel hiljuti polnud see ese osa maleteemalisest näitusest, sest usuti tegu olema teise mänguga (pange tähele kabendeid meenutavaid nuppe ja ebatavalist lauda). Kuid kuulus G’Naktia õpetlane K’Ten’Gh avaldas artikli vastupidise väitega. Ta oli avastanud, et mängu nimetus tähendab mandariini keeles, mida rääkisid kunagi selle mängu mängijad,  „male imiteerimist“.

Vaatamata K’Teh’Gh püüdlustele on selle malevariandi reeglid jäänud kadunuks.

Käsitsi nikerdatud komplekt (Kuuba, ca 2050)

Roosipuust ja vahtrast nupud, pähklipuust laud

Ese on näide Naturalistide kommuuni käsitöökunstist, mida nad eksportisid arstimite ja väheste muude kaupade vastu, mida nende ideoloogia ette ei näinud.

Regressivistide liikumise hilise haruna ei võidelnud Naturalistid aktiivselt inimkonna valgustumise poole liikumise vastu, otsustades kasutada passiivset vastupanu ja elada primitiivsetes kommuunides. Nende ksenofoobne ideoloogia keelustas välismaailmadest pärit tehnoloogia ja filosoofia.

Nende kahanev hulk kasvas ajuti teiste vastupanuideoloogiliste kommuunide (amishid, ortodokssed juudid jt) arvelt, kuid vaatamata sellele lõpetas viimane Naturalistide kommuun tegevuse 2070. aastaks.

Improviseeritud komplekt (6367. sektor, ca 2090)

Polüvinüülkloriidtorust nupud, terasest lauad

Selle komplekt on valmistatud erineva pikkusega valge ja hõbedase PVC torujupidest. Lauaks on kasutatud ruudustatud G’Naktia teraslehte.

Komplekt konfiskeeriti PÜV jõustruktuuride ohvitseri poolt 2092. aastal Tehase 71351 elubarakkides korraldatud läbiotsimise käigus. Regressiivtendetsuse kultiveerimises kahtlustatavad tehasetöölised suunati intensiivse ümberõppe programmi.

„Esimese kontakti“ meenekomplekt, juubeliväljalase (Inimkondade Muuseum, 2119)

G’Naktia ehituspolümeerist nupud, Elscea tööstuskummist laud

Kuigi see ese pole pärit valgustuseelsest ajastust, leidis kuraator olema sobilik lõpetada malenäitus antud komplektiga. Komplekti koopiad valmistati tähistamaks esimese kontakti sajandat aastapäeva ja järgnevat inimkonna kaastööd Tsiviliseeritud Liikide Konföderatsiooni kultuuris, kui tähtsusetu see ka ei ole.

Tõsiasi, et komplekti vastu ei tunne muuseumi inimkülastajad mitte mingit huvi, näitab, millise rõõmuga me oleme sulandunud Konföderatsiooni kultuuri ja ühinenud oma kaaslastega valgustumuses.

Mälestuskomplekt on jätkuvalt nõutud muuseumi välismaailmapatroonide seas. Me soovitame seda kui pärismaise Maa kultuuri vanapärast ja unikaalset kurioosumit. Koopaid on saadaval muuseumi kingipoes.

Üle ilmapiiri - osa 5 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ viies osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

10. Paradiisiretk

Mari ei tahtnud Tõnu vanaisa talu poole tagasi minna. Ta ei olnud valmis nüüd ja kohe Tõnule seletama hakkama, miks ta niimoodi minema jooksis. Ja tundus, et Tõnu ei tahtnud seda filifjonkajama enam kuulda. Niimoodi edasi enam ei saanud. Ja nüüd veel seisis Nemesis hooviväravate juures ja keegi liikus selle all. Mari ei näinud, kes see oli, suveöö oli liiga hämar. Ta võttis ennast kokku ja läks talu poole tagasi.

Kui Mari Nemesise alla jõudis, oli kõik täiesti vaikne ja pime. Isegi avariireaktor ei mürtsunud. Kes sellega ometi niimoodi öösel siia lendas? Mari vaatas õue poole. Nemesise all liikunud kogu osutus paksuks hirveks, ta oli läinud esmalt rehielamu poole, ent kuulnud siis Mari samme ja tagasi pöördunud. Jumal tänatud, Kai on siin. Äkki ta aitab natuke. Ütleb vähemalt midagigi enamat, kui et harju selle filifjonkaga ära. Mari ootas, kuni paks hirv tähelaevani jõudis, hirv vaikis ja viipas kaelaga rambi poole. Mari järgnes Kaile tähelaeva pimedasse sisemusse.

“Pane ta käima,” ütles Kai. Mari läks reaktoripaneeli juurde ja keeras lüliteid. Nioobiumakud olid täiesti uued, süüteannihillaatori väljad olid paari sekundiga laetud, Mari tõmbas kangi ja laevakeret läbis põntsatus. Peareaktor oli käivitunud, rambiruumis süttis ere valgus. Ta tundis end kuidagi imelikult. Kas sellest, et midagi imelikku on juhtumas? Või sellest, et ta polnudki vist kunagi varem täiesti korras tähelaevaga tegelema juhtunud?

Mari läks ebakindlal sammul kabiini ja istus pilooditoolile ning küsis: „Noh ja nüüd?“

Ei olnud teises toolis Alissat, ei olnud ka Liisut arvuti ees. Maril ei olnud vaja kambüüsi ega puhkeruumi minnagi, ta aimas niisamagi, et Kai oli üksi tulnud. Hirv istus pilooditoolide vahele maha ja rääkis tasa: “Ral on vaja Laptoniga atmosfääri- ja kosmosekatseid teha, tal on vaja saatelaeva kaasa. Aga mul ei ole lennuõigust.”

Mari vedas umbusklikul ilmel näpuga üle püstmootorite lülitite. Selline lend ei kesta kaua, ta on hommikuks tagasi. Nüüd saab Kaiga põhjalikumalt Filifjonkast rääkida.

“Vii ta atmosfäärist välja,” julgustas Kai.

Mari uuris radarinäitusid ja lisas võimsust. Ehataevas kaardus allapoole, loovutades ruumi mustavale täheudu täis kosmosele.

“Kus siis Lapton on?” küsis Mari radareid uurides.

“Laiali,” vastas Kai. Marilegi meenus, et alles hommikul oli Lapton olnud remonditsehhis, mootorid ja muist kattepaneele puudu, kärbid ei oleks eluilmaski suutnud seda praeguseks uuesti kokku panna.

“Mida me siin üldse teeme? Kus lennuplaan on?” karjatas Mari juhtimispuldi arvutiterminali toksides. “Kus lennuluba on!?”

“Seda ei ole,” vastas Kai tasa. “Me toome hoopis Filifjonka sulle pulma.”

“Mis Filifjonka!” karjatas Mari juhist lahti lastes. Ta käsi vihises läbi vaikse kabiini, küüned riivasid valusalt Kai palet ja kõrvaalust. Siis puuris Mari pilgu radariekraanidesse ja viis kõrvalekaldunud kursi taas paika. Kõrvades kohises veri, kabiin oli vaikne. Raadiogi oli välja lülitatud. Transponderitki polnud sees! Mida see paks nässakas endast mõtleb!

Mari oli Kaid löönud. Kuidas see võimalik oli? Kuidas saab sellist habrast olendit lüüa?! Ta ei olnud seda kunagi teinud, polnud isegi sellele mõelnud. Kas ta hakkab tõesti hiidkärbiks muutuma?! Hiidkärbid. Kai. Viki salatsemine. Ajuskannerid. Mari tõusis pilooditoolist, ta käed värisesid.

Hirv lebas selili maas ja nuttis.

“Sa lõid mind,” kuulis Mari heledat tasast häält. Mari heitis hirve kõhu peale ja silitas pehmet rinnaalust.

“Kai, millesse sa mu nüüd kiskusid?” sosistas Mari. “Sa varastasid laeva ja põgenesid Orkaanilt. Mida sa endast mõtled?“

“Sa tead väga hästi, et sa ei saa neist nägemustest lahti, kuni sa Filifjonkaga ära pole lõpetanud,“ lausus Kai nuttes.

Ei tea. Aga siiski – äkki Kai teab, vähemalt aimab sellest rohkem.

“Me ei saa ju niimoodi lihtsalt võtta tähelaeva ja kahekesi lennata. Mida pärast Tah ütleb... Ja tookord sai Filifjonka ju peaaegu surma. Ja kuidas me üleüldse sinna saame?”

“Ei saanud surma... Ma ei tea, miskit oli valesti, ma kartsin ja viisin ta tagasi.” lausus Kai vaikselt ja pööras end kõhuli.

Mari tõusis püsti ja vaatas enda ette, istus ebakindlalt pilooditoolile tagasi.

“Ma arvan, et see painaja on sellest, et nii meil kui temal jäi palju rahutust hinge sellest kohtumisest. Kui me temaga suhtleks ja harjuks...“

“Temal kah? Kuidas ometi? Selline põgus kohtumine ja selline painaja? Kust sa tead?“ nõudis Mari.

“Arvan. Seda sa nägid ju isegi, et ta ei ole tavaline mõistuslik olend.“

Ja nüüd mõtleb Kai seda lummutist veel kohtama minna. Siis tuli Marile meelde, kui ilus ta oli ja ta ei paistnud sugugi ohtlik olevat. Ja see helgus ja igatsus, kui ta Filifjonkat Laptonis kallistas. See meenutus rahustas Mari meeled maha.

“Aga kuidas...“

“Nemesisele pandi remondiga uue põlvkonna hüperajam.“

“Ja sa tahad öelda, et sa oskad seda kasutada?“

“Kas mul on midagi kunagi meelest ära läinud? Kui kiiresti ma tähelaeva juhtima õppisin?“ rääkis Kai vaiksel heledal häälel ja ronis arvuti taha. Jah, Kai oli väga terase mäluga, väga kiire õppija. Kui Mari Kai mõni aasta tagasi lendama õpetas, oli tüdrukul vaja enamust neist paljudest oskustest näidata hirvele ainult üks kord. Liisu oli samakiiresti ka arvutit kasutama õppinud ja laeva süsteemid kõik selgeks saanud. Kas Kai õppiski tee Filifjonka juurde selgeks, piiludes lihtsalt üks kord üle Ra õla? Mida teha? Lülitaks raadio ja transponderi sisse ja pööraks tagasi Orkaani poole? Mari käed värisesid endiselt.

“Ma pean ta niikuinii siia tooma,” lausus Kai menüüsid lapates.

“Miks ometi? Miks sa pead ta ära tooma?” imestas Mari tagasi pilooditoolile istudes.

“Tunnen lihtsalt,” ohkas Kai. “Filifjonkat on siia vaja. Väga vaja.”

“Miks ometi?”

“Ma ei tea, aga ma tunnen,” ütles Kai tasaselt. “Midagi on valesti ja ma tunnen, et kui ta korra siia tuua, siis läheb see paika. See võib lihtsalt olla sellest, et me teda vaid põgusalt nägime, aga ei tutvunud temaga õieti. Ja siis tema aura...”

“Ja sa tahad, et ta mulle pulma tuleks?“

“See oleks ideaalne rahumeelne üritus, kus selline kontakt luua, mis kõik selle ära tasandab. Või vähemalt võimaldab harjuda. Et see, kui teda unes näha, ei oleks nii koormav,“ jutustas Kai.

Mis nüüd küll juhtuma hakkab? Kuhu Kai teda ometi viib, mis sündmustesse mässib? Milline pahandus ja segadus sellest küll tõusta võib? Paar päeva Maal olid tekitanud Maris illusiooni, et kõik on hea ja rahulik, Ge oht on kõrvaldatud ja teda on Maale elama lastud. Samas meenusid Marile Viki salapärased sõnad kellestki Viimasest, jutud reaktorikütuse liikidest ja fakt, et Viki ei olnudki Ge antiloop, nagu kõik arvasid. Äkki ei oleks ta pidanud siiski Raga koos katselennule minema, ehk oleks ta siis sellest kõigest kõrvale jäänud? Ei, Mari oli Filifjonkat tunnetanud juba haiglas, tükk aega enne ajaloolist katset, tal ei olnud pääsu. Siis meenus talle tsitaat Ge raamatust ja Piibel Liisi laual. Ja see Miski, mis hirmutas, kui ta end koos saatusega üksi tundis, kus keegi ei aidanud. Ei, Mari oli nii ehk naa selles hoomamatus mängus sees ja tagasiteed ei olnud. Värisevad sõrmed haardusid ümber tähelaeva juhiste.

“Nii, suuna laev vektorile 763-342-984,” käskis Kai. “Ma tegutsen ise edasi.”

Tulgu mis tuleb, mõtles Mari Nemesist vektorile suunates ja võimsust lisades. Tähelaev eemaldus Maast avakosmose poole.

Nüüd oli aega ja tahtmist ka Filifjonkast mõelda. Kas Mari julgebki uuesti selle kummitusliku daami ette astuda? Veel hullem – tundus, et Kai viib ta lausa Filifjonkale külla, tema majja! Mari meenutas neid unesid ja painajaid, mis teda vaevanud olid, püüdis meenutada ja tunnetada, kuidas Filifjonka neis unedes tundus. Ei, ta ei olnud ohtlik, pigem oli ta uudishimulik, tunnikese eest tagakambris, kui Mari sõrmuse ära võttis, küsis ta ka pigem uudishimulikul ilmel, miks Mari sõrmuse ära võttis, ta ei olnud sellest solvunud. Siis meenus Marile jälle hetk Laptonis, mil ta Filifjonkat kallistas ja see piiritu valgus ja helgus, mida ta sel hetkel koges. Mida rohkem Mari mõtles, seda rohkem talle tundus, et ta ei karda Filifjonkat, vaid soovib temaga rohkem tutvuda ja suhelda. Äkki saab jälle ka seda headust ja valgust kogeda. Äkki saab ta sellest osa päriseks? Selle nimel tasus kindlasti talle külla minna. Äkki mõtleb Kai tüki sellest helgusest Maale, kärpidele ja inimestelegi tuua?

“Kuule, aga mis saab siis pulmalistest, kellega Filifjonka tuttavaks saab? Praegu on ta oma kodumaal ja isegi praegu painab ta mind. Mis aga siis saab, kui ta reaalselt Maale, meie aega tuua? Kas see mitte veel hullem variant ei ole?” küsis Mari, kahtlustades, et Mari ajas, Tõnu majas võib Filifjonka inimestele veel šokeerivamalt mõjuda kui siis, mil inimesed on Muumimaale sattunud ja kohtavad Filifjonkat omas keskkonnas.

Kai suunas niisked silmad maha ja lausus: “Ega see lihtne ei saa olema. Aga muudmoodi ei saa. Ma ei tahaks Filifjonkale halba, aga ma pean. Aeg on sealmaal, et muudmoodi ei saa.”

“Kas Filifjonkaga võib midagi halba juhtuda?” muretses Mari. “Mina küll ei tahaks vastutada selle eest, et temaga midagi juhtuks.”

“Ma ei tea. Samas ei oleks sellel kõigel mõtet, kui surma saaksime, ma ei taju surmaohtu. Aga midagi väga suurt tahab juhtuda ja sellega koos juhtub see ära. Ma ei hooma, mis ees tuleb, tean vaid, et see on midagi kohutavat. Nii, me siseneme hüperruumi,” ütles Kai pead langetades.

Mari tundis tuttavat kuminat ja kukkumise tunnet, kõik hakkas helendama, samamoodi nagu Laptonis, kui Ra esmakordselt Muumimaale lendas.

Kui Mari teadvusele tuli, oli Nemesis juba Maa orbiidil, Kai oli kõrvalistme seljatoe pikali keeranud ja kõhutas sellel ning juhtis tähelaeva.

“Jätka sina, sul on see mugavam,” ütles hirv maha ronides. Mari haaras juhised ja hakkas sinavasse õhuookeani laskuma. Nina ja tiivaservad hakkasid kuumenema, tähelaev rappus õhuga kokku puutudes.

“Kus see Eesti oli? Kas Muumiorg oli umbes selle koha peal?” küsis Mari koordinaadiribasid jälgides.

“Lenda silma järgi, mäletad ise, koordinaadid olid siin täiesti mööda, nende järgi ei leia siit midagi üles enne, kui uut kaarti pole tehtud,” vastas Kai. Mari jätkas lendu kolmekümne kilomeetri kõrgusel ja suundus põhjapooluse poole. Ta vaatas tükk aega meresid ja maid, aimas lõpuks, et ta lendas üle Vahemere Aafrika kohalt Euroopa kohale. Rannajoon oli tundmatuseni muutunud, Euroopa paistis olevat metsik ja mahajäetud. Kaugel silmapiiri sinises hämus ida pool paistis paar suuremat linna, otse all olid vaid üksikud külad ja põllulapid, millede vahel võis olla kilomeetrite viisi puutumatut metsa. Marile meenusid üksikud Tove Janssoni joonistatud kaardid Muumimaast, sealgi oli selline hajus asustus. Paistsid laiad jõed ja üksikud teed. Mari lasi teleskoobi välja ning uuris metsi läbistavaid jooni ning avastas, et need on enamasti raudteed. Maanteed olid halvemini märgatavad, neid nägi vaid teleskoobiga. Korraks sai Mari ekraanile isegi vanaaegse aururongi, mis uskumatult kiiresti läbi laane kihutas. Radar registreeris uuritava objekti kiiruseks taustsüsteemi suhtes 141 kilomeetrit tunnis. Peatselt oli ka Läänemeri nägemisulatuses, sealt leidis radar hulgaliselt väiksemaid ja suuremaid laevu. Teleskoop näitas radari leitud suundadelt kas purjekaid või vanaaegseid aurikuid. Kes nendega sõitsid, jäi selgusetuks, sest õhk virvendas suvesoojuses liialt tugevasti. Ent Marit huvitas, mis on saanud Eestist. Eesti kui koht oli alles, ainult rannajoon oli tundmatuseni muutunud, Saaremaa ja Hiiumaa ei olnud eristatavad, sealkandis paistis tihe kummaline saarestik, mis ulatus läbi Soome lahe Soome rannikuni, pealegi oli veel Soome laht keskelt kuivanud. Tallinn ja Helsingi olid ka alles ja kahe linna vahel paistis endises merepõhjas raudteemagistraal, mis kohati kulges ida poole jäänud suure järve kaldal. Maakitsust läbis võimas ja lai jõgi, millest oli üle ehitatud mitu uhket ja suurt silda.

