Peatoimetaja juuniveerg 2013 (Ove Hillep)

Juunikuu heitlikust, kuid siiski palavast ilmast hoolimata, on tuumahiidu pidevalt töös hoitud ning tuleb tunnistada, et küberpungist me selle suve hakul ikka lahti ei saa. Kirjandusfestivali Headread raames külastas Tallinna ulmemaailma vanameister Charles Stross, kelle vestluse Mart Kalvetiga me nüüd küberavarustesse paiskame, ning teisalt saab lahatud meie enda kohalikku, seni vaid ühe Stalkeriga pärjatud, tuntud kirjaniku Maniakkide Tänava uut raamatut. Raivo Ird lahkab aja ning ruumi tõdesid ning mõistatab, kuhu kadus lapsepõlve lihtne maailm ning mis ootab meid ees.

Kuid ka mänguritel ei tasu pead norgu lasta - R. D. Noper tutvustab wõrgu-põhilist "Fallen London"-it ning lähemalt saab vaadata ka "Troonide mängu" lauamängu teist väljalaset.

Juttude koha pealt oleme rõhunud sel kuul kvaliteedile mitte kvantiteedile. Lõunapausiks on sobiv Leila Tael-Mikeini pala, kuid õhtuseks lugemiseks võib ette võtta pikema Bix Pokupoja loo "Neelajad", mis küll kandideeris Täheaega, kuid jäi sellest siiski välja.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autoriks Rene13

Raamatuarvustus: Mehitamata inimesed (Leila Tael-Mikein)

Zombikirjanikuna kuulsust kogunud Maniakkide Tänavalt ilmus äsja uus ja sootuks teistsuguses stiilis raamat: ,,Mehitamata inimesed". Peategelased lugeja jaoks siiski päris võõrad pole - ,,Euromandi" jutukogu nimoloost ja ,,Täheaeg11"-s ilmunud jutust ,,Kaelani vaakumis" meelde jäänud häkker ja tema armastatu Sirts on taas sattunud eluohtlike sündmuste keerisesse.

Nagu tagakaanelt lugeda võib, kirjeldatakse sünget tuleviku-Eestit pärast tuumakatastroofi. Vähe sellest, et põhimõtteliselt pool meie kodumaast on muutunud elamiskõlbmatuks, ülejäänud poolt peavad ellujäänud jagama hiina ja vene rahvusest immigrantidega. Kuigi sisukokkuvõte jääb üsna napiks, lubab esikaanel kujutatud võitlusstseen seiklusi ja põnevust ning kirjaniku senist loomingut arvestades võib loota ka parajal hulgal sünget surmateemat.

Raamat algab ülimalt kurva sündmusega: häkker peab viimsele teekonnale saatma oma kalli Sirtsu, kellel on nagu heal tüdrukul ikka, veel kaks nime: preili Mai-Tea Midagi ja Jelena. Ometi on säilinud veel lootus Sirtsu uuesti ellu äratada ja just selle pärast ei soorita õrnahingeline raamatukangelane suurest kurbusest ja igatsusest enesetappu, vaid surub hambad risti ja tegutseb sihikindlalt edasi.

Kummaliste nimedega värvikaid tegelasi leidub veelgi: prükkarist vanakooli häkker Täionu, tema pruut Tengelpungatar, koristusrobot Rotiaju, kosmoseinstituudi juhataja Kare Keel ja nõnda edasi. Lisaks on Eestisse tekkinud sellised kohad nagu Talsingi ja Barakkvere.

Peale Sirtsu omavad mitut identiteeti veel teisedki tegelased, mis on mõneti häiriv - kiiremini lugedes ei jõua jälgida, kellest parajasti juttu käib. Näiteks Rotiajust saab ühel hetkel hoopis Murka ja Sirts pendeldab leinajate mälestustes kõigi kolme nimega. Tekkis küsimus, kas kirjanik ei osanud nimede hulgast sobivaimat välja valida ja otsustas kasutada kõiki korraga?

Raamatut lugedes ei teki kuigi tugevat tunnet, nagu loeks midagi ulmelist ja praeguses maailmas ilmvõimatut. Tundub, nagu oleks tegemist pigem Ternobõli katastroofi tagajärgede kirjeldusega, mille sisse on vahepeal lisatud mõningaid jupikesi digitaliseerunud maailmast. Radioaktiivses tsoonis elavad mitmepealised või jäsemeteta mutandid ning kergemalt pääsenud surevad vähki. Stalkeritena kiirgustsooni lumehangedes roomavaid mehi ründab ahvi ja koera ristandist koletis. Häkker kõrvetab sõrmi kiirgava seenega. Hüüdlauseks on, et viin aitab kiirituse vastu paremini kui ükskõik milline meditsiinisaavutus.

Mõistetamatuks jääb ka see, miks hoolimata tehnika kõrgest arengust vajatakse serverite jaoks ikka veel nii suuri kappe, et sinna terve prükkar-häkkerite kolmeliikmeline kommuun elama mahub.

Jõgeva kuulub lahutamatu osana Maniakkide Tänaval avaldatud romanide ja lühijuttude juurde: küll tehakse see ühes raamatus elavate surnute poolt maatasa, siis jälle rajatakse teises sinna kosmoseinstituut AishKosmOs ja zombide asemel asustavad seda linnakest hoopis mutandid. ,,Mehitatud inimestes" nimetab peategelane Jõgevat täielikuks pommiauguks, kuhu keegi minna ei taha, kuid läheb olude sunnil siiski just sellesse kolkalinna, et asuda uude ametisse kosmosejaama IT-spetsialistina.

Loomulikult pole ära unustatud kurikuulsat Jõgeva haiglat, milles aretatakse doonorelundeid, kuid personal on jäänud vanaviisi ükskõikseks ja uimaseks, muutes soovimatutel võõrastel haiglas ringiliikumise ülimalt lihtsaks.

,,Mehitamata inimeste" juures meeldis see, et autor oli kasutanud huvitavaid keeleuuendusi, nagu näiteks kõvar, mõtlurmasin, ajur, võismakõvvar jne.

Peategelase käitumine tundub igati loogilise ja inimlikuna. Pole liigset dramaatilisust ja pingutatud rinna kummi ajamist. Kui häkker viga saab, siis valutavad tal kõik kohad, eriti tagumik, mis kõik löögid paratamatult enda peale võtab. Lisaks tuuakse ta paar korda lausa surmasuust tagasi ning Jõgeva haiglas viibimise ajal õnnestub tal ajutiselt enda külge pookida paar liigset ihuliiget.

Ka leina üle elamine on kirjeldatud just sellisena, nagu see tegelikult on. Pärast okki ja juhtunu eitamist tekib viha ning pärast kiiret rahunemist asub kangelane edasi tegutsema, lootuses päästa seda vähest, mis hukkunud kallimast alles on jäänud. Pole mingit pikka nuttu ja hala. Elu jätkub endistviisi ja vajab elamist ka üksipäini jäädes.

Häkkeri loogilisest mõtlemisest väärib eraldi välja toomist üks stseen raamatust: Sirtsu isa kaebab, et ei saa metsavahel kuidagi rahulikult elada, sest rebased ajavad ümber maja kassi taga ja igasugu värdjad vahivad akendest sisse. Häkker soovitab selle peale rahulikult kass tuppa lasta ja kardinad ette tõmmata.

Raamatu läbivateks tegelasteks on venelased. Veerand dialoogides kasutatud sõnadest on venekeelsed ja noorem põlvkond, kes ei ole Nõukogude Liidu valitsuse ajal üles kasvanud, ei pruugi päris kõigest aru saada. Näib, et hiinlased, kelle olemasolu samuti korduvalt mainitakse, on surutud vägisi tahaplaanile, nii-öelda taustatantsijateks, ning venelased on kuidagi harjunumad ja südamelähedasemad inimesed, kellega võib isegi koos viina võtta. Mõnikord kasutab häkker siiski hieroglüüfidest vandesõnu ja kaebab raadiost kostuva hiinakeelse muusika üle ning mõnel korral on mainitud isegi pikemat vestlust hiinlasest töölisega, aga ei midagi põhjalikumat - hiinlasi kampa ei võeta.

Lisaks tavainimestele leidub raamatus paras hulk koeri ja mutante. Mõned pole isegi tervenisti orgaanilise päritoluga, nagu näiteks kohusetundlik robot Rotiaju ning plastmassist ja lihast kokku klopsitud rääkiv kohvimasin Hubõrt, kes oma groteskset välimust tasakaalustava abivalmidusega lausa omamoodi sümpaatseks muutub.

Maniakkide Tänavale iseloomulik surmahõnguline must huumor lehvib kogu loo kohal. Kadunukeste digitaliseeritud isiksusi säilitatakse asutuses nimega Ühishaud ning selle töötajaid nimetatakse hellitavalt koolnukesteks. Nalja saab ka doonorjäsemete arvel ning mängu tulevad bioprinterid.

Sirts seekord kuigi palju sõna ei saa, kuid kannab kogu lugu edasi viivat motiveerivat rolli. Tema asemel paistab silma teine tugeva karakteriga naistegelane: häkkeri õde Riia-Riin, kes minu jaoks tundus Sirtsuga liiga sarnasena. Karm, iseseisev ja terava keelega tibi suudab isegi jalutuna nii mõnelegi mehele koha kätte näidata. Sirtsul olid küll jalad all, aga iseloom oli tal lugudes ,,Euromant" ja ,,Kaelani vaakumis" sama kange. Silmagi pilgutamata suutis ta hakkama saada olukordadega, mis isegi meesterahvastel jalad nõrgaks võtsid. Sirts ja Riia-Riin olid loo süee järgi enne Sirtsu surma sõbrannad olnud. Ju siis tundsid nad omavahel liitvat hingesugulust.

Olles Maniakkide Tänava teoseid järjekindlalt lugenud alates juba kümne aasta eest ilmunud raamatust ,,Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi", saan päris kindlalt öelda, et on toimunud märgatav areng. Kui kirjanik alustas õudusfilmidest inspireeritud ja pisut lapsikuna näivate zombijuttudega, siis nüüdseks on ta leidnud oma kindla stiili ja tema sõnakasutus on muutunud nauditavalt ladusaks. Ilma liigsete ilustusteta suudab ta tavainimesest lugejale edasi anda maailmapildi just sellisena, nagu see tegelikult on. Mitte just ilus, aga omamoodi naljakas. Maniakkide Tänava sünge huumor ja sarkasm inimeste rumaluse arvel meenutab mõneti Andrus Kivirähu raamatut ,,Mees, kes teadis ussisõnu". Kui Kivirähk naeris mineviku-eestlaste üle, siis Tänav oskab vaimukalt ette ennustada, kuhu meie ühiskond sedasi käitudes jõuda võib.

Soovitan ,,Mehitamata inimesi" nii ulmehuvilistele kui ka seiklusjuttude lugejatele. Selles raamatus ei ole liigseid tehniliste vidinate mikroskeemide kruviaukude kirjeldusi ega kosmoselaeva mootori sõnalisi skeeme. Kõik on tavainimesele arusaadav ning tegelastes ja aset leidvates sündmustes leiavad äratundmisrõõmu nii sõjaveteranid kui ka häkkerid ja võib-olla isegi koduperenaised. Jään huviga ootama järgmist raamatut, mis kuulduste põhjal ennast kaua oodata ei lase.

Intervjuu: Maniakkide Tänav (Leila Tael-Mikein)

Maniakkide Tänav ei ole Eesti lugejatele kindlasti tundmatu. Juba tema esimene romaan "Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi" (Fantaasia 2003) leidis palju fänne ning rohkelt äramärkimist. Kirjanik, luuletaja ning muusik. Tema kirjanduslik ampluaa on olnud võrdlemisi lai - kirjutanud on ta zombigorest küberpungi ning fanaasiakirjanduseni. Samuti on tema lugusid avaldanud kõik Eesti ulmeperioodikad: Algernon, Mardus, Täheaeg, rääkimata meie tagasihoidlik ajakirjast, mille erinevates numbrites on kokku 4 tema lugu. Ta tegeleb ka Tartu ulmekirjutajate motiveerimise ning inspireerimisega ning tema algatusel sai loodud ka Reaktor.

1. Kes sa oled, Maniakkide Tänav? Miks just selline selline pseodonüüm ja kes peitub hirmuäratava varjunime taga.

Olen Maailmade Õgija... Vereojade Isand... või noh, tegelikult ei ole. Maniakkide tänav pidi olema mu esimese jutukogu pealkiri, kuid esimene jutukogu ilmus mul alles 2011 ja loomulikult ei suutnud ma nii head nime lihtsalt vaka all vedelemas hoida. Nii võtsingi ta pseudonüümina kasutusele. Kõlab veidi lõbusamalt ka kui Agu Tänav mille all ilmus mu esimene jutt 1996. aastal.

2. Sa alustasid kirjaniku karjääri õudusjuttudega zombidest ja koolnutest. ,,Euromandis" tegid nimilooga järsu pöörde küberpungi suunas ning jätkasid sellega ,,Saladuslikus tsaaris" ja ,,Mehitamata inimestes". Kas libasurnutega on nüüd lõpp?

Oh ei, miski ei lõpe, kõik alles algab. Mul on mitu Iidmaa teemalist jutumustandit sahtlis oma viimistlusaega ootamas, nagu ka paar muinas-Eesti mütoloogia ainelist lugu, kus samuti mitteelavaid liigub. Kuna kooljate jaoks pole aeg väga oluline, siis ma ei oska öelda kuna nad välja saab manatud. Siis kui on aeg küps. Aja küpsus sõltub sellest, kui ruttu jõuan järgi katsetada kõiksugu muid põnevaid kaasaegseid anre ja neist tüdida, et siis tiiruga juurte juurde tagasi pöörduda. Praegu isegi väldin kergelt fantasy lugemist, sest muidu tuleb iga kord vastupandamatu isu jälle kooljate teemal kirjutada. Viimane säärane raamat mille lugemise järel pidin endaga võitlema oli Andrei Smirnovi ,,Ternokninik", suurepärane teos mustade maagide elust ja võitlustest. Fantasy oma parimal kaasaegseimal kujul (ja ma ei mõtle siin mammutseeriate kaupa vahtu).

3. Sinu uusimat raamatut ,,Mehitamata inimesed" lugedes tekkis paar küsmust. Mida tähendavad raamatus kasutatud hieroglüüfid? Miks peab häkkeril alati kruvikeeraja kaasas olema?

Üldiselt peaks need hieroglüüfid tähendama vandesõnu. Vähemalt Google translate kinnitas mulle nii. Kruvikeeraja peab aga kaasas olema selleks, et aeg-ajalt on arvutitega tegeleval inimesel vaja selle korpus lahti kruvida ja sealt mingeid juppe vahetada.

4. Millised raamatud ja filmid on sind kirjutamisel enim inspireerinud?

Mind on inspireerinud nii head, kui halvad raamatud, filmid vähem. Tähtis on, et seal oleks mingi kild originaalsust mis silma hakkab ja mõtteid köidab. Mu esikromaani algtõukeks oli Roger Zelazny Amberi sarja kaheksas osa ,,Sign of chaos". Sain selle kunagi juhuslikult kätte, eelnevaid osi lugemata ja maailm mis seal oli, haaras kaasa, kuigi ma ei saanud mitte midagi aru kes ja milleks seal ringi traavib. Aga see pöörane maagiatrall tundus äge. Alles aastaid hiljem, kui sari Eesti keelde tõlgiti, lugesin ka varasemaid osi. ,,Surmakarva" hakkasin alguses kirjutama Iidmaa larpisarja rollimängijate jaoks, et tutvustada neile maailma, milles mäng toimub. Kuid aastatega lugu üha pikenes ja selle viimasele variandile andsid lõpliku näo kaks raamatut. Üks neist, nagu ma nüüd märkan, sai inspireeritud üsna sarnase pealkirjaga teose poolt, mis debüütromaangi, nimelt Antony Reinoldsi Warhammeri mängumaailmas toimuv ,,Mark of chaos" ja teiseks raamatuks oli Jaapani samuraikultuuri tutvustav James Clavelli ,,Shogun". Viimast, ,,Mehitamata inimesi" on mõjutanud nii palju muid teoseid, et mõned olulisemad märkisin ära ka raamatu lõpus järelsõnas. Et järjepidevus kolme romaani inspiratsiooniallikates ei katkeks, siis lisan, et uurisin viimase romaani kirjutamise ajal põgusalt ka kaoseteooriat. Ma ei julge küll pead anda, et see kuidagi romaanis kajastub.

5. Mida arvad Eesti ulmest? Kes on su lemmikautorid?

Kui nimetada lemmikautorit, siis Eesti autoritest on Veiko Belialsil on kõige enam lugusid, mis mulle imponeerivad. Tema ,,See, mis tuikab su veres" on kindlasti parim Eestikeelne ulmeteos minu meelest, aga oma kustumatu mulje on jätnud ka ,,Ashinari kroonikad" ja ,,Existerion". Mõlemad teosed on saanud kriitikutelt kõvasti vatti, viimast nimetatakse lausa Eesti halvimaks ulmeraamatuks, kuid mulle nad meeldisid. Hea, kui raamat on hea, veel parem, kui ta on sealjuures ka originaalne. Kui raamat on aga kehvalt kirjutatud, kuid samas eripärane, siis loen ma teda pea sama suure huviga kui head ja mitteoriginaalset. Jah, panen ehk vahepeal käest ja kirun, aga võtan mõne aja pärast uuesti pihku ja loen edasi, just seepärast, et headest raamatutest õppida kuidas hästi kirjutada ja originaalsetest raamatutest püüda värskeid tuuli ka oma loomingu jaoks.

Muidu Eesti ulme kohta arvan, et siia oleks vaja karja noori autoreid, kes kirjutaksid head, kaasaegset ulmet. Korralikud maailmad, huvitavad tegelaskujud, põnevad seiklused ning seda mitte seitsmekümnendate ja kaheksakümnendate kastmes, vaid, et nad oleksid lugenud ja fännaksid kõige uuemaid suundi ja võttestikke maailmaulmest. Elu läheb edasi, areneb ja ulme nõuab uute kuube. Noored ju loevad üsna palju võõrkeeltes, väga hea, kui midagi loetust leiaks lõpuks väljundi ka maakeelsesse kirjasõnasse. Selles mõttes on väga hea, et Siim Veskimehe koostatav,,Sündmuste horisondi" sari laob eesti ulmele vundamenti maailmakirjanduse teostest. Need, kes inglise keeles ei loe, ei pea hakkama jalgratast leiutama, vaid näevad, mis on enne tehtud, ja võivad sealt nitti võtta, katsetada ja minna juba edasi tänapäevases laadis. Lisaks loodan, et millalgi tuleb ka mitte-ingliskeelse maailma ulmeromaanide sari. Päris lootusetu olukord muidugi ei ole, Arvi Nikkarevi ,,Skarabeuse" jutukogud teevad selles suunas tänuväärset tööd ja eri kirjastustel ilmub ka üksikuid romaane, ent sellest on korralikuks eesti ulme arenguks vähe. Kui rõhk on ainult ingliskeelse maailma kirjasõnal, siis kisub asi lõpuks väga üheülbaliseks.

6. Nii ,,Saladuslikus tsaaris" kui ,,Mehitamata inimestes" on apokalüptilised meeleolud. Inimkonda või mingit osa sellest tabab kohutav katastroof ja ellujäänud peavad hakkama saama ebainimlikes tingimustes. Millist tulevikku sa päriselt Eesti jaoks tõenäoliseks pead? On sul juba varjend ehitatud ja konservid valmis varutud?

Parim varjend inimesele on terve füüsis ja kaine mõistus, ning parimad konservid on kogemused saada hakkama erinevates olukordades, nii et jah, jõudumööda püüan neid ehitada ja varuda. Ma olen optimist ja usun, et elu läheb edaspidi loomulikult aina paremaks, samas jään realistiks ja olen kindel, et paremal elul on ka kohutavalt palju halbu kõrvalefekte, nii et tulevik koosneb nende sümbioosist. Elu on inimesed. Mida parem sa ise oled ja mida paremaid inimesi sa enda ümber kogud, seda parem on elu. Tulevik ei ole enamat, kui olevikus tehtud teod. Kui tahta head tulevikku, siis tuleb arendada ennast järjest paremaks ja aidata seda teha ka teistel enda ümber. Just nüüd ja praegu, mitte homme. See ei kindlusta midagi, kuid annab suuremad võimalused.

7. Millal ilmub sinu järgmine raamat ja millest see räägib?

Kui ma nüüd ära ei sõnu, ptüi-ptüi-ptüi, siis ilmub ta talve hakul. Romaan on küberpungi, õuduse ja müstika segu ning räägib õnne ja õnnetuse valitsejatest 

Kui ulmeajakirju (enam) ei ole? (Jüri Kallas)

Ulmeajakirjade teemaliste lugude sarja järjekord on taas mitteingliskeelse ajakirja käes, aga mingid mõtted vajavad väljaütlemist ja seepärast tuleb alljärgnev tekst pigem selline üldine.

Olen sageli kuulnud arvamust, et milleks üldse ulmeajakirju vaja, et avaldaks paar raamatut rohkem ja kõik oleks rahul. Jah, eks aasta jooksul ajakirjas ilmunud jutud saab tõesti paari raamatuga ära avaldada, kuid raamatusse ei sobi jooksev kriitika ja paljud artiklid. Raamatus pole kohta ka kirjaveerule, ulmeuudistele ja reeglina ka illustratsioonidele. Rääkimata sellest, et ajakiri on mõneti ajalik nähtus, et nimi juba selline. Oma parematel päevadel maksis ka ulmeajakirja number sedavõrd vähe, et iga koolipoiss võis selle oma taskurahast osta. Raamatud on alati kallimad.

Jah, riikides, kus ulmeajakirju pole, ilmuvad ulmejutud sageli tehnikaajakirjades, populaarteaduslikes ajakirjades, jutulehtedes, lasteajakirjades, või siis meeste- ja naisteajakirjades. Paraku jätab ilmumiskoht ilmuvale oma jälje.

Tehnikaajakirjas ilmuv ulme on reeglina tehnitsistlik ning tegeleb suuresti teaduse ja tehnika uuemate saavutuste propageerimisega ulmekuues. Populaarteaduslikud ehk aimeajakirjad lähevad üldiselt ka sinna tehnikaajakirjade teemasohu. Eks loomulikult sõltub konkreetse ajakirja toimetusest, et kui vabalt nad neid piire seavad, aga on ilmne, et tehnika- või aimeajakirja lugeja ei osta numbrit ulme pärast. Kuna ulme on järjest enam lähenemas n-ö tavakirjandusele, siis populariseeriv roll ulmes ka väheneb ning selle tulemuseks vähem ulmet tänapäeva tehnika- ja aimeajakirjades. Arvutid ja küberkultuur andsid siin korraks küll uut hoogu, aga arvutiajakirjade ja ulme tormiline suhe sai sama kiirelt otsa kui ka algas.

Läbi aegade on ulmet ilmunud ka kõikvõimalikes jutuajakirjades ja -lehtedes ning nn üldhuviajakirjades. Kuid ka neis väljaannetes on ulmel omad piirid, sest need pole ulmeväljaanded. Jutud peavad seal olema reeglina seikluslikud ja väheulmelised. Ulme on reeglina taust kui asja iva. Nali on teretulnud, mõnikord ka satiir. Kui sedasorti väljaanne on aga kultuuriliste ambitsioonidega, siis on ulmejutud seal hämarad ja unistavad.

Lasteajakirjad jagunevad päris lasteajakirjadeks, kus ulme on reeglina muinasjutu erivorm ning skaudi ja pioneeriajakirjadeks, kus teinekord võib leida täitsa toredat ulmet, aga piiranguteks siiski teatav lapsemeelsus ja n-ö õiged moraalsed hoiakud.

Täiskasvanute ajakirjad avaldavad ulmet sageli printsiibil, et autor peab kuulus olema. Või on jutul mingi eriti terav ja väljakutsuv idee või sisu. Noh, et lisaks julgusele avaldada paljaste inimeste pilte ja kirjutada samadel teemadel, on ajakirjal ka piisavat julgust avaldada radikaalset proosat (sh ulmet). Ausatel pornolehtedel, kus kogu sisu on allutatud seksuaalse rahulduse võimaldamisele, on sellised ka seal ilmuvad (ulme)jutud - oluline on vahekord, aga ulmes toimub see ulmeliste vahendite abil või ulmelises keskkonnas.

Kui mitteulmelises ajakirjas tegeleb ulmega pädev ja maitsega inimene, siis on tulemus suurepärane, kui see on aga kellegi lisakohustus, siis selline on ka tulemus. Küsimus on ikkagi selles, kuidas antud piirides mängida - kas tuimalt või loominguliselt. Selge on see, et on siiski ports ulmetekste, mis mitteulmelises ajakirjas ilmuda ei saa, sest on liialt (ulme)spetsiifilised.

Tänapäeval, kus (kõikvõimalik liba)ulme on laiades rahvahulkades populaarsem kui kunagi varem, on ulme osakaal mitteulmelistes ajakirjades üha vähenenud. Ma ei hakka rääkima Eestist, kus praktiliselt polegi ajakirju/ajalehti, mis proosat avaldaksid, ulmest rääkimata. Kuid ka mujal maailmas on kõikvõimalikes ajakirjades ilmunud ulme kas olematuks kahanenud või on selle tase selline, et targem on mitte aega lugemisele raisata. Olgu, mõnikord eksib sekka ka mõne tundmatu autori hea tekst, mõnikord avaldab mõni nimega autor seal mõne toreda teksti, aga see kõik ei ole lugemist ja vaeva väärt.

Olgu, ulmeajakirju veel ju ilmub. Tõsi ta on, aga ka sellel suunal on olukord kõike muud, kui lootustandev. Tiraaid langevad ning kui varasemalt oli suurtel kirjastuskontsernidel kasulik ja ka uhke omada ühte ulmeajakirja, siis tänapäeval püüavad nad pigem neist vabaneda. Ulme võib ju popp ja kommertslikult tasuv olla, kuid ulmeajakirjad pole seda mitte. Käesoleva kirjatüki ajendiks saigi üks wõrgust loetud ennustus, kus Eestiski tuntud ulmekirjanik ütles, et ilmselt panevad kõik suured kontsernid lähiaastatel oma ulmeajakirjad kinni või müüvad ära.

Eks ennustamine ole üks tänamatu tegevus, aga ma olen seda viimastel aastatel küll ja küll näinud, kuidas anglo-ameerika maades mõni ajakiri käest-kätte käib ning seda muudkui suletakse ja taasavatakse. Või kuidas endistes sotsmaades, kus kapitalism on räigem kui kapitalismi kodumaal, suured kirjastused ulmeajakirju kinni panevad. Mõnikord teeb toimetus uue ajakirja, aga enamjaolt sinna see jääb.

Jah, paljud ajakirjad ilmuvad edasi ja isegi uusi alustab, kuid ajad ei ole head. Isegi kõige tugevamad USA ulmeajakirjad tõmbavad siit-sealt koomale. Mis hakkas ilmuma topeltnumbritega, aga sellevõrra hõredamalt, et postikulusid kokku hoida, mis kaotas üldse illustratsioonid ära, mis jättis numbrisse vaid ühe või kaks illustratsiooni. Ajastu märk on ka see, et illustratsioonid ja kaanepildid ei ole sageli üldse tellimise peale tehtud, vaid on kunstnike pildipankadest pärit ja tihti mitmendal ringil olevad pildid.

Ei tahaks nüüd soiguval ja negatiivsel noodil lõpetada ning mainiks, et tänu taolisele asjade seisule on juhtunud selline absurdne asi, et ühe USA kunstniku pilt on ilmunud eesti autori ulmeromaani kaanel ja alles mitu aastat hiljem ühe suure ulmeajakirja kaanel.

Estcon 2013 tulekul (J. J. Metsavana)

Estcon on Eesti ulmefännide iga-aastane kokkutulek, mis toimub reeglina juulikuu eelviimasel nädalavahetusel looduskaunis kohas. Erinevalt muu maailma conventionitest toimub Estcon välitingimustes ning sellest tulenevalt pole ettekanded sedavõrd akadeemilised, programm niivõrd tihe ja suurt rõhku pannakse ka kultuursele lõõgastusele. Estconil osalejatel on suurepärane võimalus kohtuda eesti ulmekirjanikega: Veiko Belials, Meelis Friedenthal, Indrek Hargla, Leo Kunnas, Siim Veskimees, Maniakkide Tänav ja teised.

Esimene Eesti ulmehuviliste aastakokkutulek Estcon '98 toimus 25.-26. juulil 1998. a. Tõrvaaugu puhkebaasis Aegviidu lähedal. Üsna mitu korda on Estconi peetud Järvamaal, Nahkmetsas, Väätsa jahimajas ning sellessamas paigas toimunud Estcon 2002 kajastav kokkuvõte peaks andma ammendava ülevaate kohast, ulmefännidest ja nende kokkutulekust. Viimastel aastatel on Estcon nihkunud Lõuna-Eestisse, Põlva maakonda Saarjärvele, ürituse kestuseks on kujunenud kaks ööpäeva - reede pealelõunast pühapäeva lõunani.

Kui sa oled paaril viimasel aastal käinud, siis põhimõtteliselt on kõik samamoodi. Kui see on su esimene Estcon, siis tasub läbi lugeda.

Estconi kohast

Saarjärve puhkemaja asub Lõuna-Eestis, Põlva lähistel. Puhkemaja omanik on pildialbumi teinud, kust saad oludest aimu.

Maja on männimetsa sees, saun on järve kaldal eraldi majakeses, maja ja sauna juures on lõkkeplatse ja grillrenne, sauna juures on paadisild, järve ääres on liivaga vetteminekukoht, metsas on ka korv- ja võrkpalli mängimise plats. Metsas kasvavad mustikad, järve ääres sebivad sääsed. Lähim maja on järve vastaskaldal. Järve vesi on turbast pruun, nii et peale ujumist tuleb dui all käia, aga muidu väga mõnus.

Majast veidi tee poole jääb asfalteeritud parkimisplats, kuhu auto parkida, kui kraam maja juures maha visatud.

Majutus

Majas on 4- ja 5-inimesed toad ning kokku 38 voodikohta, lisaks kuuene tuba sauna kohal.Voodikoha juurde käib voodipesu ja käterätik, aga sauna ja ranna tarvis tasub üks suurem rätik kaasa võtta. Voodikohad jagatakse huvilistele registreerumise ja maksmise järjekorras, eelkõige veebis reganud ja ülekandega tasunud, vabad kohad Estconil elavas järjekorras. Aegsasti märku andnud saavad oma toatäie komplekteerida, teised jaotatakse tubade vahel.

Esimese korruse toad avanevad koridori, teise korruse toad otse verandale. Esimesel korrusel on ka köök, wc-d, dushiruumid (boileriga), teisel korrusel väike seminariruum, kust pääseb pööningule.

Metsa alla võib panna oma telgi ning maja pööningule või mõnda sõbralikku toanurka võib end magamiskotiga sisse seada.