“Võta kiirust maha ja hakka laskuma, me oleme varsti kohal. Lenda loodesse rohkem,” manitses Kai Marit, kes oli end 800000 aasta kaugust Maad imetlema unustanud. Mari langetaski kiiruse helibarjääri alla ja laskus paari kilomeetri kõrgusele Botnia lahe kohale ning hakkas piki ranniku äärt põhja poole lendama. Maril läks raskeks, kui ta pidi üheaegselt Nemesist õhus hoidma ja samal ajal radariekraane vahtima ja teleskoopi suunama, lootuses leida Tove Janssoni raamatutest tuttavaid kohti. Viimaks registreeris radar üksikul väiksel saarel oleva ehitise, Mari leidis teleskoopi suunates saarelt majaka. Jah – see ta oli, saare tipus paistsid betoonvaremed, saare keskel väike järv, saare kõrval oli veel üks väiksem laid, kus Muumipere oli piknikul käinud. Äkki näeb siin isegi merisälge täiskuuööl rannal mängimas?

Siit tuli nüüd otse itta keerata, silmapiiril mustava mägise maa poole. Kusagil seal peab elama Filifjonka, Muumipere, kõik need toredad muinasjutuolevused. Ent Mari ei suutnud kuidagi uskuda, et Nemesis ühes Ra tehnikasaavutusega teda tõsimeeli muinasjutumaailma on kandnud. Tumedast sakilisest silmapiirist hakkasid eralduma saared, meri hakkas sälguti sügavale maasse lõikuma, moodustades fjorde, mis vaheldusid metsaste mäeahelikega. Kusagil siin, mõtles Mari loetud muinasjutte meenutades ja teleskoopi suunates. Tähelaev pendeldas vee ja taeva, paari kilomeetri ja paarisaja meetri vahel ja viskles siia-sinna, mil Mari teleskoopi jälgis ja tähelaeva käsitsi juhtis. Radar leidis järjekordse veesõiduki ja Mari suunas teleskoobi joonele… Muumitrollid olidki olemas! Ekraanil ilutses ühemastiline purjekas, mille reelingul kaks muumitrolli usinalt võrke sikutasid. Üks oli suurem ja valgem, teine lühem ja sinakashallim. Esmapilgul paistsid nad soliidsemad ja pikemad, mitte nii töntsid ja ümarad, nagu Tove joonistatud piltidel, ent ilma vähimagi kahtluseta tundis Mari muumitrollid ära. Esmalt tõusis üks matakas koon ülespoole, seejärel teine ja Mari nägi ümaraid, heatahtlikke silmi teleskoobiekraanil vastu vaatamas. Muumitrollid olid lähenevat kosmoselaeva märganud. Järgmisel hetkel hakkas purjekas kasvava kiirusega lähenema, kuni välgatas mööda ja jäi tähelaeva taha. Veel nägi Mari valget jämedat käppa tervituseks tõusmas. Mari raputas pead ja valis radarekraanilt leitud ehitise eemal rannal ning suunas teleskoobi sinnapoole. Viimaks kõikus ja õõtsus teleskoobi sihikul sinine ehitis – Muumide supelmaja! Mari keeras teleskoobi kinni ja võttis juhised kindlamini pihku ning vähendas veelgi kiirust. Sinetav veteväli lõppes, sinine majake möödus tähelaeva alt, veel nägi Mari silmanurgast rannaliival ühte pruunikat looma.

Miski hõõrus vastu Mari reit. See oli Kai, kes oli end Mari kõrvale pilooditoolide vahele istuma seadnud. Mari kallistas hirve ja juhtis teise käega tähelaeva. Hirve silmad särasid kabiini paistva päikese kiirtes. Nad hõljusid kui muinasjutus, loetud sekundid, mil Nemesis üle Muumioru lendas, tundusid väga pikad. Mari pani tähele valgetüvelist kasesalu, puukuuri, oja, silda ja telki silla juures, Muumimaja oli täpselt selline ümar ja sinine, nagu raamatutes ja piltide peal, peenarde äärest sätendasid kullatükid vastu. Ühtki olendit Mari ei märganud, peagi kadus kõik tähelaeva juhtimispultide ja läbipaistmatute seinte varju.

“Filifjonka org peaks olema järgmine, põhja pool,” ütles Mari rõõmsal häälel Nemesist mäeaheliku poole suunates. Tõesti, nad olid õiges kohas, Mari tundis ära kaljuseljandiku, kuhu nad ennist Laptoniga maandunud olid, kohe nägid nad ka Filifjonka maja. Aed paistis kitsas ja ilutaimi täis, ümberringi oli kuusemets. Maja taga oli suurem aas. Mari suunas tähelaeva sinnapoole, lasi telikud välja, käivitas püstmootorid ja vähendas kiirust. Kohe vajusidki kosmosemasina rattad rohtu värviliste põllulillede vahele, Mari avas rambi ja seiskas kiiresti kõik aparaadid, loopis rihmad laiali, hüppas istmelt maha ning tormas Kaist mööda rambiruumi. Esimesed sõõmud värsket puhast õhku, Mari oligi valguse käes, keset lilli, mesilasi ja liblikaid. Siin ei olnud enam mingit painajat, siin ununesid kõik mured, siin oli soe ja leebe muinasjutumaa! Mari sirutas käed laiali, tegi paar tantsisklevat pööret, lastes pilgul üle mägede ja metsade libiseda, nautides Muumimaa suviste värvide ilu.

Pilk jäi pidama Filifjonka majal. Mari meenutas ornamente raamatupiltidel, vaatas pööningukorruse aknaid, nägi ka piksevarda maanduslatti. Jah, see oli Filifjonka maja, ehkki ta ei paistnud nii suur ja sünge, nagu raamatupiltide peal. Isegi krohv oli samamoodi siit-sealt pragunenud ja maha pudenenud. Mari astus maja poole, vaatas ilupõõsaid ja viljapuid. Kaugele ta ei jõudnud, sest teed tõkestas maasse torgatud teravatest tammelattidest aed. Mari kõndis mööda aiaäärt metsani ja leidis enda eest läbitungimatu võsa. Siis keeras ta ringi ning turtsatas – külm ja sünge teemandiitmonstrum, tähelaev Nemesis paistis selle sinitaeva ja lilli täis aasa taustal kuidagi naljakas ja kohatu, umbes nagu õlistes tunkedes töömees keset peent ballisaali pidu. Ent üks teine asi, mis nende lillede keskele uskumatult hästi sobis, tuli Mari poole. See oli Kai, Mari suurim sõber ja lemmikloom. Nagu oleks Kai kah muinasjutuloom, nagu olekski ta Muumimaalt pärit.

“Sealt ei saa, jah? Metsa ääres on oja, äkki on kuskil mõni rada ka,” pakkus hirv ümber pöördudes. Ta kutsus Marit pilguga enesele järgnema. Mari astus üle vuliseva vee tüvede vahele rohelisse hämarusse. Paar lindu lendasid eemale, ühe okste harude vahelt piidles neid üks silmapaar. Jalge all vetrus sammal, ühtki rada ega jälge Mari ei märganud. Maastik laskus üha madalamale, lisaks samblale nägi Mari üksikuid langenud tüvesid ja sammaldunud kivimürakaid, peale kuuskede kasvas siin ka üksikuid kiduraid pihlakaid ja kaski. Pea kohalt kostis kohinat ja hõõrduvate okste naginat, üksik tuuleiil kõigutas puude latvu. Lõpuks nägi Mari eespool tihnikut, ent tihniku ääres oli teerada! Lähemale minnes nägi Mari, et see on nii lai, et siin võis isegi autoga sõita. Kas siin sõidetakse autodega? Ilmselt mitte, küll aga nägi Mari vankrirataste jälgi. Pehmemates ja niiskemates kohtades ka mitmesuguseid käpajälgi, mitmes suuruses saapajälgi… Jah, ka teravate kontsade jälgi oli pinnases, kindlasti olid mõned neist jätnud siia Filifjonka. Paaris kohas märkas ta ka pisikesi hobuserauajälgi.

“Me peaksime ilmselt sinnapoole hoidma,” ütles Kai Mari ees astuma hakates. Rada viis jälle kõrgemale, mäest üles ja muutus kruusasemaks, varsti hargnes sellest väiksem rada, mis paistis selle aasa poole suunduvat, kus Nemesis seisis. Kai astus otsustavalt väiksemale rajale. Mari kõndis ta järel, vaatas ringi ning nautis kõigi meeltega selle metsa ilu.

Mõne käänaku järel olidki nad Filifjonka aia värava taga ning nägid tuttavat maja. Mari katsus linki ja leidis, et värav oli lahti. Hoolitsetud tee viis otse maja trepi ette, ühel pool olid lillepeenrad, täis värve, mesilaste suminat ja liblikatiibade värelust, teisel pool laius muru, kaugemal olid hoolitsetud ja pöetud puud ja põõsad, nende varjus aialaud ja tool, lauale jäetud ajaleht. Mari hõljus kui unes trepi poole ja vaatas korra tagasi. Kai oli ta järel ning vaatas, pea viltu, kuidas Mari trepist üles astus ja uksele koputas. Ootas natuke ja koputas veel.

“Teda ei ole kodus,” ütles hirv. Mari istus trepile ja silitas Kai rinnaesist.

“Mis me teeme nüüd? Ootame? Lähme lendame ja vaatame ringi? Niikuinii saame selle eest nii, et tolmab, vaevalt keegi vesiniku üle arvet peab?” küsis tüdruk.

“Ja siis?” küsis Kai. “Äkki ootaksime teda siin?”

“Ma tahaks veidi ringi vaadata,” ütles Mari tõustes.

“Kas sa oled kindel?” küsis Kai tüdrukule järgnedes. Mari ei vastanud, sulges vaid hoolikalt värava ja kõndis üle samblase metsaaluse, tagasi sinnapoole, kus vulises oja ja kus oli aas tähelaevaga. Tõesti, Kail oli õigus, Mari olnuks parema meelega Filifjonka aias lillede keskel ja oodanud, kui lennanud tähelaevaga. Jälle oli ta Pluuto kosmoselaeva kalkide seinte vahel, Muumimaa ilu paistis nüüd vaid läbi kristallklaasi.

“Kuhu lendame?” küsis Kai istmete vahele maha istudes.

“Kuhu süda kutsub,” naeris Mari juhist enda poole tõmmates. Maa kadus Nemesise nina varju, hetke nägid nad vaid sinist taevast. Kai võpatas, kui maastik ülaltpoolt nähtavale ilmus, Mari ainult naeris ja viis surmasõlme lõpuni, võttis siis kursi kagu poole, kus pidi olema Eesti.

Aeglasemalt ja madalal lennates nägi rohkem, Mari leidis lõuna poolt paar suuremat asulat ja raudtee. Sisemaal oli asustus hõre, tavaliselt oli majapidamiste vahel kilomeetrite viisi puutumata loodust. Elu oli koondunud rohkem ranniku ja raudteede äärde. Mari juhtis kohmakalt ühe käega, teisega suunas teleskoopi ja uuris asulaid. Autod olid siin haruldased, linnades oli näha tramme ja hobuveokeid. Hobused tundusid väiksed ja trullakad, paaril korral märkas Mari ka halle ja teravakoonulisi heleda lakaga hobuseid, kes võisid olla merisälud. Kas nad olid ka lillelised, nagu raamatus kirjas, seda Mari ei märganud. Rahvastik oli kirju, enamus elanikest olid siiski inimeste nägu: ilmselt siis pumpsid, mümlad, mõmmikud ja kes kõik veel. Palju oli ka jõehobunägudega koduvanasid, filifjonkasid nägi Mari harva. Muumitrolle ei olnud kas üldse või ei eristanud Mari neid koduvanadest. Oli palju teisigi olendiliike, milliseid Mari raamatupiltidelt mäletas, oli ka selliseid, keda Mari nägi esmakordselt. Neid võis olla kokku kümneid.

Paistis, et asulakohad olid alles, Mari uuris Tallinna, Tartut ja Pärnut. Ühtegi tuttavat ehitist ega tänavajoont ei hakanud silma, see oli ka raskesti usutav, et midagi sellist võiks 800000 aastat säilida. Ime, et asulad üldse endistel kohtadel olid. Ja kas üldse olidki? Kogu maastik oli ju tundmatuseni muutunud. Korra mõtles Mari ka maanduda ja proovida rahvaga suhelda, aga miski hoidis teda tagasi. Kai istus ja ootas kannatlikult, kuni tüdruk oma uudishimu rahuldab.

“Huvitav, kas vesi on soe?” küsis Mari eespool laiuvat saarestikku vaadates. Eesti hakkas selja taha jääma.

“Lähme ja katsume?” pakkus Kai. Mari lükkas juhised ettepoole ja laskus madalamale, hakkas siis maapinnaradarit jälgima. Ta ei tahtnud kellegagi kokku sattuda ja otsis saart, kust radar mingeid paate ega ehitisi ei leiaks. Selliseid saari oli palju, peatselt vajusidki Nemesise rattad ühe saare ranna kiviklibu valli. Mari katsus korra vett, heitis siis kleidi ühele suuremale kivirahnule ja tormas vahustesse lainetesse. Kai tatsas talle kohmakal sammul järele. Vesi oli kristallselge, vaid veidi roheka varjundiga, Mari nägi kalu ja oma varbaid, põhjas lebavaid teokarpe. Mis siis, et ta oli juba peaaegu silmini vees.

“Kui mõnus on olla nii kerge,” ütles Kai ujudes. Mari nägi eespool laugjat kivi ning otsustas selle juurde ujuda ning otsa ronida. Selleks kulus kümmekond minutit, Kaid tuli kauem järele oodata. Hirv tõusis oma tudisevatele jalakestele ja astus mööda kivi Marile lähemale ning kurtis: “Kui halb on olla nii raske.”

Kai siidine kasukas oli vett täis ja lisas hirve liigsele priskusele veel omalt poolt kaalu. Kai õlad ja kintsud võdisesid, hirve õrnad jalad ei olnud teps mitte sellise koorma kandmiseks mõeldud. Viimaks heitis hirv Mari juurde ja pani pea tüdruku sülle. Mari silitas Kai põske, vaatas lähedalt ta niisket silma, tumedaid ripsmeid ja sügavpruuni silmaava. Hirv oli kena ja armas, justkui osa siinsest muinasjutust.

“Miks Maal ei võiks olla nii ilusaid kohti?” küsis Mari silmapiiri vaadates.

“Sa oledki Maal. See ilu on teil seal kogu aeg olemas olnud, see on teil vaja vaid leida ja lõpetada selle saastamine. Ja ta on teil käes,” vastas hirv.

“Ma vaatan, et see saastamine on ühel hetkel lõppenud,” ütles Mari.

“Ja sa ei taha teada, kuidas see lõppeb,” lausus Kai jalule tõustes ja vette hüpates. Mari muretses, ega hirv endale sellise liigutusega haiget ei teinud ja hüppas järele. Vaatamata oma õrnusele ja paksusele oskas hirv end ikkagi hoida, temaga ei juhtund midagi, ta ei olnud enda jalgu kivide vastu katki kukkunud. Varsti olid nad veest väljas ja kuivasid põõsa varjus.

“Jääks siia? Ei lähekski tagasi sinna nende hullude kärpide ja murelike inimeste juurde? Jääks siia elama?” pakkus Mari.

“Sa ei peaks kaua vastu,” vastas Kai. “Hakkad tundma, et su koht pole siin. Hakkad mõtlema Tõnust, Vallist, neist kõigist, kes ilmapiiri taha jäid. Mõtle, kas sa tahaksid kellegagi siin kohtuda?”

Mari silme ette tõusis jälle pilt hämarast tagakambrist ja voodil istuvast Tõnust, seda meenutades tekkis tal tahtmine lausa otsekohe koju naasta.

“Keegi lendab siiapoole,” ütles Kai silmapiiri poole kissitades. Marigi märkas lähenevat lennumasinat ja mõistatas, mis see olla võiks. Kui see juba piisavalt lähedale oli jõudnud ja Mari juba punast värvi ja 19. sajandi lennukate fantaasiapiltide stiili nägi, tundis ta Fredriksoni lendava laeva “Mereorgesstri” ära. Ta vaatas kui lummatu, kuni isevärki lennumasin saare tipule rannaliivale laskus ja luuk avanes. Mari hüppas umbusklikult püsti, haaras kleidi ja ruttas Nemesise rambist üles ja käivitas reaktori. Kui ta pilooditooli istus, tundis ta ka raamatupiltidelt tuttava Fredriksoni ära, kes teiselpool kristallklaasi, käed puusas, küsival ilmel oma lendava laeva kõrvale Nemesist vaatama oli jäänud. Siis kuulis Mari Kai samme, ta lasi rambi kinni ning käivitas püstmootorid.