Saun

Sauna köetakse nii reede kui laupäeva õhtul. Saun on väike majake järve kaldal ning paadisillalt saab vette. Sauna ees on veranda ning laud pinkidega, sauna kõrval on grill-plats.

Kui osalejad ise just teisiti ei korralda, on tegemist segasaunuga.

Sauna kasutamise eest eraldi tasu pole, see on osavõtutasu sisse arvestatud.

Alkohol

Lubatud täisealistele ja mõistlikus koguses. Korrarikkujad pasteerime ja tõstame ürituse ukse taha.

Toitlustus

Kohapeal on tellitud laupäeva kella 14neks toitlustus, seda serveeritakse buffeelauana ja selle `

maksumus ühe inimese kohta 9,90 eurot

*Eelroog: Köögiviljasupp (lihata)

*Praad

I. variant Paneeritud nitsel sealihast, Keedetud kartulid, Toorsalat, Kaste (+leib, sepik)

II. variant Jahus ja munas paneeritud broilerifilee, Keedetud kartulid, Toorsalat, Kaste (+leib, sepik)

*Dessert: Vaniljedessert marja-puuviljakastmega

*Jook: Vesi sidruniga

Kui soovid olla kokkuhoidlik, võid ise süüa teha, köögis on selleks kõik võimalused. Köögis on ka külmkapp, kuhu eelkõige läheb söök, ning kui ruumi jääb, siis ka joogid. Kui sul on kaasaskantav või nö. autokülmik, siis on kindlasti hea mõte see kaasa võtta.

Kohalik kraanivesi on pruunikas - kui sa seda ei usalda, võta oma joogivesi kaasa.

Korraldajad pakuvad võimalust saada osa hommikusöögist ja soojast 3-käigulisest lõunasöögist. Hommikusöögi osas võid otsustada viimasel hetkel, et soovid, lõunasöögi soovijate nimekirja paneme kinni Estconi nädala algul.

Õhtusöögiks soovitame varuda vorste või liha, mida lõkkel küpsetada. Puud on kohapeal olemas, kuid süsi, grillvardad ning muidugi liha tuleb kaasa tuua. Ulmeühingu poolt tuleb veidi grillsütt ja väike lisa kõige näljasematele õhtusööjatele, aga ärge ainult sellele lootke.

Kohapeal ei ole ei baari ega poodi. Lähimad poed on 12 km kaugusel Põlvas Selver ja Säästumarket.

Mis see maksab

Osavõtutasu: ulmeühingu liikmele 18 EUR, teised 21 EUR, 12.-18. a. 6 EUR, alla 12. a. tasuta.

Toitlustus: hommikusöök 2 X 2,50 EUR.

Voodikoht, 2 ööd kokku, sh voodipesu ja käterätik: 6 EUR

Maksad selle eest, mida saada soovid - võid kaasa võtta oma moonakoti ja küljealuse.

Tasuta: võimalus panna üles telk, sättida end magamiskotiga pööningule, käia kahel õhtul saunas, kasutada grillplatsi, kööki, WC ja dushiruumi.

NB! Registreeruda ja osavõtutasu tasuda saab ka kohapeal, aga kui soovid kindlasti voodikoha, siis tasub veebis registreeruda ning osavõtutasu enne ära maksta. Veebis registreerudes saad kommentaari kasti märkida ka oma kaaslas(t)e soovid.

Kohalesaamine

Veebis registreerudes saab märkida, kas vajad transporti või pakud transporti Estconile või sealt ära.

Kõige mugavam on tulla autoga. Tallinnast 240 km, Tartust 60 km, Riiast 260 km. Google Map

Rongiga saab Põlvani. Bussiga saab 2 km kaugusele Partsi (endine Partsi kauplus) peatusesse: www.peatus.ee või bussireisid.ee Kui vajad sealt kohale toomist, anna märku, püüame korraldada.

Tasub meeles pidada

Kohapeal pole võrku, oma netipulk on hea mõte.

Kohapeal on palju sääski, varu tõrjet või kannatlikku meelt.

Õhtuseks grillimiseks tuleb ikka ise ka midagi varuda, sh grillvardad, ühekordsed nõud ja kahvlid.

Konid suitsutoosi, taara õigesse kotti, muu praht ka mitte metsa alla.

Vettehüpped käsipuult on keelatud (raudtorude pärast), ujuma minnes hinda oma kainust kriitiliselt ja kutsu kaine grupijuht kaasa.

Tegelikult on alati ilma karmide reeglite ja meeldetuletusteta hakkama saadud, niiet ära lase sel nimekirjal end kohutada.

Kui sa pole varem käinud

Paar sõna infot neile, kes pole varem käinud ja üldse ette ei kujuta. Esimene soovitus oleks selline, et loe eelmise aasta ülevaadet ja küsi häbenemata selle kohta, mis sinus küsimusi tekitas.

Kui sind teeb murelikuks, et sa kedagi ei tunne, siis sinu rahustuseks võib öelda, et kõik saavad rinnasildid nimega ning esimese õhtu järel on kõik tuttavad.

Osalejaid on üle 80, nii mehi kui naisi, enamik täiskasvanud ja mõned teismelised. Alaealised peavad kas olema koos täiskasvanust saatjaga või neil peab olema täiskasvanu kirjalik teatis, et vanem teab, kus ta on. Kui sa oled lapsevanem, kes mõtleb, kas võtta laps kaasa või saata omapäi üritusele, võta ühendust ja räägime sel teemal.

Estconil on planeeritud ettekanded, aga nende kuulamine on võimalus, mitte kohustus. Selle asemel võib niisama ringi luusida, juttu ajada, raamatu- ja filmilaadaga tutvuda, lauamänge mängida või rollimängus kätt proovida, ujuda või päevitada. Õhtusel tegevusel pole otsest piiri, seda võib jätkata kuni hommikuni.

Järgnevalt ka Estconil toimuvate ürituste kava.

NB! Tegemist on esialgse kavaga, mis võib veel muutuda.

Reede, 12. juuli

18:00 Estconi algus. Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

19.00 Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

20:00 Peakülaline.

22.00 Veiko Belials. Videodisko Strugatskite hääbuvas linnas (pesni i pljaski ehk labrakas laulu ja tantsuga). Nostalgikutele kohustuslik!

Laupäev, 13. juuli

10:00 hommikusöök

11:00 Kriitikapaneel. Paneelis istuvad Peeter Helme, Andri Riid, Kristjan Sander, Triinu Meres ja Jüri Kallas. Modereerib Veiko Belials.

12:30 Külalise tund.

14:00 lõunasöök

15:00 Stalker 2013. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid ka õnnitletakse pidulikult.

16.00 Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

16:30 Arvi Nikkarev. Vene ulmekirjanikud läbi huumoriprisma. Juhul, kui Arvi esineb reedel läheb käiku plaan B - Tartu Ulmekirjutajad, LARP või midagi muud alternatiivprogrammist

17.30 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

19:30 Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada.

20.30 Helmut Jänes. HÕFF. HÕFF = Haapsalu Õudusfilmide Festival. Toimub iga aasta kevadel Haapsalus.

Pühapäev, 14. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Andri Riid. Raamaturiiuli rikastamine välismaalt tellitud ulmega 90ndate teises pooles.

12:30 Tõnis Hallaste. Reaktori juttudest toimetaja silme läbi.

13:30 Liisa Vesik. NIMHi rottide saladus: Soylent Green.

Kunagi olid Calhouni rotid sama tuntud väljend kui Pavlovi koerad, ja mõju popkultuurile oli neil ka tohutu. Juttu tuleb sellest, mida Calhoun tegi ja kuidas see mõjus, nt millistes ulmejuttudes ja filmides selle jälgi leiab.

15:00 Vaba mikrofon: lõpusõnad

Tartu Ulmekirjutajad. Lühijutu kirjutamise töötuba toimub nende endi vabalt valitud ajal paralleelselt mõne muu üritusega.

Rollimäng. Ove Hillep korraldab ühe D&D rollimängu. Kui tahad kindlasti osa saada, otsi Ove enne õhtut üles. Rollimäng käib paberi, pliitsi, täringute ja jutuvestmisega.

Lauamängud. Ove Hillep ja Andreas Jõesaar võtavad kaasa lauamänge, mille mängimises võivad ka juhendada. Võid ka ise kaasa võtta oma lemmikmängu. Lauamängud toimuvad peamiselt õhtuti, aga huviliste olemasolul ka ettekannetega samal ajal.

Filmiprogramm

Õhtul, kui väljas pimedaks läheb, räägitakse väljas filmitelgis põnevatest üllitistest, mida sa ise ehk ei leiaks, aga vaadates naudiks. Telki koguneb ka palju sääski.

Raamatu- ja filmi- ja muulaat

Kasutajalt kasutajale sümboolse hinna eest. On ka "võta tasuta" raamatukast, kust saab nii võtta kui lisaks panna. Kohapeal saab soodsa hinnaga soetada kirjastuse Fantaasia ja Skarabeus raamatuid - ettetellimisel kättesaamine paremini kindlustatud.

Müüa võib ka kõike muud isetehtut, mis vähegi teemasse läheb, ning reklaamida üritusi. Fännikraam, larbi-varustus jms. Estconi T-särgid, näiteks.

Registreerumine< /a>

Kui sa ei hooli voodikohast ega soojast lõunasöögist, võid regida ka kohapeal.

Vestlus: Charles Stross (Mart Kalvet)

Neljapäeva, 30. mail, vestles Viru keskuse Rahva Raamatu müügisaalis kirjaniku Charles Strossiga paljudele muusika- ning ulmehuvilistele tuttav Mart Kalvet. Vanameistri oli meie väikesesse riigikesse toonud kirjandusfestival Headread, mis toimus 29. mai - 3. juuni Tallinnas. Kohale oli tulnud tagasihoidlik seltskond - umbes 20 inimest. Reaktor toob ära neljapäevasel vestlusel toimunu, tõlkides selle nii hästi-halvasti videolindilt eesti keelde.

Mart Kalvet: Daamid ja härrad -- ,,Accelerando" ja ,,Vürstkaupmeeste" autor, mr Charles Stross (aplaus).

Alustame "Vürstkaupmeestega", mis nüüdseks koosneb juba kuuest romaanist, kuid tundub siiski vaid millegi tohutult suurema sissejuhatusena. Kas sa kirjutama hakates teadsid ka, kuhu see välja jõuab ning kui pikaks sari kujuneb?

Charles Stross: Jah ja ei. Selle mõistmiseks tuleb mul kõigepealt rääkida aastast 2002, mil ma olin noor, näljane, kaotanud oma töökoha ning müünud kaks esimest raamatut kirjastusele ACE. Minu agendiks oli ameeriklanna, kes minu äriasjade eest hoolitses ning ütles mulle: ,,Charlie, sa andsid just Ameerikasse kahe ulmeromaani õigused ning su leping ütleb, et neil on õigus keelduda sinu järgmisest romaanist. Aga nad ei hakka isegi kaaluma sinu kolmandat romaani enne, kui esimene on trükki jõudnud, milleni läheb veel mitu head aastat. Seega ei saa sa müüa enam ulmeromaane -- miks ei proovi sa kätt ühe hea alternatiivajaloolise fantasy-tellisega, mille ma saaksin hea raha eest maha müüa?"

Täpselt pärast töö kaotamist tundus see väga hea mõte. Pärast mõningat planeerimist tulin välja ideega nelja raamatu jaoks, igaüks umbes 800 lehekülge pikk. Kirjutasin 600 leheküljelise sissejuhatuse ning saatsime selle kirjastusse. Olin sel ajal noor ja naiivne ega mõistnud USA trükkimis- ning köitmismajanduse põhitõdesid. Kui sinu raamatus on rohkem kui 426 lehekülge, läheb see paksuks -- liialt paksuks, et suurem osa USA köitmisettevõtteid sellega kõvakaanelisel kujul hakkama saaksid. Seega on neil palju vähem firmasid, kuhu pöörduda, mis tõstab trüki- ja köitmiskulusid 50% -- seda ka juhul, kui ületad limiiti kas või ühe lehekülje võrra. Kas ma mainisin, et raamat oli 600 leheküljeline? Minu toimetajal oli suurepärane idee, kuidas tekkinud probleemiga hakkama saada -- teeme raamatu pooleks ja saame hoopis kaks 300 leheküljelist raamatut. Seega sai esimesest raamatust sarja kaks esimest osa.

Olin neljaosalise sarja teisest raamatust jõudnud kuhugi 150. leheküljele planeeritud 850-st. Kirjastus soovis aga paari tellise asemel hulka õhukesi raamatuid, mida on parem müüa. Kui ma oleksin algusest peale külma närviga teenimise peale mõelnud, oleksin nende plaaniga kaasa läinud, kuid see segas mu kirjutamist ning teine raamat tuli välja neljas köites. Lõpetasime hiljuti nende kokkupaneku ühe Briti kirjastuse jaoks, mis avaldamisplaane mitu aastat edasi lükkas. Seega -- sari koosneb kolmest paksust raamatust, mida müüdi fantasy pähe, kuid nad on siiski tehnoulme fantaasiakirjanduse kastmes.

Kirjastust vahetades leppisime viimaks kokku, et võin neid müüa ulmekirjanduse või mis iganes nime all ma tahan. Vastus sai küll rohkem kirjastamise õliste telgitaguste kohta, kuid seda sa ilmselt teada tahtsidki.

Aga nagu ma ütlesin, pidi see esialgu olema neljaraamatune sari, mis on nüüdseks kasvanud kuueks raamatuks. Praegu töötan ma kolmanda raamatu kallal, mis tuleb välja kolmes õhukeses köites. Ja selleks ajaks, kui ma sellega valmis saan, on see juba algsest kondikavast nii kaugele triivinud, et ma võin algse idee lihtsalt minema visata.

Foto autor: Ave Maria Mõistlik

M. K.: Sa ei pelga termotuuma-plahvatuslikke teemasid (ma ei pea silmas vaid tuumarelvadest kirjutamist). Sul on kindlad seisukohad enamikus nüüdispoliitilistes küsimustes nagu naisõigusliikumine, rassism, antisemitism, multikultuursus, abieluvabadus jne. Kuidas sa selle vihkamisega hakkama saad? Kas sind ei häiri pidevad ,,trollijad"? On sind sinu vaadete pärast ähvardatud füüsilise vägivallaga?

C. S.: Seda esineb, kusjuures, üllatavalt vähe. Ma olen saanud vist kaks kirja ameeriklastelt, kes küsivad, miks ma Ameerikat vihkan. Seda just ,,Vürstkaupmeeste" kuuenda raamatu lõpu tõttu, kus... kas ma tohin seda kõvasti välja öelda?

M. K.: (Vaatab saali poole) Käed püsti, kes ei taha kuulda!

C. S.: Ütleme siis sedasi, et George W. Bush mõrvatakse Valges majas aastal 2003 varastatud tuumarelvadega. Selleks ajaks, kui Dick Cheneyt tabab saatuslik südamerabandus ning presidendiks saab Donald Rumsfeld, lähevad asjad juba päris allamäge. Ma ei hakka päris lõpplahendust välja rääkima, kuid ütlen niipalju, et lõpus leiab aset rohkem kui 2000 tuumaplahvatust... Muidugi jääb hulk tegelasi ka ellu, kuna muidu ei oleks mul võimalik järgmist osa kirjutada.

M. K.: Arenenud riikide majandus on niivõrd ühte põimunud, et oht järgmiseks suureks sõjaks väheneb iga päevaga. Kas nõustute?

C. S.: Ma ei julgeks öelda ,,iialgi" -- seda öeldi ka 1913. aastal Euroopas, kus kõik valuutad oli kullakattega ja paljudes riikides reisimiseks ei läinud sul passi vaja. Loomulikult oli seda tarvis Tsaari-Venemaale sisenemiseks, kuid Lääne-Euroopas sai ilma hakkama. Keegi ei näinud ette sündmusteahelat, mis viis katastroofilise Esimese Maailmasõjani. Kuid paistab, et oleme praegu olukorras, kus taoliste sündmuste kordumine on ebatõenäoline. Euroopa liidus ei näe ma mingit tõenäosust sõjaks.

Rääkides laiemas plaanis, lahendatakse praegusel ajal enamik konflikte diplomaatilisel tasemel. Meil on suur hulk rahvusvahelisi kaubandusleppeid ning palju süsteeme vaidluste reguleerimiseks, kuid see ei tähenda, et sõda oleks võimatu. Suurim probleem on relvatootmissektor, mille jaoks tähendab sõda kasumit, mis omakorda tähendab, et esineb mõningast vastastikust mõjutamist poliitikute, kes tahavad kuhja otsa pääseda, korporatsioonide, kes tahavad oma uusi tooteid müüa, ning sõjavägede vahel, kes tahavad osta uusi mänguasju. Ning uute mänguasjade ostmise õigustamiseks peavad nad nendega midagi tegema.

M. K.: Sa ei usu, et tuleviku sõjad toimuksid riikide asemel korporatsioonide vahel?

C. S.: Ma leian, et me oleme jõudmas punkti, kus suurkorporatsioonide maksupettused on riigid nii tigedaks ajanud, et varsti saavad ettevõtted väga karmi õppetunni, mille eesmärgiks on näidata, kes tegelikult keda juhib. USA-s ja paljudes EL-i maades ilmnevad sellest juba esimesed märgid; räägitakse rahvusvaheliselt maksuleppest -- maksudest kõrvalehiilijate elimineerimisest.

Kui avastad, et Amazon müüb igal aastal kuue miljardi euro eest kaupu Ühendkuningriiki ning maksab sellest ehk kümme miljonit maksudeks, kuna kõik nende müügitehingud on registreeritud ühes Luksemburgi ettevõttes, millel on umbes sada töötajat, tundub see ilmselt pisut veider. Oleme jõudnud punkti, kus nii USA kui Inglismaa -- ja arvan, et ka Saksamaa ning Prantsusmaa -- moodustavad komiteesid, uurimaks suurfirmades toimuvat. Idee, et ettevõtted palkavad palgasõdureid ning võitlevad omavahel, on üpriski võimatu vähemalt arenenud maades. Usun, et me oleme jõudmas sinnamaale, kus nende maksudest kõrvalehiilimise ulatus on lähenemas kriitilisele piirile ning vaja on vaid rahvusvahelist lepet, mis ei laseks neil tegutseda väljaspool seadust.

M. K.: Kas vandenõuteooriaid võib pidada tänapäeva muinasjuttudeks, mille juured on ulme- või fantaasiakirjanduses?

C. S.: Nüüd me küll muudame pisut teemat, kuid ma olen ise suur vandenõuteooriate fänn. Ma ei pruugi neid küll uskuda, kuid selles, kuidas need püüavad siduda üheks looks kokku suurt hulka seostumatuid fakte ning seda maailmale avaldavad, on midagi köitvat. Reaalselt on vandenõusid raske salajas pidada. Ainukesed teooriad, mida ma peaaegu alati usun, on need, kus on toimunud midagi soovimatut ning mis on vaja kinni mätsida. Näiteks mingi katastroofi tegelikud põhjused, mis on tarvis vaiba alla pühkida. Alles eile ilmus välja kuulujutt Brasiilia valitsuse poolt 40-ks aastaks mahamaetud raportitest, mis dokumenteerisid Amazonase vihmametsade hõimude vastu suunatud genotsiidi. 2000 lehekülge raporteid, milles leidus mitmeid juhtumeid nii massimõrvadest, orjastamisest kui ka maavargusest. Seda oli 40 aastat maha vaikitud. Saladuskatte säilitamiseks üritati isegi maha põletada raamatukogu, kus dokumente hoiustati. Sedasorti vandenõuteooriaid suudan ma uskuda. Inimesed, kes neid kuritegusid korda saatsid, ei soovinud, et sellest mingisugunegi tõend jääks.

Palju raskem on uskuda, et Apollo maandumine Kuul oli vandenõu. Selle kallal töötas kolmandik miljonit inimest kümme aastat järjest -- keegi oleks lobisenud. Seega usun ma rohkem vandenõusid, mis püüavad tõtt varjata, kui neid, mis üritavad ennetavalt midagi teha.

Siinkohal jõuame taas ,,Vürstkaupmeesteni", kus leiab aset üüratu vandenõu, mis jookseb otsapidi Valgesse majja välja ning on seotud dimensioonidevahelise narkoterrorismi ja narkokaubandusega paralleeluniversumites. Mingil määral oli see seotud nõudega 300-leheküljelistele raamatutele, kuna olin kirjutamas üht pikemat lugu ning mul oli tarvis eelnevas raamatus mõni detail ära muuta, kuid, pagan võtku, see oli juba trükis. Nii jäi mulle vaid üks loogiline valik: teha staaikaks kriminaaliks USA asepresident. Keegi muu poleks sellega hakkama saanud.

M. K.: Rääkides narkokaubandusest -- paar päeva tagasi avaldas Euroopa narkoagentuur raporti, kus on Eesti narkootikumide pruukimise ja uimastisuremuse näitajatega esikohal. Meil on kaks korda rohkem uimastisurmasid saja tuhande elaniku kohta kui nimekirja järgmises riigis.

C. S.: Kas seal oli ka kirjas, mis neid tappis?

M. K.: Peamiselt 3-metüülfentanüül.

C. S.: Fentanüül? Uhh... Väga kange opioid, väga väike vahe lävedoosi ja tapva annuse vahel. See saaks sellega hakkama küll. Ebapuhas, väga tugev sünteetiline opioid.

M. K.: Sa oled nüüdisaegset narkopoliitikat teravalt kritiseerinud vähemalt alates novelli ,,Yellow Snow" ilmumisest 1990. aastal. Kas selleks on alust andnud ka kogemus apteekrina töötamise vallas?

C. S.: Jah. Pean siinkohal ka natuke tausta selgitama. Oma nooruses võtsin ma kuulda halba karjäärinõu, õppisin apteekriks ja töötasin sel alal mitu aastat. On väga halb, kui apteekril on liialt palju kujutlusvõimet. Muu hulgas tegelesin ma ka sõltlastele mõeldud toodetega, nagu kõik apteekrid 1980. aastatel Inglismaal.

Kui ma apteekriks õppisin, loeti meile ka kursust sõltuvusttekitavatest ainetest -- näiteks saime loenguid ning laboritöid marihuaana kohta professorilt, kes oli üks väheseid, kel oli lubatud sellega teadusvallas tegelda. Tema sai oma uurimisalase aine mitmekilostes kottides valitsuselt. Ja üldiselt leiti, et marihuaana ei ole kahjulikum kui alkohol ja tubakas. Ma ei taha siinkohal öelda, et see oleks ohutu. Samuti ei ole alkohol ja tubakas ohutud. Lihtsalt -- kanep ei ole kahjulikum kui praegu ühiskondlikult vastuvõetavad ained. Probleem aga on nende kasutamise ning tarnimise kõrvalnähtudes nagu organiseeritud kuritegevus. Kui narkootikumide keelamine lõpetada -- või uimastid suisa legaliseerida --, oleks võimalik neid nähte meditsiiniliselt kontrollida. Meil oleks vähemalt lootust vähendada üledoosisuremust ning tunnistada probleeme, mis inimesi üldse narkootikume pruukima tõukavad.

,,Vürstkaupmehed" ei olnud eeskätt narkovastase sõja teemaline traktaat, kuid sellel on seal oma osa, millest inimesed võiksid õppust võtta.

M. K.: Mida keerukamaks ning efektiivsemaks meditsiinilised protsessid ning ,,tajuproteesid" muutuvad, seda kõrgemaks kerkib ka nende hind. Kas surematute bio-mehhide helge tulevik kuulub vaid väga rikastele?

C S.: Minu suurim hirm on tegelikult, et see muutub kättesaadavaks vaid neile, kes seisavad väljaspool seadust. Tajuvõimendid on kemikaalid nagu ka kõik teised narkootikumid ning neid valmistavad sarnased isikud, kes teevad ka ecstasy't või LSD-d.

M. K.: Ma pidasin ,,tajuproteeside" all silmas tehnoloogilisi rakendusi.

C. S.: Seda on keeruline seletada. Praegustes oludes on aju külge ühendatav kraam võrdlemisi ebasoovitav, kuna elektroonika areneb nüüdisajal nii kiirelt, et täna paigutatud ajusiirik oleks paari aasta pärast lootusetult iganenud. Ja ilmselt keegi ei taha iga kahe aasta tagant käia ajuoperatsioonil tarkvara uuendamas. Palju lihtsam on kasutada nutitelefoni. See on ju samuti tajuprotees, mis, asudes väljapool meie keha, on oluliselt hõlpsamini uuendatav.

Ma ei usu, et me näeme ulmes kirjeldatavaid ajusiirikuid enne, kui oleme Moore'i seaduse tagumises otsas ning elektroonikaseadmete arengu tempo on aeglustunud teosammule. Samuti on küsimus selles, et mida me sellega teeme? Meil kõigil on nutitelefonid -- kes oleks võinud 20 aastat tagasi arvata, et me kõnnime ringi nende vilkuvate asjandustega, millel on rohkem võimsust kui ükskõik millisel 1993. aasta superarvutil, mis annavad meile juurdepääsu peaaegu kogu inimkonna teadmistele ning mida enamik meist kasutab üksteisega suhtlemiseks või tobeda tekstiga armsate kassipiltide vaatamiseks. See ei tundu üldse mõistlik. See on üks klassikaline näide, kui kasutu on tulevikku ennustada püüdev ulmekirjandus -- mitte ükski terve mõistusega inimene poleks osanud arvata, mida meie oma nutitelefonidega tegema hakkame. Nutitelefoni kui seadme ennustamine oli võimalik, kuid mitte see, milleks me neid kasutame.

M. K.: Kas sama võib öelda ka sinu romaani ,,Rule 34" kohta?

C. S.: Interneti 34. reegel on: ,,Kui sa suudad seda ette kujutada, on sellest olemas ka pornograafiline versioon. Eranditult!" Kui võtad Google'ilt ohutu otsingu maha ning otsid ükskõik, mida, lisades sõna ,,porno", leiad sellega seotud pornot. Püüdsin raamatut kirjutades seda reeglit rikkuda ning ma ei suuda iial unustada, mida kõike ma näinud olen.

Antud raamatut oli üpriski raske kirjutada -- nagu ka paari teist --, kuna see oli politseijuurdlusele keskenduv oti kriminaalromaan (Scottish police procedural). Kusjuures, samal teemal on mingil põhjusel üpriski palju raamatuid kirjutatud. otlased on ilmselt kriminaalne rahvus. Kuid erinevalt enamikust samasugustest kriminaalromaanidest seadsin mina raamatu tegevuse 10-15 aasta kaugusele tulevikku, püüdes kirjeldada kuritegevust kujul, mida veel ei eksisteerinudki. Esimene neist oli ,,Halting State" ning ma usun, et ma suutsin aastal 2007 üpriski kenasti kirjeldada praeguseid Google-prille.

M. K.: Sa suutsid Google-prille kirjeldada üpriski kenasti juba aastal 2002. Tsiteerin sissejuhatust kogumikule "Toast: And Other Rusted Futures": ,,Kus me küll oleme aastakümne pärast? Kujutlegem prilliraamide külge ühendatud proteesmälu, mis salvestab kõike, mida näed ning käivitub sosistatud häälkäskluste peale. Kümne aasta pärast on see võimalik endale soetada lauaarvuti hinnaga ning veel kümme aastat hiljem pannakse neid juba hommikuhelbe-pakkidesse reklaam-kaasaandena."

C. S.: Näed siis, mul oli õigus! Raamatus ,,Rule 34" kirjeldasin ma oti politseijuurdlust, mis hõlmas võrgupornograafia vaatamist nende haldusalas ning jälgimist, et sellel poleks kuritegevuse tundemärke. Mul läks õnneks, et ma suutsin oma raamatu anda välja aastal 2011. aastal, kuna samal aastal moodustas meie kohalik politsei üksuse, mille ülesanded olidki minu kirjeldatule väga sarnased. Teine teema selles raamatus hõlmas 3D-printerite kriminaalset kasutust, mille hulka kuulusid ka 3D-prinditud käsitulirelvad.

M. K.: Mis olid kolm asja, mida asuti esmalt printima? Bongid, relvad ning dildod. Me siiski oleme vist üsna etteaimatavad.

C. S.: Jah, kui eeldada inimestest kõige hullemat, ei pea kunagi pettuma.

Foto autor: Ave Maria Mõistlik

M. K.: Sa tõstsid kära, kui sind taheti sildistada tulevikku ennustavaks ulmekirjanikuks. Sa väitsid, et see ei ole ulme eesmärgiks ning sa eeldad, et suurem osa su ennustusi ei lähe täide. Suudad sa nimetada ühe ennustuse, mille täitumise üle sul on hea meel?

C. S.: Pistan siin ehk pea poomissilmusesse, kuid ütleksin, et Google-prillid, kuna usun, et pikemas perspektiivis muutuvad need üpriski kasulikuks. See muidugi oleneb sellest, kuidas neid arendatakse. Elukestev logimine (lifelogging) võib ühelt poolt tunduda võikalt pealetükkiv, aga teisalt -- mõelge vanematele inimestele, kes on Alzheimeri tõve või nõdrameelsuse esimestes staadiumites. Neil oleks võimalus kasutada protees-mäluseadet. Mõelge tudengitele, kes kipuvad loengutes magama jääma -- neil oleks vähemalt mingisugune salvestis sellest, mille nad just maha magasid, kui nad suudavad end viia nii kaugele, et selle läbi vaatavad. Ja me tahame, et politseinikel oleks sellised seadmed, et need oleksid pidevalt sisse lülitatud ning et nende salvestatud infot ei saaks moonutada.

M. K.: Mõned nädalad tagasi külastas Eestit Bruce Sterling. Kui talt küsiti parimaid tänapäeva kirjanikke, tõstis ta esile sind ja Cory Doctorow'i. Üllatab see sind?

C. S.: Ma ei oska öelda, kas see mind just üllatab, kuid kindlasti ei ole ma sellega nõus. Tähtsaimad ulmekirjanikud on ilmselt Bruce Sterling ise ning Karl Schroeder, kes on üpriski vähetuntud Kanada futurist ja literaat.

M. K.: Kas nõustuksid väitega, et keskmine ulmekirjanik on siiski valge meessoost angloameeriklane?

C. S.: Möönan, et mõned ulmekirjanduse ringkonnad koosnevad tehnikakiiksuga keskklassi meestest, kuid ma ei pea seda tervislikuks. Teine asi, mis mulle pinda käib, on see, kui raske on mitte-europiidsete rasside ja rahvusvähemuste esindajatel, naistel või puuetega isikutel saada kirjastustelt lepingut. See ei tule mitte sellest, et toimetajatel, kirjastajatel, raamatumüüjatel või -ostjatel oleks midagi nende vastu; nendeni on lihtsalt jõudnud ähmane teave, et taoliste autorite raamatud ei müü hästi. Ma tean ise mõningaid väga andekaid Briti ulmekirjanikke, kes juhtuvad olema naised ega saa lepinguid oma ulmeraamatutele. Kirjastused sõlmivad nendega heal meelel lepinguid fantaasiaromaanide kirjutamiseks, kuid mingil põhjusel ei ole naistel lubatud kirjutada tõsiteaduslikku ulmet, kuna see ei müü. See on põlastusväärne. See on häbiväärne. Ja kahjuks on see iseteostuv ettekuulutus: kui kirjastused seda ei avalda, tõhusalt ei turusta ega reklaami, see ei müü; kui raamatupoed seda ei reklaami, siis see ei müü; ja kuna see ei müü, siis nad seda ei reklaamigi. Keegi peab kuidagi selle ahela puruks rebima, kuid ma ei ole kindel, kuidas. Loodan, et varem või hiljem tõrjub kirjanduse iseüllitamine senise avaldamisloogika tagaplaanile, kuid seni on mõningatel kirjanikel lihtsalt raskem nähtavaks muutuda. Selle tulemusena on mõned ulme allanrid tõesti valgete keskklassi meeste eraklubi ning ma ei arva, et see oleks üldse hea idee. Kui ma näen oma raamatut Hugo autasule kandideerivate teoste nimistus, siis tahan, et see oleks seal seepärast, et väärib seda, mitte minu nahavärvuse või soo tõttu.

M. K.: Nii Moore'i kui Koomey seadused paistavad püsivat... praeguseks, kuigi silmapiir läheb kiirelt. Kas nõustute?

C. S.: Minuni jõudis täna uudis, et Moore'i seadus tundub olevat ühes osas murtud. SanDisk müüb uue mahtuvusega mälupulkasid. Aga nad ei suutnud mahutada ühele nanomeetrile rohkem ühikuid, vaid tegid mõõtmetelt suurema pulga, et nõudlusega kaasas käia. Ma siiski usun, et tegu on ajutise tõkkega ning Moore'i seadus jääb kehtima, kuna SanDisk ei suutnud lihtsalt oma toodangus piisavalt kiirelt süsteemi jõudlust tõsta. Nad saavad sellest ilmselt üle, kuid see näitab, et areng hakkab aeglustuma. Pikemas perspektiivis on meil kindlasti veel kaugele minna.

Umbes viis aastat tagasi asus Intel pingsalt jälgima seadmete voolutarbimist. Aastatel 2003 ja 2004 müüsid nad protsessoreid, mis läksid nii kuumaks, et nende peal võis muna praadida. Kui protsessor kiirgab 84W soojust ning sa paned selle sülearvutisse, saad sa kolmanda astme põletushaavad. Nad mõistsid, et see pole toimiv lahendus. Nende võistleja ARM-i protsessorite müük tõusis pidevalt -- need polnud küll väga kiired, kuid tarbisid see-eest vähe voolu ning sõid end sellega Inteli turuosasse sisse.

M. K.: Olen kuulnud ka, et WiFi on väga mittetõhusa energiatarbimisega ning tõenäoliselt kaob seepärast kasutuselt.

C. S.: Tõenäoliselt. On uuritud ka väga tõhusat raadiosidet, mis on küll väikese mahtuvusega -- räägime siinkohal kümnetest kilobittidest, mitte kümnetest megabaitidest sekundis --, kuid tarbib kogu selle info pumpamiseks tervete millivattide elektrienergia asemel vaid nanovatte. Need on naeruväärselt väikesed ühikud, kuid neist piisab, et kavandada nelja ruutmillimeetrine protsessor, mis oleks sama võimas kui tänapäeva iPhone'i protsessor -- seda juba kümne aasta jooksul --, ning mis saaks oma energia päikesevalgusest, toites sellega ära ka raadiosisendid ning -väljundid. Seda saaks kasutada ümbritseva päikesevalguse käes või -- öösiti -- lambivalgel. Huvitav on, et kui me isegi mingil hetkel ei saa suurendada vooluskeemide võimsust või vähendada nende mõõtmeid, muutuvad need siiski pidevalt odavamaks, kuna me saame amortiseerunud pooljuhte ümber töödelda. Seega umbes 20 järgmise aasta jooksul kiipide võimsuse kasv peatub ning selle asemel lähevad nad järjest odavamaks ja tarbivad vähem voolu, kuni areng jõuab punkti, kus me võime mõistliku hinna juures varustada oma linnade iga ruutmeetri kiibistikuga. See aga tõstatab huvitava küsimuse -- mis juhtub siis, kui arvutusvõimsus muutub nii odavaks, et me võiks paigaldada mikroprotsessori igale ruutmeetrile? Mida me nendega teeme? Millised on võimalused? Mida me võiksime saavutada?

Ja mida see tähendaks, kui linn muutub intelligentseks ning kohandab end meie vajadustele? Näiteks oleme me kuulnud Google'i isesõitvatest autodest. Võib juhtuda, et kui need tavapäraseks muutuvad, ei taha kindlustusfirmad enam kindlustada inimjuhte. 90% liiklusõnnetustest on põhjustatud juhtide vigadest ning kui isesõitvad autod muutuvad paremaks kui inimjuhid, hakkab viimaste kindlustuskoefitsient tõusma. Kiigates veelgi kaugemale tulevikku -- mis juhtuks, kui kõik autod oleksid isesõitvad? Ärme räägime tööta jäänud kaugsõidu- ning taksojuhtidest. Me ei vaja enam teeviitasid, kuna sul oleks kaasas nutitelefon, milles on GPS. Viidad ning kaardid oleksid küll alles, kuid need muutuksid inimese jaoks loetamatuteks. Kaoksid ära nii liiklusmärgid kui ka kõnniteed, mis eraldaksid jalakäijaid ning rattureid liiklusest, kuna sõidukid suudaksid tekkinud tõketele reageerida ebainimlikult kiiresti. Igal ruutmeetril asuv mikroprotsessor hoiaks silma peal palli järgi jooksval lapsel ning annaks sadu meetreid eemal asuvatele autodele märku aeglustamiseks või möödasõitmiseks. See teeks lõpu kõigile surmajuhtumitele liikluses. Praegu saab maailmas liikluses surma või vigastada kaks miljonit inimest aastas; võrdlemisi vähe küll Euroopas või USA-s, peamiselt arengumaades. Aastas hukkub küll vähem inimesi kui Teises Maailmasõjas, kuid see hulk jääb siiski kuhugi Kongo sõdade ja Esimese Maailmasõja vahele. Ja üheks Moore'i seaduse järelmiks on selliste surmajuhtumite kadumine.

M. K.: Festival HeadRead reklaamib sind kui oti kirjanikku. Kas sa tunned end sellena?

C. S.: Ma olen elanud otimaal piisavalt kaua -- pea 20 aastat --, kuid politseijuurdluse kirjeldustes palus mu Ameerika toimetaja mul otlaste murrakut vähendada, et ameeriklased sellest aru saaksid. Kuid ma olen seal vaid elanud, mitte sealt pärit. Ma pole kindel, kas see staatus on võrreldav Eestis elavate venelaste omaga, kuna keel on seal siiski sama. Üks tuntud otimaal elav ulmekirjanik, kellega me koos töötubasid korraldame, on näiteks Hannu Rajaniemi -- ja kui mina olen oti ulmekirjanik, on seda ka tema.

M. K.: Sa oled oma blogis kirjutanud oti iseseisvumisest. Seda ei ole veel juhtunud, kuid näed sa selle teostumist lähitulevikus?

C. S.: Järgmise aasta septembris korraldatakse ametlik referendum. Ma ei hakka riskima selle tulemuste ennustamisega või isegi arutama, kas see peaks teoks saama või mitte, kuigi ma võiks tundide kaupa jahuda oti poliitikast. Aga see ei huvita teid väga, ega ju?

M. K.: Vähem kui kümme aastat tagasi kirjutasid sa lühiromaani ,,Missile Gap", milles külma sõja aegne Maa laotub ootamatult koos elanike ja kõige muuga võõra tähe ümber laiuvale hiiglaslikule nn Aldersoni kettale. Nähtuse põhjenduseks pakud sa teoses välja kolm võimalust. Kas sa ise tead, milline neist selgitustest oli õige?

C. S.: ,,Missile Gap" on tegelikult paras mõistatus. Ulme- ja filosoofiaringkondades on levinud teooria, mida nimetatakse simulatsiooni-hüpoteesiks. Me kõik oleme näinud filmi ,,Matrix". Idee on selles, et me elame simulatsioonis. Sealt edasi -- universumis saab olla vaid üks algne tsivilisatsioon, mis pärast kosmosesse jõudmist asub kiirelt laienema ning kestab päris pikka aega. Kui tsivilisatsioon nõnda pikalt püsib, hakkab keegi varem või hiljem jooksutama simulatsiooni, mis keskendub elule planetaarsel ajastul. Seega saab olla vaid üks alge, kuid mitmeid simulatsioone. Vastavalt sellele hüpoteesile elame me suure tõenäosusega simulatsioonis -- n-ö maatriksis. ,,Missile Gap" on mingil määral vastuargument sellele hüpoteesile, andes mõista, et meie ei pruugi olla too algne tsivilisatsioon. Asjaolu, et me ei ole seni tuvastanud maavälist elu, ei tähenda, et me esimesed oleme.

M. K.: Igal päeval jäädvustab meie elu järjest suurem hulk kaameraid ja fotoaparaate. Kas sa näed vaimusilmas päeva, mil me saame rohkem informatsiooni sellistest jäädvustistest kui omaenda silmadega?

C. S.: Ma ei ole kindel. Umbkaudu kümme protsenti kõigist iial jäädvustatud fotodest on tehtud möödunud aasta jooksul. 30% neist piltidest on nüüdseks Facebookis. Fotode jäädvustamine tiheneb eksponentsiaalselt. Lisaks ei hoia Facebook neid pilte niisama heast tahtest, vaid pigem reklaami eesmärgil. Neil on sadu tuhandeid arvuteid, mis tegelevad pidevalt näotuvastusega sinu piltide ning sinu sõbralisti kallal, püüdes aru saada, kes on kes igal pildil. Suurem osa nutitelefone ning uuemad kaamerad salvestavad GPS-i järgi koordinaadid ning aja, mille järgi saavad teada, kes oli kus ja millal. Seda võimendavad veelgi lifelogging ning Google-prillid. Antud andmeid võivad kasutada näiteks õpetajad, kes soovivad jälgida, mis nende äraolekul klassiruumis toimub või kes ei soovi, et neid laste väärkasutuses süüdistataks. Või näiteks politseinikud, kes salvestavad nii kuriteopaigad kui ülekuulamised, või kes ei soovi, et neid süüdistataks kahtlusaluse peksmises. Aga kõigest hoolimata oleme me siin ning räägime näost-näkku -- ma ei anna intervjuud skaibi vahendusel. Loomulikult me võiks seda teha, kuid see ei oleks üldse lõbus. Ma ei taha öelda, et virtuaalsed vahendid hakkavad asendama vahetut inimlikku suhtlust, kuid kindlasti need mõjutavad seda.

Toon hea näite: üks minu sõber sattus ülikoolis kokku Bill Clintoniga, kellel on fenomenaalselt hea fotograafiline mälu. Ta tutvustas end, nad vahetasid paar sõna ning kolm aastat hiljem teretas ta mu sõpra nimepidi ning küsis, kuidas tal tööl läheb. Ja me ei räägi siinkohal mingist kuulsusest või poliitikust, keda ta peaks teadma -- lihtsalt üks suvaline inimene sadade ja tuhandete seast, keda Bill Clinton kohtas.

Google-prillidega oleks meie kõigi käsutuses samasugune võime. Kedagi kohates saab seade sulle meenutada, kes see on ja kus te kohtusite koos kõigi selle juurde käivate märkustega. Minul näiteks on tõsine probleem inimeste nimedega isegi neljandal või viiendal kohtumisel. Suutsin ka Mardi nime alles nüüd meelde jätta.

M. K.: Bruce Sterling väitis, et Google-prillidelt ei ole võimalik väga midagi lugeda. See on mõeldud rohkem piltide ja videote vaatamiseks. Ta väitis ka, et see on mänguasi, mis unustatakse paari aastaga.

C. S.: Tal on ilmselt õigus, kuid tõenäoliselt see muutub peatselt. Ühelt poolt pean ma Bruce Sterlingut ulmekirjanduse rahvuslikuks aardeks, tema järgi seatakse sihte, ta on väga geniaalne, kuid mõnikord ta siiski eksib. Näiteks kuulutas ta blogimise surnuks aastal 2002... Eks ole?! Sel ajal mina alles asusin tõsiselt blogima. Aga tema jõuab igale alale kümme aastat enne selle tuntukssaamist. Tema jaoks oli tants globaalse kliimamuutuse ümber end ammendanud aastaks 1998. Ta oli selle kohta raamatu kirjutanud, lahanud sellega kaasnevaid sotsiaalseid probleeme ning arvas siis, et aitab küll, läheks nüüd edasi. Ta vahel unustab, kui kaugel ees ta kõigist teistest on. Seepärast ma arvan, et ta lükkab Google-prillid pisut vara kõrvale.

Foto autor: Kärt Kukkur

Pühapäeval, 2. juunil, pidasid Mart Kalvet ja Charles Stross maha teise poole oma jutuajamisest. Rahvast oli tunduvalt rohkem ning kohal oli ka meie välkreporter Margus, kes kogu ürituse linti võttis. Ülalleiduvast ning pühapäevasest vestlusest võite peatselt vaadata videosalvestist meie Youtube kanalist.

Langenud Londoni müstiline maailm (Ray D. Noper)

Teretulemast, maitsev lugeja...

Oled jõudnud lugema kirjatükki, mille eesmärgiks tutvustada Langenud Londoni imelist maailma... Daamid ja härrad ja need-kes-pole-veel-otsustanud... Astuge edasi...

Fallen London on veebimäng, kus tegevus toimub - nagu nimi ütleb - Langenud Londonis. Londonon nimelt juba viies linn, mille Basaari Meistrid - ja pole tark küsida täpsemalt, kes nad on - endale... ostsid. Ütleme, et ostsid. Hinda pole, samuti, tark küsida. Meistritele ei meeldi uudishimulikud. Ostsid ja.. viisid alla. Alla? Jälle küsimused.

Viies linn? Küsite, millised olid eelnevad? Sellest eriti ei räägita... üht-teist on siiski teada, näiteks, et Neljanda Linna elanikud arvasid väga hästi hobustest... ja selle linna keskel oli hõbedane puu. Müüdid räägivad, et Kolmanda Linna ostsid Meistrid tuhat aastat tagasi ja seal oli viis kaevu... Teist Linna ei maksa Meistrite kuuldes üldse mainida, ehk just sellest ajast on pärit nende põlgus kõige egiptipärase vastu... Esimesest Linnast ei mäleta aga peaaegu keegi midagi rohkemat, kui et see oli noor juba siis kui Paabel langes...

Aga me oleme teemal meie käesolevast linnast lasknud eemale minna! Londonis on palju vaateid ja imesid, pole vaja tühise ajalooga oma päid vaevata... Nime poolest valitseb meie suurepärast Linna ikka veel Reetlik Keisrinna, kuid kolm aastakümmet tagasi müüs ta oma valitsusõiguse Meistritele maha... Mitte küll läätsesupi eest - kurjad keeled räägivad, et tema abikaasa tervis on asjaga seotud...

Nüüd ongi Londonist saanud tükike Basaari ja Meistrid kontrollivad kõike mis toimub ja mis müüakse - igal Meistril oma teema kontrollida. Mr. Apples, näiteks, hoiab silma peal kõigel, mis kasvab maast... Mr. Iron valitseb muuhulgas masinaid, Mr. Veils kõike riietusega seonduvat - ja kui keegi mainib midagi mõnes kahtlasemas linnaosas toimuvast, siis see on puhas laim! Kõik, mida ma teile praegu jutustan, on Mr. Pages'i terava pilgu all, nagu kõik muu, mis sõnadesse puutub... Meistreid on muidugi palju rohkem ja kõigist neist rääkides tuleks sõnadest puudu, kuid ma pean hoiatama - on üks Meister, keda pole kunagi olnud ja see on Mr. Eaten. Ta ei ole kunagi kaevust inimesi püüdnud ja tema nimi pole otsijaid hulluks ajanud - kui keegi tuleb teile seda ütlema, siis jookske, jookske eemale sellest hullust... Sonimise kuulamisest ei tule kunagi head, neid kuulajaid on Hotellis nähtud küll ja küll.

Meistrite hoolsa ja terava pilgu all elavad aga tavalised Londonlased - mehed, naised, kes-iganes te otsustate olla... Maistest kütkeist rebituna on modernistlik vabameelsus linnas lokkama hakanud ja pelgalt bioloogilised eripärad ei ole enam sotsiaalselt olulised... On neidki, kes keelduvad kumbagi terminit enda kohta tunnistamast ja ka nemad on seltskonda oodatud, olgu see õukonnas peesitav kõrgseltskond, katustel turniv tänavalaste kamp või punt täringuid mängivaid ja ropendavaid sadamatöölisi...

Maapõue tirimine aga tähendas seda, et London sattus ka hoopis huvitavamasse naabrusse - Põrgu on nüüd piisavalt lähedal, et kuradid meie tänavatele tavapärasteks külalisteks on saanud.. Nende saadikud kauplevad põhiliselt hingedega - kui on huvi näiteks enda oma maha müüa või kellegi teise oma välja petta. Kirikuisad ei ole tulemusega muidugi rahul ja Vitaalse Taastuse Komitee rabab puhkepausideta, et hingi nende esialgsetele omanikele tagastada.

Lisaks põrgulistele kolisid Londonisse maapõuest ka hoopis veidramad elanikud, keda rahvasuus Kummimeesteks kutsutakse... Kuidas nad ise ennast kutsuvad, ei olegi teada - nende nägu on täis haarmeid nagu kalmaaril ja see ei aita neil just eriti hästi inimeste keelt rääkida... Igatahes lõhnavad nad adru järgi ja kauplevad merevaiguga, mida nad peavad oma suurimaks aardeks.

Kuid London ei ole ainult äri ja tõsine töö! Meil on loomaaed, kus võib näha erinevaid eksootilisi elajaid - härra Inch on selle labürindiks teinud, kus võib loomapuuride vahel tunde ja tunde veeta... Kui loomade vaatamisest küll on saanud, võib aega veeta Karnevalil või Mahagonisaalis kontserte kuulates... Kirjandushuvilised võivad käia luulet kuulamas Veilgardeni kõrtsides või palee kirjandustubades, kuidas neile meeldib - ühes võib kohata rahvapärasemat, teises kõrgemat kultuuri... On juhtunud isegi balletietendusi, kuigi Keisrinna neist suurt ei pea...

Kuid loomi leidub ka väljaspool loomaaeda - paljud linnaelanikud on omale basaarilt ostnud erinevaid abi-elukaid, on ämblikke ja koeri ja nirke ja vareseid, isegi tiigreid! Vähestel on õnnestunud oma kogusse ka haruldane ülemkits - tolle turuhinnaks on ausa töömehe mitme-mitme aasta palk!

Lemmikloomad ei ole aga Londoni ainus fauna. Tänavad - eriti hämaramates ja räpasemates linnaosades - on täis kasse ja rotte. Langemine on ka neile mõjunud valgustavalt - rotid on kavalamad kui kunagi enne ja kõike nutikamad neist on hakanud isegi relvi ja muid masinavärke ehitama, et igaveses sõjas kasside vastu saada. Kassid aga... Kassid teavad kõike ja on eelkõige selle oma relvaks teinud. Ning kui juhtute nägema ülikõhna ja rääbakat musta kassi, kes teile nagu näkku irvitaks, ärge, jumala eest, teda puutuma minge, kui vähegi oma nahast hoolite!

Londoni keskel asub aga Ülikool, mille kaks teaduskonda omavahel pidevaid ja igikestvaid rohkem ja vähem akadeemilisi lahinguid peavad. Kumbki pool ei taha alla anda ja nii saadavad mõlemad üha uusi ja uusi algajaid teadusehuvilisi Unustatud Kvartali väljakaevamisi aitama ning edasijõudnuid meretagustele saartele antropoloogilisi ja krüptozooloogilisi avastusi tegema.

Meretagused saared, te küsite? Mida ma küsimuste kohta ütlesin? See on küll õnneks - võrdlemisi - ohutu küsimus. Kui Meistrid Londoni maapõue viisid, tõusis kohati Thames üle kallaste ja mõnest äärelinna künkast said hoopis saared... Vahel võib kuulda ka jutte, et mõni saar on tulnud basaari eelmistest asukohtadest kaasa, aga seda ei maksa uskuda. Ehkki, Polythreme osas on Meistrid ennast natuke ebakindlalt väljendunud...

Ongi vist praeguseks kõik - tutvustav ringkäik on peaaegu läbi. Ühe hoiatuse pean veel ütlema - kuigi meie politseinikud on teinud tublit tööd, ei ole praeguseks veel õnnestunud kurikuulsat Jack-of-Smiles'i kätte saada. Surm ei ole Londoni elanikele enam küll ületamatu kogemus - nagu sidemetes linnakodanikest järeldada võite - kuid siiski ei ole tegemist meeldiva elamusega. Kui teile just ei meeldi malet mängida, muidugi...

Ja kui teile tuleb vastu rõõmsameelne härrasmees, kelle sõrmede arv ei ole päris... õige... Eirake teda.

_______________

Fallen London on brauseripõhine mäng, mille tegevus toimub kellavärgipungi aegses fantaasiaga põimitud Londonis. Tegemist on esimese StoryNexus mootoril olnud mänguga, millele on hiljem lisandunud mitmeid väiksemaid vendi. Wõrgus võib kohata erinevat materjali mängu kohta selle vanema nime all - Echo Bazaar...

Mehhaanikalt on tegemist klassikalise vali-omaenda-seiklus tüüpi mänguga, kus saab valida jutukatkeid ja nende järel teha erinevaid otsuseid. Enamasti on võtab iga otsus ühe käigu - kuigi on ka kulukamaid ja odavamaid - ning käikude arv on piiratud kümnega (mida saab küll tõsta kahekümneni, kuid see nõuab pärismaailma raha käikutoomist - ka arendajad tahavad vorsti leivale...). Iga kümne minuti tagant taastub üks käik kuni maksimumini - niimoodi on suudetud luua olemuslikult ideaalne "kohvipausimäng", mis tänapäeva kontorirotile töö juures vaheldust pakub, seejuures siiski tööaega hävitamata. Pärisraha taha on peidetud ka mõned kõrvalsüeed, kuid arendajate ja jutukirjutajate auks tuleb märkida, et raha maksmine ei aita eriti teistest mängijatest üle olla - nagu mikromaksetega võrgumängudel kipub tavaliselt olema.

Jutukatked ja neist põimuvad süeeliinid ongi Fallen Londoni tugevaim külg - erinevaid lõike on üle kolme tuhande, lisaks vastused nii õnnestumise kui ebaõnnestumise korral, kokku paari parajalt paksu romaani jagu. Vahel on lausa huvitav sihilikult ebaõnnestumise peale mängida, et saada teada ka see, mis sellisel puhul juhtub. Erinevaid süeeliine on sadu ja kõik need on suurepäraselt kirjutatud. Eriline maiuspala on mäng kirjandus- ja/või ajaloohuvilistele - vihjete leidmine ja väljalugemine on osa metamängust ja selle jaoks on eraldi foorumid, kus näiteks lahatakse eelnevate linnade ja erinevate kõrvaltegelaste identiteete. Teatav osa mängust on ka mängu kõrval vahetuvad lõigukesed, mis maailma omamoodi avavad.

Sarnaselt paljudele teistele võrgumängudele on mängijatevaheline kontakt piiratud - mängijad saavad lisada omale kontakte (kasutades selleks kas Facebooki liidest, kui nad oma konto on ära sidunud või otse tegelase nime teades) ja siis neile "tuttavale linlastele" erinevaid teateid või ka asju saates. Hiljuti lisati tagasi ka kauaoodatud Knife-and-Candle alammäng, mis võimaldab mängijatel ka duelle pidada - alumistes ringides on duellid küll rohkem salamõrva moodi, kõrgemates ringides aga juba mitmesammulised kavalus- ja mõtlemismängud - kuigi täpselt sama alatud.

Samuti on Fallen London sarnaselt mitmetele teistele võrgumängudele "lõpetamata toode" - uusi süeeliine ja jutukatkeid lisatakse ja vanu täiendatakse regulaarselt ning aegajalt juhtub ka väikeseid mehhaanikauuendusi. Indiemängule omaselt on arendajad võrdlemisi aktiivsed ka mängukogukonna foorumis, kus nad põhjendavad ja selgitavad oma valikuid muudatuste osas. Kogukond on väga sõbralik ja võrdlemisi rollimängulik - näiteks süeeteemalises foorumi alajaotuses (nimega Salon ehk salong) peetakse heaks tooniks kirjutada oma tegelaskuju rollis. Eriti kirjanduslikus hoos mängijad matkivad kirjutades suisa viktoriaanlikku stiili... Sama kehtib ka mängusiseste teadete puhul, teisele mängijale "kirjakest" saates või profiilile motot kirjutades on see samuti heaks tavaks.

_____________________

Mängu aadress:

http://fallenlondon.storynexus.com

Mängu kogukonna foorum:

http://community.failbettergames.com/forum13-fallen-london.aspx

Mängijale abiks wikid:

http://echobazaar.wikidot.com/

http://fallenlondon.wikia.com/

Lauamänguarvustus: Troonide mäng (Ove Hillep)

Kui George Raymond Richard Martin (nüüdseks tuntud kui GRRM) 70-ndate algul oma kirjanikukarjääri alustas ei osanud keegi aimatagi, et see edukaks võib osutuda, kui ükski 42-st ulmeajakirjast tema lugu avaldada ei tahtnud. Nüüdseks on George kirjutanud terve hunniku novelle ning virna romaane ega luba sellele veel lõppu... Üks on aga kindel - GRRM on end ,,Jää ja tule laulu" saagaga kirjutanud jäävalt kirjandusajalukku. Ja mõni ime. Tema Westerose-teemalisi raamatuid on müüdud üle 15 miljoni eksemplari ning tõlgitud rohkem kui 20-sse keelde. Jääb vaid loota, et sari ka lõpule jõuab...

Esiteks olgu öeldud, et antud arvustus on mängu teise väljalaske (Second Edition) kohta - esimene ilmus aastal 2003 ning artikli sisuks olev 2011. aastal. Mis siis muutus - sisuliselt mitte kõige vähematki! ,,Parandati" kujunduslikku poolt - ilmselt pole Ameerikamaal kuuldudki väljendit ,,if it 'aint broken, don't fix it" -, lisati baasmängu mõned eelmise väljalaske laienditest tuttavad mehaanikad ning mõeldi välja nii mõnigi lollus, mida innovatiivsuse all reklaamida. Fantasy Flight Games (FFG) on aga tuntud rahalehmade vorpija, kes - ei saa öelda, et ei hooli, vaid pigem - püüab oma fännidelt võimalikult palju krõbisevat välja meelitada. Kui siinne arvustus peaks hakkama teist väljalaset liialt esimesega võrdlema, mis ei ole aga antud artikli eesmärgiks, siis ehk mõistate ning andestate...

Strateegiamäng ,,Game of Thrones" on mõeldud 3 - 6-le mängijale, kestvusega kirjade järgi umbes 3 tundi. Tegelikkuses võib selle loomulikult kohati lausa kahekordistada, millest võib järeldada, et tegu ei ole mõne ennelõunase mängukesega. Hoolimata suurest mängijate hulga kõikumisest, on mäng siiski vähemate mängijate korral neutraalsete vägedega piisavalt tasakaalu viidud, et mitte anda mõnele tohutut eelist. Suur hulk rõhku on pandud ka läbirääkimistele - mängu jooksul võivad liidud tekkida, laguneda ning uuesti tekkida. Loomulikult on piisav mängijate hulk eelduseks põnevatele läbirääkimistele. Reetmised on täiesti tavapärane asi...

Nagu enamus mängu pealkirjast võivad järeldada, toimub tegevus Westeroses, kus vana kuningas Robert on kahtlastel asjaoludel surma saanud. Mängijad esindavad kuut suuremat koda, kes siis asuvad temast järelejäänud riigipirukat jagama. Ilmselt on vähe neid, kes ei ole ei raamatutu lugenud ega seriaali näinud, mistõttu pole taustal pikemalt peatumine mõttekas.

Mängukomponentide osas on FFG tavapäraselt head tööd teinud. Mängulaud on paksust papist ning kenasti liigendatud, kaardid on tugevad, mängunupud marmorise välimusega plastikust. Üldiselt ei ole siinkohal miskit vinguda - kõik on tipp-topp kvaliteediga. Jääb muidugi küsimus, miks nad üldse varasema versiooni puunupud plastikuga asendasid, kuid paljudele see meeldib... Ka kujunduse poolest on mäng kena. Kuigi pealevaadates on näib vaid mängulaud tumedamaks muudetud (teadjamad teavad - Arkham Horroriga juhtus täpselt sama), jagub tumedamaid toone ka kaartidele, mis muudab mängu kuidagi rõhuvamaks ning ehk ka tõsisemaks. Ainuke häda kogu selle laadungi juures on mängukarp, mis on tehtud just sellisena, et mängu pakkides kõik jupid tingimata segamini läheksid. Ei mingeid eraldi lahtreid, kuhu käske, võimu, kaarte jne panna - vaid üks suur vagu (jah, põskedega on jäätud karbi keskele vaid üks lahter, et rohkem õhku mahutada), millest on samapalju tolku kui auguga tassist.

Seega on kuus koda asunud Westerose ülemvõimu pärast üksteisel karvu kakkuma. Lannisterid, Baratheonid, Starkid, Tyrellid, Martellid ning Greyjoyd ajavad kokku oma väed, et vaenlastega võidelda ning liitlasi toetada. Kuna sõjas ja armastuses on kõik lubatud, muutub mäng mõnel hetkel väga ,,põnevaks", kui vana sõber sulle oma rüütlitega kõige olulisemas punktis sisse sõidab. Liidud tekivad ning lagunevad vastavalt vajadusele ning lihtsõdurid, kel pole aimugi põhjusest, mille tõttu neid siia tapalavale aeti, langevad kui kärbsed, jättes lahinguväljad ja teeperved vareste ning laibarüvetajate pärusmaaks.

Mängu algul on kolm kuninglikku "reliikviat" - raudtroon, Valüüria terasest mõõk ning sõnumitooja ronk - ära jagatud. Igaühel neist on oma eriomadus, mis võib mänguedu ühele või teisele poole kallutada: troonil istuja saab otsustada kõik lahiguvälised viigid; mõõga järjekord määrab lahinguviigid ning mõõga omanik võib lahinguedu kallutada; ronk aga määrab parimate käskude kasutamise ning ronga endale saanu võib vahetada välja ühe käsu või kaeda järgmist metslaste paki kaarti.

Mäng ise on võrdlemisi lihtne - kohane võrdlus siinkohal oleks mingil määral Diplomaatiaga, mida on kõvasti kasutajasõbralikumaks muudetud. Mängijal on viit sorti käske, igat käsku kolm - rünnak (kirves), rüüste (tõrvik), kaitse (kiiver), toetus (kinnas) ning võimu kogumine (kroon). Mõned on paremad, mõned halvemad, kuid igaühe jaoks leidub mängus rakendus. Igal käigul valib mängija oma käsud, mille ta armeedele annab - igale väele üks käsk. Käsud asetatakse lauale tagurpidi ning keeratakse korraga ümber. Seejärel hakatakse käske käigujärjekorras lahendama, alustades alati kuningast/kuningannast.