“Ta tuleb järele,” ütles Kai radariekraani silmitsedes, kui Mari juba saarestiku kohal lendas. Mari lisas kiirust.

“Temagi lendab helibarjääri lähedal,” ütles Kai näite lugedes. Mari andis veelgi võimsust, peatselt kihutas Nemesis juba kolmekordse helikiirusega ida poole, et jälgi segada. “Mereorgesster” oli juba jälitamisest loobunud. Mari vähendas kiirust, keeras tagasi Muumioru poole ja laskus päris puulatvade kohale.

“Poleks uskunud, et sa kohe niiväga kardad kohalikega kontakti astuda,” ütles Kai. Mari juhtis pingsalt, jälle tuli talle silme ette kambrisse jäänud Tõnu.

“Ma läksin vist selle filifjonkaluulu pärast Tõnuga tülli,” kurtis Mari. “Ma ei kujuta ette, mis ma talle ütlen, kui me tagasi läheme. Mis me kärpidele ütleme. Ma ei tea, mis teha, ma ei julge ka tagasi minna!”

“Küll sa julged,” rahustas Kai. “Küllap ka Tõnu annab meile kõik andeks, kui ta on saanud teie pulmas kasvõi ühe ringi Filifjonkaga tantsida.”

“Jah, see lahendaks selle kindlasti ära, kui ma talle Filifjonka ette näitaksin,” leidis Mari.

“Kutsu ta siis pulma,” ütles Kai.

“Jah. Huvitav, kas ta on kodus?”

“Lähme ja vaatame.”

Peatselt maandus Nemesis Filifjonka maja taga aasal, Mari kuivatas veel juukseid ja pani kleidi selga. Kai ootas juba lillede keskel. Teekond läbi metsa ja mööda radasid käis nüüd kiiremini, kui oli täpselt teada, kuhu minna tuleb. Loetud minutite pärast avaski Mari Filifjonka aia värava. Mari süda puperdas ja kõhus keerlesid liblikad, kui ta märkas, et ajaleht oli laualt kadunud ja ukse kõrvale seina najale oli tekkinud reha. Keegi pidi olema koju jõudnud ja siin ei elanud kedagi peale Filifjonka. Tee ja maapind kõikusid, Mari sundis end vägisi rahulikuks. Ometi tuigerdas ta kui joobnu majatrepist üles ja jäi ukse kohal paistvat keerulist märki silmitsema. See oli Filifjonka peremärk.

“Noh? Ja nüüd?” utsitas Kai Mari selja taga. Mari koputas ja kuulis paari pika ja painava sekundi pärast rutakaid samme ukse taga kajamas. Halastamatu kindlusega lähenes see hetk, Maril polnud enam kuhugi taganeda, tagasiteed ei olnud. Uks avanes ja Mari nägi taas oranžikaspunast kleiti kuldsete tikanditega, musti nööbikesi valgel pluusil, kikilipsuks seotud kaelalehvi ja… Seda väljakannatamatut pilku. Poolvägisi surus Mari oma silmad tagasi kikilipsu juurde, kaela ja krae vahele, kuni nägi seal enda kingitud keed sätendamas. See oli ikka seesama Filifjonka, keda nad siis kohtasid, kui Ra siin Laptonit katsetamas käis.

Filifjonka ehmatas silmnähtavalt ja taganes sammu, ta ilmest paistis paanikahoog. Ta sundis end siiski rahulikuks ja peaaegu karjatas heledal häälel: “Aah… Teie! Muidugi, tere-tere! Astuge edasi!” ja ta pööras ringi ning astus ebakindlal sammul toa poole, keerates rutakalt pead ja heites pilku selja taha, veendumaks, et ootamatud külalised talle järgnevad. Mari astus ettevaatlikult edasi ja vaatas arglikult ringi. Kõik oli nii väike ja madal, Mari juuksed puudutasid uksepiitu, laed olid käeulatuses. Mari oli kartnud näha peent ja uhket salongi, kus ei tea, kuhu istuda ja kuidas astuda. Esmapilgul meenutas tuba hoopis muuseumi, mis oli liiga tihedalt vanakraami täis. Peale mõningast harjumist avastas Mari, et asjad olid ikka maitsekalt paigutatud ja selles, et nende vahel ruumi ei olnud, oli süüdi Mari suurus. Talle meenus nimelt, et Filifjonka oli siinkandis üks suuremaid ja pikemaid olendeid, mis siis et ta Marist rohkem kui poole peenem oli ja kasvult heal juhul õlani küündis. Teised pidid siis veel väiksemad olema, väike My pidi siis tõesti olemagi nii pisike, nagu Tove Jansson kirjutas. Sellistele olenditele oli siin hingamisruumi täiesti piisavalt.

Mida kauem Mari selles ruumis viibis, seda soojem ja hubasem siin tundus. See ei olnud peen härrastetuba ega elutu kontoriruum, see oli Filifjonka kodu. Kauni vanaaegse mustriga tapeet oli suuremalt jaolt varjatud peente nikerdustega mööbliga, nende vahel rippusid pildid teistest filifjonkadest ja käsitsi maalitud looduspildid, postamentidel olid potid ronililledega, mis ka omalt poolt tapeeti varjasid. Siin-seal valendasid portselan- ja kipskujukesed, aknalauad olid täis potililli. Värske, soe õhk, lillelõhn. See oli Filifjonka pesa.

“Miks te ootate?” kostis hele hääl köögiukse vahelt. “Istuge ometi,” ütles Filifjonka koonuga teelaua poole osutades. Mari astus arglikult ümber teelaua ja istus nikerdatud seljatoega sohvale, Kai kõndis aeglaselt postamentide vahelt läbi ja heitis teelaua kõrvale vaibale, ettevaatlikult ja tasa, nagu tähelaev Orkaani lastiruumi maandudes. Mari hindas hirve suurust ning aimas, et Valli poleks siia enam liikuma mahtunud. Hirv vaatas tüdrukule säravsilmi otsa, nagu oleks ta omas kodus.

“No mis sa kardad?” küsis Kai.

“Ma ei tea… See kõik tundub nii uskumatu, sihuke tunne, nagu oleksin unes, aga ei ärka üles,” vastas Mari käsi põlvede vahele peites ja enda ees linikul pikutavat portselankiisut silmitsedes.

“Lase end vabaks,” soovitas Kai. “Ära mõtle sellele, kas see on võimalik või võimatu, lase tal lihtsalt olla selline nagu ta on. Mida sa siin näed ja tunned?”

“Ühte väga ilusat kodu. Sellist, kus tahaksin elada. See on ikka nii peen ja ilus,” vastas Mari, lastes pilgul üle mööbli, lillede ja piltide libiseda. Aga kus on perenaine? Mari kuulis köögiukse vahelt vaikset vilistamist, keeva vee kahinat, kergeid samme. Lõpuks uks avanes ja Filifjonka astus graatsilisel sammul tuppa, koon uhkelt püsti, ühes käes kandik imekenade tasside ja koogitaldrikuga, teises käes teekann.

“Aeh, vabandage mind, te tulite nii ootamatult,” lobises Filifjonka erutusega, “mul ei olnud pliit soe, teega läks aega, teekook on ka hommikune, hommikuse tee kõrvale tegin, vanaema retsepti järgi.”

Mari vaatas lummatult Filifjonka pisikesi nõtkeid käsi, mis meenutasid rohkem käppi, kui Filifjonka kandiku lauale asetas ja siis auravat teed tassidesse kallas. Mari võttis tassi. Käsi värises nii, et tee oleks peaaegu maha loksunud.

“Miks sa kardad, mümla? Mis su nimi oli, minul läks meelest?” küsis Filifjonka, pea viltu.

“Ma olen Mari. Ma kardan sellist tassi kätte võtta, ma pole kunagi midagi nii ilusat näinud,” vastas Mari väriseval häälel, imetledes enda kätte usaldatud hinnalise portselani ornamente.

“Vanatädi pärandas selle serviisi,” vastas Filifjonka Mari kõrval istet võttes ja teist tassi silmade kõrgusele tõstes, hoides seda õrnalt ja daamilikult, väike sõrm püsti. “On tõesti maitsekalt maalitud, iseäranis see roosi motiiv…”

Mari hakkas hirmust üle saama ja vaatas Filifjonkat, kes teed rüüpas. Praegu tundus ta nii kena ja armas, et Maril tekkis tahtmine teda kallistada ja silitada. No tee, mis tahad, ta oli täpselt selline, nagu Tove Jansson oli kirjutanud ja joonistanud. Siis ta võpatas, kui nägi kolmandat tassi Kai sõra vahel ja vaatas hinge kinni pidades, kuidas hirv rüüpas. Hirv jõi samamoodi, nagu Filifjonka – graatsiliselt ja daamilikult, mis siis, et ta nii paks oli ja sellised liigutused ta jaoks rasked olid.

“Kui kaugelt te tulite? Kas olete väga väsinud?” küsis Filifjonka.

“Uhh,” tegi Mari ja hakkas meenutama, millal ta viimati magas. Ta oli maganud Tallinnas Tõnu kaisus, lennanud Tartusse, siis emalaevale, siis maale, seal veel ei tea mitu tundi rasket tööd teinud, ujunud… Ja südaöö paiku ära tulnud, peaaegu põgenenud. Ja siis veel siin mitu tundi Nemesisega ringi lennanud. Maal võis olla praegu uus päev käes. Mida nad seal maal teevad, sellest ei tahtnud Mari mõeldagi.

“Jah, ma olen tõesti väsinud,” leidis tüdruk. “Ja me tulime tõesti kaugelt. Väga kaugelt.”

Kai vaatas Marile julgustavalt otsa, aga Mari vaikis.

“Tegelikult on aeg õhtustamise peale mõelda,” ütles Filifjonka, “päike on juba madalal. Kas kook ei maitse või?”

“Ei-ei, väga hea on, ma pole kunagi midagi nii head saanud,” vastas Mari. “Ma lihtsalt mõtlesin.”

“Jah, tegelikult… Te olete justkui mures. Teil oleks nagu suur mure,” arvas Filifjonka Marit ja Kaid vaadates. “Kas midagi on halvasti?”

“Ei,” vastas Mari ebalevalt, “võibolla et nagu teist korda võõras maailmas… Teeb ikka ärevaks.”

“Aa, ma saan aru, muidugi, te peate lihtsalt kohanema, harjuma. Võtke, jooge teed, näete, siin on ajaleht,” rääkis Filifjonka osavõtlikult, leides liniku tagant laua alt riiulilt ajalehe. “Ma lähen kööki toimetama. Kas sõrmus meeldib sulle?”

“Jah, ta on väga ilus,” vastas Mari korraks rubiini sädelust vaadates ja seejärel Filifjonkat pilguga saates, kuni ta oranžikaspunane kleidisaba köögiukse taha kadus. Võttis siis ajalehe kätte. Esmapilgul tundus, et kiri on midagi lootusetult erinevat sellest, mida Mari näinud oli ja lugema oli harjunud, ent lähemalt vaadates sai ta kirjatähtedest ikkagi aru. Mis siis, et aastatuhanded olid nad õige omanäolisteks vorminud. Nad olid siiski alles. Aga Mari ei saanud ikkagi midagi aru, kuna ei osanud ei rootsi ega norra keelt, millele see kiri kõige enam sarnanema paistis. Ta vaatas piltidel paistvaid maju, koduvanasid ja pumpse, tagapool kuulutustenurgas nägi ta ka ühte uhket joonistatud filifjonka portreed, mis illustreeris üht kuulutust, mis võis reklaamida mõnda juuksuritöökoda või moeateljeed.

Mari pani ajalehe lauale tagasi ning vaatas ringi, meenutades Muumioru lugusid, mida ta lugenud oli. Filifjonka elas üksi. Seda ta teadis. Teadis ka seda, et siin maal ei olnud sugugi kerged ilmastikutingimused. Mari pilk libises üle kamina, ta kujutas ette tulevalgel ihuüksi istuvat Filifjonkat. Millest ta võis mõelda oma üksinduses, kui väljas oli polaaröö, tuisumöll ja ei tea, mitukümmend kraadi külma? Kas tal on kedagi, kes teda lohutama tuleks? Mari pilk liikus mööda kaminasimssi, kuni jäi pidama ühel valgel nipsasjakesel. Mari võpatas, sest see oli katkise kõrvaga portselankass. Kas tõesti oli see siin seesama Filifjonka, kelle kodu hävitas keeristorm ühes raamatuloos?

“Noh, mis kardad?” küsis Kai, pea viltu.

“Ei, ei midagi. See kõik tundub ikka nii ebatõeline,” vastas Mari tõustes ja portselankassi lähemalt vaadates. Vaadata oli palju, Mari uuris ruumi nüüd selle pilguga, et kas veel mõni raamatust tuttav detail silma jääb. Viimaks peatus ta akna all ja vaatas üle potilillede välja, Filifjonka aia poole. Seal oli loodus, Muumimaa. Ühtäkki tundus Marile, et Filifjonka aed ei olegi niiväga tehislik, mis siis, et peenrad olid noolsirged, umbrohust puhtad ja põõsad täiuslikult pöetud. Kõike seda ümbritses miski salapärane nähtamatu soojus, seesama soojus oli ka siin toas, Filifjonkagi oli osake sellest. Ja see kutsus möödanikku unustama, kutsus endasse, kutsus enda elu ja olemasolu nautima. Huvitav oli veel see, et Kaigi sulandus sellesse massi.

“Ma ei tahaks siit ära minna,” ütles Mari.

“Aga sa pead. Sa ei peaks siin kaua vastu,” vastas Kai. “Kas kutsud ta omale pulma või?”

“Millal?”

“Nüüd ja kohe,” oli Kai kärsitu.

“Talle ei tarvitse meeldida, kui ma teda söögitegemise ajal tülitan,” arvas Mari. Köögi poolt kostis samme, nõudekolinat ja vaikset vilistamist.

“Kust sa tead?” küsis Kai tõustes ja köögiukse poole astudes.

“Sind küll,” lausus Mari hirvest ette rutates ja köögiust avades.

Köögis oli palav, pliidil podises pott keeva veega, pliidiukse pragudes väreles tulekuma. Filifjonkal oli põll ees, ta istus, kergelt kühmus, laua ääres ja pesi peene harjaga kartuleid, kaalikaid ja porgandeid. Ta tegi ühepajatoitu. Sellest Mari aru ei saanud, kas ta pani külaliste kööki ilmumist pahaks või mitte.

“Mis… Oijaa, muidugi, te ju ei oska kohalikku kirja, et võiksite ajalehte lugeda,” ütles Filifjonka vabandaval ilmel. Tõusis siis püsti, et võtta kapist maitseaineid ja need peale lusikaga mõõtmist keevasse vette puistata. Mari jälgis ta liigutusi ja piilus kapiukse vahelt, kas Filifjonkal on päriselt ka need maitseainepurgid ja jahuvakad niimoodi joonlaua järgi rivis, nagu Tove Jansson kirjutas. Olid küll. Filifjonka peatas hetkeks toimetused, vaatas Marile otsa ja palus: “Istuge ometi. Kai, kas sa kaali tahad? Ma lõikan sulle?” Ja ta lõikas ühest kaalikast viilu ning andis selle hirvele. Mari istus ja jätkas Filifjonka toimetamise jälgimist. Filifjonka oli sale ja nõtke, ta liigutused olid kiired, täpsed ja graatsilised, ta liikus köögis nagu tuulepuhang. Kõike seda kroonis kaunis meloodia, mida Filifjonka tasa vilistas. Esmapilgul paistis Marile, et ta oli rahutu ja rabistas, pärast pikemat jälgimist sai Mari aru, et Filifjonka on lihtsalt kiirem kui inimene. Mõnel hetkel oli ta täiesti liikumatu, kui ta pliidirauda või potist tulevaid aroome nuusutas ja vurre väristas, selliseid hetki tuli kaunis sageli ette. Paistis, et ta meeled on väga tundlikud ja ta kasutas neid kõikjal, kus vajadus tekkis.

“Tead, Filifjonka, milleks me siia tulime?” küsis Mari. “Me tahame sind külla kutsuda.”

Filifjonka vakatas, katkestas toimetused ja vaatas Marile otsa. Ning ütles peale pausi: “Te juba korra kutsusite, aga mina minestasin kuskil teie laevas ja järgmine mis ma mäletan, oli see, et olin selili metsarajal siin kodu taga. Ma ei jõudnud kuskile.”

“Jah, tookord. See polnud lihtne kosmoselend, seal oli vaja läbi hüperruumi minna. Selle käigus ilmnesid sellised nähtused, mis... Võisid sulle ohtlikud olla,” püüdis Mari seletada.

“Kuidas? Ma nägin siis vaid Kaid, kes kuhugi ära kadus, mingist kosmoselaevast ei olnud jälgegi, ainult mina olin metsarajal. Justnagu oleks ma seda kõike unes näinud,” ütles Filifjonka teravalt. Mari maigutas korra suud ja vaatas Kai poole.

“Jah, sellega oli probleeme, kuna sina ei olnud meie ilmast. Ära muretse, nüüd on kõik korras,” ütles hirv Filifjonkale silma sisse vaadates. Filifjonka pöördus ja nuusutas jälle pada. Keeras siis pliidile selja, ajas end sirgu ning rääkis: “Muuseas, ma teadsin, et te siia tulite. Ma olin just Muumimamma juures, kui te üle lendasite, Nuuskmõmmik kuulis ka mürinat. Ja vaene Sniff jooksis rannast koju ja hädaldas, et mürisev vari oli teda ehmatanud.”