Esmalt lahendatakse rüüstamised - rüüstekäsu saanud armee võib naaberalalt rüüstada ära ühe vastase käsu. Erandiks on rünnak ja kaitse, kuid ka siinkohal on erandeid... Üldiselt satuvad rüüstamise ohvriks kõige enam toetuskäsud, millele suures osas kogu mängu lahingumehaanika on ka ehitatud. Kui rüüstamised rüüstatud, liigutakse järgmiste käskude juurde. Rünnakukäsu saanud väed liiguvad ning astuvad vajaduse korral lahingusse. Kaitsekäsu saanud armee istub paigal ning vestab puulusikaid. Toetav armee istub piiril ning vaatab, kus lahing toimub, et vajadusel vastasmeeskonda tomatitega pilduda... Ja kõige selle juures mitte ühtegi täringut.

Ainukeseks aktiivseks ressursiks on võim, mis töötab mängus raha, reputatsiooni ning väärtpaberitena. Ehk kõik, millel on väärtus, seda esindab võim. Võimu saab korjata vastava käsuga, mille puhul sõdurid korjavad makse, teevad propagandat ning riigistavad mässajate maid. Teine võimalus on rüüstada vastase maksukogujaid (võimu korjamist). Võimu läheb mängu käigus tarvis maade haldamisel ning "reliikviate" hankimiseks...

Teiseks ressursiks on varustus või moon, mille olemasolu tagab teatud maatükkide omamine kaardil. Ilma moonata suudavad hakkama saada vaid üpris pisikesed väeosad, elatades end metsaandidest või käies taludes hapukapsast noolimas. Igasugused suuremad väed nõuavad aga varustust, toitu ning läbimõeldud logistikat, kuidas see nendeni toimetada. Õnneks ei pea mängija varustusliinide peale mõtlema - piisab vaid sobivate maatükkide omamisest. Mida rohkem moona, seda suuremaid armeesid saab mängija ülal pidada. Kui aga moona nappima kipub, otsustavad mõned üksused deserteeruda ning võivad mängija kõige ebasobivamal momendil kehva olukorda jätta. Seepärast on mõistlik oma kapsamaal silm peal hoida, et see vastase kätte ei satuks.

Mängus on viit sorti üksusi - jalamehed, garnisonid, rüütlid, piiramismasinad ning laevad. Jalameeste ning laevade jõud on 1, rüütlitel aga 2. Piiramismasinad annavad kindluste või linnade ründamisel 4 jõudu, kuid igal muul juhul on nende jõud 0. Kui väed on ninapidi kokku lastud, uurivad mängijad, kes neid toetada võiks. Siin on näiteks hea koht, kus liitlasele nuga selga lüüa, lahkudes oma vägedega enne lahingut lahinguväljalt nagu John III Comyn Falkirki lahingus. Kui esialgne jõud koos toetustega on kokku rehkendatud, valib kumbki mängija enda käest ühe kojakaardi, kes siis on väejuhiks antud lahingus. Igal kojakaardil on jõud, mis lisatakse armeele, ning eriomadus. Viimased on väga varieeruvad ja oma vastase kojakaartide tundmine tuleb üldjuhul kasuks. Garnisonid on eriomadustega ning nende üksuste alla paigutamine on ehk isegi väär, kuna nad ei saa oma kodulinnast lahkuda ning neile ei saa käske anda. Sellest hoolimata annavad nad mängijale võimaluse vajaduse korral oma koda kaitsta, tehes võimaluste piires päris head tööd.

Lahing hõlmabki endas vägede jõudude võrdlemist - suurem võidab. Arvestusse lähevad kõik lahingust osavõtvad armeed, toetust andvad armeed, käsuplussid, kojakaardid ning viimaks ka mõõk, kui see kellegi lahingust osalejal olema peaks ning ta seda kasutada soovib. Kui armee saab lüüa, peab see taganema sõbralikule maatükile. Kui see aga on võimatu, hukkub kogu armee. Üldiselt on igasugune meeste kaotus võrdlemisi julm...

Merevägi on mängus äraütlemata tugev, lubades toetada rannikualasid oma jõuga, ilma et neid maalt miski oht ähvardaks, ning transportides jalamehi ning rüütleid ühelt rannikult teisele. Üldise mereblokaadi vastu on mõningate maatükkide juures ka sadamad, mis kuuluvad maismaa juurde ning kuhu mängija saab vajadusel oma vastvalminud laevu paigutada. See võimaldab üksustel sadamast välja tungida ning hea lahinguõnne korral blokaad murda. Häda aga sellele, kes oma sadama maa poolt vallutada laseb. Sellisel juhul löövad sõdurid laevade meeskonnad maha ning pistavad sinu endistesse laevadesse omaenda meremehed.

Ainuke ametlik juhuseelement mängus on kolm pakki Westerose kaarte. Need näitavad, millal jõuab sõjameesteni toidumoon, kindlustesse uued nekrutid või millal metslased müüri taga talveunest ärkavad. Igas pakis on 10 kaarti ning tavalise mängu puhul kasutatakse neist 9't või vähemaid, olenevalt mängu kestvusest. Kuna pakke tuleb vahepeal ka segada, ei pruugi mõnel mängul tulla ühtegi värbamist või ei ühtegi moonalasti. Need on loomulikult väga haruldased, kuid mitte võimatud, mängusituatsioonid.

Kuhugi pole kadunud ka müüri taga luusivad metslaste hõimud, kes vahete-vahel otsustavad vahtide elu kibedaks teha. Mängu käigus nende jõud kasvab ning kui neid lahingus tagasi ei lööda, jääbki kasvama. Kaartide juhuslikkusest tingitult võivad ühel hetkel Westerose kanged kojad seista silmitsi hordi põhjamaa karmide barbaritega. Nende müüri juurest äraajamiseks tuleb mängijatel kambapeale saada kokku just niipalju võimu, kui tugevaks nad parasjagu saanud on (0-12). See kujutab müürile saadetud abivägesid, moona ning varustust. Võidu korral saab enim pakkuja reeglina miskit mõnusat - paar oma jalameest rüütliks lüüa, pakutud võimu tagasi või värvata mõnes oma kindluses. Kaotuse korral aga tuleb vähimal pakkujal (ja tavaliselt ka teistel) loobuda nii mõnestki eelisest nagu näiteks moonast, sõduritest või mõnest muust olulisest vidinast. Kuna metslaste rünnak toimub kaartide tõttu, ei tea keegi kunagi, millal see juhtuda võib. Seepärast on hea hoida pisut võimu alati tagataskus, kui peaks juhtuma, et...

Mänguga on kaasas ka lahingukaardid, mida mängijad soovi korral kasutada võivad. Need kujutavad endas ettearvamatuid situatsioone, mis lahingu ajal võivad üht või teist poolt tabada, ning on tähistatud numbritega, mille võrra jõudu armee juurde saab. Ehk siis mängija poolt kenasti väljarehkendatud lahing võib lõppeda fiaskoga, kui ta juhtub tõmbama mittesobiva kaardi. Seega taandub lahing nuppudega linnade põletamiseks. Eks lahing on ikka üksikisiku tasemel üks paras kaos, kuid kas just sellisel määral... Ei ole vist vajalik mainida, et siinkirjutaja arvates on need uue versiooni kõige idiootsem mehaanika.

Troonide mängu teine trükk sisaldab mõne lisandiga endas seega kõike seda, mida vanema variandi mängijad juba teavad. Muudeti pisut kujundust, lisati kaardi külge sadamad, võeti laiendist üle mõned mehaanikad ning muudeti siin-seal pisut reegleid. Mitte, et see nüüd seepärast oleks eelmisest trükist halvem. Sisu on jäänud samaks - tugev lahingu- ja käigumehaanika, mida vürtsitab mängust olenevalt hea hunnik intriige. Niipalju, kui ma FFG'd tean, siis on ilmselt tulemas sellele ka mõni laiend, mis fännidele veelgi enam mängulusti pakub.

Loomulikult pole miski saladus, et hulgaliselt on valminud ka fännide poolt meisterdatud mängulaudu rohkematele mängijatele. 9-mängija Troonide mängust on juba kirjutatud. Aga olemas on ka mängulaud 18'le mängijale, mille ainuke puudus on ehk liialt suured meretükid...

Huvilistele ning kõhklejatele on FFG lehel olemas väga kena ning informatiivne videotutvustus, mis teeb mängumehaanika väga põhjalikult selgeks ja aitab otsustada, kas antud mäng on ostmist väärt või mitte.

Troonide mängu turniir

Aprilli lõpus korraldas lauamangud.ee ka Troonide mängu turniiri, millest võttis osa lausa 15 mängijat. Osalustasu oli 5  ning auhinnaks oli 50-eurone lauamangud.ee kinkekaart või lauamäng ,,World of Warcraft: The Adventure Game" koos 8

mängulaiendiga (Character Pack) koguväärtuses 80 eurot. Kuigi turniiri reglemendi järgi võis eelvooru mänge pidada piisava hulga osavõtjate puhul ükskõik millises Eesti otsas, võtsid kahetsusväärselt mängudest osa vaid Tallinna mängijad.

Kuna osalejaid oli 15, peeti maha kolm 5 mängija mängu ning esindatud oli ka Reaktori toimetus, kes tegi pilte, püüdis olla diplomaatiline ning hoolimata kõigist oma pingutustest ning lühiajalisest edust eelvoorus kolmandaks jäi. Iga laua tagant pääses finaali vaid esimene ning teine koht. Tuleb tunnistada, et pinget oli õhus pisut rohkem kui tavapärase sõbraliku mõõduvõtmise puhul - eks kõik tahtsid auhinda saada.

Finaalmäng toimus 12. mail ning kuus eelvoorude võitjat asusid üksteisel seitset nahka koorima. Pärast mitmetunnist pingsat heitlust väljus võitjana William Vaask, kes purustas täielikult Martellide koja ning sillutas tee võiduni nende kolpadega. Auhinnaks valis ta World of Warcraft'i seiklusmängukomplekti koos laienditega.

See on esimene kord, kui keegi korraldab Eestis nõnda mastaapse mängu turniiri. Ludo on küll pannud auhindu välja ,,Katani asustajate" ning ,,Carcassonne" võistlustel, kuid neid mänge ei anna ,,Troonide mänguga" adekvaatselt võrrelda. Tore, et keegi viitsib ette võtta - jääme vaid lootma, et sarnaseid asju korraldatakse veel ning järgmisel korral on huvi suurem.

Hüvasti, kellavärgiga universum! (Raivo Ird)

Läbi terve inimkonna ajaloo on maailm tõenäoliselt väga harva muutunud nii kiiresti kui praegu. Viimastel aastakümnetel, mille tunnistajaks ma täiesti juhusliku kohalviibijana sattunud olen, on toimunud väga suured muutused nii meid ümbritsevas maailmas, kui ka inimeste arusaamises sellest. Muuhulgas ei rohkemat ega vähemat kui täielik revolutsioon ainelise tegelikkuse mõistmises akadeemilise teaduse poolt. Väga raske on aga sealjuures öelda, kumb on muutunud rohkem, kas maailm ise või meie vaatenurk asjadele ning kummal juhul on tegemist põhjuse ning kummal juhul tagajärjega.

Minu lapsepõlves arvuteid ei olnud ja televiisor oli mustvalge. Kassi ja hiire multikad olid minu lemmikud, aga neid nägi ainult vahel harva Leopoldi ja Onu Raivo saates ,,Kõige suurem sõber". Kui tantsutrenni jõulupeol Pärnu linakombinaadi klubis näidati terve videokassett ,,Tomi ja Jerryt" järjest, siis oli see elu tipphetk. Minu igapäevane meelelahutus oli pigem Tõnu Aava loetud "Onu Remuse jutte", ketrasin vinüüle nende lugudega vanal grammofonil, kuni plaadid ragisema hakkasid ja lood pähe kulusid. Müstilisest läänemaailmast pärinevad liikuvad naljapildid jäid aga ühe nõukaaegse poisi jaoks siiski millekski pühaks ja asendamatutuks. Koos esimeste elektrooniliste käekelladega tulid need mustvalge ekraaniga elektronmängud, kus Miki Hiir pidi rennidest üha kiiremini alla veerevaid kanamune korvi püüdma. Need vidinad olid juba nii väikesed, et neid sai tasku pista ja kooli kaasa võtta. See oli täielik ulme ja minu lapselik fantaasia hakkas kohe tööle. Rääkisin oma vanematele, et soovin, et mul oleks selline aparaat, umbes nagu see elektronmäng, millega ma saaksin vaadata igal ajal kõiki oma lemmikmultikaid ja lisaks seda, mida mu sõber parajasti kodus teeb. Internetist ja võrgukaameratest polnud siis veel haisugi, läpakatest ja nutikatest rääkimata. Piimajäätis maksis Kalevi tänava kioskis viisteist kopikat, okolaadijäätist oli saada ainult vahel harva ja see maksis üle kahekümne kopika. Info defitsiitse maiuse saabumisest jõudis suulise telegraafi teel kooli hämmastava kiirusega ning siis jooksid kõik sussides ja koolivormi väel seda ostma.

Nüüd on ikka õige hea jupp aega edasi läinud ja paljud asjad, mis minu lapsepõlves olid ulmeline unistus, on saanud igapäevaseks tegelikkuseks. okolaadijäätis ei kao poelettidelt enam ööl ega päeval ja minu lastel on kõik kassi ja hiire multikad DVD plaatide peal olemas. Neid kedratakse sama innukalt kui mina omal ajal ,,Onu Remuse jutte" ketrasin. Kui vanemad vahepeal väevõimuga raamatut lugema või õue minema ei sunniks, siis olekski üks suur multika- ja arvutimängumaraton hommikust õhtuni. Pole ka ime - ma oleksin ise seal linakombinaadi klubi põrandal televiisori ees istunud vabatahtlikult kuni surmani, kui ainult multikad oleks edasi kestnud. Mis puudutab minu kunagist unistust universaalsest meediaseadmest, siis oli tõenäoliselt veel kellelgi teisel selline visioon peas tiksumas. Igatahes varastasid mingid ettevõtlikud infotehnoloogid minu geniaalse idee ära, tegid selle teoks ja said rikkaks veel pealekauba. Olen tähele pannud, et kuigi vahel läheb elus kõik üldjoontes just nii nagu sa ette nägid, siis on tegelikkus lõpuks ikkagi hoopis erinev sinu ettekujutusest. Ma ei ole näiteks sugugi päris kindel, et meie praegune elu kapitalistlikus paradiisis on just täpselt see, millest me kommunistlikus utoopias elamise ajal unistasime.

Samamoodi, nagu on toimunud meie igapäevase elukeskkonna tormiline metamorfoos läbi meediatarvikute arengu grammofonidest ning mustvalgetest teleritest sülearvutite ja nutitelefonideni, on sama aja jooksul leidnud aset ka oluline muutus kogu maailma toimimise mõistmises inimteadvuse poolt üldse. Üks asi, mis mind ,,Tomi ja Jerry" lugude juures alati paelus, oli seal aset leidev kõige fantastilisem tegelikkuse moondumine, mis lubas võtta vaesel Tomil kord pudeli, siis jälle pannkoogi kuju. Ühesõnaga - kogu see meeletu absurd ja kaos, mida füüsikaseadused päriselus kammitsevad. Tänapäeval aga näib, et nii mõnigi füüsikaseadus, mis veel paarkümmend aastat tagasi vääramatult dogmaatiline tundus, on hakanud närimiskummi kombel venima ning moonduma nagu Jerry poolt rulookardina vahele tõmmatud multifilmikass. Kes need füüsikaseadused üldse välja mõtles? ,,Aga kes sind vaigust nuku külge kleepis?" küsis Rebaseonu Jänkuonult. ,,Ei keegi muu kui sa ise - oled kõiges ise süüdi!" Ise tegime, ise muudame ära!

Eelmise sajandi seitsmekümnendatel aastatel lükati täiesti ootamatult ja kapitaalselt ümber teadusmaailmas sajandeid püsinud kujutlus njuutonlikust kellavärgiga Universumist, mis käsitles Ilmaruumi kui keerukat ja korrapäraste reeglite alusel töötavat mehaanilist masinat. Noh, see oli umbes nagu üks vana üleskeeratav grammofon, selline suure toruga, mille Toots Kiire väikevenna ristjatsite ajal mängima pani. Renessansiajastu lõpul, kui suurem osa läänemaailma teadusemehi oli ikka veel veendunud, et maailma juhib Jumal, oli see muidugi väga revolutsiooniline ja futuristlik - hammasrattad võllid, vedrud ja puha. Viimase poolesaja aasta jooksul on aga olud muutunud ja teaduslike meetodite alusel Ilmaruumi ehitust uurivad tipptegijad on avastanud hoopis huvitavamad asjad - ,,kaose teooria" ning ,,looduse enesesarnasuse sündroomi", millel põhinevast salapäraste algoritmide jadast sündivadki kõik looduses leiduv. Tõe huvides peab siinkohal mainima, et ehkki teadusmaailm on nende nähtuste avastamiseks teinud läbi lausa ebainimlike jõupingutusi, ei ole siin midagi väga uut ja tõenäoliselt tajus sarnaste seaduspärasuste olemasolu looduses juba iga kiviaegne amaan peale oma esimest seenereisi. Seda ootamatum on taoliste võrdlemisi psühhedeelse iseloomuga käsitluste jõudmine kaasaegsesse teadusesse. Võimalik, et seoses kristlike dogmade lõpliku väljatõrjumisega läänemaailma teadusruumist, on inimkond jõudnud oma teooriatega ringiratast tagasi ühele väga iidsele teele, millele kirik omal ajal tõkkepuu ning okastraadi otsustavalt ette tõmbas.

Kaasaegsed teadlased defineerivad kaost kui süsteemi, mida juhivad põhjus ning tagajärg, kuid mille seosed on nii ettearvamatud, et tunduvad juhuslikena. Enesesarnasuse sündroomiks nimetatakse aga looduse omadust olla enese sarnane erinevates mõõtkavades. Seda võib kõige igapäevasemalt näha puuokste, jõgede või veresoonte lõputus hargnemises, terve puu sarnasuses ühe tema väikese oksafragmendiga või äravoolutoru ümber keerleva seebiveepöörise sarnasuses orbiidilt vaadeldavate tormipööristega atmosfääris. Kui väga kaua aega püsinud njuutonlik teooria väitis, et maailma kellavärki piisavalt tundma õppides on võimalik tulevikku teatud määral ette ennustada, siis kaose teooria toetab pigem seisukohta, et igasugune ennustamine on võimatu, kuna isegi liblika tiivalöök Brasiilias võib päästa valla tormi Teksases. Tänapäeva teadlased suhtuvad maailma pigem kui ülivõimsa superarvuti simulatsiooniprogrammi - umbes sellisesse nagu filmis ,,Matrix", kuid kaugeltki mitte nii lihtsalt kontrollitavasse. Selle programmi käivitamisel on seatud paika teatud algoritmid, edasi toimub kõik automaatselt - enesesarnasuse sündroomi, isereorganiseerumise ja evolutsiooni kaasabil.

Kõlab peenelt, aga kuskohast üldse nii jaburad ideed? Kas teadlased on lugenud liiga palju raamatuid nagu ,,Pöidlaküüdi teejuht galaktikas", kus maailm osutub tegelikkuses superarvutiks, mille ülesandeks on välja arvutada elu mõte või on nad hakanud lihtsalt rohkelt kanget alkoholi ja psühhotroope pruukima? Võibolla polegi need oletused tõest nii väga kaugel - ulmekirjandus on juba Jules Verne'i aegadest saadik teadusmaailmast paar väikest sammu eespool käinud, antud juhtumi puhul oli aga teadlastele suureks abiks alkohoolikust ja narkomaanist ameerika kunstnik Jackson Pollock (1912-1956) ning tema looming. Pollcki maale iseloomustab nimelt fenomen, mille puhul suvaliselt valitud ja suurendatud pisifragment pildist sarnaneb äravahetamiseni kogu maalile enesele, millest ta on välja lõigatud, ühesõnaga - ilmneb enesesarnasuse sündroom. Tükk aega oldi selle mõistatuse seletamisega hädas, kuni teadlastel õnnestus lõpuks leiutada maalimise masin, mille ebakorrapäraselt liikuvad hoovad imiteerisid deliiriumis ringi tuigerdava Pollocki kaootilisi käeliigutusi, kui ta värvi põrandale laotatud lõuendile huupi laiali pritsis. Tulemuseks oli kaose salapäraste seaduspärasuste põhjal genereeritud sigrimigriline muster, mis väikeste variatsioonidega kordas iseennast lõputult ja erinevates mõõtmetes.

Pollock oli suvaline alkohoolik, mistõttu on ta jäänud peamiselt abstraktse ekspressionismi ikooniks ning tema roll fraktali leiutamisel pole üldiselt teada. Enesesarnasuse sündroomi esmaseks ja tähtsaimaks teaduslikuks mudeliks sai hoopis Mandelbroti fraktal (1978) - keerukalt ja lõppematult korduv matemaatiline kujund, mille loomise valem on ülilihtne. Samuti kui Mandelbroti fraktali tagasihoidlik kirjamärkide kombinatsioon või sihitult ringi kakerdava Pollocki tuim käeviibe, võivad ka looduses esinevad keerukad komplekssüsteemid põhineda väga lihtsatel algvalemitel. Evolutsiooni põhimõte - elada ja paljuneda ning sobituda selle hõlbustamiseks keskkonda - on samuti väga lihtne. Loodus on oma olemuselt laisk, arengutelt ökonoomne ning valib alati kõige lihtsama tee, sealjuures tekkivate variatsioonide mitmekesisus võib aga olla imeline ja lõputu.

Kuna fraktaleid genereeritakse tavaliselt arvuti abil, purjus Pollock oli siinkohal erand, siis sõid need ennast digitaalsesse maailma kiiresti sisse. Fraktaleid hakati kasutama näiteks tehisreaalsuste loomisel - 3D graafikas rohkelt detaile sisaldavate objektide, faktuuride ja pindade genereerimisel, mille käsitsi modelleerimine oleks võtnud nii umbes ajastuid. Tulemus sai reaalsusele väga sarnane, kuna nii fraktaalses graafikas kui ka looduses eneses on üheks läbivaks jooneks enesesarnasuse sündroom ja sellel põhinev sarnaste motiivide kaootiline kordumine. Ka fraktaalne digikamuflaa moodsatel sõjaväevormidel on silmale nii raskesti eristatav just sellepärast, et järgib kaose ebakorrapäraseid rütmimänge, mis on väga sarnased looduses esinevatele, eksitades sellega kõikides silma puutuvates kujundites arusaadavat süsteemi otsivat inimaju.

Seda lugu kirja panema ajendasid mind esmajoones ETV2 ,,Aegruumi" sarjas näidatud BBC dokumentaalfilmid ,,The Code" ja ,,The Secret Life of Chaos", mis mõtte liikuma panid. Mitte et nendes käsitletud teooriate aluspõhimõtted mind kuidagi üllatanud oleks, üllatuseks tuli aga nende esitlemine akadeemilise teaduse avastustena. Looduses esinevate enesesarnasuse sündroomi ilmingute intuitiivseks tajumiseks ei pea olema eriline geenius, piisab sellest, kui viitsid pisut ringi vaadata. Juba väga väikesena õpetas ema mind looduse visuaalsete vormide vastu sügavamat huvi tundma - imetlesime koos kummalise kujuga puid ja korjasime mustrilisi kivikesi, otsisime sarnasusi erinevates looduslikes kujundites. Hoopis huvitavam on minu jaoks see, kuidas on kaasaegne teadus neid ilminguid tõlgendanud. Kas nägemusel tegelikkusest kui arvutiprogrammi meenutavast nähtusest on ka mingi kandvam tõepõhi all või on see taas, nagu kõik senised maailma ja inimkonna eksistentsi seletavad teooriad, vaid meid ümbritseva keskkonna peegeldus meie nii kergelt mõjutatavas teadvuses? Kas Konnatädi tiigi põhjas istub tegelikult ka ,,teine rebane" või on tegemist järjekordse ,,viska juurikas käest ja haara mul sabast" juhtumiga, kusjuures pole sugugi kindel, et me mingist tegelikust tõesabast kunagi kinni oleme hoidnudki? Kas me üldse oleme võimelised nägema mingitki osa Ilmaruumi tõelisest sügavusest läbi selle salapäraselt helkiva pealispinna, mis näitab meile alati vaid meid ennast just sellisena nagu me parajasti oleme?

Mõned metafüüsikud väidavad, et aeg, ruum ja asjad meie ümber eksisteerivadki üldse vaid siis, kui neil on olemas vaatleja inimteadvuse või millegi sarnase näol. Ilma selleta on tegemist vaid Universumis leiduvate abstraktsete osakestega, millel puudub igasugune vorm ja tähendus. Faktil, et maailma kübermaatriksiga võrdlev uus teooria on tõrjunud kõrvale aegunud viktoriaanliku kujutluse Ilmaruumist kui mehaanilisest masinavärgist, on minu arvates liiga tugev ajastulise sümbolismi mekk man, et seda mitte tähele panna. Kas muutus teaduslikus maailmakäsitluses pole äkki tingitud vaid sellest, et me oleme vahetanud oma vändaga grammofonid arvutite ja teiste digiseadmete vastu ning võrdleme nüüd kogu maailma oma uute lemmikleludega? Oleme ise omale Pisuhänna valmis meisterdanud ja arvustame palehigis toda? See seletaks ka lõunamaalaste kunagist ettekujutust maailmast kolme elevandi seljas või põhjala rahvaste ilmapuu saamislugu. On ju loogiline, et me omamegi maailma olemuse lahtiseletamiseks vaid neid väheseid sümboleid ja kujundeid, mis meid ümbritsevad ja mida me parasjagu mõistame.

Olgu nii või teisiti, lõppkokkuvõttes on ikkagi kõige huvitavam - mis saab meie maailmast edasi? Kuhu liigub meie mateeriaid purustav ning taasloov mõte tulevikus ja milline saab olema see, juba praegu ülehelikiirusel muutuv, maailm ning seletus selle olemusest kolmekümne aasta pärast? Mis on see järgmine asi, millega me oma igapäevast tegelikkust võrdlema hakkame? Need vastused jäävad ilmselt meie laste leida, mistõttu tasub nende poolt tulevate mõttekäikude ja teooriate osas juba praegu tähelepanelikud olla. Kui minul oli võrgukaamera ja nutitelefoni idee juba algklassides välja mõeldud, võib ka neil olla mõni hea mõte, mille peale meie, vanad puupead, ise ei ole tulnud. Teadlaste kõige viimane hüpotees muuseas on, et reaalsus koosneb kahemõõtmelisest informatsioonist, mida me tajume hologrammina. Selle väite valguses võib aimata, et kui me suudame seni üha kasvaval kiirusel edasi kihutavat tehnoloogilise progressi kiirrongi jätkuvalt rööpas hoida ja mingit ootamatut seina või auku ette ei tule, mis selle rallimise kõva kägaraga lõpetab, on tõenäoline, et vahe tegeliku ja virtuaalse maailma vahel võib veel kõvasti hägustuda. Õnneks on see vähemalt osaliselt meie eneste teha, millisesse ,,Matrixi" versiooni me satume ja kes seda juhib. Pidagem seda üliolulist asjaolu siis meeles ja ärgem andkem mängukonsooli juhtpulti liiga kergesti käest - ahneid ja ilaseid pekinägusid, kes seda omale ihaldaksid, on maailm täis. Imegu muna! Meie igapäevane tegelikkus on meie eneste teha, kui me vaid julgeme ja oskame teadlikult sellele mõelda.

Juunikuu pildimäng (Jana Raidma)

Suvi pole veel piisavalt kuum. Seega domineerivad pildimängus sel korral tuldsülgavad elukad.

Küsimus loomulikult, millestest filmidest nad pärit on? Õiged vastused saatke taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Kokku on võimalik saada neli punkti. Vastata saab kuni 25. juulini.

Kõikide vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi Clifford D. Simaki fantaasiaromaan "Talismani vennaskond".

Maikuu pildimängust võttis osa 6 inimest. Kasutades random.org nimekirjasegajat võitis Hellblazeri sarja koomiksi "Dangerous Habits" Mark-Jakob.

Piltidel oli näha kolme tegelast Terry Pratchetty loomingu alusel valminud miniseriaalidest - "Going Postal" (Pump 19), "Hogfather" (Jonathan Teatime) ja "The Colour of Magic" (Rincewind).