“Mari armastab jah liiga madalalt lennata…” alustas Kai.

“Ma tahtsin läbi esiakna maastikku vaadata,” sosistas Mari tusaselt vahele.

“Ega sa neile pole meist rääkinud?” küsis Kai.

“Ei, ei ole,” vastas Filifjonka istudes. “Nad ei oleks niikuinii uskunud. Aga kohe, kui teetass tühi oli, tulin ma Muumimamma juurest ära.” Filifjonka küünitas jälle ninaotsaga poti poole, nuusutas ja väristas vurre. “Oot-oot, mis puhul te mind külla kutsute?”

“Pulmad,” vastas Mari.

“Oih! Kas tõesti?” imestas Filifjonka särama lüües. “Kes siis abielluvad? Kas neist Snifi moodi loomadest keegi või?”

“Ei, mina olen pruut, peigmees jäi koju,” vastas Mari Tõnu kingitud sõrmusega kätt laual sirutades.

“Palju, palju õnne!” ütles Filifjonka erutatult. “Tõesti, ma ei uskunud. No ole ometi rõõmsam! Sa ju abiellud!” Filifjonka nuusutas jälle potti, tõusis siis nõtkelt püsti, haaras nagist pajalapid ning tõstis poti lauale. Paistis, et ta samm muutus kergemaks ja rõõmsamaks ja liigutused nõtkemaks, kui ta kappidest nõusid otsis ja lauda kattis. Ühepajatoit, mida Filifjonka serveeris, oli väga maitsev ja toitev, ent tegi uniseks. Kai ei vajanud tooli, ta istus maas nagu hiidkärp ja ulatus parasjagu lauani, sõi kahvliga ühepajatoitu ja rüüpas plekk-kruusist piima peale. Mari vaatas Filifjonka nägu. Huvitav, kas see peen daam ennast meigib ka või? Huuled ja ninaots olid niisked nagu koertel ja hiidkärpidel, sellest võis järeldada, et huulepulka Filifjonka ei kasuta. Aga ripsmeid ja vurre võis küll värvida. Ei tea kah, need paistsid olevat tähtsad kompimiselundid, äkki olid tal miskised harjad nende hooldamiseks? Kui Vallil, Kail, hiidkärpidel ja Mari teistel karvastel sõpradel oli alati silmade läheduses rähma, koonul kuskil karvad sassis, siis Filifjonkal polnud miskisest prügist jälgegi, silmalaud olid piinlikult puhtad ja õhuke karvkate silmnäol ideaalses korras ja sile.

“Kes sinna peole tulevad? Kas see on ka peenema seltskonna pidu?” küsis Filifjonka.

“Inimesed ja hiidkärbid. Ei tule sellest midagi peent, lihtsad inimesed ja lihtsad kärbid. Ja armsad, toredad loomad,” vastas Mari Kaid silitades.

“Mis inimesed? Kärbid?” küsis Filifjonka piimakruusi lauale langetades.

“Mina olen inimene. Kärpe sa nägid, need olid tookord, juhtisid kosmoselaeva…” seletas Mari.

“Kas need Sniffi moodi loomad?”

“Jah, just need…”

“Oh jah, et oled hoopis inimene. No muidugi, miks peaks teisel planeedil mümlasid elama,” leidis Filifjonka tõustes ja uusi portsjoneid puukulbiga Mari ja Kai taldrikuile tõstes.

“Mis ametit nad ka peavad?” uuris Filifjonka edasi. Teda huvitas endiselt piduliste positsioon ühiskonnas.

“Hiidkärpidest minu parim sõber on tuumafüüsik. Teadlane ja insener. Tema naine samamoodi. Kaks lahingulendurit tulevad kindlasti. Üks bioloog, väga kena ja tore naisterahvas. Emalaeva remonditsehhi juhataja ka,” tutvustas Mari oma sõpru. Kai naeris.

Filifjonka kortsutas kulmu, Kai seletas: “See on küll üks naljakas tüüp! Mari, aga admiral?”

“Kui tal aega oleks, tuleks ta kindlasti.”

“Admiral?” küsis Filifjonka imestunult.

“Jah,” vastas Mari. “Pluuto sõjalaevastiku ülemjuhataja, admiral Tah. Ja inimestest: minu isa on sportlane, jõumees, noh… Tõnu, peigmehe, isa on keemik, Tõnu sõbrad on muusikud, Tõnu ise oskab ka pilli mängida, tegelikult on ta elektroonikainsener. Tõnu vanavanemad peavad talu, kasvatavad vilja ja kartulit.”

“Insenerid, keemikud, lendurid. Koguni admiral! Ja sina ütled, et ei ole peene seltskonna pidu!” imestas Filifjonka.

“Ei ole jah nad nii peened ja uhked, ehkki muidugi, targad on nad küll,” vastas Mari pead käele toetades ja teisega süües.

“Sa oled vist päris väsinud,” nentis Filifjonka Marit vaadates. “Mis ametit sa ise pead?”

“Praegu olen missioonil ja selle praeguse missiooni ajal olen transpordidivisjonis tähelaev Nemesise esimene piloot. Muidu, kui kodus – Pluutol – viibin, olen lihtsalt loomatalitaja.”

“Kas sa elad Pluutol?”

“Ei teagi nüüd. Loodan Maale kolida, Tõnu juurde, kui abiellun,” seletas Mari oma elulugu.

“Ja kas sa oled kindel, et ma neile meeldin?” muretses Filifjonka.

“Kindlasti meeldid, mulle tundub, et sul on väga viisakas kasvatus,” vastas Mari Filifjonkat vaadates.

“Jah, filifjonkad on alati hästi kasvatatud ja viisakad,” vastas Filifjonka uhkelt, koon püsti.

“Ära siis seepärast muretse, et sa kellelegi halba muljet võiksid jätta.”

“Millal siis pidu on? Millal me läheme?” küsis Filifjonka.

“Minu pärast kasvõi kohe, kui ma nii väsinud poleks,” vastas Mari läbi köögiakna paistvat hämarduvat aeda vaadates.

“Muidugi ei saa me kohe minna, ma pean ju ette valmistama, kohvri pakkima. Õhtu on ka käes,” ütles Filifjonka tõustes ja nõtkel sammul akna juurde astudes. “Aga kui magada tahad, siis üleval on voodi. Tule, ma näitan.” Filifjonka ruttas kontsade kõpsudes läbi elutoa ning juhatas Mari pööningukorruse trepi juurde. Üleval oli väike tuba kapi ja voodiga, Mari vaatas punakat lambikuplit ja selle rippuvaid tutte. Akna taga paistis kallak plekkkatus. Ainult Janssoni mainitud seebivee kauss ja kalts olid siit puudu, Mari hoidis naeru tagasi. Filifjonka vaatas korra kahtlustavalt Mari poole, ent siis äratas ta tähelepanu nagin, mille saatel Kai oma rasket keret mööda treppi üles vedas.

“Ole lahke, need linad on puhtad… Kai, kus sina magad?” küsis Filifjonka.

“Kus juhtub. Ma olen metsloom,” vastas hirv.

“Sina ja metsloom! Hunt sööb su kohe ära!” Filifjonka naeris.

“Siin on nii mõnus ja pehme vaip,” jätkas Kai voodi ette pikali laskudes.

“Kas sa tõesti ei magagi teki all?” imestas Filifjonka segaduses paar sihitut sammu astudes ja siis trepist alla rutates. Mari riietas end lahti ja puges linade vahele. Filifjonka maja haaras ta oma sooja, pehmesse embusse. Minuti pärast kostsid trepil sammud ja Filifjonka ilmus hämarusest nähtavale, paks suletekk süles.

“Maga selle all,” ütles ta tekki Kai peale sättides, niipalju, kui see hirve matsaka keha ümber ulatus. Kai tõi kuuldavale ebamäärase rahuloleva häälitsuse. Filifjonka ütles “Head ööd.” Ja ruttas trepist alla. Oma roosaka öösärgiga läbi hämarate tubade hõljudes oli ta kui tõeline haldjas.

Kui Mari ärkas, magas Kai alles sügavalt. Ta ei saanud aru, kui kaua ta maganud oli, igatahes oli väljas endiselt hämar. Kas ta oli tunni või kümme maganud, ta aru ei saanud. Päikest igatahes akna taga näha ei olnud. Ainult viirastuslikesse udukihtidesse mähkunud Filifjonka aed ja sinitaevas. Ei, hommik oli käes, altpoolt kostis kontsaklõbinat ja vilistamist – Filifjonka oli ärganud ja toimetas köögis. Mari ukerdas üle Kai, äratades ka tema ning vaatas aknast välja. Marile ilmus pisar silmanurka. Allpool hämaras rohus paistvad värvilised lilled, õites ilupõõsad ja viljapuud, taamal tumerohelised kuused, eespool valendavad udukihid… Muumimaa hommik oli hingematvalt ilus. Mari sirutas ennast, riietus siis ja tegi voodi üles ning läks allkorrusele.

“Tere hommikust,” tervitas Filifjonka köögiuksel. “Kohv on veel kuum, ma tegin võileibu. Seal kausi ääres saab silmi pesta.”

Mari astus kausi juurde, mõeldes, kas ta ikka magab veel, kas see aed, maja ja perenaine ei ole mitte unenägu. Kaigi ilmus köögiuksele ja vaatas võileivavaagnat.

“Õues on kaste ja värske ristik. Ma lähen hoopis õue sööma,” leidis hirv end ümber pöörates.

Filifjonka kohmitses juba toas kapi juures, valis riideid ja pakkis kohvrit. Tuli siis kööki kohvi jooma, kui Mari laua taha istus.

“Mis sina arvad, mis ma võiks peo puhul selga panna?” küsis Filifjonka, hoides tassi kahe käe vahel.

“Ei teagi… Sa oled igal juhul ilus. Tegelikult üks kõige kaunim elusolend, keda ma kunagi näinud olen. Täiesti tõsiselt,” vastas Mari võileiba võttes. Leival oli näha juustu, redist, sibulat ja veel mingit rohelist maitsetaime, mille nime Mari ei mäletanud. Lõhn ja maitse olid võileiva kohta uskumatult head.

Filifjonka lõi Mari komplimendist särama, ta õhkas, tõusis, läks ukse poole, tehes tee peal paar piruetti, lennutades kleidisaba ja näidates saledaid sääri. Ta oli tõesti erakordselt ilus, ta oli painduv ja sale nagu uss. Ehkki ta oli kehaehituselt üsna inimese moodi, oli ta luustik palju kergem ja kitsam, see võimaldas tal olla üheaegselt hästi sale ja samal ajal normaalselt söönud. Kui samas kaalus inimesel oleks ribid ja puusakondid kaugele turritanud, siis Filifjonka oli sile ja kumer, kohati isegi pehme. Ta ei olnud kondine ega nälginud, ta oli terve ja ilus.

Mari võttis järgmise võileiva, sõi sellest poole, siis naases kööki Filifjonka, näidates ühte kleiti, hoides seda enda ees ning küsis: “Kuidas see sobiks?”

Mari vaatas kleidi ornamente ja võpatas. Selle ülemine osa oli sinine ja altäär roheline, sinise ja rohelise üleminek oli püstipidi sakiline, all sakkide tipus rippusid punased tutid. Marile meenusid taas Janssoni raamatuillustratsioonid. Kas tõesti oli seesama Filifjonka lisaks katastroofile ja novembrikuisele seiklusele oma maja plekkkatusel veel ka ohtliku jaanipäeva üle elanud? Kas Tove Jansson oli kirjutanud ühest ja samast Filifjonkast? Ja miks Mari, Kai ja hiidkärbid just selle Filifjonkaga kokku juhtusid, ehkki neid oli kindlasti rohkem olemas? See pidi küll midagi tähendama…

“Tõesti ilus,” leidis Mari, vaadates lähemalt kleidi ornamente, mida Tove polnud oma illustratsioonidel viitsinud välja joonistada. Filifjonka kallutas äraolevalt pead ja ruttas jälle tuppa kohvri juurde. Toa poolt kostsid ka Kai rasked sammud. Mari tõusis ning astus tuppa, mis tundus aknail valgust varjavatest potililledest hämar.

“Mina olen igatahes valmis,” teatas Filifjonka rõõmsal häälel, pea viltu, ühes käes käekotike, teises kohver, päevavari käsivarrel rippumas. Kai vaatas korraks ringi ning astus otsustavalt välisukse poole. Õues oli tunduvalt valgem, kui ennist läbi akende paistis, Mari väristas kergelt hommikujaheduses külmetavaid käsivarsi. Filifjonka keeras värava lukku, vaatas oma maja viimast korda ning ohkas nukralt. Mari võttis ta kohvri ning asus teele aasal seisva tähelaeva poole.

Mets rõkkas linnulaulust, sammal oli niiske, tüvede vahel hõljus udu. Paistis, et ilmapiir on siinsamas mõne meetri kaugusel, mets ja vulisev oja tundusid muinasjutulised. Nagu viibiksid nad haldjametsas. Aas oma värvilise lillemerega oli hingematvalt ilus nende viirastuslike udukihtide all. Kaugemal mäe otsas hakkasid tõusva päikese kiired kuuski oranžiks värvima. Mari vaatas Nemesist ja udu allpool orus, vaatas Kaid lillede keskel ja Filifjonkat, kes seisis nukralt, pilk maas, käekott käes ja päevavari käsivarrel rippumas. Mida ta ometi kardab? Mari jaoks oli see ju üks ilusaim kosmosereis, millest ta osa oli võtnud, see oli kauneim maa, mida ta on kunagi näinud.

Nemesise ramp laskus alla, Mari läks ja käivitas reaktori. Kai sättis end arvuti taha, Mari istus esimesse pilooditooli ning juhatas Filifjonka teisele istuma. Praegu tundus ta uudishimulik olema ega kartnud. Ramp sulgus ning Mari haaras juhised. Filifjonka oligi omast keskkonnast välja rebitud.

11 …tema, kes ta ei ole meie ilmast…

Nemesis kihutas orupõhja kohal alla mere poole, keeras mere kohal põhja poole ning hakkas tõusma. Filifjonka hoidis kramplikult käetugedest kinni ja vaatas kangestunult maastikku, mis väreles akna taga tema jaoks kujuteldamatu kiirusega. Kui tähelaev juba tõusis mere kohal, rahunes ta veidi, ent paistis ikkagi hirmuga võitlevat. Ent siis köitis tema tähelepanu idast tõusev päike. Päikesekiirtest kuldsed mäetipud, metsad ja pilved, ärkav Muumimaa avaldas talle sügavat muljet. Marigi nautis vaatepilti ja kutsus Kai istmete vahele. Oranž valgus muutus üha sinakamaks, maastik kaardus ja vajus allapoole sinisesse hämusse, taevas muutus üha mustemaks. Filifjonka ehmatas, kui ta pilgu ette suunas ja tähti täis kosmost nägi.

“Vektor?” küsis Mari.

“127-463-287,” vastas Kai arvutiga töötades. Mari seadis Nemesise kursile ja käivitas kosmosemootorid. Filifjonka ega keegi teine ei tundnud mitmekümnekordset kiirendust, Filifjonka leidis enese tähtede vahel hõljumast. Ta ei kartnud enam, vaid nautis vaadet, lõpuks võttis taskust suupilli ning hakkas mängima. Tähelaeva kabiini täitsid tasased, helisevad meloodiad.

“Hüpersiire,” hoiatas Kai silmi kinni pigistades ja nina maha suunates, Mari surus end vastu istmeseljatuge ega osanud Filifjonkale midagi öelda. Ühel hetkel kostis valjenev kumin, kõik hakkas helendama. Suupill kukkus sülle, Filifjonka karjatas ning kattis silmad käppadega.

Kui Mari toibus, nägi ta esmalt hirmunud Filifjonkat, kes talle otsa vaatas.

“On jah see hüpersiire üks ebameeldiv kogemus. Ma vanasti isegi oksendasin alati, nüüd olen ära harjunud,” seletas Mari Filifjonkale kosmoses rändamise eripärasid. “Kui me ilma hüpersiirdeta hakkaksime teisele tähele lendama, siis kohale jõuaksid meie lapselapselapsed. Kui neile lendamiseks kütust ja oma laste kasvatamiseks süüa jaguks.”

“Aga kuidas ma selle seekord välja kannatasin?” päris Filifjonka, meenutades eelmist hüpersiirde kogemust. Ta oli haritud daam, muuhulgas teadis ta üht-teist astronoomiastki, sealhulgas ka seda, et valguse kiirus on suurim kiirus ja selle kiirusega teistele tähtedele rändamine võtab kümneid ja sadu aastaid aega. Mari ja hiidkärbid pidid siis valdama mingit nõiakunsti neist vahemaadest üle hüppamiseks.

“Selle lennuki aparatuur on uuem ja täpsem,” leidis Kai Filifjonkat rahuldava vastuse. Ei Maril ega Kail ei tekkinud tahtmist üritada selgitada Filifjonkale veel Ra leiutatud ajamasina eripärasid, mida nad isegi vaevalt hoomasid.

Mari kummardus radariekraanide poole, leidis pildilt kolm kosmoseristlejat ja hulga väiksemaid kosmoseaparaate. Jah, nad olid tagasi Maal, Mari ajas ja Filifjonka oli ta kõrval täiesti elus ja terve. Mida ta nüüd kärpidele ütleb, kui selgub, et pulma on kutsutud Filifjonka Muumiorust ning et nemad – Mari ja Kai – on Filifjonka täiesti omavoliliselt Muumiorust ära toonud? Filifjonka ei teadnud neist muredest midagi, ta nautis lähenevat sinist Maad ning mängis jälle suupilli. See, kuidas ta oma pikka koonu mööda suupilli äärt libistas, oli omamoodi naljakas vaatepilt.