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Juunikuu ulmkonnakroonika 2013

Eesti ulmetähed

Raul Sulbi on Eesti ulmemaastikul vägagi tuntud kuju: kauaaegne Estconi korraldaja, "Täheaja" koostaja, kriitik, toimetaja, ajakirjanik. Harva näeb teda suuremalt sõna võtmas, kuid see, mis ta ütleb, on ütlemist väärt. Raul oli ka 7 aastat (1998-2005) Algernoni toimetuse koosseisus, kuid tõmbus ulmeseltskonnast tasapisi eemale. Seda suurem rõõm oli näha teda eelmisel aastal taas Estconil, kuigi sel korral ka kokkutulekule ei jõua. Jääb vaid loota, et järgmisel aastal.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on pooleli suurmeister Jack Williamsoni esimest kuut loomeaastat (1928-1934) kaardistav kogumik «The Early Williamson» (1975), milles on lisaks hämmastavalt värsketena mõjuvatele pulpajastu juttudele suurepärased memuaarkillud nende kirjutamisest, inspiratsiooniallikatest, ajakirjatoimetajatest, honoraride suurusest jmt. Siis Isaac Asimovi koostatud 1000-leheküljeline «Before the Golden Age: A Science Fiction Anthology of the 1930s» (1974), mille nimi peaks olema piisavalt ennastseletav. Ka seal on lisaks lugudele palju vahetekste ja kommentaare, sedapuhku siis Asimovi omi, tema lugemiselamusi ja mälestusi teismeeast ja tollal loetud ulmest. Kolmandaks läksin nende juurde n-ö. paralleeltekstidena uuele ringile ka Mike Ashley non-fiction raamatutega sama perioodi kohta: «The Gernsback Days: A Study of the Evolution of Modern Science Fiction from 1911 to 1936» ja «The Time Machines: The Story of the Science-Fiction Pulp Magazines from the Beginning to 1950». See on juba nagu harjumuseks kujunenud, et püüan mingi perioodi või autori loomingu lugemise juurde ka vastavateemalise non-fiction raamatu, artiklid vmt võtta.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

See on minu jaoks kaunis arusaamatu küsimus :) Ses mõttes, et väga teadliku lugejana ma nagu raamatule lähenedes juba üsna täpselt tean, mida sealt oodata ja raamatu külge naelutamist väga ei vaja. Kuna aga viimasel ajal jääb väga palju raamatuid pooleli (mitte lõplikult, raamatud on head), siis pigem võiks küsida, mis tõukab ühel hetkel nii kergelt neid poole pealt käest panema? Siin on nagu kaheosaline vastus: ühest küljest on enamik lugemismaterjali selline, mida saab kergesti pooleli jätta (jutukogud, antoloogiad - loed osa jutte läbi ja ülejäänud kunagi hiljem, eksole; või siis mingid ajaloouurimused või kirjandusülevaated, kus saab ka pärast mingi suure temaatilise peatüki või osa läbimist teksti riiulisse tagasi panna ja kunagi hiljem jätkata), teisalt aga tabab mind iga paari kuu tagant selline hetkel akuutse ja huvitava teema vahetus. Paar-kolm kuud lugesin ainult Vana-Roomaga seonduvat: ilukirjandust ja non-fictionit... ja ulmet üldse mitte. Siis see muundus galaktikaimpeeriumide perioodiks ja lugesin tolleteemalistest antoloogiatest jutte mingi kuu ja nüüd sealt siis jõudsin tagasi pulpajakirjade ulme ja 1930ndate juurde. Ja noh, neid selliseid aasta-paari tagant perioodiliselt korduvaid teemasid on miski 10-15 ja kui vastava teema huvi üle läheb, siis jäävad ka raamatud pooleli. Järgmise korrani :)

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

See on võimatu küsimus, armas Reaktor, ja Sa tead seda! :D Võiksin ju 30 või 130 lemmikut nimetada? Siin on nii palju vastamisvariante: et üldiselt on moodsast fantasy'st see kõige-kõige lemmikum ilmselt Steven Erikson, ja moodsast kosmoseooperist meeldib enim Jack McDevitt, Alastair Reynoldsi tellised pigem ootavad riiulis oma järjekorda jne jne, aga üldiselt kaldun viimastel aegadel pigem vanema angloameerika ulme suunas. Ka McDevitt kirjutab tegelikult sellises vanaaegses kuldajastu laadis. Neid nimesid siin võiks alaanrite kaupa jäädagi loetlema ja eks mu arvustused ajaveebis ja BAASis selgitavad neid meeldimisi kõige paremini, aga see 1930-1960. aastatel viljeldud angloameerika ulme on tänapäevasega võrreldes kuidagi sellise... lahedama stiili ja mulle olulisemate rõhuasetustega: rõhk on fantastilisel ja selgelt ulmelisel maailmal, faabulal, meeldejäävatel tegelastel ja kirjutuslaad on rõhutatult selline klassikaline ja kindel. Tänapäeva angloameerika ulmest leiab seda vähem ja tänapäeva eesti ulmest sootuks napilt. Õieti üldse mitte. Sestap tulebki eskapeeruda ja kaevuda just mulle meeldivate ammusurnud ameerika ja briti kirjanike fantastilistesse väljamõeldistesse. Tänapäevased tüdrukud ja poisid enam nii head ei tee. Minu maitse muidugi ;)

Räpina loomemaja

See kuu toimus 14-16 juuni Räpinas neljas ulmekirjutamise loomemaja. Kirjutati jutte, arvustati varemalt kirjutatud, grilliti-tsilliti, matkati mööda Räpinat ning käidi ka ujumas. Rahvaarvult oli ilmselgelt kõige suurema loomemaja üritusega. Aga eks las pildid räägivad juba enda eest edasi.

Pildid teinud Leila Tael-Mikein.

Suri Iain M. Banks

9. juunil 2013 suri Iain M. Banks, oti ulmekirjanik, Kultuuri-seeria looja ja selle ainus autor.

1997. aastal korraldati Inglismaal üks küsitlus, millest võttis osa 25 000 inimest. Selles püüti selgitada välja sajandi parim romaan. Nagu selliste nimekirjade puhul ikka, figureerivad seal Orwell ja Joyce ning Salinger ja Tolkien. Seal on ka mõningad ulmekirjanduse klassikud - ,,Düün" 51. ja ,,2001: Kosmoseodüsseia" 87. kohal. Neist veidi kõrgemal aga, lausa 32. kohal, oli ,,Herilasevabrik", mille autoriks oli Iain Banks.

,,Herilasevabrik" on tal kirjutatud Iain Banksina (ilma keskmise täheta - ulmet kirjutas ta Iain M. Banksina, kõike muud selleta). Selle peategelane on üsna väljakannatamatu karakter ning ääretult õel sadist. Võikused, mida ta teeb nii inimeste kui loomade peal, võiks teosest teha okikirjanduse, mida sellele ilmumise ajal ka ette heideti. Ainult et katsed niivõrd peenelt kirjutatud raamatut millelegi sellisele taandada olid määratud nurjumisele. Vahest polnud hukkamõistjate häälel mõju, sest autor saavutab oma jõhkra tegelasega midagi täiesti ootamatut - see tegelane muutub peaaegu mõistetavaks. Lõpus võib lugeja end tabada selle juurest, et ta hoiab sellele tegelasele veel pöialt.

Sellest julmusest rääkides annab ta mingi piirini ka näo millelegi, mis on igaühes olemas, mitte ei loo ulmelist portreed ühest "väga pahast inimesest".

Siinkirjutajale on ,,Herilasevabrikust" rohkem sümpatiseerinud siiski see looming, mille ta on kirjutanud Iain M. Banksina. Tema ulmelooming sedasama vaieldamatut tekstikvaliteeti, huumorimeelt, kohatist jõhkrust (mis ei kujune kordagi "uu, Banks on nii okeeriv"-muljeks, vaid on alati osa tekstimaailmast ning ja sulandub sellesse - okeerivus, mis ei tüüta oma pingutamisega, vaid veenab). Tal ei kao kuhugi tema väga heast sisemine kõrv, mis tajub hästi ära, mis töötab, mis mitte. Sellele lihtsalt lisandub võimas kujutluslend, mis laseb tal üles ehitada keerulisi ja põnevaid maailmu.

Tema peamaailm, mida ilmselt hakatakse tema muu loomingu headuse kiuste kõige rohkem tema nimega seostama, on Kultuuri-universum. See on minu meelest üks huvitavamaid kosmoseulmelisi-maailmu, mida ma olen lugenud. Sellest on ammutatud mujalgi inspiratsiooni, muuseas ka arvutimängude seeria ,,Halo" kavandamisel. Nendevahelisi seoseid on sedavõrd palju, et ühes intervjuus küsiti Halo tegijatelt lausa, kas ,,Halo" puhul oli tegemist Banksi romaani ,,Mõtle Phlebasest" mahavehkimisega.

Banks ütles kunagi:

,,I'm not a great believer in awards - of course, the fact that I've never won one has nothing to do with it at all!" Olgu auhindadega kuidas on, aga 2008. aastal valis The New York Times Iain M. Banksi üheks 50st olulisimast Briti kirjanikust pärast II maailmasõda.

Nagu Gaiman ütles oma blogis Banksi surma järel - kui Banks oli hea, oli ta neetult hea. Ja kui ta oli halb, oli ta ikkagi hea. Kuid jäägu siia lõppu pigem kajama see, et oma parimatel hetkedel on ta hiilgav.

Juunikuu kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Fantaasia

Kogu maailma valgus

Veiko Belials

Veiko Belialsi nimi ei vaja Eesti lugejale tutvustamist, ulmet on ta avaldanud muljetavaldavad 20 aastat. Kummatigi on viimasest raamatust möödas 7 aastat ja seda tühikut täidabki käesolev kogu, kuhu koondatud uusi jutte võib üldiselt liigitada teaduslikuks fantastikaks.

Kogumiku lood on väga eripalgelised, Belials mängib vormi ja sisuga - kõrvuti Ray Bradbury stiilis hõllandustega on nii küber- kui tuumapunki; viimast saab lugeda vaid muigega suunurgas. On suurepäraselt teostatud kummardusi suurtele meistritele ja tuttavate narratiivide omanäolist läbikirjutust.

Belials on arvatavasti Eestis kõige rohkem teiste ulmeautoritega koos kirjutanud ja nii on ka selles raamatus J. J. Metsavanaga kahasse kirjutatud kosmoseseiklused, kus tabatud külma sõja aegset nõukogudepoolset meeleolu.

Veiko Belials on lubanud, et ta järgmine kogu sisaldab fantaasia- ja ülejäärgmine õudusjutte.

Kirjastus Varrak

Raud ise

Joe Abercrombie

Tõlkija: Allan Eichenbaum

Logen Üheksasõrme õnn on viimaks otsa saanud. Ta on väga lähedal kurikuulsast barbarist surnud barbariks saamisele - ja maha jääksid tast ainult viletsad kangelaslaulud, surnud sõbrad ja suur hulk rõõmustavaid vaenlasi.

Verised vandenõud kerkivad pinnale, vanad arved nõuavad klaarimist, piirid kangelase ja kurjategija vahel on nii õhukesed, et võivad sisse lõigata. ,,Raud ise" on tõeliselt terav õela huumoriga vürtsitatud fantaasiaromaan: ettearvamatu, haarav ja täis tõeliselt unustamatuid tegelaskujusid.

Peidus perekond. Vürstkaupmehed. Teine raamat

Charles Stross

Tõlkija: Juhan Habicht

Romaani ,,Pereäri" järjes jätkuvad Bostoni majandusajakirjaniku Miriam Becksteini seiklused. Eelmises romaanis avastas Miriam oma paralleelmaailmas elavad sugulased ja nendega kaasa tulnud kohustused ja tiitlid. Miriam (äsjaleitud perekonnale leedi Helge) asub äsja avastatud merkantilistlikus pseudoviktoriaanlikus paralleelmaailmas kasutama moodsaid äripraktikaid ja teadussaavutusi, et oma eesmärkideni jõuda, püüdes samal ajal ka lihtsalt elus püsida. Charles Stross on üks parimaid ja tuntumaid 21. sajandi ulmekirjanikke

Kirjastus Pegasus

Lemmikloomasurnuaid

Stephen King

Tõlkija: Tanel Veske

Doktor Louis Creedi silmad ja sisetunne kinnitasid, et maja on igati sobiv. Ruumikas, vanamoodne, ajahambast puretud ja õdus. Õige koht, kus pere võiks eladada, lapsed suureks sirguda, mängida ja maailma avastada. Maine'i lauged künkad ja niidud tundusid Chicago tossupilvedesse peidetud linnaohtudega võrreldes justkui teine maailm.

Ainsaks ohumärgiks oli kaherealisel maanteel tihedalt voorivate suurte veoautode müra, kui masinad kihutasid, gaas põhjas, mööda pikka sirget teelõiku.

Aga maja taga, maanteest kaugel eemal: seal oli ohutu. Vaid üks hoolikalt niidetud jalgrada lookles sügavamale metsa ja seda teed olid käinud mitmed põlvkonnad kohalikke lapsi siira härdusega , et sängitada mulda armastatud lemmikloomade maised jäänused.

Too koht võis olla ehk rusuv, kuid turvaline. Kindlasti täiesti ohutu. Mitte mingil juhul ei saanud see paik hiilida su unenägudesse, äratada sind keset ööd, nahk kaetud higiga ja südames õud.

Sofia. Tuleviku mäletajad

Peeter Helme

Romaani esimese osa tegevustik viib lugeja 26. sajandi keskpaika, mil inimesed on jõudnud koloniseerida märkimisväärse osa meie galaktikast. Kõigile uuringutele vaatamata pole teadlased suutnud leida peale inimese ühtki teist mõtlevat organismi, kuigi arheoloogilised kaevamised Linnutee eri paigus nende kunagisele sealviibimisele viitavad. Ühel päeval saab aga Maal asuv instituut teate, et ühelt kaugelt planeedilt nimega Sofia on leitud kindlaid tõendeid sealse liigi olemasolu kohta - kohapeal uurimist teostav ksenoarheoloog saadab Maale uurimiseks raseda kohaliku neiu. Kuid sellest on aimu saanud ka tumedad jõud, kes soovivad hinnalist geenimaterjali iga hinna eest enda valdusse saada. Teadlasel Karl Harakul õnnestub tüdruk tagaajajate käest päästa ja algab pingeline tagaajamine mööda kaugeid planeete, mille käigus ilmneb rohkelt ootamatuid pöördeid ning avastusi.

HÕFFi lühifilmid (Ove Hillep)

Sel aastal toimus HÕFFil esmakordselt ka lühifilmide võistlus, mille võitja saab maineka Melies d'Argent auhinna Haapsalus ning nomineeritakse seeläbi aasta parima lühifilmi auhinnale Melies d'Or. Filme oli täiesti seinast seina - ainukeseks ühiseks jooneks oli filme läbiv õudus, kuid sellegi tase oli ebaühtlane. üriisse kuulusid Eesti kirjanik ning stsenarist Indrek Hargla, Korea filmifestivali Seoul-Stockholm endine juht Johannes Palmroos ning Soome filmikriitik Eero Tammi.

Festivalil esitati ka ühel või teisel põhjusel võistlusest välja jäänud lühifilme. Mis põhjusel need välja jäid, on korraldajate südametunnistusel, kuna ka sealses programmis oli vaatamist mõnuga.

Cosmos - võistlusprogramm

Vertical Village/Vertikaalküla

Norra

See 15-minutine Johan Berqvist'i lühifilm räägib kahest vanainimesest, kes elavad ühes pirakas kõrghoones, millega ei paista kõik päris korras olevat. Torud kriiksuvad, kostub veidrat kolkimist, keegi kooserdab öösiti koridorides. Kõik need veidrused ei lase vanahärral öösiti magada ning omal initsiatiivil ning keskkonna sundusel asub ta asja uurima. Selgub, et enamus kortereid on tühjad ning torustikus elab keegi, kes ei ole just tavapärane fauna esindaja.

Film on meeldivalt häiriva õhustikuga ning kruvib pidevalt närve üles. Tüli vanainimeste vahel lisab sellele veel südankriipiva üksildustunde. Kahjuks ei oska reissöör antud pingekerimist kulminatsiooni viia ning lõpp on nii etteaimatav kui ka nõrgavõitu. Mõnus närvidelmäng on siiski piisavalt tugev, et antud filmist hea mulje jääks.

Cold Turkey/Külm kalkun

Island

Paljud meist on võidelnud mingisuguse sõltuvusega - kes on püüdnud suitsetamist maha jätta, kes vähem arvutimänge mängida jne. Filmi peategelane Adam aga võitleb üpriski isemoodi sõltuvusega - kannibalismiga. Pärast väikest arvutust, millest selgub, et oma viiekümnendaks eluaastaks on ta kogu linna nahka pannud, võtab ta vastu otsuse kole harjumus maha jätta. Häda aga selles, et keha ei taha kuidagi teistsuguse toiduga harjuda, tekivad võõrutusnähud, keskendumisprobleemid ning kõik muu sellega kaasas käiv...

Tore on näha, kuidas päevakajalisi ühiskonnaprobleeme käsitletakse antud filmi kontekstis täiesti teise ning ilmselt paljudele jälgi nurga alt. Iga vaataja, kes on püüdnud ükskõik millist halba harjumust maha jätta, suudab end automaatselt peategelasega samastada ning filmielamus on igati seda 14 minutit väärt. Loomulikult antakse suurepärasele süeele ka vääriline lõpp ja tulemuses ei pea pettuma.

Second Wind/Teine tuul

Venemaa

5. Artkino filmifestivalil Moskvas parima lühifilmi tiitli saanud Sergei Tsjussi ,,Teine tuul" räägib postapokalüptilisest rändurist, kes käib metalliotsija, hapnikumaski, tööriistakohvri ning mälestustega möödunud maailmast mööda tühermaad ning otsib... otsib plekkpurke. Ei see ei ole mingi maailmalõpujärgne oluline materjal, vaid ta kasutab neid väikeste tiivikute valmistamiseks, mille ta toika otsa kinnitab.

Filmi melanhoolne toon meenutab paljuski Tarkovski loomingut. Peategelane on maailma koledusest piinatud ning otsib lohutust mälestustest, millele aitavad kaasa plekist keerlevad tiivikud. Kuigi film on tehniliselt kenasti teostatud ning üks väheseid, millel on meeldejääv heliriba, kahandab need puuduv lõpp, jättes rohkelt küsimusi ning nukra enesetunde.

Perpertum Immobile

Hispaania

Mees ja naine magavad pimedused. Järku ärkab üks üles ning tõuseb eriti puiselt voodis istukile. Kohmerdab siis pimeduses millegipärast toas leiduva kirstu juurde ning leiab sealt oma mehe, kes justkui peaks tema kõrval olema... Ja seda kõike saadavad täiesti kohutavad kõrvukriipivad helid.

Tegu on kohutava filmiga. Tunnistan, jupikese judinaid see õhustik siiski tekitab, kuid see võib olla helidest tekitatud vastikusevärin. Must-valge, kohutava süeega, õudsa heliribaga, mis ilmselt ajaks ka kõige kogenumad gestaapo ohvitserid endast välja, ning täiesti puiste näitlejatega võidate te vaid 4 minutit oma seiklusrikkasse ellu, kui selle filmi vaatamata jätate...

Refugio 115/Varjupaik 115

Hispaania

Barcelona, 1938. Saksa-Itaalia õhurünnakud raputavad linna ning elanikud on pagenud varjenditesse. Varjendis 115 aga toimuvad üpriski salapärased kadumised ja sealsete asukate närvid on katkemiseni pingul. Kui aga otse ema silme alt kaob pimedusse väike tüdruk, otsustavad inimesed sellest võikast kohast põgeneda.

Ivan Villamel on selle linastusega väga head tööd teinud, mahutades 7 minuti sisse varjendi-olmet, inimsuhteid ning hea hulga õõva. Peategelaste näitlemisoskust tuleb vaid kiita (kuigi kõrvalosatäitjad käituvad kohati suht napakalt), õhustik on väga mõnus ning miski, mis peidab end pimedas on küll nähtamatu ning seletamatu, kuid sellest hoolimata pidevalt kohal, ähvardades endaga viia kõik, kes tema küüsi satuvad.

Dollface/Nukunägu

Suurbritannia

Noored kohtuvad, armuvad ning otsustavad järjekordse õhtu noormehe pool koos veeta. Kõik läheb äraütlemata kenasti, kuid vaid täpselt niikaua, kuni neiu avastab noormehe pehmelt-öeldes ebatraditsioonilise perekonna. Meeldivalt kõikuva õhustikuga lühifilm viib vaataja judinaidtekitavatest momentidest muigeni ning lõpuks avastad end filmistekkivate situatsioonide üle valjult naermas.

,,Dollface" on suurepärane näide eelarvamustest ning pinnu-palgi vanasõnast. Hea näitlejatöö, vaimukas süee ning üllatavalt hea happy ending!

Is It You?/Oled see sina?

Eesti

Õhtu. Noormees vaatab rahulikult telekat, kui järsku heliseb telefon. Toru teises otsas on hüsteerias naine, kes peab noormeest oma meheks ning ähvardab rõdult alla hüpata. Kuidas sina reageeriksid?

Meeldiv üllatus oli näha võistlusel ka üht Eesti filmi. Lisaks sellele ka veel üpriski head psühholoogilist õudukat. Piiratud vahenditega oli tehtud film, mis pidevalt pingeid üles kruttis, andes vaatajale kohati ka hingamispause. Õhustik oli tuttav (ei suutnudki lõpuks aru saada, millises Tallinna osas filmitud oli) ning süee kaasahaarav. Kui meil ainult tehtaks rohkem selliseid filme. Moonika Siimetsa loomingul tasub aga tulevikus silm peal hoida.

The Trap/Lõks

Belgia

Kõheda klaveriakordiga algab 4 ja poole minutine lühifilm jutustab mehest, kes satub oma öisel jalutuskäigul mööda tellistest müüri augu juurde, mille kohale on kirjutatud ,,ÄRA VAATA". Veendudes, et kedagi vaatamas ei ole, otsustab ta läbi augu kiigata...

Klassikaline juhtum, kus tegelane teab, et ei tohi, kuid teeb seda sellest hoolimata. Tore on vaadata, kuidas on mängitud must-valge ning värvilise pildiga, peategelase kimbatust augu juures ning õnnestunud kaameratööd. Ainuke, mis filmi juures häiris, oli pikk lõpp.

Kohtunike otsusena sai see film ka parima lühifilmi tiitli, pääsedes seega edasi kandideerima auhinnale Melies d'Or. ürii sõnad filmi kohta olid järgmised: ,,Lummava õhustikuga mustvalge komaar, mis kätkeb tõeliselt hirmuäratavat hetke ja leidliku mõrva ning mille teostuses pole totrust üle võlli aetud."

Alastor/Kättemaksja

Hispaania

Paarike istub kohvikus ning vestab üksteisele õudusjutte. Kui härra lõpetab, alustab naine lugu, mis jutustab mehest, kes on surnud eriti vägivaldset surma, kuid ei ole sellest ise teadlik. Kõige õudsem loo aspekt aga on see, et loo peategelaseks on mees ise... Vaikselt hakkab tüübile tema surm meenuma ning kui talle pakutakse võimalus kätte maksta, siis alles lugu algab.

Sellel verisel gore-action anri esindajal pole õudusega just palju pistmist, kui mõned üksikud momendid välja arvata. Rõhutud on rohkem meeldivale veristamisele, ühepoolsetele kaklusstseenidele ning võrdlemisi napakatele eriefektidele, mis teevad sellest ühe mõnusa muigamavõtva vaatamise. Aga mida tahtagi stuudiost, mille nimeks on Soulpsychokiller?

Panaticos - võistlusvälised filmid

The Claw/Küünis

Suurbritannia

Noor pere on mere ääres puhkusel ning tütreke on pähe võtnud kohalikus mängupõrgus mänguasjaküünisega üks hea lelu endale võita ega suuda enne alla anda. Asutus ise ei paista aga just silma oma normaalsuse ega kliendisõbralikkuse poolest. Pereisale hakkavad need veidrused eriti silma ning kui mänguautomaat kummalistel asjaoludel katki otsustab minna muutub teiste klientide huvi nende vastu üha ilmsemaks.

Veidra huumoriga vürtsitatud lühifilmis on tunda viiteid Lovecrafti loomingule, mis selle näiliselt idüllilise perefilmi natuke jaburana välja lasevad paista, kuid see ei muuda filmi halvemaks. Vastupidi - kontrastsus mõjub siin katalüsaatorina ning annab muidu napakana tunduvale süeele omamoodi geniaalsusvarjundi.

22:22

Luksemburg

Ärgates avastab kontoritööline Frank, et ta on oma kogemata töölaua taga uinunud. Püüdes aga kontorist välja saada, põrkab ta ootamatu takistusega - kõik liftid ja trepid viivad samale korrusele. Püüdes nõiaringi murda proovib ta läbi kõikvõimalikud vähegi lootustandvad teed...

Filmis ,,22:22" käsitletakse üpriski mõnusalt aega lõksujäämise teemat, alustades lootusest, jõudes ahastuseni ning käsitledes sealhulgas ka kõige kummalisemaid anomaaliaid. Pinget osatakse kruvida, kuid kahjuks jäävad paljud kohad seletamata, mistõttu jääb üldmulje nõrgavõitu. Päevakohalisus aga annab tugeva plussi.

Angst, Piss and Drid/Viha, kusi ja lollus

Norra

Ideeliselt võib seda läbi huumoriprisma käsitleda kui edasi jutustatud Mickey ja Mallory (Natural Born Killers) abielu, mis on loksunud oma igapäevasesse olmeelu rutiini ning millest on kadunud kogu varasem kirg. Kogu filmi jooksul vahetavad peategelased kolm-neli lauset, kuid kogu võttestik on niivõrd ängistav ning melanhoolne, et ilmselt poleks tuju kellelgi väga sellises olukorras rääkida.

Filmis tuuakse välja luhtunud pereelu ahistav reaalsus, kus mees käib ,,tööl", naine istub kodus ning rahul pole kumbki. Ugri-doomi puristatakse nii vasakule kui paremale ning ,,õnnelikku lõppu" on kaugelt näha.

Biocop/Biovõmm

Kanada

Põhimõtteliselt on tegu treileriga olematust (kuid kes teab - "Machete" kohta arvati algul sama) filmist, mis räägib teenistuskohustuste täitmisel surmasaanud politseinikust, kes on moodsa tehnoloogia abiga elustatud. Ainuke häda selle juures on fakt, et piinatud hing ei saa kuidagi kehast lahkuda, piki see kasvõi kaelani tina täis.

Morbiidse huumoriga vürtsitatud klipp on ilmselgelt ,,Robocop"-i paroodia, mis püüab aimata 1987. aasta kultusfilmiga sarnast märulit, kuid võtab selle ette äravaevatud ning igal võimalusel end tappa püüdva biovõmmi seisukohalt. Paralleele saab tõmmata ka ,,Galaktikas hääletaja käsiraamatust" tuttava masenduses roboti Marviniga. Kui see film ka tegelikkuses ära tehtaks, oleks see kindlasti vaatamist väärt.

Yuri's Omen/Juri oomen

Hispaania

Ternobõl - koht, kus minevik on ikka veel olevik; koht, kus ei ole kuulda inimeste samme. Peategelane Konstantin läheb sinna otsima mälestust oma esivanematest ning ka leiab otsitu.

Pikad stseenid ning sügavad mõtisklused on ilmselt kõige parem väljend selle filmi kirjeldamiseks. Midagi justkui ei toimugi - tsoonis ringikondamine ning minevikust heietamine. Lõpp on samuti nadi.

Fist of Jesus/Jeesuse rusikas

Hispaania

Johannese 11:1 - Jeesus peab mäel jutlust, kui saabub teade Laatsaruse surmast. Ta otsustab korda saata imeteo ning poisi surnust ellu äratada. Miskit läheb aga valesti ning varsti on kogu küla täis juudi-, rooma- ning kauboizombisid - kust viimased tulid, ei tea ilmselt keegi. Koos oma ustava abilise Juudasega tuleb neil asuda silmitse tekkinud ohuga.

,,Fist of Jesus" on lõbusalt gorene märulifilm, mis pilab ikka mõnuga Piiblit. Jeesusest jäetaks pilt kui parajast tõprast, kes, siis kui Juudas palub Jumalalt andestust inimese tapmise pärast, tagataustal meeletult röökides zombisid tükeldab. Ei puudu ka tuntud stseen kaladega, mida küll siinkohal kasutatakse tapariistadena ega ka Juudase ülespoomine. Igati hea 15 minutit meelelahutust, mis on kenasti youtuubis üleval.

Sleepworking/Unestöötamine

Suurbritannia

Mõelda vaid, kui saaks tööd teha magades, sisustades kogu oma ärkveloleku aja vaid endale sobival viisil. Lähitulevikus on see võimalik ning rahapuudusel võid sa töötada kuni 18 tundi ööpäevas, tundmata mingeid negatiivseid kõrvalmõjusid. Aga kas see, mida sa teed oli siiski töökirjelduses? Ning kui meenuma hakkavad veidrad unenäod, muutub asi igati kahtlaseks.

,,Sleepworking" on põnev psühholoogiline triller (ulme- ning õuduselementi on vähe), milles painavad peategelast katkendlikud mälestused, kahtlused ning halvad eelaimdused, mis tegelikult nende ,,tööperioodil" toimub. Kena näitlejatöö ning kaasahaarav ja hea puändiga, kuid kohati väga segadusseajav, süee teeb sellelt üle keskmise lühifilmi, mille võiks võimalusel ära vaadata.

Nüüd tuleb vaid oodata ning vaadata, milliseid maiuspalasid järgmise aasta HÕFFi kavas pakutakse!

Kommentaarid juunikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Seekordses numbris on kaks juttu, millest üks on kolmekümneleheküljene ja teine on vaevu leheküljene laast. Mõne sõnaga ka mõlemast tekstist lähemalt.

"Neeljad" ehk pikem, on üks neist, mis saadeti Täheaega, kuid ei vastanud nende nõuetele. Autor sai ise tagasisidet, et see polevat olnud piisavalt ulme, ja see on mõneti mõistetav väide. Tegemist on olmeulmega, mis on tugevalt kaldu olme poole - saab ka väita, et suurt osa tekstis olevat saaks ka lahendada mitteulmeliste vahenditega. Selles tekstis ei saa ulmelisust siiski pidada puht dekoratiivseks vahendiks. Kuid nõustuda võib sellega, et tekst peamiselt keskendub tegelastele kokkupuutes ulmelisega selmet vaadelda ulmelist ennast.

Autor kirjutab Neeljatest vihjeliselt, jättes siia palju tõlgendamisruumi lugejale ja, kui hästi läheb, juurdekirjutusvõimalust ka iseendale. Kuivõrd mulle endale meeldis Neeljate idee, siis loodan, et mingil määral leiaks see edaspidi lõplikumat lahendamist.

Teksti oli mul huvitav lugeda, kuivõrd mulle tundus see olevat terviklikum, viimistletum ja seetõttu ka tugevam kui Reaktori keskmine. See aga jäägu igaühe enda hinnata.

Leila Tael-Mikein kirjutas tekstilaastu "Polkovnik Sergei Sergejeviti näärid" Tartu ulmekirjutuse töötoas. Seal võtame endale algul aega kirjutada tekste ja pärast loeme ette. Kui otsustasime seekord lühema kirjutusaja kasuks, tundus pikapeale, et kõigil ei tahagi õnnestuda ajapiirangutega kirjutamine (siinkirjutajal kaasa arvatud). Välja arvatud käesolev laast, mis ei olnud üldse saast.

Natuke tuli mul endal nüüd kimbatus, et ilmselt võib näida, nagu ma hirmsasti soosiks zombi-tekste teistele anritele - mulle endale hakkab tasapisi tunduma, nagu igasse numbrisse poeks vähemalt üks zombi-lugu. Seekord veenas pigem siiski mõnus huumorimeel. Lugesin ja muhelesin ja asi töötas sellise muheda jubinana. Tobe looke on kirja pandud särava huumoriga ja lõpulause jätab rindu sellise toreda kõhistava tunde.

Jutt: Neeljad (Bix Pokupoeg)

Kõrge klaashoone alumise korruse pangakontori uksest astus sisse Rambo.

Vaikne vihmasabin, mis oli kestnud terve õhtupooliku, oli kastnud märjaks mehe T-särgi ja mustad kräsujuuksed ning tänavatolmu sisse kogunenud lombid pritsinud poriseks tema teksasääred. Panga hele valgus pani sätendama peenikesed veepiisad tema käsivartel ja kummist põsenukkidel. Üksikud möödakäijad, kes otsisid, silmad maas, kuivemat kõnniteepinda, ei pööranud tähelepanu fiktiivsele eriüksuslasele, kes musta kinnastatud käega panga ukse enda järel kinni tõmbas.

Ametlik pangapäev oli juba läbi. Panga suur teenindussaal oli suletud ja hilistele külastajatele mõeldud õhtukontoris istus vaid üks klient - keegi kaabu ja portfelliga meesterahvas, kelle probleemi lahendamine tema vastas istuvale telleriõpilasele ilmselgelt üle jõu käis. Vanem härrasmees seletas midagi ärritunult ning koputas seejuures sõrmega enda ette laiali laotatud dokumentidele. Teine teller, ilmselgelt vanem ja kogenum, seisis viisakalt naeratades oma kolleegi kõrval ja ootas hetke, et jutujärg üle võtta. Halliseguse peaga turvamees varjas käega haigutust ning vaatas juba teab mitmendat korda kella, mille osutid piinava aeglusega tööpäeva viimast viit minutit täis tiksusid. Kulus rohkem kui üks silmapilk, enne kui keegi neist taipas, et midagi on valesti.