Mari juhtis ning kuulas neid kummalisi kenasid võõramaa meloodiaid, need olid põhjamaiselt nukrad ja aeglased. Kuhu minna? Maale või Tallinnasse? Mis Tõnu vahepeal teinud on? Kas ta üldse tahab enam Marit näha?

Kõrgemad õhukihid hakkasid meeletu kiirusega laskuvat tähelaeva raputama, tiivaservad lõid hõõguma ja üle esiakna välkusid hõõguvad joad. Filifjonka pillas jälle suupilli sülle ja haaras käetugedest, vaatas hirmunud pilguga ringi ning küsis: “Mis meiega nüüd juhtus?! Me põleme! Kas me saame surma?”

“Ei, ei, kõik on korras, kosmoselaevad on ehitatud kõigele sellele vastu pidama. Me sulpsatasime õhuookeani, hõõgume praegu nagu meteoor. Jah, kõik on korras, me püsime kursil,” seletas Mari mõõteriistu jälgides ja tähelaeva juhtides. “See rappumine tuleb liiga suurest kiirusest. Nagu siis, kui sa kätt hästi kiiresti läbi vee tõmbad. Rapub ju samamoodi?”

Filifjonka rahunes ja ka Nemesise kiirus langes tasapisi, varsti lõppes ka rappumine ning algas rahulik lend Eesti poole. Kai uuris radarinäitusid ja väljast tulevaid signaale, teatas siis: “Me oleme Venemaa kohal ja ilmselt mingi väga tähtsa objekti läheduses. Igatahes allpool ollakse väga vihased, meie pihta tulistati praegu neli raketti. Anna võimsust!”

Mari lisas kiirust ning hakkas laskuma, küsides: “Mis nende rakettide tegevusraadius võiks olla? Igatahes peame jätkama allpool nende radarite nähtavust, ära kaduma.”

“Misasja? Kas ma kuulsin tõesti, et meie pihta tulistatakse? Kuhu te mind toonud olete? Viige otsekohe tagasi!” nõudis Filifjonka.

“Ära muretse, laskusime kogemata nende õhuruumi, küll me putket teeme,” vastas Mari juhtides. Filifjonka vingatas haledalt, kui lähenevat metsast maapinda nägi, ta tõmbus sügavale istmesse, justkui püüdes sellega üheks saada, kui Mari päris puulatvade kohal horisontaallennule üle läks. Filifjonka rahunes jälle veidi, tõstis pilgu taeva poole, et mitte lasta end mitmekordse helikiirusega mööduvast maapinnast heidutada.

“Nende õhuruumis,” kordas Filifjonka aeglaselt. “Mis imelik maa see on? Kas tõesti on siin õhk kellegi oma? Ei või lennata? Kas vähemalt hingata ja laulda tohib?”

Eespool lõppes mets, hetke jooksul nägi Mari punkreid, hooneid ja betoonradu, terava kontuuriga tumerohelisi lennukeid betoonil seismas.

“Oijaa, see siin oli sõjalennuväli,” nentis Mari.

“Kas nüüd olete mu päris suurde pahandusse vedanud?” küsis Filifjonka teravalt. “Mis teil arus on?”

“Ei-ei, ära muretse, nad ei tee meile midagi. Nad isegi ei näe meid selle kiiruse juures. Kui nad ka esimese lahingulennuki õhku saavad, oleme meie juba mitmesaja kilomeetri kaugusel,” vastas Mari metsaste küngaste vahel laveerides.

“Hoia rohkem lõuna poole, kus on vähem asustust, lendame üle Pihkva järve,” soovitas Kai. Marigi jälgis vaheldumisi täppiskõrgusmõõtjat ja kaarti, lõpuks söandas ta kõrgemale tõusta.

“Meil on uus probleem, lähenevad Pluuto lahingulennukid,” teatas Kai. “Nüüd on aeg raadio ja transponder tööle panna, et meid gelaste pähe alla ei lastaks.”

Mari tegi vajalikud lülitused ning otsis sagedusi. Peatselt kostiski kuularist nõudlik hääl: “AKT3717 Nemesis.”

“Nemesis on kuuldel,” vastas Kai.

“Kuradi rasvarull, kuskohas sa olid?! Ära sa nüüd Tahi silma alla sattu, see teeb sinust prae! Sa võtad loata tähelaeva ja lendad käsuta välja nagu varas! Kus Mari on? Mari on kadunud. Kuhu te lendate?” prigises valjuhääldaja.

Mari haaras mikrofoni ning vastas: “Mari on puldis, ärge muretsege. Kõik on kontrolli all. Lendame praegu Eestisse.”

“Siis lendate Tallinna, Chen ja Mai on seal. Las nemad siis klistiiritavad teid edasi, meil hakkab vahetus lõppema,” kostsid sajatused. Radarid näitasid, et lahingulennukipaar hakkas tähelaevast eemalduma.

“Ma ei saa midagi aru. Kes te sellised olete ja mida te minust tahate?” küsis Filifjonka närviliselt. Ta oli segaduses, ühel hetkel tundus talle, nagu oleks Mari ja Kai tähelaeva varastanud ja tema ei tea mille pärast Muumimaalt kaasa meelitanud. Ta hakkas kartma.

“Kes me ikka oleme. Mina olen pruut ja kutsusin su pulma,” vastas Mari.

“Ja mina olen pruudi hirv,” vastas Kai. “Ära muretse, kõik saab korda, me saame ilma pahandusteta hakkama.”

Lennu viimane osa eelhelikiirusel üle keskpäevase Eestimaa oli jälle ilus, Filifjonka rahunes ning nautis vaadet metsadele, põldudele ja järvedele. Viimaks nägi ta merd, suurt torni ja läänes laiuvat linna. Kiirus kahanes ja tähelaev laskus nii madalale, et Filifjonka nägi ka inimesi tänavail ja aedades askeldamas, autosid teede peal sõitmas. Lõpuks varjasid puudevõrad vaate ning Nemesise rattad puudutasid Pirita-Kose spordiplatsi asfalti.

Mari avas rambi ning ruttas, Filifjonka kohver käes, välja, et vaadata, kuidas esmakordselt Maa ajaloos astub Maa pinnale reaalne muinasjutuolend. Peened saapad kõpsusidki spordiplatsi asfaldil, Filifjonka astus Nemesise kere alt päikese kätte ning avas päevavarju, vaatas siis ringi. Siinsamas kõrval seisid kaks vanemat Pluuto lahingulennukit, nende lähedal oli hulk inimesi uudistamas, neid kamandasid eemale sinises mundris politseinikud.

“Milline kummaline maa,” mõtles Filifjonka, tundes mingit seletamatut hirmu. Kõik kosmosemasinad paistsid nüüd koledad ja kalgid, inimesed tundusid hullud ja imelikud. Kogu loodus oli otsekui kaitseseisundis, justkui valitseks looduse üle üks väga kuri olend. Lilled kraavipervel ei paistnud sugugi rõõmsad, Filifjonkagi tundis külma ja kinnist õhkkonda, justkui oleks ta miski koletu kiskja meelevallas, et see kiskja on valmis iga hetk teda armuheitmatult tapma.

Nüüd kõndisid nad mööda tänavat. Koerad sikutasid kette ja haukusid nende peale raevukalt. Filifjonka surus end värisedes Mari vastu, sest mitte kunagi ei olnud ta näinud nii kurje koeri. Vahel tundus talle, et mõni koer tahtis Kaid kinni püüda ja lõhki kiskuda, ehkki endal oli kõht täis, teised paistsid kartvat, et Filifjonka nende aeda tungib ja neid rünnata tahab. Miks nad ometi nii käitusid? Nad kartsid. Kartsid seda miskit, mida Filifjonka ja ka ülejäänud loodus kartis. Aga Mari ja Kai olid ju toredad. Äkki on nende sõbrad ja tuttavad samatoredad? Ja kui asi päris ohtlikuks läheb, võtavad nad tema sellesse imelisse tähelaeva, mis isegi õhutõrjetule eest putket teeb, rääkimata veel kurjadest koertest? Vaatamata, et see monstrum oli kole ja elutu, oli tema sisemus Filifjonkale kõige turvalisem paik siinkandis. Filifjonka rahunes veidi ja hakkas ette kujutama oodatavat pulmapidu.

Tõnu majas oli hiidkärpe rohkem kui kaks. Kai ja Nemesise kadumine oli hiidkärpides rahutust tekitanud, veel rahutumaks oli muutunud admiral, kui temani jõudis teade, et Mari oli Nemesise kirjeldusele vastava kosmoselaevaga minema lennanud. Tõnu vanaisa oli mürina peale üles ärganud, pidžaamaväel õue läinud ja eemalduvat Nemesist näinud. Seepärast olid Tõnu juurde lennanud vanade Xi3-de dessandiruumis lisaks pilootidele Maile ja Chenile ka Ra ja Mag, kui Tõnu perekonnatuttavad.

“Me tõesti ei oska midagi arvata, mis neile sisse võis minna,” kurtis Mag.

“Oh seda Kaid. Ta ikka oskab…” alustas Ra lauale nõjatudes.

“Kaigast teile vaja, mitte Kaid! Et minia oleks tagasi ja tervena tagasi!” kärkis Tõnu isa ajalehe tagant.

“Mariga ei ole kõik korras, tal oli mingi kinnisidee Filifjonkast,” kaebas Tõnu, kes kööginurgas konutas. Peale saatuslikku ööd oli ta tujust ära, ta ei tahtnud tööd teha, ei tahtnud ülepea mitte midagi. Lõpuks sõitis ta bussiga Tallinna tagasi. Valli ja Eliise jäid nukralt maale ootama.

“Jah, see Filifjonka lugu on omaette teema,” vastas Mag. “Pole päris naljaasi, sellega peab veel tegelema.“

“Kas teil on siis aimu, mis toimub? Enne Mari kindlasti selline ei olnud, ta on muutunud,” vastas Tõnu.

“Eks me pea millalgi selle reisi raportit Tõnule tutvustama,” ütles Ra. “See Filifjonka oli seal tõesti, ütleme, et muljetavaldav. Sellel olendil oli hmm, ütleme mõju. Aga me pole selle uurimiseni veel jõudnud.”

“Lõpetage, te ajate niimoodi kõik hulluks, mingit Filifjonkat ei saa olemas olla! Ta on väljamõeldis!” hüüdis Mai tüdinult. “Mõelge parem välja, mis me admiralile ütleme, kui vahetus lõppeb! Otsi transponderita tähelaeva! Midagi paremat ei oska välja mõelda või?”

“Oodake parem lõunasöök ära,” soovitas Tõnu ema. “See Filifjonka oli üsna naljakas karakter. Lokid ja murelikud silmad,” naeris Tõnu ema, meenutades kirjandusklassikat. Ta askeldas pliidi ümber, valmistas lõunasööki. Temale oli seni filifjonka teema rohkem nalja valmistanud, kui muret tekitanud. Tõnu isa nohises pahuralt, tema oli Mari pärast rohkem mures. Kuidas see sai nii olla, varsti tuleb suur pidu ja minia lendab äkki teadmata suunas minema.

“No kurat küll… Et nüüd veel sihukene asi pidi juhtuma. Ei oskaks Nemesist otsima ka minna, ei tea kohe mitte, kuhu nad kaduda võisid,” arutles Ra pahuralt. Chen oli kogu selle aja nurgas kössitanud, ta sirutas end ja lausus äärmiselt tüdinult “Alleaa!”

Ra märkas silmanurgast liikumist, vaatas aknast välja ja hüüatas: “No ikka puhta lollakad! Mis neil arus on! Mille kuradi päras te ta veel siia tõite?!”

“Kelle? Mille?” imestas ema.

“No kohe näete! Kohe saate teada, kus Mari ja Kai käisid! No on ikka lollakad, nad vist üldse ei mõtle, mis nad teevad!” kärkis Ra.

Chen naeris: “Nemesise varastamisest räägid või? See pole vargus, ise räägid kogu aeg, et Lan ei loe tähelaevu üldse!”

“Oleks nad vaid tähelaeva ära ajanud, siis ma ei muretseks,” vastas Ra pead käppadele toetades.

Uks liikus ja koridoris kostsid sammud. Kõik võpatasid ja tõmbusid pingule, kui kergeid kontsade kõpsusid kuulsid. Murelikud silmad ja lokid olid ühtäkki Mari ema ees, viimane peaaegu minestas ja langes toolile nii, et see raksatas.

Filifjonka leidis end kõrge laega köögist. Ümbritsevad inimesed ulatunuks peaaegu laeni, kui nad püsti seisnuks, mitmelt poolt jälgisid teda mornid silmapaarid. Filifjonka vaatas anuval ilmel ringi, ta olekus paistis kasvav hirm. Mari oli kohmetunud, tuttavates kärbinägudes paistis jahmatus, ühes võõras ja ümaras kärbinäos midagi hirmutaolist.

“Kas te… “Tere” ei ütlegi?” kogeles Mari tasa. Filifjonka käpad ja lõug värisesid, silmis paistis paanika.

“Nad ei ole kunagi ühtegi filifjonkat näinud,” lausus Mari, püüdes Filifjonka meeleolu aimata. Aga Filifjonka pöördus järsku ümber ning jooksis välja. Mari üritas teda püüda, ent kukkus. Filifjonka oli uskumatult väle.

“No mis teile nüüd sisse läks?” imestas Tõnu isa, kui oli artikli läbi lugenud ja üle leheääre jahmunud nägusid vaadanud. Mag surus end hirmunult Ra vastu, Ra oli tige ega osanud midagi kosta. Mai ja Tõnu ema vaatasid päranisilmi enda ette, suud lahti ega tahtnud uskuda, mida nad sekundite eest siin köögis nägid. Chen vaatas šokeeritud Maid ja hakkas lõpuks naerma. Tõnu tõusis lummatult püsti ja astus Mari poole. Esikust kostis Kai hala: “Mis te ootate, minge püüdke ta kinni, me ei tea ju, mis temaga seal juhtuda võib! Minust ju jooksjat ei ole!”

“No mille kuradi pärast te ta siia tõite?! Te ju ei tunne teda! Kas te tõesti ei osanud ette näha, mida teevad inimesed, kui nad sellist olendit kohtavad?” pahandas Ra end toolilt maha libistades.

Filifjonka oli keset tänavat ja paanikas nagu metsik tiiger suurlinna südames. Isegi veel kohatum. Ta jooksis sinna, kus rohkem puid paistis, sest alati olid need ta turvaliselt enda varju võtnud, kui tal hirm oli, ja mujale peituda ei olnud. Ta jõudis metsa, mis spordiplatsi piiras ning leidis ennast prügimäelt. Vastikustundega põikas ta kõrvale, kui roostes konservikarpe ja klaasikilde nägi, ninna tungis roiskuvate toidujäätmete vastik hais. Pealegi ei olnud see mets, pigem mahajäetud park, see paistis igast küljest läbi. Nüüd nägi Filifjonka Nemesist ja uudistavaid inimesi. Ta sööstis nii kiiresti, kui jalad võtsid, puges inimeste vahelt läbi, joostes paar tükki peaaegu jalust maha ning klammerdus küüntega Nemesise rambiluugi vahele.

“Mida sa endast mõtled?!”

“Tule tagasi, sinna ei tohi minna!”

“Kes see on üldse, see pole kangaroid!”

“Rebasnaine?”

“Filifjonka ju! Ei näe või?”

“Ise oled sa üks filifjonka, mine sa ka persse!” kostsid mitmesugused hääled, küll haritumatest, küll ropumatest suudest. Filifjonka veendus, et ta ei pääse tähelaeva sisemusse ning avastas ennast inimeste tähelepanu keskpunktist. Jälle jooksis ta kiiresti, valides ringis kõige jahmunumad inimesed, tundes instinktiivselt, et nad ei jõua teda püüda ega talle midagi teha, kui ta nende vahelt piisavalt kiiresti läbi poeb. Nii ta pääseski minema ja jooksis metsa kõige tihedamasse piirkonda. Ent sealgi ei tundunud turvaline, inimesed vaatasid talle järele, teised kõndisid siinsamas tänaval, teisel tänaval sõitis auto. Metsa nurga pool paistis ristmik ja kaugemal tihedam mets. Filifjonka lidus nüüd otse, silme ees vaid puud. Mets lõppes, saabaste alla tekkis kõva pind… Äkki lõikas kõrvu plärisev signaal ja kummikrigin asfaldil…

“No eluga, eluga!” kiirustas Ra Kaid, kes Tõnu maja välisukse vahel koperdas. “Ei taha ette kujutada, mis temaga seal juhtuda võib! Ta on ju ihuüksi, temal ei ole ju sõjalaevastikku pea kohal orbiidil valvamas!”

Chen oli kööki jäänud, koos Mari, Kai ja Tõnuga olid välja tulnud veel Mag, Mai ja Ra. Ra astus kõrvaltänavale ja pidi kiiresti lähenevat mootorimüra kuuldes tagasi hüppama. Üks punane auto kihutas mööda.

“Rääbikas ka näost ära, mis tal viga oli?” imestas Tõnu, kui oli näinud autot ja juhi ehmunud nägu.

“Mis nad kihutavad, siin ei tohi ju kihutada!” turtsus Ra. “Kas sa tundsid teda?”

“Rääbikas. Tegelikult Renno, käis minust klass tagapool. Normaalne kutt on,” vastas Tõnu kiiresti käies. Mari, Mag ja Ra pidasid temaga sammu, Mai ruttas ka järgi, kohendades lennurihmu oma lopsaka läikivmusta kärbikeha ümber. Kai jäi viimaseks.

Ees oli ristmik, kust kaks tänavat hargnesid metsa ees, mille keskel oli spordiplats kosmoselaevadega.

“Ta läks kindlasti tähelaevade juurde,” pakkus Mag suunda valides. Mari oli segaduses ja ahastuses, Tõnu vaatas teisele tänavale ning küsis: “Mis kogunemine seal veel on? Pilu ja Kere on ka seal!” ning ruttas inimeste poole, kes uudistasid midagi, mis vedeles tänavaääres maas. Peeter ja Kristo rääkisid midagi võõrastele, pöördusid ning hakkasid Marile ja Tõnule vastu jooksma. Märganud vastutulijaid, Peeter peatus rumalal ilmel ning teatas: “Rääbikas ajas rebasnaise alla! Tulge vaadake!”

Mari võpatas ja kaotas peaaegu käimisvõime, otsis Tõnu õlalt tuge. Lõpuks, kui ta nägi Filifjonkat, kes kummuli tee ääres vedeles, suu verine, varises Mari maha ja puhkes hüsteeriliselt nutma. Ta ei tahtnud enam elada. Kai jäi küll jalule, aga kaugele oli näha, milline kohutav löök oli tema hirvesüdant tabanud. Ra istus keset asfalti ning kärkis käppi laiutades: “Kas te nüüd saate aru, millega te hakkama olete saanud?!”

Mag vaatas ka maha ja puhkes nutma, ainsana suutis tegutsemisvõime säilitada Mai, kes utsitas Marit: “Ära ulu, võta ta üles, me peame ta kohe Orkaanile hospidali viima!”

Mari ei võtnud jalgu alla, lõpuks oli hoopis Kristo see, kes Filifjonka tolmuselt teepervelt üles tõstis ja sülle võttis. Peeter katsus ta kaelasooni ning teatas asjalikult: “Tuksub. Ta elab.”

“Kiiresti, kiiresti,” kutsus Mai lühimat metsarada pidi kosmoselaevade poole rutates, Kristo järgnes talle pikkade sammudega, Tõnu tõmbas Mari jalule ning vedas teda kaasa.

“Kas see ongi see rebasnaine, milline pidi ameeriklastel käes olema?” küsis Peeter Ralt. “USA eriüksus olla leidnud selliseid maaväliste laevade vrakkidest koos maaväliste inimestega. Kevadel kuulsin raadiost.”

“Rebasnaised?” turtsatas Ra. “Ge inimestel oli kaasas kodukatte, kes meenutavad tõesti veidike inimese kehaga rebaseid, need on hoopis teist moodi, paksud…”

“Ja olidki tüsedad olnd,” pistis Peeter vahele.

“Ei see ole kodukatt, see on samapalju kodukatt, kui sina oled hobune,” ütles Ra Kristo kandami poole noogutades.

“Kes ta siis on?”

“Filifjonka!”

“Nii, Mari, sina tuled kaasa,” nõudis Mai oma vanatüübilise Xi luuke avades ja pilooditooli taga olevat kitsast istmepaari näidates. Mari ei olnud kontaktivõimeline, ta nuttis ja halas Tõnu õla najal, Tõnu kehitas õlgu. Lõpuks ronis Tõnu ise istmele, võttis Filifjonka Kristo käest omale sülle ning tõmbus koomale, tehes ruumi Marile, keda Ra lennukisse ronima utsitas. Lõpuks lasi Mai luugid kinni ning tõusis lendu.

“Noh, mis sa ütled?” küsis Ra Kai käest, kes veekalkvel silmadega Xile järele vaatas. Kai ei öelnud midagi.

Õnnetus oli Tõnu jahmatusest maa peale toonud, ta hoidis ja silitas Marit ning vaatas kummalist olendit enda põlvedel. Selline ta siis ongi, see Filifjonka, kes Mari pea segi oli ajanud. Jah, ta võis juba oma iluga inimesi sõgedaks ajada. Pealegi tema pilk, mida Tõnu vaid hetke oli näinud. Temagi tundis kohe, et see ei ole tavaline inimesesarnane mõtlev olend, ta oli midagi muud, seletamatut. Pidi temaga siis niimoodi minema! Tõnu võttis taskuräti ja pühkis Filifjonka veriseid huuli.

Mai käed värisesid lahingulennuki juhistel, tal ei olnud lennuprille peas, ta vaatas rahutult ringi, näis pingsalt mõtlevat. Korra võttis ta ka mikrofoni, pani selle uuesti kinni. Xi lendas juba ülemistes õhukihtides. Mai võttis uuesti mikrofoni, pani selle suu juurde ja hoidis mitu sekundit. Siis viskas jälle käest ning uuris radariekraane. Lõpuks väänas otsustavalt juhiseid ning sooritas järsu manöövri, mis pani Tõnul pea ringi käima ja mille peale Mari nutmise lõpetas. Xi pikeeris taas Tallinna poole.

“Me ei saa teda sinna viia, ma kardan, et Lan laseb ta hoopis tappa ja laboris läbi uurida,” kurtis Mai juhtides.

Tõnu lõi jalaga koduukse lahti. Toast kostis mitmehäälset nuttu ja Ra sõimu: “No oli teil vaja sinna minna? Mis te nüüd teete? Sa mõtled ka, millega sa hakkama oled saanud, raisk, ma tõmbaks sul siinsamas kõri läbi, kui sellest tolku oleks!”

Kai lebas elutoanurgas ja nuttis südantlõhestavalt, Mag halas: “Jäta, Ra, see ei too teda tagasi!”

“Jälle siin! Noh, mis nüüd siis!? Mis me temaga siin peale hakkame!?” imestas Ra, nähes Filifjonka lõtva keha Tõnu süles.

“Mõtle ka, mis Lan temaga teha võiks, kui kätte saab,” ütles Mai murelikult.

“Muidugi, Lani kätte teda tõesti viia ei tasuks,” toetas Chen, kes oli köögiuksele ilmunud. Tõnu ema tuli esikusse ja küsis jahmunult Tõnu kandamit nähes: “Issandjumal, mis temaga juhtus!? Vii kohe sohva peale pikali!”

“No jäi auto alla!” turtsus Ra. “Mille kuradi pärast oli vaja teda siia tuua?”

“Ma kutsusin ta pulma…” sai Mari lõpuks nutu vahele öeldud.

“Pulma! No mida veel!” lõi Ra käed puusa. Kai oli veidi rahunenud ning lausus, vaadates altkulmu Rale otsa: “Sa ei taha teada, miks teda siia vaja on. Ma ka ei taha. Ausõna.”

Ra ehmus veidi Kai sõnadest ja tõmbus tagasi. Kai ja Mari jätkuv sõimaminegi ei muudaks midagi paremaks.

Tõnu pani Filifjonka elutoasohva peale pikali, sättis patju, Kristo tuli osavõtlikult Filifjonka käsi-jalgu katsuma, uurimaks, kas luumurdusid ei ole.

“Näe, eit ei ole tundigi meie planeedil olnd, Kere juba käperdab!” ilkus Peeter.

Kristo ei teinud punkarist välja, teda oli haaranud siiras mure selle võõramaa iluduse tervise pärast.

“Kuulge, see võib ka tema oma olla,” ütles Peeter lõpuks taskust suupilli võttes ja lauale pannes. “Siin on mingid muumitrollid ka peal. Leidsin selle ta kõrvalt rohust.” Suupilli küljele olid graveeritud tantsivad koduvanad, kes võhikule tõesti võisid muumitrollidena tunduda.

Tõnu isa tuli toauksele ning nentis: “Kutu! Veri ninast väljas, siit küll enam head nahka ei tule. Kes ta selline on üldse, see ei ole ju kangaroid!”

“Kangaroid oled sa ise, meie oleme hiidkärbid!” põrutas Chen solvunult. “Ja see seal on Filifjonka, kel veri ninast väljas. Ta ei ole meie planeediltki.” Tõnu isa kergitas imestunult kulme.

“Ei ole ninast,” teatas Kristo Filifjonka suud lahti kiskudes ja toas viibjiatele säravaid valgeid hambaid ja pisikesi teravaid kihvu näidates. “Isegi mitte suust ei ole see veri, ta on hoopis huuled kihvade vastu katki kukkunud.”

“Peavad alles teravad kihvad olema! Mäletad, ma panin nende kaakide hundikoerale saapaga mööda lõugu nii et kiunus, kui nad seal luhal meile kallale tulid! Sellel küll mingit verd suust ei tulnd,” jutustas Peeter.

Kristo mõtles hetke, meenutas kulmu kortsutades aastatagust kaklust ja vastas: “Ah need Lasnaka trossid, kes kohe sääred tegid kui esimese laksu kirja said… Ma ei pannud tähelegi, mis see koer tegi. Aga need kihvad on siin tõesti teravad.”

Kristo näitas kriimu, mille ta oli saanud Filifjonka kihvast, kui oli liiga hooletult Filifjonka lõugu kiskunud. Võttis siis Filifjonka käe ning ütles: “Vaata neid küüniseid ka.”

Filifjonka käsi oli tilluke, peopesa peaaegu olematu. Pöial oli naljakalt väike ja nõrk. See oli tõesti rohkem käpp kui käsi. Aga küünised olid üsna suured ja tugevad nagu koeral, muidugi piinlikult puhtad ja hoolitsetud. Peeter vaatas küüniseid, suu lahti, Kristo lausus: “Ausõna, mina küll ei tahaks sellelt daamilt kõrvakiilu saada.”

“Aga see müts… Millal te selle talle pähe panite?” küsis ema imestunult. Kõik vaatasid totrate nägudega üksteisele otsa. Keegi polnud Filifjonka kuljusega mütsi sõrmeotsagagi puutunud, see oli selle koha peal, kuhu Filifjonka ta hommikul riietudes oli pannud – Filifjonka peas. Ja tundus, et sugugi mitte kindlalt, see müts oli rohkem pealael, see ei ulatanud sügavamale ega olnud kuskilt ümber pea pingul. Täiesti seletamatul kombel oli see müts Filifjonkal peas püsinud, elades koos omanikuga üle metsajooksu, auto alla jäämise ja kägarasendis kosmoselennuki kitsal tagapingil Tõnu süles kössitamise.

“No ei saa olla!” naeris Tõnu ema kööki minnes ja käsi külma vee kaussi kastes. Ta raputas vett Filifjonkale näkku, mispeale Filifjonka vurrud, silmad ja huuled tõmblema lõid. Ra vaatas, kulm kortsus, Maril vajus suu lahti. Filifjonka tõusis istuli, pilgutas oma haldjasilmi ja kompis paistes huult. Kui ta püsti tõusis, leidis ta end ootamatult Mari pehmes embuses. Ta oli tüdruku jaoks kullakalliks saanud, Mari rõõm oli piiritu, nähes seda olendit taas elava ja liikuvana. Mis siis, et ta oli tolmune, räsitud ja paistes, oli ta üllatavalt kergelt pääsenud. Kuna tänav oli õuealal, kus jooksis palju kasse-koeri ja mängivaid lapsi, oli auto kiirus kaunis väike olnud, see oli Filifjonka hullemast päästnud. Pikkade, hellade tõmmetega paitas Mari Filifjonka juukseid, hoidis ta värisevat keha enda vastas. Ent Mari ei tundnud praegu seda kummalist õndsat tunnet, mis teda valdas siis, kui ta kunagi Laptonis Filifjonkat embas.

Filifjonka hakkas rabelema, ta vaatas närviliselt ringi, pildus heledal häälel arusaamatuid skandinaaviakeelseid fraase. Ta pilgust paistis, et ta ei ole adekvaatne. Mari hoidis teda kinni, kuni Tõnu ukse sulges. Siis astus ette Kristo, kes džentelmenliku žestiga tooli laua äärest eemale tõmbas, pakkudes Filifjonkale istet. Värin vähenes, Mari tundis, et Filifjonka rahuneb tasapisi. Lõpuks lasi ta olendi lahti, see läks ebakindlal sammul ning istus laua äärde.

“No rääkige ometi midagi! Mari, räägi temaga, ta on ju täiesti šokis!” käskis Tõnu ema, silmis naer. Ta oli jahmatusest üle saanud ning peaaegu harjunud sellega, et Filifjonka oli raamatust reaalsusse astunud. Ent keegi ei osanud midagi teha. Lõpuks võttis Kristo laualt suupilli, vaatas seda hetke ning ütles: “See on plaat on ju kõver, Tõnu, mine too oma kellassepa kruvikeerajad.”

Filifjonka ehmus, rabas suupilli Kristo käest ära ning karjatas: “Kust te selle kätte saite?”

Siis märkas temagi, et pill pole terve, karjatas ahastusega: “Mis te sellega teinud olete? See on väga hinnaline, ma just sain selle!” Ning proovis puhuda. Pill ei teinud enam endist häält, Filifjonka lasi sellel käppade vahelt lauale kukkuda ja puhkes lohutamatult nutma.

“Meie ei teinud sellega midagi, kullake, sa jäid ju auto alla,” püüdis Kristo Filifjonkat lohutada, silitades ta kätt.

Peeter uuris pilli ning ütles: “See külgmine plaat on vastu keeli.”

Tõnugi jõudis kruvikeerajatega kohale, Peeter asus kohe oma metallitöö oskusi kasutama, kruvides vigasaanud plaadi pilli küljest lahti ning painutades seda, vaheldumisi silmaga sihtides ja lauale asetades ja proovides, et see ühegi serva pealt kandma ega kiikuma ei jääks.

“Kurat, see on ju kuld!” imestas punkar ja vaatas lahti võetud pilli lähemalt. “Ja need keeled. Alumiinium? Ei, miski molübdeenteras või hoopis plaatina? Jube puhas töö, see küll tootmisliinilt pole tulnd. Tõesti hinnaline, kohe nii hinnaline, et ei julgeks kättegi võtta! Tõnu, too see elektroonika puhastamise balloon ka, laseme selle sodi siit vahelt minema.”

Tõnu tõusis jälle püsti ning ruttas oma toa poole, ema vangutas pead ja läks kööki tagasi. Isa oli jälle ajalehe kätte võtnud, hiidkärbid konutasid igaüks oma nurgas ja mõtlesid, Kai lesis keset põrandat ning vaatas enda ette maha. Mari kössitas sohva ääre peal, pea kätel.

Tõnu tõi suruõhuballooni, Peeter susistas ja lasi joa korra ka keelte vahele, see tekitas kiledaid läbilõikavaid helisid, mis Filifjonka ta nutust jälle üles äratasid ja ülejäänud toas viibijaid ehmatasid.

“Mida sa ometi teed, anna see kohe siia!” karjatas Filifjonka kätt sirutades,

Peeter tõmbas suupilli Filifjonka käeulatusest kaugemale ning vastas kõigutamatul, ülbel toonil: “Lase ma panen ta vähemalt uuesti kokku!” ja silitas Filifjonka pisaramärga põske, vaatas talle korra otsa. Filifjonka nägi karmi ja ülbet punkarinägu, Peeter kissitas silmi ja pööras pilgu ära ning lausus: “Oled sa ka kummitus!” ning hakkas suupilli kokku kruvima.

Ema kolistas nõudekapi kallal ja otsis vanavanaema hõbekandiku välja, pani sellele oma kõige peenema serviisi ning kallas teed. Tema teadis täpselt, mismoodi tuleb ühte filifjonkat vastu võtta.

“Jooge praegu teed, varsti tuleb lõunasöök,” kuulutas ta kandikut elutoalauale asetades. Filifjonka võttis salvräti ja pühkis palgeid, tõstis ühe tassi enda ette. Punkar ulatas talle suupilli, öeldes lihtsalt: “Palun.” Filifjonka kõrval istus mäesuurune mees, kes lisas enda tassi suhkrut, ulatas siis suhkrutoosi tema poole ning pakkus: “Suhkrut?”

Filifjonka vaatas aukartlikult Kristo rannet, mis oli jämedam kui Filifjonka põlv ning võttis arglikult pakutu vastu. Siis tundis Filifjonka teisel pool enda reie vastas midagi pehmet – Kai võttis laua ääres koha sisse. See paks ja armas hirveke, mis tal ometi viga on, et ta niimoodi nutnud on? Filifjonka pühkis hoolitsevalt Kai palgeid salvrätiga, vaatas siis ringi, ümbritsevaid hiidkärpe ja inimesi. Nad olid kõik kas murelikud või tüdinud, ainult see vanem naisterahvas – Tõnu ema – paistis end vabalt tundvat. See on siis osa peoseltskonnast. Tegelikult paistsid nad kõik üsna viisakad olevat, kui see naljaka soengu ja nahkvestiga tüüp välja jätta. Selle tüübi voorusteks paistsid olevat jällegi ausus ja enesekindlus.