Tulija pea oli kummist!

Rambo liigutused olid kiired ja täpsed. Turvamehe pea jõnksatas, kui talle külm noatera ootamatult kõrile suruti. Käed üles, jalad harki ning nägu vastu seina löödi tema enda rauad talle paremale randmele. Käsi selja taha, teine sinna kõrvale ning rauad kinni. Kannakaarega niitis Rambo mehel jalad alt, hoides teda nii palju küünarnukist, et too põrandale räntsatades nägu puruks ei kukuks.

Raginal lendasid nööbid turvamehe mundrikuue eest laiali, paljastades hõlma alla peidetud kabuuri. Hetk hiljem oli relv Rambo peos ning sündmusi jälginud turvakaamera sihikul. Käis sähvatus ning pilt katkes.

Salvestis jätkus kassade kohal oleva kaamera vaatenurgast.

Mõlemad tellerid kühveldasid kassaraha suurde puldankotti. Palju seda ei olnud, sest sularaha saalis hoidmise kohta kehtisid ranged piirangud. Mündid Rambot ei huvitanud ning kupüürid, mis kassaneiude hirmust värisevate sõrmede vahelt maha pudenesid, jäidki sinna.

Ähmis klient kössitas oma toolis ning surus portfelli vastu rinda. Ta ei reageerinud ei relvatorule ega hoobile vastu toolijalgu. Alles jõuline rapsak mantlikraest paiskas istuja vaibale turvamehe kõrvale. Sinna ta ka jäi, rahatähed ümberringi ja portfell endiselt kramplikult kaisus.

Kassasahtlid said tühjaks. Rambo haaras noorema neiu kaelast uksekaardi ning osutas põrandale - pikali! Teine teller sai puldankoti sülle ning lohistati küünarnukki pidi tagumise ukse juurde. Viibe kaardiga avas ukse. Rambo vedas kaasavõetud naisterahva üle läve ning enne lahkumist viskas midagi pisikest, nähtavasti käeraudade võtme, üle laudade maaslamajate juurde.

Tagauks ei jõudnud veel kinni klõpsata, kui maas kõhutanud ärimees püsti kargas ning väljapääsu poole sööstis. Kummargil, portfell endiselt kahe käega vastu kõhtu surutud, põrutas ta õlaga vastu ukseklaasi, kuid põrkas käkaskaela tagasi. Jämeda trosslukuga kokku põimitud uksed raksatasid, kuid ei andnud järele.

Sündmused jätkusid seifiruumis.

Pisikese ruumi täitsid suured rauast kapid, kuhu paigutati kõik see, mis avalikus teenindussaalis hoidmiseks liiga väärtuslik - uued pangakaardid, arhiveerimisele minevad lepingud ning erinevates vääringutes sularaha. Rambo osutas telleri süles olevale kotile. Vabisev naine avas õige seifi vastu vaidlemata ning hakkas sinna peidetud rahapakke kotti laduma. Eurod, dollarid, naelad, jeenid - koti täitmine võttis mitu minutit ning kogu selle aja seisis Rambo rahulikult otse kaamera all.

Röövija oli noor mees. Sellele viitasid tugevad käsivarred ning musklis figuur musta T-särgi all, mis sobitus ideaalselt nähtavasti pilapoest ostetud kummist Stallone peaga. Mustad kindad, mida ta kandis, ei olnud mitte tavalised nahast lätud, vaid takjaribaga randme ümber kinnitatud taktikalised sõrmikud. Valvurilt võetud püstol sobitus nende pihku nagu valatult.

Kott sai täis. Rambo lükkas telleri eemale ning sundis teda maha istuma. Haaranud saagi, taganes mees kaadrist välja, jättes naise seifiruumi nurka kössitama. Uks, mis käis mõlemalt poolt kaardiga, jättis ohvri väljast tulevaid päästjaid ootama.

Järgnes mitu lühikest lõiku erinevatest koridorikaameratest. Röövija teadis, mida ta teeb, sest ta jooksis ilma kõhklemata valitud suunas, relv ühes ja kott teises käes. Kõik kolm teenindussaalist kaasa võetud uksekaarti oli ta endale kaela riputanud.

Järgmine kaader näitas meie turvaruumi. Suured telekad seina peal kuvasid neljaks jagatuna üle maja paigutatud kaameratest tulevat pilti. Päris mitu signaali oli puudu - vastav monitorineljandik virvendas tühjalt. Suurel, enamuse laua pinnast enda alla võtval puldil, pilkus nõudlikult punane häiresignaal. Päevinäinud kontoritool oli lauast eemale lükatud ning tühi.

Turvaruumi uks avanes ning puldivalvur astus sisse. Ühes käes kohvitass, teine üles tõstetud ning Rambo püstol abaluude vahele surutud. Siis lõi ekraan valgeks ning salvestis lõppes.

,,See on kõik, mis meil röövist video peal on," lausus turvaülem pulti käest ära pannes.

Härra Tomberg noogutas.

Viibisime juhatuse esimehe kabinetis kõige ülemisel korrusel, kuhu ei minul ega ka minu ülemusel tavaliselt asja ei olnud. Me istusime mustades nahktugitoolides, seljaga härra Tombergi hiiglasliku pabereid täis kirjutuslaua poole ning meie ees, madala klaasist nõupidamistelaua kohal, rippus laest alla suur multifunktsionaalne teleriekraan. Piimjast klaasist vaheseina taha jäi sekretäri ruum, mis töisel ajal pidi eraldama tähtsad teemad väga tähtsatest. Tänane teema oli aga nii delikaatne, et härra Tomberg oli oma isikliku assistendi koju saatnud ning enda käega koridoriukse meie järel lukku keeranud.

,,Mida politsei arvas?"

,,See on professionaali töö, " lausus turvaülem. ,,Nad ei öelnud seda otse välja, kuid röövel pidi olema kas endine politseinik või siis politsei tööd väga hästi tundma."

,,Millest nad seda järeldasid?"

,,Nägite, kuidas ta valvuri raudu pani? Iga liigutus otsekui õpikust! Ja see pommihäire - keegi tegi vahetult enne kella kuut väljakutse Koplisse, kus pidi vedelema mingi kahtlane kott. Kui meie paanikahäire politsei juhtimiskeskusesse jõudis, siis ei olnud neil ühtegi vaba autot siinkandis - kõik turvasid demineerijaid. Meil on saalist viimasel ajal paar korda valehäiret tulnud, seega üritas juhtimiskeskus kõigepealt siia helistada. Alles siis, kui pult ei vastanud, saadeti naaberpiirkonna patrull kohale."

,,See tähendab, et Rambol oli piisavalt aega ja ta kasutas seda väga efektiivselt."

Härra Tombergi lause ei kõlanud küsimusena, see oli pigem fakti konstateerimine. See oli valus fakt ning seda kinnitas ka mu ülemuse tahtmatu näokrimpsutus.

,,Jah, röövi toimepanija oli teinud põhjaliku eeltöö. Ta teadis, millises seifis hoitakse sularaha. Ta teadis, et kui jätta teenindussaalis olijad ilma uksekaartideta, siis ei saa nad talle kohe järele tulla isegi kui politsei välisukse ette pandud luku trossi läbi lõikab. Ning eriti kaval oli tema mõte minna turvaruumi ja tuletõrjehäire käivitada. See külvas täiendavat segadust ning avas kõik elektroonilised lukud kogu majas."

,,Ja ta teadis täpselt, kus turvaruum asub!"

,,Jah ..." Ülemus raputas pead. ,,Seda on küll raske uskuda, kuid tõenäoliselt on selle röövi taga keegi meie omadest."

Härra Tomberg oli püsti tõusnud ja vaatas aknast välja. Avara, antiikse välimusega mööblit täis ruumi nurgaseinad olid üleni klaasist ning sealt avanes hingematvalt ilus vaade vanalinna katustele.

,,Ma olen kindel, et uurijad selgitavad röövija isiku välja," lausus ta ning pöördus siis minu poole. ,,Sten, ma tean, et sa oled kõike seda juba korduvalt seletanud, aga palun räägi meile veel üks kord, mis juhtus pärast seda, kui turvaruumi kaamera kaabel katki lõigati."

Köhatasin. Sellest hoolimata oli mu hääl kähe.

,,Mul oli vaja tualetti minna. Kuna me oleme puldis üksinda, siis on meil lubatud kuni viieks minutiks..."

Härra Tomberg rehmas käega. Ilmselgelt ei pakkunud minu eneseõigustused talle huvi.

,,Noh... ühesõnaga, ma võtsin just masinast kohvi, kui see... Rambo... püstol pihus nurga tagant välja hüppas. See oli nii ootamatu! Ma ei tea, kas te suudate endale ette kujutada, mis tunne on ehtsa, laetud relva toru ees seista?"

Härra Tomberg ei vastanud küsimusele, põrnitsedes mind äraootavalt.

,,Ühesõnaga," jätkasin, ,,tema oli vait ja ootas, kuni ma ise taipan käed üles tõsta. Pöörasin talle selja ja ta nügis mind selga, kuni ma oma ruumi tagasi koperdasin. Vaevalt sain üle läve astuda, kui kuulsin selja taga kaamerakaabli naksatust.

Mind sunniti põlvili ja siis kõhuli. Kohvitassi jõudsin enne seda laua peale panna. Mul ei olnud... " vaatasin vilksamisi ülemuse poole. ,,Ühesõnaga, me ei kanna turvaruumis relvavööd. See oli mul kapis - sealt saab selle kiiresti kätte, kui peaks tõesti vaja minema. Seekord mul lihtsalt vedas. Rambo kobas mööda mu külgi ning ma kuulsin, kuidas ta oma maski all vandus. Nähtavasti oli ta plaaninud panna ka mind mu enda käeraudadesse...

Ja siis tuligi Vaikus."

,,Vaikus?"

Härra Tomberg pöördus ringi ning vaatas mulle otsa.

,,Jah, Vaikus! Kõik helid ümberringi kadusid nagu oleks nad alla neelatud. Ma ei kuulnud mitte midagi, isegi omaenda südamelööke mitte. See oli nii õudne! Tundus nagu oleksin ma unes, kus ei saa ennast liigutada ega ühtegi sõna öelda. Tass kukkus põrandale ja läks puruks - aeglaselt ja haudvaikselt, otsekui tummfilmis. Kohvi pritsis mulle näkku, ma tundsin selle kuumust, aga ma ei kuulnud ühtegi heli ega suutnud ise midagi kõrist välja pigistada. Aeg liikus kuidagi teisiti. Mitte kiiremini, ega aeglasemalt, vaid... viltu!"

,,Mida Rambo sellel ajal tegi?"

,,Ma ei tea! Ma olin juba enne okis, aga see lämmatav vaikus ajas mind täiesti paanikasse..."

,,Ja siis?"

,, Ja siis tulid nemad!"

,,Neeljad?"

,,Jah!

Ma olin nende kohta varem lehest lugenud, aga mitte miski ei suuda kirjeldada tegelikku õudust, mida ma tundsin! Suured, jämedad mustad kombitsad roomavad seintest välja, kiirates kurdistavat vaikust. Neil ei olnud selget algust ega lõppu - ühel hetkel nad lihtsalt olid ja siis neid jälle polnud. Nagu suitsukeermed - asjad paistsid nendest läbi ning nemad omakorda kumasid läbi toolide ja laudade. Oli selline veider tunne, nagu vaataks korraga kaht filmi, mida samale ekraanile üksteise otsa näidatakse. Neeljad tulid ja ma olin nagu halvatud. Vaikus läks järjest valjemaks. Õhk oli otsekui elektrit täis, mu käekarvad tõusid püsti ning kukla taga hakkas surisema. Nad pöörasid ennast siia-sinna, otsekui midagi otsides. Üks nendest puudutas mu kätt. See oli külm - nagu oleks jäätükk läbi keha tõmmatud."

Käärisin käise üles. Kohas, kus Neeljas mind puudutanud oli, sinetas tume laik. See oli nagu tavaline sinikas, aga ei valutanud ega tahtnud ära kaduda.

,,See puudutus oli minu jaoks viimane piisk. Ma kargasin püsti - mingi ime läbi sain ma ennast jälle liigutada - ja põgenesin."

,,Kuhu?"

,,Ma ei mäleta ..."

Härra Tomberg noogutas ning turvaülem pani video uuesti käima. Kaader oli võetud viimasest koridorikaamerast, millega jälgiti tagatrepist tulijaid.

Hõlmade lehvides sööstis mundris kuju nurga tagant välja trepi poole. Ta ei jõudnud eriti kaugele, vaid paar sammu kaamerast eemale. Miski peatas jooksja poole liigutuse pealt, jalad õhus, otsekui multikategelase. Mis iganes teda kinni hoidis, oli piisavalt tugev, et oma ohvrit kergitada ja õhus ringi pöörata. Aeglaselt keerati ülespoole kõigepealt kõht ja siis selg - just nagu peituks kusagil nähtamatu turuline, kes hindab müüja pakutud lihakäntsakat. Kaamera pilt hakkas lainetama ning tõmbus tumedaks. Vahetult enne pildi kadumist oli näha, kuidas munder tühjeneb ning lonti vajunult põrandale liugleb. Siis hakkas ekraan sahisema.

,,Kaamerad ei võta Neeljaid," lausus turvaülem. ,,Nad ajavad elektroonika enda ümber lolliks, aga ise pildile ei jää."

Sahin lõppes, nagu oleks keegi noaga kardina eest ära lõiganud. Neeljad olid läinud ja pilt taas kristallselge. Ma seisin alasti keset koridori, mundrikuub süles ja muud hilbud ümberringi vedelemas. Vahtisin ringi ja raputasin pead. Aeglaselt, otsekui maalt ja hobusega, jõudis mulle kohale, kus ma olen ja kuidas ma välja näen. Ma kõõritasin kaamera poole, kahmasin riidemütsaka sülle ning koperdasin tagasi turvaruumi poole.

,,See on nüüd tõepoolest kõik, mis meil on," ütles turvaülem.

,,Niisiis Neeljad võtsid su ja lükkasid tagasi?" Härra Tomberg vaatas mulle otsa.

,,Ma ei tea..."

Ma vahtisin endiselt väljalülitatud ekraani.

,,Ma ei mäleta sellest midagi. Ma tean, et ma jooksin, mul oli väga külm..."

,,Ja edasi? Mis juhtus peale seda, kui sind teise dimensiooni imeti?"

,,Ma ei suuda sellest mitte midagi meenutada. Arstid väitsid, et see võib olla topeltokist. Ma ei mäleta, kuhu mind viidi, miks või kuidas mind tagasi lükati ja kuidas ma tagasi oma ruumi jõudsin. Tegelikult pole mul õrna aimugi, mis minuga väljaspool turvaruumi toimus. See tähendab, enne kui mulle seda videolõiku näidati."

Ma jäin vait ja lasin pea longu. Härra Tomberg vaatas mulle otsa, aga kui ma rohkem midagi ei lisanud, siis pöördus taas mu ülemuse poole.

,,Ma saan aru, et kriminaalasi siiski algatati? Hoolimata sellest, et me ei soovinud avaldust esitada."

,,Jah, tegemist oli relvastatud rööviga ja sellisel puhul viiakse uurimine alati läbi. Sõltumata kannatanu, see tähendab meie, tahtest."

,,Ma loodan, et uurimine viiakse läbi kiiresti ning delikaatselt. Lõppude lõpuks on meil siiski vaja teada, kes see Rambo oli! Aga avalikkusega suhtleb meie pressiosakond. Ja ainult nemad! Me ei saa Neeljarünnakut maha vaikida, kuid me ei soovi seda ka suurelt reklaamida."

,,Neeljad puudutasid Steni, aga tema lükati ju tagasi. See ei tohiks kordusrünnakut põhjustada."

,,Ei tohiks! Aga inimesed on umbusklikud. Isegi kui me võtaksime Neeljate endi käest allkirja, et nad ei puutunud kedagi teist peale, siis ei usuks meid keegi. Või isegi usuks, aga hoiaks meist ikka igaks juhuks eemale. Samas pangana ei saa me endale lubada, et kliendid temast eemale hoiavad!"

,,Arusaadav, ma räägin oma inimestega!"

,,Tehke seda! Analüüsige juhtunut, täiendage oma... turvareegleid!"

Veel üks vari jooksis üle mu ülemuse näo.

,,Aga mis kõige olulisem - näidake oma alluvatele head eeskuju. Me rahuldame loomulikult kõigi soovijate lahkumisavaldused, kuid ma tahan, et iga töötaja kaaluks oma otsust hästi hoolikalt. Kõik need, kes selle kvartali lõpuni meie peamajas töötavad, võivad arvestada korraliku preemiaga. Lojaalsuspreemiaga!"

,,Otse loomulikult."

Turvaülem tõusis püsti ja noogutas. Ta tegi seda nii sügavalt, et kõrvalt vaadates tundus see kahtlaselt kummarduse moodi. Kuna audients tundus olevat lõppenud, siis ajasin ka mina ennast püsti.

,,Sten, ma soovin sinuga veel kaks sõna. Oota palun, kuni ma Andruse välja saadan!"

Vastust ootamata haaras härra Tomberg laua pealt oma võtmekimbu ning suundus eesruumi, turvapealik kannul. Nähtavasti soovis ta ka Andrusele midagi nelja silma all öelda, sest piimklaasist vaheuks tõmmati kolksuga kinni.

Astusin akna juurde. Härra Tombergi käsutuses oli nurgakabinet, mille mõlemad seinad olid maast laeni miljonivaatega aknad. Üks eurodes ja teine dollarites. Või vastupidi.

Päike pani vanalinna punased kivikatused õhetama. All tänaval voorisid tipptunniaegsed autod katkematu vooluna ühest valgusfoorist teiseni. Inimesi liikus palju. Siin-seal võis näha mõnda surmapõlgavat jalgratturit autode ja tänavaaukude vahel laveerimas. Otse meie maja ees seisis kollastes hõlstides kiilaspeade kamp. See oli sinna ilmunud peaaegu kohe, kui uudised Neeljatest telekasse jõudsid. Alguses olid nad ennast sisse seadnud keset teenindussaali, kuid pärast pikki vaidlusi suudeti nad siiski kuidagi välisukse taha puksida.

Selja tagant kostus võtmete kõlinat. Pöördusin ringi. Härra Tomberg astus sisse, tõmbas lükandukse enda järel uuesti kinni ning võttis istet. Märgates minu kahevahelolekut andis ta ka mulle märku uuesti oma kohale istuda.

,,Sten, ma tahaks sinuga... veel veidi Neeljatest rääkida!"

Ohkasin. Kõik, kellega ma viimastel päevadel kohtusin, tahtsid minuga Neeljatest rääkida. Isa-ema, politsei, töökaaslased, naabrid... Eelmisel õhtul olin ma veetnud mitu tundi mingi instituudi uurijatega, kes pinnisid mind tükk aega ega suutnud rahulduda kinnitusega, et ma tõepoolest ei mäleta sellest kõigest suurt midagi.

,,Kahjuks ma ei..."

,,Ja-jah, seda sa juba ütlesid," lõi härra Tomberg käega.

Vaikisin. Härra Tomberg jälgis mind tükk aega, kuni ma seda enam välja ei kannatanud ja silmad maha lõin.

,,Palju sa üldse Neeljatest tead?" küsis ta ootamatult.

,,Ma arvan, et... enam-vähem kõike, mida nende kohta kirjutatud on. Mul oli mitu vaba päeva ning ma guugeldasin neid.

Ma tean, et nende rünnakud toimuvad neli-viis korda kuus, suvalises maailma paigas, kusjuures rünnaku täpset aega ega kohta ei ole suudetud kordagi ette ennustada. Nad võtavad alati kaasa kolm inimest - ei rohkem ega vähem. Pole teada, mille alusel kaasa võetavad inimesed valitakse, kuhu neid viiakse või miks mõned inimesed tagasi lükatakse. On igasuguseid teooriaid, aga ükski nendest pole siiani kinnitust leidnud."

,,Seega õige oleks öelda, et ei sina, mina ega ka keegi teine ei tea tegelikult Neeljatest mitte midagi," võttis härra Tomberg minu jutu kokku. ,,Varsti saab nende ilmumisest viis aastat ning me oleme sama targad kui enne."

Kehitasin õlgu. Minu jaoks olid Neeljad siiamaani olnud nagu mustad mambad - vastikud ja ohtlikud elukad, aga kusagil mujal. Mitte minu magamistoas.

,,Mis sina arvad, miks Neeljad meid ründavad?"

,,Kellelgi on kusagil kõht väga tühi?"

Härra Tomberg muigas.

,,Tüüpiline vastus sinu evolutsiooniliselt mälult. Sadu tuhandeid aastaid kogemust ,,Söö või saa söödud!" ei kao meie alateadvusest veel niipea mitte kuhugi. See selgitab ka paanikat ja massihüsteeriat viis aastat tagasi, kui Neeljad esmakordselt ründasid. Hea võimalus kõigile viimsepäevaprohvetitele ja lihtsameelseid otsivatele amuletimüüjatele."

Pigistasin käe laua all rusikasse. Mul oli siiamaani meeles see külm juga, mis mu rinna alt läbi käis, kui poeukse ees ohvreid passiv mustlastüdruk oma silmad hulga inimeste vahelt just minule naelutas. ,,Osta minu käest, ilus poiss!" oli ta nurrunud. ,,Usu mind, sul on seda vaja! Sa ei kahetse..."

,,Me ei tea, kas Neeljad nopivad inimesi söömiseks. Ma ise arvan, et mitte, sest sellisel juhul kõlbaks ka teised loomad. Või siis vähemalt valitaks äraviidavaid nende toiteväärtuse alusel."

Tahtmatult vilksas mu pilk bossi kõhule. Tema vöö vahel oli toiteväärtust kindla peale palju rohkem kui minu õblukeses kehas kokku. Kerge naeruvine, mis korra üle härra Tombergi näo vilksatas, andis mõista, et minu taktitus ei jäänud tähele panemata.

,,Erinevaid teooriaid on palju," jätkas ta. ,,Katseid tegevad tulnukad, orjapidajad paralleelmaailmast, keha vajavad deemonid - võid ise seda loetelu jätkata. Neid kõiki teooriaid ühendab üks ühine joon - teadmatus ning hirm selle teadmatuse ees. See on hullemgi kui surm. Me ei karda ju tegelikult surma, meid hirmutab pigem teadmatus - mis meist peale surma saab."

,,Aga surm on ju paratamatu!"

Härra Tombergi silmad läksid särama. Samasugust sära olin ma näinud kunagi ammu oma matemaatikaõpetaja silmis, kui ma ükskord enne teda teoreemile õige lahenduse välja pakkusin.

,,Just nii! Neeljad ON paratamatus. Me ei oska nendega võidelda ja me ei saa nende eest põgeneda. Me ei oska isegi nende järgmist rünnakut ette ennustada.

Siiamaani on teadlased suutnud tuvastada ainult kaks seaduspärasust. Tavaliselt ei mõjuta rünnaku toimumine teise rünnaku tõenäosust samas punktis. See võib juhtuda järgmisel nädalal või saja aasta pärast. Aga kui Neeljad on kedagi ära märkinud, siis on umbes kolmel juhul neljast viiakse järgmise paari kuu jooksul see inimene kaasa. Ükskõik, kus ta ei oleks või kuhu ta ennast ei peidaks."

Jälle see külm juga läbi kõhu! Hõõrusin sinist laiku oma käsivarrel. Härra Tomberg pani seda tähele.

,,Me ei räägi siin loomulikult sinust! Kui sa oled Neeljate poolt tagasi lükatud, siis sa oled nende vastu immuunne. Neeljad ei võta sind! Maailmas on teada ainult paari juhtumit, kus tagasilükatu on teist korda kaasa viidud, kuid ka siis on ta uuesti tagasi lükatud."

Surusin jõuga oma käed rahulikuks ning püüdsin kergemalt hingata. Härra Tombergi jutt võis olla küll rahustav, kuid tema ei olnud tundnud seda õõva, mida Neeljad endaga kaasa tõid.

,,Nagu sa ütlesid, viivad Neeljad iga kord minema kolm inimest. Seekord tabas see needus Meelit, kelle röövija seifiruumi lukustas, sind ja Rambot ennast. Kuna sina Neeljatele ei sobinud, siis pidid nad kellegi teise otsima."

Härra Tomberg vaikis ning jälgis mind tükk aega pingsalt, otsekui püüaks minu peas sagivate mõteteni tungida.

,,Kolmas ohver valiti nullkorruse saunast, kus toimus üks Melissi korraldatud üritus. See ei olnud küll Meliss, aga need olendid riivasid teda. Ta on äramärgitud!"

Mul läksid silmad pärani. Meliss oli laenude osakonna juhataja asetäitja. Meliss Tomberg, härra Tombergi tütar!

,,See info EI OLE avalik! Meliss on praegu kodus. Ametlikult on tal närvivapustus ja haigusleht. Ta ei tule enne tööle tagasi, kui ma olen kindel, et temaga on kõik korras. Ma ei usu, et keegi siin pangas tema puudumisest suurt numbrit teeb..."

Selles polnud vaja kahelda. Laenude osakond oli harjunud, et nende juhataja asetäitja oli pidevalt kas kliendi juures või töötas kodukontoris.

,,... täpselt niisamuti, nagu ei panda pahaks, kui me sind sinu tööülesannetest määramata ajaks vabastame."

,,Kas te lasete mind lahti?"

,,Otseselt mitte," härra Tomberg puuris uuesti oma pilgu minu kolba sisse. ,,Kuigi meil ei oleks probleeme tõestamaks, et pärast juhtunut on sul psühholoogilistel põhjustel vastunäidustatud oma praeguste tööülesannete täitmine. Ma pakun sulle selle asemel uut ametit. Mu tütar on Neeljate poolt märgitud. Ma soovin, et sa kaitseks teda Neeljate eest!"

,,Mismoodi ...?"

,,Valvad teda. Ja kui Neeljad talle järele tulevad, siis hoiad teda kinni. Ükski materiaalne asi Neeljaid ei peata - kaasa viiakse vaid ohver ise oma ihulikul kujul. Seega minu ainus lootus on, et sina kui keegi, kelle nad on tagasi lükanud, suudad Melissi oma ihulikul kujul nii kaua kinni hoida, kuni Neeljad loobuvad ja kellegi teise kaasa viivad."

Ma ei osanud selle peale midagi kosta. Jõllitasin rihmapundart, mille härra Tomberg oli oma kotist võtnud ning minu nina alla laua peale visanud.

,,Võta särk ära ja pane see endale ümber! Tõmmitsatugi jääb rinna peale ning trossi ots jäta pluusi vahelt välja. Päästikut ära puutu! Tõmmits on laetud ning võib sul näpud lõhki kiskuda, kui trossi teises otsas vajalikku raskust ei ole."

Ma sain aru, et minu arvamus asjast, isegi kui mul see oleks olemas olnud, ei huvitanud härra Tombergi mitte üks raas. Isegi formaaljuriidiliselt mitte.

* * *

Ka Melissi nõusolek ei puutunud asjasse, aga erinevalt minust kavatses tema oma arvamuse häälekalt välja ütelda.

,,Sa ei pane mind ketti!" lõrises ta.

Ma ei olnud varem kunagi laenuosakonna juhataja asetäitjat sellisena näinud! Beei pükskostüümi asemel kandis ta viledakskulunud teksaseid ja pitsilist toppi, mille laiast kaelusest oli nii mõndagi näha. Muidu alati kohev soeng oli sassis ning eilne meik üle näo laiali hõõrutud. Kõrgist äridaamist oli järsku saanud umbes minuvanune tibi, kelle peolemineku plaanid on õelad vanemad ära nullinud.

,,Kui see tüüp peab mind valvama, siis las valvab! Aga tehku seda omaette! Mina ei kavatse niimoodi nööri otsas tolgendada."

,,Ilma tõmmitsata ei ole temast mingit kasu!" seletas härra Tomberg rahulikult. Jäiselt rahulikult. ,,Ainus mõeldav alternatiiv oleks lukustada sind koos temaga vannituppa. Kui te ei ole Neeljate rünnaku hetkel teineteise käeulatuses, siis viiakse sind ära ilma, et ta suudaks midagi teha."

,,Persse need Neeljad! Mida teised minust niimoodi arvavad?"

,,Teised ei arva mitte midagi! Kaks kuud oled sa siin korteris ega pista nina uksest välja. Kaks kuud või kuni Neeljate tulekuni - kumb kiiremini kätte jõuab. Steni ülesanne on sind kinni hoida, kuni Neeljad omale ohvreid valivad. Ma ei usu, et su sõbrad tahaks sel hetkel sinu kõrval olla."

,,Sa ei tunne minu sõpru!"

,,Võib-olla mitte kõiki. Aga ükski nendest, keda sa mulle oled tutvustanud, ei ole oma pead paljaks ajanud ega jookse kollases ürbis ringi. Kuni sa seda laiku kannad, oled sa oma sõpradele niikuinii persona non grata!"

Härra Tomberg osutas Melissi dekolteest paistvale sinikale, mis oli sama värvi nagu minu oma, aga palju suurem. Osa sinikast jäi üle rindade jooksva tõmmitsarihma alla ning teine pool kadus valge topi serva taha.

Melissi pilk vilksatas Neeljamärgile ning härra Tomberg kasutas kiiresti juhust. Ta haaras lameda toru, mis Melissi pluusi ülemisest nööbivahest välja tilpnes ning klõpsas minu tõmmitsa küljes oleva trossi teise otsa sinna sisse. Sama liigutusega püüdis ta ka kinni Melissi käe, mis, küüned õieli, isa põse poole vihises.

,,Talitse ennast, tüdruk! Sa veel tänad mind selle eest ..."

,,Never!!!"

Meliss haaras trossist kinni ning püüdis seda tõmmitsast välja sikutada. Tross käis nagu vedruga koerarihm tõmmitsa sisse ja välja, kuid lahti ei tulnud.

,,Trossi tõmbevõime on pool tonni. Teie rakmed ei avane ilma minu võtmeta! Suure tahtmise ja korralike tööriistadega saad sa oma rihmad muidugi lahti murda, aga ma hoiatan sind - see seadeldis maksis päris palju raha! Teist samasugust ma osta ei kavatse - kui sulle tõmmits ei meeldi, siis järgmise valikuna läheb käiku luku taga istumine!"

,,Kallis," proua Tomberg ei olnud kogu selle aja jooksul ühtegi sõna öelnud. ,,Kannata palun see aeg ära. Sa oled meie ainus laps ..."

,,Käi persse!"

,,Hea küll, lähme!" härra Tomberg võttis oma naisel käest kinni. ,,Sina oled minul ka ainus... ja mina sinul. Järgmine rünnak võib toimuda iga hetk ning ei mina ega sina ei taha sel ajal kohal olla."

Härra Tomberg noogutas mulle põgusalt ning astus esikusse. Proua Tomberg üritas Melissi emmata, kuid Meliss tõrjus teda pahaselt eemale.

,,Palun..." proua Tomberg surus minu käe oma pihkude vahele. Ta silmad olid kalkvel ning ta ei suutnud oma palvet lõpetada.

,,Ma annan oma parima!"

Härra ja proua kiirustasid välja. Enne ukse sulgemist pöördus härra Tomberg veel kord Melissi poole.

,,Ja ma palun, ära lülita Skypes kaamerat välja! Ma tahan näha, et sinuga on kõik korras!"

,,Fuck you!"

Viimane repliik kõlas juba kinnisele uksele.

Me jäime Melissiga väikeses, kuid mugavas korrusmaja korteris kahekesi. Lõhnas äsjakuivanud värvi järele. Keegi - tõenäoliselt terve remondibrigaad - oli äsja üüritud korteri maast laeni üle käinud. Uus tapeet, värskelt värvitud põrand ning valgendatud lagi. Köögis särasid puhtad nõud ning nurgas sahisev külmutuskapp oli toitu täis.

Meliss viskas ennast oma tuttuuele, värskete linadega voodile selili.

,,Mis sa passid, kao oma konkusse!"

Avar elutuba oli ajutise vaheseinaga kaheks jagatud. Mitte pooleks ja ka mitte vennalikult. Õhukese soome papist lükandukse taga peitus kitsuke ruum, kuhu peale tugitool-voodi ning väikese lauakese suurt midagi ei mahtunud. Laua peal seisis lamp, sülearvuti ning kõrvaklapid - härra Tombergi ettekujutuse kohaselt oli seda piisavalt suure hulga vaba aja veetmiseks.

Vahesein oli ehitatud paksust vahtplastist ning ainult väljastpoolt tapetseeritud. Trossi jaoks oli seina sisse lõigatud õnarus nii, et see ei takistaks ukse sulgemist. Nähtavasti eeldati, et õilis rüütel peitub oma urgu senikaua, kuni tuleb aeg kõrgestisündinud printsessi päästmiseks efektselt läbi seina hüpata.

Uurisin oma tõmmitsat. Härra Tomberg ei olnud asjata kiidelnud selle riistapuu kvaliteediga. Mulle meeldis aeg-ajalt nokitseda ning erinevaid vidinaid ehitada, aga seda materjali, millest tõmmitsa tross tehtud oli, polnud ma varem näinud. Huvi pärast proovisin köögist kaasa kahmatud leivanuga, kuid see ei jätnud trossile isegi silmaga nähtavat märki. Ketaslõikuriga oleks rakmete metallkinnistest kindlasti jagu saanud, aga ketaslõikur vedeles mul kodus, voodi all kastis.

Kodus ootas mind ka pakitud reisikott ja lennukipiletid Hispaaniasse. Kui seda jama ei oleks vahele tulnud, siis oleks ma reede õhtul juba puhkusel olnud. Mul oli kindel plaan Mallorcale minna ning kui õnnestunuks seal mingi tööots saada, siis sinna ka jääda. Turvamehe amet ei sobinud mulle. Isegi meie pangas, mis Äripäeva väitel pidavat olema üks ihaldatumaid tööandjaid, imes see töö vilinal. Kõrvulukustaval vilinal.

Ohkasin ja avasin interneti.

* * *

Meliss koperdas ja vandus. Tross jõnksatas, aga ma olin sellega juba harjunud ega lasknud ennast häirida. Nädal aega oli meie pealesunnitud kooselust suurema dramaatika juba välja lasknud ning jätnud vaid rutiinse vimma paarilise vastu, kes sinu vabadust piiras. Enam-vähem midagi taolist, nagu ma umbes kümmekond aastat abielus olnud paaride vahel ette kujutasin.

Sellesama nädala jooksul oli toimunud kaks Neeljarünnakut. Mõlemad kusagil pärapõrgus meie seisukohast vaadatuna. Esimene neist, mis langes peaaegu kokku meie kokkuköitmise päevaga, oli tabanud Mosambiiki. Loetud päevad hiljem viidi kolm vahialust minema paranduslike tööde kolooniast kusagil Habarovski oblastis. Kumbki nendest rünnakutest ei ületanud peavoolu meedia uudiskünnist, mis oli keskendunud meie linnapea ja peaministri kottimisele maksuparadiisi firmade omamise eest. Ainus Neeljaid puudutav artikkel võttis tagantjärele kokku meie pangaröövi. Pikk jutt ja palju detaile, kuid lõpuks pidi ajakirjanik ikkagi tunnistama, et kuna röövija isikut ei ole suudetud tuvastada, siis on selles loos küsimusi endiselt rohkem kui vastuseid.

,,Aja ennast üles!"

Papist uks lendas tseremoonitsemata eest. Mina pidin iga kord sellest välja astudes koputama, kuid Meliss ei vaevunud seda kunagi tegema.

,,Mul on sellest konutamisest kõrini, lähme tuulutame ennast!"

Vaatasin üllatunult Melissile otsa.

,,Klubisse läheme. Mul on seltskonda vaja, enne kui ma lõplikult ära kuivan!"

,,Aga su isa..."

,,Paps võib sitale käia! See ei ole tema öelda, kus ma olen või mida ma teen. Ja sinu asi on mind valvata, mitte õpetada!"

Kehitasin õlgu. Korter, mis alguses oli mulle päris hubane tundunud, oli hakanud viimasel ajal ka mulle närvidele käima. Mitte oma urkas lösutamine! Ootuse paine oli see, mis mind ärevuses hoidis. Ma teadsin, et ükskõik, kui paksud oleksid mind ümbritsevad seinad, ei suudaks need varjata meid Neeljate eest.

Ajasin ennast püsti.

,,Kobi dui alla! Kas sa ise ei tunne, kuidas sa haised? Ja midagi paremat sul selga panna ei ole?"

,,Ei ole," lasin pilgu üle oma teksade ja T-särgi. ,,Su isa ostis mulle kuhja riideid, aga need kõik on täpselt samasugused. Ma arvan, et ta ei näinud ette, et mind klubisse kutsutakse."

,,Sind ei olegi kutsutud!" nähvas Meliss. ,,Mind kutsuti. Tee kähku!"

Pressisin ennast kitsukesse vannituppa. Kiire du, deodorant ja puhas särk selga ei võtnud kümmet minutitki, kuid Meliss jõudis selle aja jooksul kaks korda koputada ja mind tagant utsitada. Seejärel vahetasime kohad - mina istusin vannitoa ukse taha toolile ning tema alustas oma iluprotseduure.

Mingil ajahetkel ma kahetsesin, et polnud taibanud oma arvutit konkust ära tuua. Vesi vannitoas solises, pudelid peegliriiulil klirisesid ning aeg-ajalt kõlas sinna vahele mõni mahlakas vandesõna. Ma imestasin, et töö juures ei olnud ma Melissi kunagi sellisel moel rääkimas kuulnud. Ma ei teadnud, kas preili laenuosakonna juhataja asetäitja maa peale laskumise oli põhjustanud ebaharilik olukord, kuhu ta ootamatult oli sattunud, või kandis ta peene äripreili maski koos oma kostüümiga ainult pangakontoris ringi liikudes.

Kaks ja pool igavikku hiljem anti mulle käsk püsti tõusta ning ilma tagasi vaatamata oma ruumi minna. Tegin seda ning tõmbasin kergendustundega pappukse enda järel kinni.

Kulus veel määramata hulk aega, kuni Meliss mööda tuba ringi tuuseldas. Ma jõudsin kõik uudised läbi lugeda, ,,Minecrafti" mängida ja härra Tombergile ettekande kirjutada. Ma pidin seda tegema iga päev - isegi siis, kui mitte midagi öelda ei ole. Lõpuks oli Meliss valmis ja ma ukerdasin oma urkast välja.

Sa püha püss! Kui Meliss poleks trossipidi minu küljes olnud, oleks ma kahtlustanud, et mu korterikaaslane on kellegi teise vastu vahetatud. See ei olnud preili ärinaine, aga see ei olnud ka too turtsuv hellik, kellega ma juba harjuma olin hakanud. Nagu minu vend oli kunagi öelnud - pole olemas ebahuvitavaid naisi! On kas liiga vähe raha või liiga vähe viina. Ja raha tundus Melissil jaguvat.

Minu jahmatus paistis Melissile head meelt tegevat. See oli siiram kui mistahes kompliment.

,,Lähme, takso ootab!"

Taksomeetri järgi mõõtes oli takso oodanud juba päris kaua. Õhtu hakkas kätte jõudma ning väljas hämaraks kiskuma. Pugesime teineteisel käest kinni hoides vaikselt podiseva mersu tagaistmele nii, et meid ühendav ohelik väga silma ei paistaks. Meliss nimetas aadressi ning taksojuht noogutas - ilmselgelt polnud see tema jaoks võõras koht, kuhu meid sõidutada tuli.

Klubi, kuhu me suundusime, oli mulle tuttav, aga sissepääs, mille juures me autost välja astusime, mitte. Meliss ulatas taksojuhile kuldselt läikiva pangakaardi ning toksis PIN koodi terminali. Sama kaardi läbi tõmbamine piida peale monteeritud lugejast avas tagasihoidliku välimusega ukse trepikotta, kus pärast lõputuna tundunud ülesronimist pääses hubasesse katusekambrisse.

Privaatne peoruum oli hämar. Pehme põrandavalgus ning pisikesed küünlaleegid peente snäkkidega kaetud laua peal valgustasid lõbusat seltskonda, kes lösutas laua kõrval diivanitel ja suvaliselt laiali loobitud kott-toolidel. Üks paarike tantsis aeglaselt. Ruumi tagumine sein oli tervenisti tumedast klaasist ning selle kaudu oli näha all klubipõrandal trampivaid pidulisi. Üle terve maja kõlav tümps kostis läbi seinte siiagi, kuid jäi talutavale tasemele. Vähemalt seniks, kuni keegi alla peomöllu sisse viiva keerdtrepi ust ei paotanud.

Melissi saabumine võeti vastu ülevoolava hõiskamisega. Tüdruk tervitas üht, kallistas teist ning vedas mind seejuures nööripidi enda järel nagu suurilmadaam sülekoera. Ma ei saanud pahaks panna, et seltskond selle peale ennast laua alla naeris - ma tundusin endale ise sama koomiline. Ainult et minul ei olnud naerutuju.

,,Noh, kena poiss, ära nüüd solvu!"

Päevitunud blondiin surus mulle pihku klaasi värvilise joogiga. Meliss oli ennast laua äärde kahe noormehe vahele sädistama seadnud ning mina pikutasin lohmaka koti peal diivani taga.

,,Räägi mulle midagi põnevat!"

,,Neeljatest?"

Lonksasin mulle pakutud jooki. See oli kange ning surises tühjavõitu kõhust otse kõrvade vahele. See oli täpselt see, mida ma tol hetkel vajasin ning ma tühjendasin klaasi kahe suure lonksuga.

,,Häh, Neeljad on igavad! Räägi sellest Rambost."

Vaatasin oma kaaslannale otsa. Neiu silmad läikisid ning jutt nurrus pisut pehme keele kiuste. Klaas tema käes oli täis, ta polnud seda veel puutunud. Sirutasin käe välja ning kummutasin ka tema joogi ühe soojaga alla. Nagunii oli minu vestluskaaslane mitu ringi minust ees.

,,Viimast Ekspressi lugesid? Seal oli temast pikk artikkel - rohkem kui mina sellest tean."

,,Aga sina ju olid seal, kui see asi juhtus? Kas sa nägid, kes see mees oli?"

,,Mina nägin ainult maski. Ja seda ka ainult lühikest aega enne Neeljate tulekut."

,,Jälle need Neeljad!"

Kiikasin üle õla. Meliss oli silmnähtavalt vindine ning kiskus rinna eest nööpe lahti, et enda ümber kogunenud meestele oma sünksinist rinda näidata. Vaatepilt oli ahvatlev. Ma usun, et isegi ilma Neeljamärgita oleks kõigi ümberkaudsete isaste reaktsioon üsna sarnane olnud. Osa tüdrukuid oli liitunud Melissi kuulajate pundiga, ülejäänud istusid veidi eemal, limpsisid kokteili ning näisid veidi solvunud, et nende tähelepanuvajadust ignoreeritakse.

,,Ma tahan veel juua!"

Mõõtsin pilguga mulle külje alla ujunud ,,meeleheitel" piduperenaist.

,,Kui sa mulle uue joogi tood, siis võin ka mina pluusi seljast ära võtta ja rinda näidata. See on mul suur ja karvane."

,,Üleannetu!" nipsas blondiin mulle vastu ninaotsa, kuid tõi meile siiski uued klaasid. Lisaks veel vaagen liha, jumal teab kust maailma otsast pärit juustu mingi pruuni õlise ollusega, mis pidi olema kuivatatud tomat.

Jõin, sõin ning kirjeldasin oma blondiinile ning paarile temaga liitunud tibile värvikalt turvakaameratest nähtut. Olin just jõudnud seifi tühjendamiseni, kui Meliss mind nöörist sikutas.

,,Tule, mul on vaja vetsu minna!"

,,Kas te käite seal alati kahekesi?" mürises üksmeelne naer üle ruumi.

,,Loomulikult," kõverdas Meliss huuli. ,,Tema tõstab minu seelikut ja mina hoian tema riista. Kaksiratsi istudes saame asja korraga aetud. Kutsuks teid vaatama, aga meil on seal kahekesi niigi kitsas!"

Rahvas endiselt naeris, kui ma Melissi oodates tualettruumi kõrval vastu seina toetasin. Erinevalt korterist summutas alt kostev lõppematu tümps ukse tagant kostva solina peaaegu täielikult.

,,Käi ka ära, ma ei viitsi sinu pärast eraldi siia tulla!"

Vahetasime kohad ja ma tõmbasin ukse kinni. Ma olin juba piisavalt joonud ning Melissi pakutud võimalus vesi välja lasta oli tegelikult täiesti teretulnud.

Tagasi laua äärde minnes leidsin ma pudeli, millega sain ise oma tühja klaasi täita. Meliss tantsis. Vähemalt võis seda oheliku otsas tammumist niimoodi nimetada. Blondiin, kelle kaaslase Meliss oli lõplikult kaaperdanud, püüdis ka mind tantsima vedada, kuid ma keeldusin. Mul ei olnud mingit soovi ämblikmehena kõiki ruumisolijaid oma nööri sisse mässida.

,,Veel koksi! Kus see pagana kelner on?"

Enamus laua peal ja laua all olevatest pudelitest olid tühjad. Keegi poistest haaras seina peale kruvitud telefoni ja kurtis meie muret baarimehele. Veidi aega vaieldi üle toa, millise peene nimega napsi eelistada. Blondiin küsis ka minu käest, kuid mina kehitasin õlgu. Viin on viin - ükskõik, mida sinna sisse segatud on.

Umbes viie minuti pärast jooksis valge särgi ja musta kikilipsuga noormees mööda keerdtreppi üles ja astus uksest sisse, tuues kaasa tantsusaali tümpsupahvaku. Asetanud lahtikorgitud pudelid lauale, korjas ta kiiresti tühjad klaasid ja kägardatud salvrätinutsakad koos tühjaks saanud liudadega kokku. Seda tehes komistas ta mind ja Melissi ühendava trossi otsa ning oleks äärepealt tüdruku lahtinööbitud dekolteesse kukkunud.

,,Vabandage, ..."

,,Oh, juhtub!"

Noormees ei vastanud. Silmnähtavalt jahmunult vahtis ta Melissi Neeljamärki.

,,Kuidas on? Meeldib, jah?" Meliss väristas pingul rinnahoidjasse topitud partiid kelneri nina all.

,,Sina, kes sa kannad Tema märki... Mine ja me järgneme sulle!"

Kelner oli käe Melissi rinnale asetanud. Mina olin piisavalt lähedal, et kuulda neid mantrana kõlavaid sõnu, aga isegi kui Meliss kuulis, ei pannud ta tähele. Selle asemel jõllitas ta veidralt alandlikku rinnahoidjat üllatunult. Situatsioon, millesse ta oli sattunud, oli nii ootamatu, et ta ei osanud seisukohta võtta.

,,Viisakas inimene küsib enne..."

Meliss ei jõudnud oma lauset lõpetada. Kutt, kellega ta enamuse õhtust semminud oli, hüppas üle laua ning lajatas ootamatult tekkinud konkurendile korraliku sirge vastu vahtimist.

Klirinal lendasid klaasid laiali. Õbluke noormees prantsatas vaibale ning lõi kukla kolksuga vastu maad nii, et juuksed ta peast minema lendasid.

,,Kiilakas!"

Hoobist uimane kelner ajas ennast käpuli.

,,Andke andeks! Ma ei oleks tohtinud!"

Noormees kobas mööda põrandat, kuni keegi pealtvaatajatest tema paruka talle sülle viskas. Kuidagiviisi sättis ta oma juuksed uuesti pähe.

,,Anna mulle andeks," kummardus ta Melissi poole. ,,Märgitu...!"

Olukord oli veider. Seltskond vahtis vaheldumisi kelnerit ja Melissi, püüdes aru saada, kas tegemist on peene tüngaga või toimub tõepoolest midagi müstilist. Melissi tantsupartner hoidis tüdrukut oma käte vahel, varjates Neeljamärgi oma laia peopesaga.

Veel kord kummardades taganes kelner ukse poole, jättes nõud vedelema sinna, kuhu nad olid kukkunud.

,,Oota..."

Melissi hääl kadus ukse avamisel kostnud tümakasse.

,,Issand, kas ta mõtles seda tõsiselt?" Blondiin, kellel ma olin lubanud käe oma pluusi alla ajada, vahtis jahmunult Melissi sinikat.

,,Mida?"

,,Seda märgitu asja. Ja järgnemist?"

,,Kiilakad ajavad ju Neeljaid taga. Nende meelest on Neeljad jumala saadikud, kes väljavalituid Tema aujärje ette viivad. Kui Neeljad peaks Melissile järele tulema, siis..."

,,Sa räägid seda nii tõsiselt." Päevitunud blondiin võdistas õlgu.

,,Kui sa oled Neeljaid korra näinud, siis ei ole nad enam naljakad."

Blondiin keeras mu käsivart ning libistas sõrmed üle Neeljamärgi.

,,Sa tahad öelda, et see olegi nali?"

,,Miks see peaks nali olema?"

,,Noh, Meliss on varemgi..."

Vestluskaaslase silmad läksid pärani. ,,Te olete mõlemad Märgitud?"

Blondiin kargas püsti. Meeleheitlikult nühkis ta sõrmi seeliku vastu otsekui püüaks mälestust minu Neeljamärgist nendelt maha kaapida. Ridikül kaenlas, kahmas ta nagist oma jaki ning pühkis kontsade klõbinal trepist alla.

Rahvas hakkas sumisema. Paarikesed otsisid oma asju kokku ning lühikese aja jooksul kahanes seltskonda poole väiksemaks.

,,Pagan võtaks!" kirus Meliss lastes silmad üle kohalejäänute. ,,See neetud jobu rikkus meie peo ära! Andke mulle juua!"

Juua oli piisavalt. Meliss jõi, tantsis, jõi, üritas tantsida, jõi, kudrutas oma kutiga diivaninurgas ning jõi. Ma ei suutnud parimagi tahtmise juures temaga sammu pidada. Mingil ajahetkel üritas ta isegi minuga tantsida, aga ma lükkasin selle ettepaneku tagasi.

,,Aitab, lähme koju!" teatas Meliss, kui oli tükk aega vetsus potiga tõtt vahtinud. Ta oli näost lubivalge ning joodud kraam ei tahtnud tal enam sees püsida.

,,Kas tellin takso?"

,,Nah, Risto viskab meid ära."

Kiikasin Melissi kavaleri poole. Kutt oli ilmselgelt sama täis kui mina, kuid suutis veel päris sirgelt käia.

,,Olgu, kes siin arve maksab?"

,,Sitta sest arvest, küll keegi maksab!"

Meliss viipas Risto enda juurde ning kaelakuti koos lasi ennast mööda treppi välja talutada. Kõmpisin nende kannul ning püüdsin jälgida, et tross millegi taha kinni ei jääks. Päris mitu peolist tahtis meiega kaasa tulla, kuid Risto raputas pead ning Meliss tõmbas ukse enda järel pauguga kinni.

,,Mul ei ole praegu sauna!" teatas ta läbi autoakna pettunud kaaslastele. ,,Ma ei ela kodus. Mind on pagendatud ühetoalisesse uberikku, kus pole ruumi isegi joogat teha. Järgmine kord..."

Risto pani mootori käima ning pani ventilaatori täisvõimsuse peale.

,,Mendid jahivad autosid, mille klaasid on udused!" ütles ta, andes mõista, et ta teab, mida teeb.

Kutt sõitis hästi. Enamus minu tuttavaid kippus auru all olles uljalt gaasi vajutama, aga tema kulges mööda öiseid tänavaid sujuvalt ning ettevaatlikult. Ei liiga kiiresti ega liiga aeglaselt. Mõned äkilisemad jõnksud oleks võinud panna ka harjumatute pedaalidega auto arvele.

Ma ei imestanud põrmugi, kui Risto parkis auto koju jõudes Melissi näidatud kohta ning tuli sisse tüdruku käevangus . Meliss peatus vaid hetkeks esikus, et kingad nurka visata ning seejärel suundusime otse tema tuppa.

,,Ja niimoodi te siis elategi?" muigas Risto üle ukse minu ubrikusse kiigates.

,,Jah, just niimoodi!" vastasin ma kuivalt ning tõmbasin ukse tema nina all kinni. See urg oli minu oma ning vähemalt siia polnud temal asja.

Papist uks ei varjanud ühtegi heli. Veidi aega kostis läbi selle kahinat ja itsitamist ning siis muutusid hääled rütmiliseks.

Viskasin pikali ja surusin käed kõrvadele. See ei olnud minu asi! Hoolimata minu olukorra absurdsusest oli mu enda riist püsti ning nõudis samuti tähelepanu. Vaikselt, et kõrvalolijad ei kuuleks, võtsin ma selle pihku ning lasin paari tõmbega pingel välja voolata.

Nemad mürasid seal terve igaviku. Kui nad alguses veel üritasid vaikselt olla, siis mingi hetk unustati minu olemasolu täielikult. Mul ei olnud lootustki nende kõrval magama jääda, seega lülitasin ma arvuti sisse ja üritasin oma pakitsevat põit taltsutada.

Peo alguses olime me Melissiga alati koos vetsu ukse taga käinud. Umbes poole peal oli meil see süsteem aga segi läinud ning kumbki meist vedas teist tualettruumi täpselt siis, kui vajadus tekkis. Nüüd oli see vajadus mind jälle segamas ning muutus iga sekundiga järjest pakilisemaks.

Tõmbasin kõrvaklapid peast ja kuulatasin. Kõrvalruumis oli vaikne. Lootuses, et nad on lõpuks ometi lõpetanud, koputasin ma vaikselt uksele ning tegin selle lahti.

Melissi voodi oli segamini. Tema tekk ja padjad vedelesid põrandal. Paarike ise oli voodis teineteise külge klammerdunud, pead ja jalad segamini.

,,Mida põrgut ...!"

Risto tõstis pea Melissi jalge vahelt ning heitis mulle vihase pilgu.

,,Ma tahan ju ainult..."

,,Kao ära!" kiljatas Meliss ning kargas püsti. Nähtavasti oli ta seda teinud veidi ettevaatamatult, sest Risto tõmbas ennast oiatades kõverasse.

,,...vetsu..."

,,Kurat, ma sulle näitan vetsu, pervo sihuke!"

Valge iPhone lendas minu poole ja tabas mind valusasti puusakondi pihta. Risto ajas ennast voodist üles.

,,Kuule, mees!"

Ma olin küll purjus, kuid minu käed ja jalad mäletasid meie iganädalast kohustuslikku treeningut. Risto rusikas möödus minu lõuast seda puutumata. Haare, kaarsamm ja tõmme ning ma istusin kõhuli väänatud noormehe seljas, tema löögikäsi abitult laepoole väänatud.

,,MELISS!!!"

Esikusuksele ilmunud sagriste juustega härra Tombergi nägi välja sama autoriteetne nagu oma kabinetis. See oli esimene kord, kus ma olin tõeliselt rõõmus teda nähes.

Lasin Risto käe lahti ning ajasin ennast püsti.

,,Mul oli vaja minna..." hakkasin ma seletama, kuid siis jooksis maailm kokku.

* * *

Pea valutas.

Ma lebasin oma tugitool-voodis värskete linade vahel. Mind oli riidest lahti võetud ning mul polnud midagi seljas peale tõmmitsa ja... mähkmete. Keegi oli mulle suured, täiskasvanud inimese mõõtu mähkmed jalga tõmmanud. Ilmselt põhjusega, sest katsudes tundusid nad ka üsna märjad olevat.

,,Ärkasid?"

Meliss konutas oma voodis pealaest jalatallani flanellpidaama sisse mähitud.

,,Jah," suutsin ma vastuseks kähistada.

,,Tore!"

See oli kõik, mis tal öelda oli. Kergitasin veidi pead, kuid see oli viga. Terav valujutt kuklas pani mind tahtmatult oigama. Kobasin käega ning tabasin suure muhu, mille pealt oli keegi juuksed maha püganud ning nende asemele ohtralt plaastrit kleepinud. Lasin pea uuesti padjale vajuda.

Melissi tuba nägi välja teistsugune. Tema voodi oli rohkem vaheseina poole nihutatud ning minu ase sätitud selle äärde, esiku kõrvale. Nähtavasti selleks, et Meliss saaks kööki ja vannituppa minna, kui minul pilt taskus oli. Tapeet seintel lipendas, valgendatud lagi oli täis musti plekke ning laelambi asemel rippusid pea kohal paljad juhtmed.

Vaatasin küsivalt Melissile otsa.

,,See pervert oli peitnud kaamera lakke !"

,,Kes?"

,,Paps loomulikult, kes siis veel!"

Muigasin tahtmatult kujutades ette puldisolija nägu, kes eilset õhtut monitoridest pidi jälgima. Võttes arvesse, kui kiiresti härra Tomberg kohale jõudis, siis pidi meil ööpäevaringne valve peal olema.

,,Ära irvita!"

Vabandasin. Kui ma midagi härra Tombergist teadsin, siis polnud see mitte ainus kaamera siin korteris. Vastasel juhul oleks remondimehed juba kohal olnud.

,,Tahad sa midagi süüa? Kohvi?"

Vaatasin üllatunult Melissi poole.

,,Oleks kena," vastasin ma ettevaatlikult. ,,Ja ma käiks korra vannitoas ära."

,,Okei!"

Meliss hüppas voodist üles, astus üle minu ning hakkas köögis kolistama. Ajasin ennast ettevaatlikult püsti ning komberdasin vannituppa.

,,Sinu riided on kuivatis!" hõikas Meliss mulle läbi ukse.

Kiskusin märjad mähkmed jalast ära ning surusin sügavale prügikasti. Üritasin ennast veidi loputada ning tõmbasin värskeltpestud teksad jalga. Pea valutas endiselt, kuid vähemalt tundsin ma ennast juba inimese, mitte ülekasvanud beebina.

Meliss oli keetnud mune. Valasin omale masinast kohvi, määrisin singivõileiva ja koputasin muna vastu lauda. Tavaliselt koosnes meie ,,kodune" eine mikrolaineahjus soojendatud roogadest, seega tuli Melissi tehtud hommikueinet hinnata ning isegi hoolitsevaks pidada.

Köögiakna taga säras keskpäevane päike. Linnud siristasid laste liivakasti kohal suure puu okstel, mis ainsana siia majakarpide vahele pressitud rohelapikesel seisis. Otse meie akna all oli ennast sisse seadnud kamp kollaseid hõlste. Osa neist jalutas ringi, teised istusid rätsepistes muru peal ning näisid mediteerivat.

,,Kust need välja ilmusid?"

,,Ma ei tea," vastas Meliss. ,,Nad olid hommikul juba siin, kui ma ärkasin."

Üks kiilakatest nägi mind aknast välja vaatamas. Kiitsakas noormees, kelles ma arvasin ära tundvat eilse klubikelneri, krapsas püsti ning kummardas meile, käed rinnal. Ülejäänud seltskond kogunes kiiresti tema ümber ning kummardas samuti nagu üks mees meie akna poole.

,,Shit!"

Meliss vastas austusavaldusele põlgliku printsessipilguga.

Jõin oma kohvi lõpuni. Pea valutas ning erilist isu mul ei olnud. Uurisin Melissilt aspiriini järele, kuid tema koukis oma käekotist välja hoopis kangema tableti, mida tohtis vaid kord päevas võtta. Neelasin rohu alla ja tõstsin mustad nõud pesumasinasse.

Olin just arvuti süles pikali visanud, kui mu Skype-ikoon hüppama hakkas . Krabasin ärevalt kõrvaklapid, kuid minu kergenduseks oli teises otsas härra Tombergi asemel hoopis mu ülemus.

,,Jõudu, Sten, kus sa oled?"

,,Hetkel pikali. Sain eile õhtul veidi... kannatada."

,,Boss ütles, et sa olla eriülesandel. Läksid mõne pätiga kaklema või?"

,,Võib ka nii öelda."

,,Hea küll, ma ei pressi peale. Kuule, sinu käest on vaja DNA-proov võtta. Oled sa millalgi nii vaba, et saad uurija juurest läbi astuda?"

,,Hetkel on see veidi... raskendatud," lasin kiiresti läbi pea võimalikud ettekäänded, kuid ühtegi mõjuvat, mis samal ajal ka härra Tombergile antud vaikimiskohustust poleks murdnud, ma ei leidnud.

,,Aga milleks seda vaja on? Minu DNA'd on kogu turvaruum paksult täis."

,,Jah, sinu ja kõigi teiste turvade. Selles see probleem ongi, et me tahaks meile teadaolevad näidised sellest pahnast eraldada. Me otsime siiamaani Rambo võimalikke jälgi ja pole mitte kriipsugi leidnud. Me kõik andsime oma proovid juba ära, ainult sind ei ole uurija kätte saanud. Su telefon ei vasta ning kodus sind ei ole.

Ma olin uurija saadetud e-kirju näinud, kuid polnud tahtnud neile vastata. Mul ei olnud mingisugust isu oma DNA-näidist politsei andmebaasidesse saata.

,,Ma olen hetkel... seotud. Kui sa arvad, et see proov on tähtis, siis räägi bossiga. Tema saab selle asja korraldada."

Ülemus ohkas. Nähtavasti oli ta seda juba teinud. Ma ei kujutanud ette, mida ja kui palju härra Tombergi talle rääkinud oli, kuid mehe reaktsiooni järgi otsustades oli teda lihtsalt pikalt saadetud.

,,Hea küll, kaua sa veel hõivatud oled?"

,,Ma ei tea. Kui hästi läheb, siis järgmise kuu lõpuni. Vist."

,,Ma küsin uurija käest, et kas ta saab ilma sinu proovita või kannatame kuidagi selle ülesande lõpuni. Kuidas muidu läheb?"