Filifjonka rüüpas teed ning sirutas ennast. Huuled tuikasid, üks põlv valutas, puus oli kange ja ka ribides tundis ta valu. Vasak rannegi oli valus, kui seda liigutada. Nad ütlesid, et ta jäi auto alla. Muumimaal leidus ka üksikuid autosid, Filifjonka teadis hästi, millega võib lõppeda auto alla jäämine. Mis temale sisse oli läinud? Mis ta üldse tegi enne siia tuppa jõudmist? Kui ta tähelaevalt maha astus, oli ta kohe märganud kummaliselt käituvaid inimesi, närvilisi koeri, lilli haisva kraavi ääres, mida keegi tähele ei olnud pannud ja mis kasvasid omaette, nii kuis said. Ja see määrdunud, kolletav taevas silmapiiri kohal, suured majad, suured, tumedad aknad. Ühtäkki oli ta end tundnud mahajäetuna, üksikuna, nagu pesast väljakukkunud linnupoeg. Ta hirm oli ainult süvenenud ja kui ta nägi päris lähedalt inimesi, kes olid veel suuremad ja tugevamad, kui Mari, kes oli tema kodus ukseavadest küürutades läbi käinud, sattus ta paanikasse. Filifjonka oli tundnud end nagu prussakas betoonpõrandal, kellel polnud kuhugi põgeneda ega varjuda, ta oli ainult jooksnud, jooksnud ja jooksnud… Kui Mari Muumimaal käis, tundis ta õndsust, piiritut vabadust ja headust, kõigi oma meeltega. Tundis suurt kontrasti enda ja Filifjonka kodumaa vahel. Ta tahtis oma maa peaaegu unustada, leides eest paradiisi. Aga Filifjonka meeled olid palju tundlikumad ja teravamad kui Mari meeled. Temagi tundis seda kontrasti, aga Mari ei osanud arvestada, et see kontrast oli Filifjonka jaoks vastupidine. Pealegi ei olnud muinasjutulise päritoluga Filifjonkal mitte mingisugust kohastumust viibida sellises sünges reaalsuses, ta ei olnud ülepea kokku puutunud kurjusega, novembrikuine plekk-katus, koduvana vangikong ja keeristorm üksildasel rannal tundusid olevat lapsemäng selle maailma kõrval.

“Jumal tänatud, sa oled elus,” sai Mari lõpuks sõnad suust. “Ma ei tea, mis ma teinud oleks…”

Selles maailmas oli siiski võimalik elada. Mari, Kai, kärbid ja inimesed elasid siin. Filifjonka oli tähele pannud juba Muumimaal Kai veidi nukrat, leebet ilmet. Siin paistis see nukrus märgatavalt sügavam. Jah, kõik naisterahvad paistsid siin nukrad ja murelikud, meesterahvad seevastu tugevad ja karmid. Siin maailmas oli rõõmudele ja muretusele vähe ruumi, tundus, et kõik nurgatagused, kõik kohad olid muresid täis. Ja tema oli nüüd üks neist muredest. Ta oleks peaaegu surma saanud. Aga nad hoolisid temast! Kõik siin laua ümber hoolisid temast, olid väga mures ta tervise pärast. Isegi see kukehari, kes tema sõnu ja nõudmisi julmalt ignoreerides ta suupilli ära parandas. Teda imetleti, peeti ilusaks. See juba Filifjonkale meeldis. Ta asetas tassi lauale ja võttis suupilli käte vahele.

Kõik kuulasid hinge kinni pidades. Peeter polnud kunagi nii puhast suupilliheli kuulnud, ta ei kujutanud seni ette, et mõni suupill üldse võiks sellist häält teha.

“See ju heliseb!” sosistas punkar.

Kristo tõstis hoiatavalt sõrme, sosistades kähku: “Kuula, mis lugu!”

Kõik kuulasid hardalt.

Vaid Kristo kergitas kulme ning küsis peale loo lõppu Filifjonkalt: “Mis selle loo nimi oli?”

“Hiina roosid,” vastas küsitu. “Üks väga vana ja traditsiooniline lugu.”

“Tõnu, otsi see viimane Enya kassett välja,” palus Kristo. Tõnu tõusis ja imestas: “Mis ajast rokkarid ja punkarid nüüd new age’i kuulama on hakanud?”

“Ega ei olegi. Aga nüüd meenuta Filifjonka viisi,” ütles Kristo tõustes, ta pani Tõnu toodud kassetti riiulil seisvasse makki ja keris. Filifjonka vaatas mehemüraka tegevust huviga, tõusis ka püsti, kuulas imestusega kõlareist kostvat rahustavat meloodiat. “Hiina roosid?!” imestas Filifjonka Kristole otsa vaadates.

“Jaa, sama lugu, jah,” vastas Kristo istudes ja kõlarite fookuses seisvat Filifjonkat imetledes. Laulja hääl oli sametine ja leebe nagu Kail, vahepeal tundus, nagu laulnuks koor, vahepeal oli kuulda tšellosid või kontrabasse. Palju helisid olid päris tundmatut päritolu, Filifjonka imestas, kuna ta polnud kunagi süntesaatorit kuulnud. Kui lugu läbi sai, küsis ta magnetofoni uurides: “Kas see… On nagu grammofon või? Elektriga käib jah? Minul kodus elektrit ei ole.”

“Elektriga jah. Grammofoni moodi jah, aga ei käi plaadiga, kasseti sees on magnetlint, heli tuleb sealt,” püüdis Kristo seletada. Filifjonka uudistas kassetiriiulit ja astus sammu edasi, vitriinriiuli juurde, millel seisis Tõnu vanemate kristall ja mille tagumine külg oli peegelklaasist. Ta vaatas klaase, märkas siis iseennast peeglist.

“Milline ma välja näen!” virildus Filifjonka, vedades sõrmedega läbi sassis juuste ja vaadates tolmust kleiti. “Kas teil siin kusagil end pesta ei saa?”

“Saab ikka, aga kõige pealt lõunasöök!” vastas Tõnu ema lihavaagna ja kartulikausiga tuppa astudes.

“Laske ma pesen vähemalt käed ja näo ära, nii ei sobi ju!” palus Filifjonka.

“Mine kööki, seal pliidi kõrval on kraanikauss,” juhatas ema ja pani vaagnad lauale. Ta vaatas Filifjonkale järele, muretsedes, kas Filifjonka teab, mis asi on kraanikauss. Teadis küll, ta leidis selle kohe üles ja imestas: “Ohhoo, teil on siin veevärk!” ning keeras kraane. Külm vesi värskendas nägu ja leevendas huultes tuikavat valu.

Tõnu ema kattis lauda ning muretses: “Kas te ikka oskate Filifjonkaga ühes lauas süüa?”

Peeter lamaskles toolil, tanksaapas jalg üle põlve ning kannatas makist kostvat new age’i, viril nägu peas.

“Söön, kuidas söön, mul pohhui,” teatas Peeter, hapu nägu peas. “Pole mina neid esteetide söömiskombeid õppind!”

Tõnu ema vangutas muiates pead ja sättis morsiklaase ning kutsus kärpe lauda. Ehkki laud oli suur ja ka lisaklapid lahti tõmmatud, jäi laud kitsaks, kuna sööjaid oli üle kümne. Kärbid tundsid end vabalt, sosistasid omavahel ja itsitasid. Filifjonka tundus esmapilgul oma nõtkete, peenutsevate liigutustega naljakas, ent hetke jooksul tundsid inimesed, et Filifjonka ei püüdnud näida peene daamina, ta sõigi alati niimoodi. Tema liigutustes ja olekus paistis salapärast ürgset aristokraatlikku uhkust, ta ei mänginud daami, ta oligi daam. Isegi Peeter tundis end Filifjonka vastas ebamugavalt, ta meenutas sügavatest mälusoppidest ammu õpitud lauakombeid ja püüdis mitte häbisse jääda. Ehkki punkarina ta jälestas esteete ja kõrgseltskonda ning peeneid kombeid, tekitas see salapärane kosmosedaam temas seletamatut aukartust ja lugupidamist.

Filifjonka võttis morsiklaasi käte vahele ja vaatas hiidkärpe. Nemad rääkisid kellestki Lanist ja itsitasid, lisaks kuulis Filifjonka keerulisi oskussõnu, tähelaevade konstruktsioonilisi eripärasid ja probleeme emalaevaga. Ta ei saanud millestki aru.

“Nõnda me siin siis elame. Niimoodi võtsin ma täna külalised vastu. Ausalt öelda tulite te üsna ootamatult,” ütles ema, püüdes seltskondlik olla.

“Näha oli jah,” nõustus Filifjonka. “Väga ootamatult, nagu näha. Meie kõigi jaoks. Kas siis Mari ei rääkinudki teile, et ta kavatseb mind kutsuda?”

“Mitte kui midagi,” lausus Tõnu ema.

“Lausa salaja!” urises Ra.

“Kuidas siis nii?” küsis Filifjonka Marile otsa vaadates. Mari vaikis ega osanud midagi öelda. Piinliku vaikuse katkestas lõpuks Kai: “Mari tahtis teile üllatust valmistada.”

“On see vast üllatus!” urises Ra liha järades. “Nojah, üks külaline veel juures. Ja mihuke külaline!”

“Kas ma olen üleliigne või?” küsis Filifjonka teravalt.

“Ei-ei! Mulle oleks küll väga suur au olla ühel peol koos Filifjonkaga,” vastas Tõnu ema väriseval häälel.

“Te olete…” vabandas Ra lakke vaadates, “suhteliselt eriline külaline. Teid tuntakse vähe, te olete võõrast maailmast pärit… Aga ometi me mõistame teineteist, mis siis, et me nii erinevad oleme.”

“Võõrast maailmast? Kuidas te seletate seda, et siin kasvavad samasugused kased ja männid, nagu minul kodu juures ja Muumiorus?” küsis Filifjonka morsiklaasi tõstes.

Filifjonka pidi vastust ootama jälle mitu sekundit, kuni Mari vastas: “Sa ei olegi tegelikult Maalt lahkunud.”

“Kuidas nii? Me lendasime ju läbi kosmose! Pealegi meie rahvad teavad üksteist ja käivad läbi üle terve maailma, aga ühtki sellist sünget maanurka meil ei ole, ei ole selliseid… inimesi mitte ühelgi maal!” rääkis Filifjonka daamilikult sõrmedega vehkides.

“See oli ajaränd. Terve Päikesesüsteem liigub mööda kosmost ja selle 800000 aastaga on ta nii palju liikunud, et pidi kosmoselaevaga järele lendama,” seletas Mari. Ra vaatas vihaselt Marile otsa.

“Kuidas palun? Kas te tõite mind 800000 aastat teise aega? Kas edasi või? Kuhu siis koduvanad, muumitrollid ja need teised rahvad on kadunud?” imestas Filifjonka.

“Vastupidi. Sa oled minevikus, filifjonkasid ja muumitrolle ei ole veel olemas,” seletas Mari. Ra vangutas pahuralt pead, Filifjonka vaatas jahmunult enda ette lauale.

“Kas sa oled kuulnd midagi sellisest linnast, nagu Tallinn?” küsis Peeter.

“Taanilinnast? Muidugi olen kuulnud, see on ju kaunis ligidal mu kodule, paarsada miili kagus, Soomjärve ääres,” vastas Filifjonka.

“Sa oledki praegu Tallinnas,” teatas Peeter. Ra ja Mag vaatasid teineteisele otsa, Magil oli väga etteheitev nägu peas, Ra laiutas käppi. Nemad olid teinud ajamasina ja tänu sellele oli nüüd Muumioru lugude Filifjonka elava luu ja lihana maalaste elutoas ning maalased rääkisid temale ei tea mida kokku. Ra ohkas, sest pahandused tõotasid suured tulla.

Filifjonka ahhetas ja mõtles pingsalt, rüüpas morssi ja vedas käega läbi juuste.

“Teie siis oletegi need, kellest muistendid pajatavad. See iidne rass, kes kunagi elas maal ja kes suri kadeduse ja vihkamise kätte,” lausus Filifjonka aeglaselt.

“Mis rass? Mis vihkamise kätte?” päris Peeter.

Filifjonka pani käed lauale ning jutustas: “Kunagi elas maal suur ja vägev rahvas. Aga nad ei hoolinud teineteisest, tahtsid üksteisest vägevamad ja rikkamad olla. Lõpuks oli käputäis rikkaid ja vägevaid ning suur mass vaeseid ja solvunuid. Lõpuks nad ei pidanud vastu, läksid teineteisele kallale ja tapsid üksteist, tappes sellega ka vihkamise ja kurjuse. See oli suur rõõmupidu, siis said filifjonkad kaljudest välja tulla, muumitrollid tulid kahhelahjude tagant välja, koduvanad vabanesid pimedailt pööninguilt. Maailm oli meie, me kõik võisime julgelt elada, laulda, tantsida päikese all!”

Peeter kuulas suu lahti, Kristo põrnitses imestunult enda taldrikut.

“Enamik teadlasi arvas, et see on müüt, muinasjutt, et sellist sugu pole Maa peal kunagi olnud. Väljamõeldud muistend, mis õpetab selle uskujaid vältima kurjust ja vihkamist. Aga viimasel ajal on arheoloogid suuri avastusi teinud, Ameerikas on ruutmiilide viisi välja kaevatud väga vanade linnade jäänuseid, betoonipurul ja rauaroostel ei näi lõppu olevat. Portselannõusidki on leitud. Ja juttude järgi on need ikka mõõtmatult vanad, nende vanust ei ole suudetud määrata. Ja osa teadlasi on hakanud oletama, et need ongi selle iidse kultuuri jäänused, teised teadlased arvavad, et mümlad, mõmmikud ja pumpsid on selle rahva järeltulijad,” jutustas Filifjonka, libistades pilgu üle inimeste. Tõesti, inimesed meenutasid Filifjonkale mümlasid, mõmmikuid ja pumpse. “Ja paistab, et niimoodi juhtubki. Kui see tõele vastab, et te olete mind ajas tagasi toonud.”

“Meil on tõesti ebavõrdsus, ühed rahvad on külluses ja söövad end rasva, aga väga suur osa inimkonnast nälgib,” ütles Tõnu isa sõna sekka.

“Nii suur see ebavõrdsus ka ei ole, et kuskil suur sõda või midagi muud kurja ja suurt silmapiiril terendaks,” vastas Tõnu kartulit kahvli otsa võttes. Ra oli pahurdamise lõpetanud, kõik neli hiidkärpi kuulasid hoolega Filifjonka juttu.

“Ära sa räägi midagi, sa ei tea, mida võib lõpuks Hiina ette võtta. Ja veel must manner, neid on ju läbi ajaloo veel eriti alandatud ja röövitud,” seletas Tõnu isa.

Mari mõtles õudusega tuleviku peale. Kas tõesti läheb nii, nagu ettekuulutajad ja usklikud räägivad – kui inimesed samamoodi jätkavad, tuleb maailma lõpp? Ehk ikka lähiaegadel midagi sellist ei tule, rahustas end Mari ja vaatas Filifjonkat. See tõstis ta tuju, et Filifjonka oli seltskonda sulandunud ja ei kartnudki enam. Vähemalt ei paistnud see välja. Ja ehk ka inimkond ei kao, vaid muutub mõmmikuteks ja mümladeks, nii nagu Filifjonka rääkis. Aga kust Filifjonka tuli? Mari teadis, mis asi on evolutsioon ja kui aeglaselt looduses kõik toimub, ta teadis, et Maal ei ole sellist looma, kellest võiks 800000 aastaga filifjonka areneda. Ja veel need koduvanad, muumitrollid… Merisälud! Kas hukkuva inimtsivilisatsiooni keemia- või tuumakatastroofides tekkinud värdjatest arenenud uued liigid? Ei saa olla, kiirituse tagajärjel tekkinud mutatsioonid olid alati koledad, aga Filifjonka siin laua taga – otse vastupidi – väga ilus.

“Kas sulle ei maitse?” küsis Tõnu ema hoolitsevalt.

“Ei-ei, väga hea on,” vastas Mari jahtunud einega jätkates. Ka teised inimesed olid end mõtlema unustanud, Filifjonka vaatas mõtlikult lakke, küünarnukid laual ja klaas käte vahel. Kai oli sellest päevast väsinud ja sootuks magama jäänud.

“Ma tahaks end ikkagi pesta,” ütles Filifjonka lõpuks klaasi lauale pannes.

“Aga tule, ma näitan,” kutsus Tõnu ema esiku poole minnes, “kas sa duši all käid?”

Filifjonka oli siiski üsna inimtsivilisatsiooni moodi ühiskonnast pärit, ta teadis hästi, mis asi on dušš. Esiku poolt hakkas summutatud veelpahinat kostma, Tõnu ema ruttas nõtkel sammul elutuppa, istus laua äärde ning turtsatas.

“No kust te veel sellise üles oskasite korjata?” küsis ta vaevu naeru pidades.

“Muumiorust…” lausus Mari enda ette lauale vaadates.

“Ära räägi lollusi,” vastas Kristo kulmu kortsutades. Kai tõstis pea ning küsis: “Ütle siis, miks ta ei võiks olla Filifjonka Muumiorust.”

“Seepärast ei või, et ta on füüsiliselt olemas ja sõi selle taldriku tühjaks ja see suupill on ka füüsiliselt olemas, see ei ole hallutsinatsioon ega uni,” vastas Kristo Filifjonka suupilli korraks kätte võttes.

“Ei noh, minu jaoks on seda veidikene palju,” ütles Tõnu isa, tõusis üles ja läks esikusse. Ta kohmitses seal natuke, pani kalossid jalga ning läks õue.

“Lihtsalt uskumatu,” sosistas ema pead kätele toetades. “No ta on nii selle Tove Janssoni Filifjonka moodi, no tee mis tahad! Ma just ostsin siin pikkadeks talveõhtuteks neid muumiraamatuid lugeda, Filifjonka on mul hästi meeles.”

“Ta ongi seesama Filifjonka. Ma nägin seda katkise kõrvaga portselankassi ta majas. Maja ornamendid on ka samad mis piltidel. Ja ta näitas mulle samasugust kleiti, mis oli ta seljas selle jaanipäeva raamatu piltidel,” sosistas Mari.

“Jäta lora!” vastas Tõnu ema. Peeter ohkas ja Kristo vangutas pead. Hiidkärbid vaatasid teineteisele küsivalt otsa.

“Noh, Kai on siin. Nemesis on ka olemas. Mis me nüüd teeme? Kuidas me seda suppi nüüd admiralile serveerime?” küsis lõpuks Ra.

Mai vaatas kohkunud näoga Rale otsa, Chen nõjatus apaatselt uksepiida najale, Mag oli kössis ja vaatas enda ette maha.

“Kai möllaku!” ütles Chen end sirutades.

“Aga see Filifjonka, kas sellest ka räägime?” küsis Mai murelikult. Ra mõtles hetke, tegi suu lahti, samal hetkel ütles Chen uuesti: “Las Kai möllab, las tema räägib ja seletab, meie tema kantseldajad ei ole. Ja pole ka meie mure, kui admiral tähelaeva peale sellise hirve piloodiks paneb. Ise teavad!”

“Jah, ma räägin temaga ise,” ütles lõpuks Kai pahuralt.

“No ja mis me nüüd teeme siis?” küsis Ra.

“Lähme laiali. Viskame teid emalaevale ära, siis tuleme patrulli tagasi,” arvas Chen.

“Aga Kai, Mari ja see Filifjonka? Mis me nende kohta ütleme?” päris Ra edasi. “Mina ei oska midagi välja pakkuda.”

“Ära närveeri, ära muretse asjade pärast, mis sind ei puuduta. Leidsime Kai ja Nemesise üles? Leidsime. Kanname ette. Muid kohustusi meil ei ole. Kui admiral juba hirve tähelaeva juhtima määras, siis küsigu ise, kus ta sellega käis ja keda vedas. See on sedasorti asi, kuhu mina oma nina pista ei taha,” kordas Chen end judistades.

“Lähme siis,” kutsus Mai ukse poole minnes. Kärbid seadsid end ritta, Mag kutsus: “Noh, Kai!”

Kai kohendas end maas ja vastas: “Mina kavatsen alustuseks väheke magada.”

Mag lõi käega ja läks. Kui välisuks paukus, siis sosistas Tõnu ema: “Ikka ei saa ma aru, kuidas see võimalik on.”

“See ei ole võimalik,” vastas Kristo.

“On võimalik,” ütles Kai.

“Kuidas?”

“Saame teada,” vastas Kai.

“Kas siis kõik, mis me mõtleme, toimub kuskil maailmas päriselt?” päris Tõnu ema.

“Paistab veidi sedamoodi jah,“ lausus Kai lohakalt seistes. “Ra on ajast otse läbi murdnud. Jõudnud avastusteni, mis võivad suure osa senisest maailmapildist ja arusaamistest pea peale pöörata.” seletas Kai lohakalt seistes.

Peeter sirutas end tüdinult ja sobras taskus, leides sealt kasseti.

“See on see uus, mille ma eile ostsin, lähme kuulame minu juures,” ütles Peeter.

“Kas siin ei võiks?” küsis Kristo.

“See libarebane tuleb sealt duši alt paljalt ja vahusena läbi seinte mulle kallale, kui selle praegu mängima paneks,” arvas Peeter tõustes.

“Noh jah. Paistab vähemalt, et selle libarebasega on nüüd kõik korras. Eks mõni päev tulen läbi, vaatame siis, kuidas seda pidu orgunnida ja mida põnevat ette võiks võtta,” vastas Kristo esiku poole astudes.

“Muidugi. Ma pean nüüd selle kullaga tegelema millaski,” vastas Tõnu. Ja laudkonnast jäid alles vaid Mari, Tõnu, Kai ja Tõnu ema.

“Kui kaua sa teda tunned?” küsis Tõnu ema tasa, pöördudes Mari poole.

“Ei tunnegi kaua. Õieti ma näen teda teist korda,” ohkas Mari.

“Ja kutsusid endale pulma. Kuidas ta ometi küll nõusse jäi…”

“Kai tahtis, et kutsuksin… Ma arvasin kohe, et hea idee ja siin ta nüüd on,” rääkis Mari. Ta ei olnud mõelnud, kuidas inimesed käituda võiks, kui nad on ühes lauas koos eheda filifjonkaga ja mis üldse pulmast niimoodi välja võib tulla. Ta ei tahtnud sellest mõelda, sest mida rohkem ta mõtles, seda rohkem muresid esile kerkis.

“Või et mina tahtsin…” ütles Kai veekalkvel silmadega üle õla Marile otsa vaadates ja esiku poole astudes. Marile tuli meelde hetk, mil ta Vikit “Monstrumi” sensoriruumi uksel viimast korda nägi. Kai ilme oli samasugune, Marile meenus jälle see salapärane kohutav Miski, ta peaaegu kaotas tasakaalu, leidis tuge lauaäärelt ja istus kohmakalt toolile.

“Sa võiks natukenegi mind aidata,” ütles Kai katkeval häälel ja astus Tõnu tuppa.

“Mis teile nüüd sisse läks…” alustas Tõnu ema, Tõnu katkestas teda: “Tss!” ja pani sõrme suu ette. Veekahinat ei kostnud enam ammu, hoopis esikust kostis kobinat. Ema kiikas korra esikusse, tõmbus siis kohe tagasi tuppa, kõht kõveras ja hoidis vaevu naeru tagasi. Tõnu vaatas teda nõutult ja Marigi ei saanud aru, milles asi oli. Mari tõusis ja vaatas ka korra esikusse ja tõmbus samamoodi tagasi. Esikus peegli ees istus murelik Filifjonka, täpselt nagu Tove Janssoni tušijoonistusel, täpselt samas poosis, sama ilme ja meeleoluga, ainult lokirullid olid puudu!

Lõpuks astus Filifjonka elutuppa ja küsis: “Kas midagi on valesti?”

“Ei, kõik on korras… Sa näed vapustavalt ilus välja,” kokutas ema. “Kuidas sa end tunned?”

“Ei tunne hästi, kuidagi uimane olen,” vastas Filifjonka pead langetades ja valutavat koonu kompides.

“Aga äkki tahad sa pikali visata ja puhata, ma teen üleval sulle voodi valmis?” küsis ema abivalmilt. Ta ei oodanud vastust ja ruttas esikusse. Hetk hiljem latsusid ta tuhvlid teise korruse trepiastmeil. Mari läks Tõnu tuppa, põlvitas Kai kõrvale maha ning võttis ta pea endale sülle. Kai oli palunud temalt abi, ent Mari ei osanud teha muud, kui hirve pehmet kaela silitada. Filifjonka oli nüüd esikus ja vaatas ennast peeglist, keerutas ja väänles, näppis ja sikutas kleiti, uuris siit-sealt lähemalt. Teda huvitas, kas kleit pole õnnetuses kuskilt rebida saanud. Mari vaatas Kai pead enda süles. Hirv oli justnagu peksa saanud. Ta igatses tõesti rahu ja vaikust, aga Mari tundis, et ta ei suuda hirve olemist kergemaks muuta. Äkki siis suudaks, kui ta enda olemine paremaks muutuks? Pidi proovima, seda sai teha siin ilmas vaid üks inimene. Mari pani Kai pea maha, tegi talle pai, tõusis siis ning läks elutuppa Tõnu kõrvale. Tõnu ei olnud Marist loobunud, kahtlused Mari hullusest olid purunenud kohe, kui ta Filifjonkat nägi. Noormees teadis kohe, et ta peab pruudile toeks olema, aimates samas, kui mastaapsesse mängu ta Mari kallimana sattunud oli. Midagi polnud teha, Miski kiskus ka teda kaasa, ta pidi andma endast parima. Mari ja Tõnu vahel oli jällegi kõik korras, Mari nautis jälle, kuidas Tõnu hellalt ta kumerusi silitas.

“Noh, armastajad, kus Fifi on?” küsis Tõnu ema, kui oli tagasi tuppa tulnud.

Mari avas ehmunult silmad ja tõusis püsti. Esikus olid Filifjonka kohver, päevavari ja saapad. Mari vaatas ka kööki, seal polnud kedagi. Ainult peenart rohiva Tõnu isa selg paistis akna taga põõsaste vahel. Tagasi elutuppa minnes piilus ta ka korra Tõnu toa irvakil ukse vahelt sisse ning nägi Filifjonkat kohe – ta oli enese Kai laia selja peale kerra tõmmanud. Mõlemad magasid sügavalt.

See öö oli väga kummaline ja väsitav. Mari ja Tõnu üritasid mitu korda teineteisele läheneda, alati katkestas lembehetke sahin kuskilt sealtpoolt, kus Kai magas. Aeg-ajalt kostis arusaamatuid skandinaaviakeelseid fraase. Korra mõtles Mari Filifjonkat äratada ja juhatada teda sinna ülakorrusele voodisse, mille Tõnu ema oli üles teinud. Mari kergitas pead ja vaatas muumimaalast, kes sügavalt magas ega raatsinud teda üles äratada. See päev oli Filifjonka jaoks liiga elamusterohke olnud. Siis sai Mari natukene magada, kuni ta järgmise sahina peale ärkas. Külg oli valus ja käsi surnud. Tõnu voodi oli kahe inimese jaoks kitsas. Tõnulgi ei olnud hea olla, ta sättis end ühe külje pealt teisele, lõpuks valges, vastu hommikut läks ta sootuks elutuppa ja viskas diivanile pikali. Alles nüüd õnnestus ka Maril sügavalt magama jääda.

Kui Mari ärkas, oli ta jalgade peal midagi rasket. Päike oli juba kõrgel ja vaip, millel Kai maganud oli, oli tühi. Filifjonka oli nüüd Tõnu voodi jalutsisse kolinud ja põõnas Mari jalge peal keras nagu koer. Õieti ei olnud arusaadav, mis asendis ta oli. Mari olendi käsi ei näinud, kollakad juuksed olid mööda tekki laiali. Paistis vaid sale säär tumesinise sukaga, millesse olid peened lillornamendid tikitud; ja puusakumerus. Suletud silmad tundusid kummaliselt väikesed, sale koon oli risti üle reie. Mari püüdis jalgu ettevaatlikult välja tõmmata, loomulikult Filifjonka ärkas üles. Ta silmis paistis arusaamatus ja hirm. Mari tõusis kähku istuli, silitas Filifjonkat ja küsis murelikult: “Kuidas sa end tunned? Ega sul enam valus ei ole?”

Filifjonka istus voodiäärel ja pühkis silmi.

“Kas ma olin tõesti siin niimoodi terve öö, kleidi ja mütsiga?” sosistas ta heledal häälel.

“Jah, ma ei raatsinud sind üles ajada,” vastas Mari. Filifjonka tõusis püsti, kohendas kleiti, pluusi ja kaelalehvi, läks siis esikusse ning otsis oma kohvrist sussid välja. Pesi köögis käsi ja nägu, tuli tagasi esikusse peegli ette, võttis ühest laekast väikse harja ning hakkas oma nägu siluma.

“Niimoodi, see käib, kui oled üleni karvane,” selgitas Filifjonka Marile, kes ammulisui pealt vaatas. “Kas kärbid ei kanna enda eest üldse hoolt või?”

“Nad on jah sellised pragmaatilised,” vastas Mari.

“Kuidas palun?” ei saanud Filifjonka aru.

“Noh, neile on vaja vaid, et kõht oleks täis, masinad töötaksid laitmatult ja kosmoselaevad oleks korras,” seletas Mari uksepiidale nõjatudes. “Muide, Kaid ja Vallit olen ma ikka vahest harjanud, neile meeldib see väga.”

“Jah, seda on näha, Kai on küll terve ja ilus… Aga Valli?” vastas Filifjonka pingsalt mõeldes.

“Minu valge hobune.”

“Ahjaa, muidugi, kuidas mul meelest ära läks. Kus ta on üldse?” küsis Filifjonka harjakest laekasse tagasi pannes.

“Ta on maal. Kindlasti ootab mind väga,” vastas Mari.

Filifjonkaga paistis kõik jälle korras olevat. Ta silmadeski oli süttinud taas see salapärane Miski, mis Marit heidutas ja pani Filifjonka pilku vältima. Eilegi oli Mari Filifjonkale paar korda silma püüdnud vaadata, aga siis oli Filifjonka hirmunud ja rahutu, pilk tantsiskles ebakindlalt ringi, eile ei tekkinud sellist hirmutavat silmsidet. Lõpuks ta tõusis ja läks kööki.

Köögis istus Tõnu isa ja luges hommikusi ajalehti, Filifjonka uuris köögikappe ja leidis puhta kastruli. Siis avas pliidiukse.

“Mis sa lõgistad, mis sul vaja on?” küsis Tõnu isa nii, et Filifjonka ehmus.

“Kuidas oleks… Hommikuse teega?” küsis Filifjonka ettevaatlikult.

“Ah teega, jah, no muidugi. Aga ära pliiti küta, näe, seal lauanurgal on elektripliit ka,” juhatas isa püsti tõusmata, lehe tagant sõrmega näidates. See prillidega pealaelt kiilas mees oli küll järsk, aga tundus, et ohutu. Filifjonka uuris elektripliidi nuppe, keeras üht ja nuusutas plaate, väristas vurre. Üks plaat läks soojemaks, Filifjonka lasi kastrulisse vett ning pani kastruli pliidile.

“See vesi lõhnab imelikult,” ütles Filifjonka.

“Kuidas imelikult? Ahjaa, nad panevad kloori veevärki, seepärast jah, meil maakodus on kaevuvesi kindlasti etem,” vastas Tõnu isa. Filifjonka võttis kraanikausi kõrvalt väikse noa ning ruttas õue, et sealt mõne nõgese, musta sõstra võsu ja ei tea millega veel tagasi tulla.

Mari tuli kööki, istus laua taha ning jälgis Filifjonka tegevust. Vesi mulises kastrulis, Filifjonka nuusutas auru, millalgi pani midagi vette juurde, millalgi õngitses midagi välja ja viskas tuhaämbrisse. Paistis, et ta haistmine oli terav nagu koeral, pealegi võis ta vurrudega katsuda õhu liikumist ja niiske ninaotsaga täpselt soojust tunnetada. Mari hakkas aimama, et need teravad meeled on üks põhjustest, miks Filifjonka tehtud toidud kõik nii maitsvad ja laitmatud olid olnud, niipalju, kui ta neid proovida oli saanud.

Välisuks liikus ja esikust kostsid rutakad sammud. Tõnu ema tuli kööki ja tõstis poekoti lauale.

“Oi, mis teil siin juba nii hästi lõhnab?” imestas ema.

Filifjonka kallas parasjagu tee kastrulist portselankannu ning asetas kannu lauale, liniku keskele.

“Oh jah, te kõik juba üleval! Teeme siis võileibu!” Ema lõi käsi kokku, otsis kotist värsked pätsid lagedale, keeras siis selja ja võttis külmkapist juustu, vorsti ja või välja. Tõnu astus kööki ja ringutas, uksele ilmus ka nukra ilmega Kai.

“Ma tean, sulle meeldis seda sorti sai,” ütles ema ühest pätsist paksu kannikat lõigates ning Kaile andes.

“Ei – noh, kust sa selle tee said?” imestas isa tassi tõstes.

“Teie aiast,” vastas Filifjonka uhkelt lauda istudes, “Gafsan andis mulle retsepti. Tõesti, mina ka ei teadnud, et nii lihtsatest asjadest võib sellise maitse saada.”

Ema vangutas pead ja määris võid leibade peale.

“Mis me täna teeme?” küsis Tõnu.

“Lähme maale?” pakkus Mari juustuleiba võttes.

“Muidugi minge maale, mis teil siin linnas ikka teha on. Valli jäi sul ka sinna ju,” ärgitas ema.

“Kai?” küsis Mari.

Hirv vaatas nukralt maha ja lausus: “Eks ma pea teid sinna viima ja ise lendan tagasi Orkaanile, admirali meelevalda.”

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 05/23 (Joel Jans)

Intervjuu: Andrei Samoldin - jutuvõistluse võitja Setumaalt (Jüri Kallas, Joel Jans)

Arvustus: Ära karda, sest karta pole vaja! (Jüri Kallas)

Kaugel-kaugel, seitsme maa ja mere taga ehk võõraid maailmu uuemas eesti noortekirjanduses (Mairi Laurik)

Arvustus: „Thinner (Marko Kivimäe)

Reisikirjad HÕFFilt, 2023 (Laura Loolaid)

Päeva materjal Wikipedias mai 2023 (Taivo Rist)

Arvustus: Fantastiline viisik keset võlumetsa (Tim Hornet)

Uudiskirjandus 05/2023

Ulmkonnakroonika 05/23

Reaktori juttudest: 05/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… aprill (Maarja Kruusmets)

Jutt: Päiksetõusuni (Jaak Herbst)

Jutt: Musta kassi needus (Tim Hornet)

Jutt: Novembritorm (Eeva Jeletsky)

Jutt: Ukse taga (Tanel Rõigas)

Jutt: Head inimesed saunas (Toomas Krips)

Jutt: Tõe sõna (Maarja Kruusmets)

Jutt: Elamuskingitused elunormiks (Anneli Vilbaste)

Tõlkejutt: Punane kui lumi, valge kui patt, must kui mu süda (Reetta Vuokko-Syrjänen)

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Inimkondade Muuseumi Valgustuseelse ajastu tiiva malenäituse esemete kataloog (Alex Shvartsman)

Üle ilmapiiri - osa 5 (Osvald Soobel)