,,Noh... elus veel!" See oli minu tavaline vastus. Ma ei usu, et mu ülemus aru sai, et ma olin seda öeldes esimest korda surmtõsine. ,,Ja mis teil uudist?"

,,Saime kiilakatest lahti. Eile sumisesid nad veel meie ukse taga, aga täna hommikul olid nad kadunud."

,,Ahah, seda ma..." köhatasin. ,,Seda ma vist kusagil juba kuulsin. Et nad olla kohta vahetanud."

,,Ükskõik! Minu poolest piketeerigu nad kasvõi Toompeal. Peaasi, et nad mind ja minu ülemusi närvi ei ajaks!"

Naersin ning soovisin turvapealikule head jällenägemist.

Tablett oli mõjunud kiiresti ja tõhusalt. Pea tuikas endiselt, kuid valu oli taandunud ning pea ei hakanud ringi käima, kui ma ennast püsti tahtsin ajada. Koos valu kadumisega oli tagasi tulnud ka minu hommikune söögiisu ning ma kavatsesin vaadata, kas mõni Melissi keedetud munadest veel alles on.

Alles püsti olles panin ma tähele, et keegi koputab uksele. Ta oli seda teinud nähtavasti juba tükk aega. Meliss kuulas oma klappidest muusikat ning kumbki meist ei pannud seda vaikset koputust tähele. Sikutasin vaikselt trossi, et tüdruku tähelepanu tõmmata.

,,Keegi on ukse taga. Lähme vaatame, kes see on."

Melissi näost oli näha, et ta ei taha kedagi näha, kuid sellest hoolimata tõusis ta püsti, et ma välisukseni ulataks. Klõpsasin sneprit, keerasin alumist võtit ja võtsin ukseketi eest ära. Nähtavasti oli Meliss papa ootamatust külaskäigust ikka veel okeeritud, sest uks oli hoolikamalt lukus kui tavaliselt.

,,Lugupeetavad..."

Terve trepimade oli paksult täis kollaseid hõlste. Mingi ime läbi suutsid nad sünkroonis meile ka kummardada.

,,Ma saan aru, et meie palve võib teie sündsust riivata, kuid kas oleks võimalik ka minu vendadele osutada au puudutada Kutsujate märki? Me oleme viisakad ja küsime..."

Kiilakate eestkõnelejaks oli tõepoolest toosama vibalik sealt klubist. Oma kollase ürbi ning ilma parukata nägi ta küll teistmoodi välja, kuid värske lõuahaagi jäljed näos kinnitasid, et ma ei eksi.

,,Mida nad tahavad?" küsis Meliss minu selja tagant.

,,Sinu sinist rinda katsuda. Viisakalt!"

,,Mida? Mingu nad ...!"

,,Proua, me kinnitame, et meie palve, hoolimata selle näivusest, on südamepõhjani süütu ning kantud ainult siirast soovist saada osa Teile osutatud Kutsest. Te olite minu vastu eile õhtul nii lahke, et me lootsime - kui me viisakalt küsime, siis..."

,,Käige persse! Mul on sellest Neeljatrallist lõplikult kõrini! Ja ma EI OLE PROUA!"

,,Vabandage, preili!"

Kogu kollane kamp kummardas uuesti. Keerasin oma käsivarre nende poole.

,,Preili on pärast eilset pidu veidi... väsinud. Järsku ajab see asja ära?"

,,Kaks Kutsutut!" Kiilakate hääles kostis samal ajal austus ning kurbus.

,,Ainult üks koht Järgijate jaoks."

,,Austame Kutsutut ja kummardame tema lahkust!"

Üksteise järel astusid veidrad tüübid minu juurde, võtsid käest kinni ning lugesid maha oma mantra. Meliss sikutas paar korda mind trossist, kuid ma lasin kõigil ukse taga olijatel oma rituaali läbi viia.

Nädala lõpuni ei juhtunud midagi põrutavat. Neeljad külastasid Brasiiliat - järjekordne vähetähtis episood, mis saavutas veidi laiema kõlapinna fakti tõttu, et asi toimus nudistide rannas, mistõttu oli alguses raskusi äraviidute kokkulugemise ja identifitseerimisega.

Vahetult peale Neeljarünnet käis meie juures Tombergide autojuht, tuues uut toidukraami ning muud vajalikku. Ta viskas välja prügi ning tõi meile postkasti pistetud valge, ilma aadressita ümbriku. Ümbriku sees oli üksainus valge leht, millele konarlike trükitähtedega oli kriipseldatud kolm sõna:

,,KADUGE SIIT MAJAST!"

,,Me ei ole naabrite hulgas just populaarsed."

,,Arvata võib," Meliss nööpis lahti sidruniga õllejoogi ning kulistas otse pudelist terve janutäie. ,,Kiilakad on ju meie juures. Kiilakate juuresolek ajab kõik ümberkaudsed närviliseks. Paps just rääkis, et nemad tunnevad ennast pangas ilma majaesise laagrita palju turvalisemalt."

,,Ega kiilakad ju ise Neeljaid välja ei kutsu."

,,Mõned arvavad, et kutsuvad. Mida muud see rististes pomisemine ikka tähendab. Pealegi on veider vaadata usuhulle, kes ise ennast tappa üritavad."

,,Nende meelest ei ole see mitte surm, vaid edasiminek. Ülendumine..."

Heitsin pilgu aknast välja. Kitsas asfaldiriba maja kõrval, mis tavapäraselt puupüsti täis pargiti, oli praktiliselt tühi. Ainult paar räsitud väljanägemisega masinat, mida ma siinviibitud aja jooksul veel kordagi sõitmas polnud näinud. Isegi jalakäijad püüdsid vältida seda lõiku, mille olid hõivanud meie akna all rahulikult ootavad kiilakad.

Kollaste read olid täienenud ning neid tuli iga päev juurde. Enamus uutest tulijatest ei rääkinud eesti keelt. Ka vene või inglise keel, mis nende suust kostus, oli tavaliselt kõva aktsendiga. Korra päevas, enamasti õhtu poole, koputati aupaklikult meie korteri uksele, et uued tulijad saaks meile kummardada ning minu kätt katsuda. Meliss hoidis ennast sellest eemal, kuid ei takistanud mul oma väljavalitu rolli nautimast.

Paar päeva hiljem külastas mind uurija. Viisakas noormees, kes rääkis eesti keelt veidi kangelt, kuid püüdlikult. Nähtavasti oli härra Tomberg korralikult kahvlisse aetud, sest uurija toimetati kohale bossi isikliku autoga. Ma ei tea, mida ja kas üldse oli talle minu olukorrast räägitud, kuid minu ja Melissi vaheline köidik ei pälvinud vähimatki kommentaari.

DNA andmine oli vabatahtlik. Ma sain suure, hulga täidetud lahtritega paberilehe, millele ma pidin selle kinnitamiseks oma nime ja allkirja panema. Oma sisimas pulbitseva eriarvamuse jätsin enda teada - kui ma ei anna oma proovi vabatahtlikult, siis eksisteerib mustmiljon võimalust see märkamatult võtta. Ning liiga suur uudishimu minu tagasihoidliku isiku tegemiste vastu oli mulle juba sünnist saadik ebameeldiv olnud.

Paberid vormistatud, sain kaks pikka vatitikku, mida pidin suus hõõruma. Üks tuli pista vasakusse põske ja teine paremasse. Samal ajal voltis uurija kokku papist karbi, kuhu tikud asetati. Üks ühte pidi ja teine teist pidi tugede vahele, et nende otsad karbi seinte, ega teineteisega kokku ei puutuks.

,,Sa ei ole meile helistanud," küsis uurija oma asju kokku korjates. ,,Me väga loodame, et sul tuleb siiski midagi veel meelde. See aitaks meid väga palju."

,,Mul on kahju," raputasin ma pead. ,,Ma kirjeldasin teile kõike, mida ma mäletan. Pärast Neeljate ilmumist ei suutnud ma millestki muust mõelda peale selle halvava hirmu, mida need minus tekitasid."

,,Aga järsku sa nägid, kuidas Neeljad röövija kaasa viisid?"

,,Mind ei olnud sel hetkel turvaruumis. Ma jooksin sealt välja peale seda, kui Neeljad olid mind puudutanud ning seda, mis edasi juhtus, te juba teate. Kui ma tagasi tulin, olid seal ainult Rambo riided, kott rahaga ja kõik muu, mis tal kaasas oli."

,,Aga kas Neeljad teda ka puudutasid, enne kui sa turvaruumist välja jooksid?"

,,Ma ei tea! Mul oli endaga piisavalt tegemist."

Uurija võttis oma mapist foto ning lükkas selle minu ette. Pilt oli nähtavasti pärit kiirreageerijate kaamerast, kes tükk aega pärast juhtunut turvaruumi lahtise ukse maha jooksid. Ma istusin juhmilt põrandal, munder ja Rambo riided ümberringi segamini. Mask ning kott rahaga vedelesid laua all kohviloigus. See ei olnud ilus pilt!

,,Siin pildi peal on näha, et sul on aluspüksid jalas. Millal sa need jalga tõmbasid?"

,,Ma ei tea. See võis olla lihtsalt refleks - piinlikkusetunne alasti olemise tõttu."

,,Me leidsime ka teised trussikud - sinu mundripükste seest."

,,Kas te tahate mulle öelda, et ma tõmbasin jalga võõrad alukad?"

,,Me ei tea! Mida rohkem me seda röövi uurime, seda kummalisem kõik see tundub. Kas sa tõepoolest ei oska meile midagi rohkem rääkida?"

,,EI!"

,,Kahju!" Uurija võttis foto minu käest tagasi. ,,Ma väga loodan, et su mälu suudab taastuda."

Saatsin noormehe välja ning lukustasin tema järel ukse.

Uurija külaskäik mõjus mulle masendavalt. Kui vähegi võimalik, oleks ma selle õnnetu röövi enda ja ka teiste mälust pühkinud. Ma ei kujutanud ette, millise näoga ma peaksin tööle tagasi minema, kui minu eriülesanne peaks ühel heal päeval ära lõppema. Kõik mu kaaslased olid kindla peale näinud neidsamu pilte ning videoid, mida mulle näidati. Ükskõik, mida nad ülemuse käest kuulevad, põhjust irvitamiseks ning tagarääkimiseks oli seal rohkem kui küll. Võib-olla oli härra Tombergil õigus selle psühholoogilise mittesobivuse koha pealt.

Järgmine päev tõi jälle midagi uut.

Olime just kokku leppinud, et seekord on meil lõunaks gulja kartulipudruga. Otsisin külmkapist õige pildiga karbid välja, torkasin kaanekilesse kahvliga augud ning viskasin nad kaheks minutiks mikrolaineahju. Meliss seisis köögiakna all ning lasi endale kummardada.

,,Naabrimutt kaebab kiilakate peale," muigas ta.

,,Kas ta on jälle politsei kutsunud?"

Regulaarselt, vähemalt korra päevas, käis meie akna all oleva kollase laagri juures politseimasin. Ma usun, et väljakutseid võis isegi rohkem olla, aga kõigile neile ei pruugitud masinat välja saata. Tavaliselt piirdus kohalkäik kiire vestlusega läbi autoakna. Mõnikord pandi veidi hägusemate silmadega palvetaja puhuma või lasti tal narkotestrit mäluda. Viimasel korral oli patrull hoopis naabrimuti läbi sõimanud - seni kuni korda ei rikuta ja avalikus kohas alkoholi ei tarbita, ei ole neil mingit alust kedagi minema saata. Olgu see kõrvalseisjatele kui ebameeldiv tahes.

,,Ei, seekord on telemehed kohal."

Lükkasin kardina kõrvale. Keegi ärajoonud näoga prillipapa hoidis mikrofoni kõrvalkorteri perenaise nina all. Kaameramees tema kõrval filmis suurt plaani, et rääkija emotsioonid võimalikult värvikalt ja koos süljepritsmetega vaatajateni viia. Mingil hetkel osutas naabrinaine meie aknale ning raputas rusikat. Tõmbasin kiiresti akna juurest kõrvale, et mitte kaamerasse jääda. Melissi tema poole suunatud objektiiv ei häirinud.

,,Huvitav, mis saatesse nad selle panevad?"

,,Reporterisse tõenäoliselt. Nad käisid ka panga juures passivaid kollaseid filmimas."

Mikrolaineahi tegi ,,kõll" ja ma tõstsin toidu lauale. Meliss tõmbas oma portsul kile pealt maha, segas kartulipüree kastmega segamini ning kaapis taldrikule. Teist sama palju kuhjas ta sinna kõrvale toorsalatit.

Mina sõin oma portsu otse samast kausist. Kodus üksinda elades olin harjunud võimalikult vähe nõusid määrima.

,,See naabrimutt on ikka tõeliselt hull," mainisin ma.

Kardinapraost piiludes oli näha, kuidas reporter püüdis kiilakatega jutule saada. Operaator filmis nende laagrit, paar ilusat kaadrit mediteerivatest noortest naisterahvastest ning siis panid telemehed oma asjad kokku. Ei midagi põnevat, aga uudistesaate lõppu jäänud augu täidab ära - näis nende õlakehitus asja kokku võtvat.

Viimane pilt võeti naabrimutist, kui see, käed puusas, äraminejatele midagi järele hüüdis.

Viskasime tühjad karbid ning kasutatud lusikad prügikasti. Meliss avas kompotipurgi, mina võtsin ühe õlle.

,,Ma tahan siit ära!" Meliss mälus mossis näoga virsikut. ,,See on hullem kui vangla! Istu ja oota, millal timukas suvatseb sulle järele tulla. Ma lähen siin hulluks!"

,,Ja kuhu me siis läheme?"

,,Ma ei tea, ükspuha!"

,,Koju, klubisse, mereranda päikeseloojangut vaatama?"

,,Ma ju ütlesin sulle, mul on täiesti kama. Peaasi, et saab siit välja! Ja nii, et need kiilakad meil sabas ei tolkneks!"

Meliss vihjas eelmisele õhtule, kui meil oli tekkinud plaan jalutada kvartalikeskuse poodi kangema kraami järele. Me ei saanud tookord isegi naabermaja nurgani mindud. Niipea, kui me uksest välja astusime, kargas kogu kiilakate laager nagu üks mees püsti ning kiirustas meile järele, iga paari sammu tagant kummardades. See vaatepilt oli nii veider, et me loobusime Melissi soovitud napsist ning kulistasime selle asemel pudelite kaupa lahjat õlut, mida härra Tomberg oli soostunud meile lubama.

See ei olnud hea mõte. Keset ööd tekkis hetk, kus me oleks äärepealt tõepoolest kahekesi koos tualettruumi trüginud.

Ukse tagant kostis koputamist.

,,Saada nad kuradile!" turtsus Meliss. ,,Kaua võib!"

,,Need ei ole kiilakad! Kiilakad koputavad palju viisakamalt."

,,Mul ükspuha! Ma ei taha kedagi näha!"

Läksin esikusse. Meliss nõjatus magamistoa uksepiidale, et ma ulataks piiluma, kes ja mida meist seekord tahab.

Uksepraost kõõritas mulle vastu sünkmust pimedus. Kahest rauast korraga.

Põrkasin tagasi. Saepuru lendas ning kõmakas lõi kõrvad lukku. Kett lendas ukse küljest ning Meliss kiljus kükakil. Tagasilöök oli naabrimuti sihiku paigast löönud ja järgmine pauk külvas mu üle laest rabiseva krohvipuruga.

,,Kes teid siia kutsus, raisad!" kähistas muti ning murdis püssi lahti. Suitsevad kestad lendasid põrandale ning punnis põlletaskust õngitsetud padrunid topiti asemele.

,,Aaaahhhh!"

Esimesena kohale jõudnud kollane lasi kuuldavale metsiku sõjakisa ja lendas täie hooga naabrinaisele selga. Mõlemad kukkusid ning põrandale lennanud püss paukus veel kord.

,,Kurat!"

Külje sees kihvatas ning käsi tundis, kuidas särk soojaks ja niiskeks läks. Meliss kriiskas. Ta ei olnud pihta saanud, seda võis taibata detsibellide arvust, mida ta suutis kuuldavale tuua.

Üha uued ja uued kiilakad trügisid meie esikusse. Püss oli lükatud üle köögiläve ning naabrimuti seljas kõrgus kollane külakuhi. Korra käis peast läbi, et nad ju lämmatavad ta ära, kuid valujutt külje sees võttis mult igasuguse kaastunde ära.

Kiskusin särgi seljast.

Võrreldes esmamuljega oli auk minu külje sees häbematult pisike. Tilluke kriimustus kahe ribikondi vahel ei pruukinud isegi olla otsetabamus, vaid rikoett või isegi seinast lahtilöödud prahitükk. Verd tuli, aga sellised nahahaavad veritsevadki alguses korralikult.

,,Kaduge siit! Käige välja!" röökis Meliss, kui ma teda selja tagant sülle võtsin ning voodi peale viisin. ,,Mul on kõrini! Mul on sellest kõigest kuradi, kuradi kõrini!"

Politsei saabus üllatavalt ruttu. Mina neid välja ei kutsunud, aga kolm kõlavat pauku jahipüssist kostis kindlasti üle terve kvartali naabermajadesse.

Esimese asjana võtsid korravalvurid enda kätte relva. Alles seejärel õngitseti naabrimutt kollaste alt välja ning viidi autosse, käed selja taga.

Seejärel kulus veel mitu igavikku. Kõigi asjaosaliste käest võeti tunnistused. Eraldi kohale sõitnud operatiivuurija vaatas pilbastunud ust ja sõelapõhjaks lastud lage ning klõpsis fotosid. Välisuks oli põhjalikult sodi - ketikinniti asemel haigutas auk ning lukusüdamik koos lingiga oli paigast ära. Lagi ja sein olid korralikult ära äestatud. Esimene libamisi seina tabanud lask oli jätnud tapeedi sisse pikad jutid, teine - lakke põrutatud laeng - oli löönud krohvi maha kuni betoonini välja. Mahapillatud püss oli suutnud oma viimase pauguga kustutada meie külmutuskapi ning hävitada enamuse allesjäänud õlletagavarast. Pruun humalavesi lainetas köögipõrandal ning haises.

Koos politseiga kohale kihutanud kiirabi kleepis kinni minu külje ning tegi ikka veel värisevale Melissile rahustava süsti. Üks kollastest oli oma käe välja väänanud, kuid keeldus kiirabiga haiglasse sõitmast. Tema meelest võis iga hetk, mil ta meie kõrval ei olnud, tema jaoks saatuslikuks saada.

Kõige viimasena jooksid kohale samad telemehed, keda me olime juba näinud. Meliss magas, aga ma laenasin talt sõnavara, millega hilised tülitajad pikalt saata.

Kui kõik olid läinud, koristasin ma nii palju, kui mu trossi pikkus võimaldas. Köögipõranda sain ma enam-vähem kuivaks, kuid see hais ei tahtnud kuidagi ära minna. Pesin käed ja istusin enne magamaminekut arvuti taha.

Skype oli täis sõnumeid härra Tombergilt. Boss oli nähtavasti kusagil komandeeringus, sest ilmselt oleks ta muidu juba jooksnud vaatama oma tütart, hoolimata hirmust Neeljate ees. Härra Tombergi sugused mehed ei lase võib-olla oma hirmudel välja paista, kuid isegi alfaisastel on tugev alalhoiuinstinkt. Sa ei saa ju karja juhtida, kui sa surnud oled. Klõbistasin talle vastuse, et kõik on korras.

Meliss magas endiselt sügavalt. Ma ei tahtnud teda üles ajada, aga purukslastud lukuga välisuks ei lasknud mul ennast rahulikult tunda. Mitte, et ma oleks kartnud mõne võõra salamahti tehtud külaskäiku. Truud kollased istusid katkise ukse kõrval nagu valvekoerad. Pigem pelgasin ma härra Tombergi visiiti peale tema komandeeringust naasmist, nagu ta oli lubanud.

Hõikasin ukse taga istuvatele kollastele ning kutsusin nad appi. Kahekesi nihutasid nad raske esikukapi vastu välisust. Nad oleks ennast hea meelega sinnasamasse maha sättinud ja meie und valvanud, kuid ma tegin toaakna lahti ja palusin neil sealtkaudu välja ronida. Noogutasin armulikult vastuseks nende kummardusele ning kobisin magama.

Ärkasin vaikse koputuse peale.

,,Sten, mul on vaja ära käia!"

Ajasin ennast ohates üles ning tõmbasin hommikumantli selga.

Meliss oli magama jäänud riietes ning ilma õhtuste iluprotseduurideta. Istusin vannitoa kõrvale tooli peale ning üritasin läbi veesolina tukkuda, kuni ta oma meiki maha võttis ja hambaid pesi.

,,Mul ei ole und!"

Meliss oli samuti hommikumantlisse pugenud. Kortsus pluus ja teksapüksid vedelesid vannitoa põrandal.

Haigutasin.

,,Sten..." Meliss võttis mul ümbert kinni. ,,Anna mulle andeks!"

,,Mille eest?"

,,Et ma sind selle jama sisse tõmbasin. Ma ei suuda neid püssipauke ja sinu verist külge kuidagi oma silmade eest ära saada. See kuul oli tegelikult määratud mulle..."

,,Vanamutil oli kaheraudne. Ja terve taskutäis padruneid."

,,Sten, hoia mind!"

Ronisin tüdruku kõrvale voodisse. Melissi hommikumantel oli õhuke ning tal ei olnud selle all midagi seljas. Hoidsin teda ettevaatlikult õlgadest ning tundsin, kuidas ta väriseb.

,,Tead... see pole tõsi, et ma Neeljatest midagi ei mäleta." Melissi hääl värahtas. ,,Ma lihtsalt ei tahtnud sellest kellelegi rääkida. Nii nagu sinagi, ma arvan..."

Vaikisin.

,,Me... noh, mina, Stiina ja paar kutti... Me panime panga keldrisaunas pidu. Isa ei teadnud sellest midagi või... kui teadis, siis ei teinud märkama.

Me olime kõik kõvasti joonud. Üks kutt, ma ei tea isegi ta nime, tuli koos minuga saunalavale. Ta polnud küll minu maitse, aga... noh, me olime kõik ikka väga täis.

Ja siis tuli see Vaikus!"

Neelatasin. Melissi suust kõlas see sõna ,,Vaikus" täpselt nii võika ja pahaendelisena, nagu mina seda mäletasin.

,,Ma ei saanud alguses arugi, et miks ta pooleli jättis. Siis nägin teda õhus seismas... nagu tahaks taevasse minna. See oli hirmus naljakas. Nii hirmus ja nii naljakas korraga. Laval oli hämar ja ma ei pannud alguses neid musti haarmeid tähele. Me olime mõlemad alasti. Laval oli soe, aga minu rind oli külm, nagu oleks keegi seda lumepalliga visanud. Üritasin kutist kinni haarata, aga mu käsi vajus temast läbi. Käis mingi veider plõks ja ma tundsin, et mul on jälle hääl - ma sain karjuma hakata. Stella ja see teine kutt lasid jalga - ma ei tea, kas keegi üldse teab, et nemad ka seal saunas olid. Helistasin isale... tema karjus minu peale..."

Surusin Melissi enda vastu. Ma ei saanud midagi sinna parata, et minu keha reageeris sellele nii, nagu see ühel normaalsel isasel ikka käib. Ma püüdsin küll ennast küljega Melissi poole hoida, aga see oli asjatu vaev.

,,Hoia mind!" sosistas ta. ,,Hoia mind kõvasti, kõvasti!"

Ma olin üksinda oma konkus seda olukorda korduvalt ette kujutanud, kuid sellest hoolimata oli asjade loomulik kulgemine minu jaoks täielik üllatus. Melissi mantel vajus üle õlgade, minu käed libisesid üle ta sileda naha, tema värske mentooli järele lõhnav hingeõhk segunes minu omaga.

Mulle tundus, et ma olin mitu nädalat seda plahvatust enda sees hoidnud. Ma lükkasin täiest jõust ja Meliss surus ennast minu vastu. Liikumatult lasin ma selle õndsuse endast läbi voolata ning siis märkasin, et Meliss nutab.

,,Mis juhtus?"

Meliss ei vastanud. Ta nuttis vaikselt, silmad kinni ning suured pisarad laugude alt voolamas.

,,Kas ma...?"

,,Ei... mitte sinuga..."

,,Aga miks..."

Meliss hakkas vaikselt tihkuma ja pööras pea ära.

Melissi reaktsioon oli hoop minu kõige hellemasse kohta. Ma oleksin oodanud ükskõik mida, aga mitte seda, et seks minuga paneb tüdruku kedagi teist taga nutma! Lükkasin ennast Melissist eemale ning tõusin püsti. Tegin seda võib-olla veidi äkiliselt, aga sel hetkel oli mul ükskõik.

,,Vabandust!"

Ma ei tea, kas Meliss seda märkas, aga mu hääl kõlas jäiselt. ,,Mitte sinuga!" kajas mul kõrvus nagu tsüklisse jooksnud grammofon.

Kargasin püsti ning sööstsin oma uberikku. Papist ust ei olnud ka parimagi tahtmise juures võimalik pauguga kinni lüüa. Needsin oma lollust ning tõmbasin teksad jalga. Tross ei tulnud tõmmitsast lahti, soonis ainult peopesadesse ja tegi haiget. Ajasin näpud elastsete, pingutiga rihmade alla ja püüdsin neid maha kiskuda. Härra Tomberg oli meile küll öelnud, et neid ei saa ilma tema võtmeta maha võtta, kuid ma vähemalt proovisin, keerutades nagu märatsev hull, kes tahab oma särgist välja pugeda.

,,Sten!"

Meliss tõmbas ukse pärani.

,,See ei ole mina, keda sul vaja on!" kähvasin vastu. ,,Minule aitab! Mine mängi Whitney Houstonit kellegi teisega."

Välisukse tagant hakkas kostma prõmmimist. ,,MELISS!" Nähtavasti oli uudis meie kähkukast juba härra Tombergini jõudnud.

,,Sa ei lähe ära!" nõudis Meliss minult. ,,Mul on sind vaja!"

,,Milleks? Et sind Neeljate eest kaitsta?" puhkesin põlglikult naerma. ,,Mind ajavad nad taga sama palju kui sind!"

Ma ei olnud ju tagasilükatu! See oli Riks, kes ootas üleval kohviautomaadi juures, minu munder seljas. Ta ei olnud piisavalt julge, et ise Rambot mängida. Seega pidin mina raha üles tooma ning seejärel Riksiga kähku riided vahetama. Minu plaan oli täiesti perfektne! Kõik oleks olnud ilus, kui...

Meliss vahtis ümmarguste silmadega minu käsivarrel sinetavat märki. Püüdsin teda eest ära lükata. Tüdruk tõrkus liigutamas ning ma rammisin end vihaga plastseinast läbi.

,,Sten!"

,,MELISS!" Papa Tomberg tagus jalaga välisust nii, et kapp värises. ,,Tee lahti!"

Haarasin prügikastist katkise pudeli kaela ning üritasin nööri läbi nüsida. Lootusetu katse. Meliss lebas voodi peal selili, käed kõrvadel ja kisendas.

Ma ei kuulnud mitte midagi.

Prõmmimine ukse taga oli lõppenud. Meliss karjus, aga haudvaikselt. Ümberringi oli...

VAIKUS!

Pudeliroos pudenes mul peost ning veeres voodi alla. Mustad haarmed voolasid läbi seinte. Täpselt samamoodi, nagu nad olid tulnud turvaruumi. Nad keerutasid oma päid otsekui pimedad ja kurdid ussid, kes püüavad lõhna järgi saagi asukohta kindlaks teha. Ma teadsin, et nad otsivad mind. Ma kandsin nende puudutuse märki ning nad mäletasid seda.

Meliss hüppas voodis püsti ning püüdis padjaga Neeljaid tabada. Padi lendas mustast udust läbi ning kukkus põrandale.

Tundsin, kuidas jäine külmus ennast ümber minu mähib. Põrand kadus jalge alt ning kogu keha muutus kuidagi veidralt lõdvaks. Mind kutsuti! Melissi tuba muutus ähmaseks ja hakkas laiali voolama.

Järsu nõksatusega tõmbusid mu rakmed pingule. Kusagilt kaugelt udu seest lendas välja Meliss, käed laiali, ja haaras minust kinni.

* * *

Me olime... kusagil.

Veider udu ümberringi veikles kõigis mõeldavates ja mõeldamatutes värvitoonides. See tuli lähemale, kui sa ei vaadanud, ning põgenes kaugemale, kui käsi välja sirutada. Keha tundus sulgkerge. Mitte kusagil ei olnud ühtegi toetuspunkti. Mul polnud vähimatki aimu, kas ma kukun alla või lendan ülespoole. Või heljun lihtsalt tolmukübemena keset värvilise hägu voogu.

Neeljate külmus minu ümbert oli kadunud. Pöörasin pead, et uurida, kuivõrd sinimustavöödiliseks olid nad mu pigistanud, kuid neist ei olnud jäänud ühtegi jälge. Isegi esimesest puudutusest jäänud must märk käsivarrel oli kadunud.

Neeljate asemel oli Meliss ennast ümber minu põiminud. Ta oli alasti, isegi rohkem alasti kui hetk tagasi voodis, sest tõmmitsarihmad olid kadunud. Meid mõlemaid oli kaasa viidud meie ,,ihulikul kujul", nagu härra Tomberg oli seda nimetanud, ning kõik muu materiaalne oli jäänud... sinna. Ma ei osanud parimagi tahtmise juures määrata, kust poolt me olime tulnud.

,,Hoia kinni, tola!"

Raputasin pead. Mõte töötas kuidagi väga aeglaselt, nagu ma oleksin täiega pilves. Millegipärast ajas see mõte mind kohutavalt naerma - ma ju OLIN vikerkaarepilves ning mind kutsuti...

Alles nüüd panin ma seda tähele, et värvilise vine taga oli veel midagi ja see kutsus mind. Mustmiljon õnnelikku häält üheskoos laulmas - tule!

Saa meiega üheks...

Meliss surus oma küüned mulle selja sisse. Ma nägin tema näol täpselt sama jonnakat ilmet kui siis, kui ta oma isaga vaidles.

,,Hoia kinni! Ära lase ennast uttu tõmmata!"

Tundsin Melissi prinkide rindade survet enda vastu. Meie mõlema ihukarvad seisid pulksirgelt püsti ning ma tundsin sädemepraginat, kui ma sõrmedega üle ta selja libistasin. See erutas mind ning ma kohendasin ennast veidi, et mu erutus meie vahele ära mahuks.

Udu lõppes.

See mitte ei hajunud ega jäänud meie selja taha, vaid lihtsalt haihtus. Me leidsime ennast hõljumas keset säravat lõpmatust, laulva päikese kõrval.

Üks akna taga olnud karvututest lendas õnnispühaliku ilmega meist mööda, otse kiirgava kutse poole. Meid nähes tegi ta sügava kummarduse. Me ei kuulnud, pigem tunnetasime, et ta laulab sedasama viit, mida kollased omakeskis pidevalt ümisesid ja mis moodustas eemal kõrguvast kerast kostuvaga kummalise, kuid täiuslikult kõlava harmoonia. Hetk hiljem kostus see juba kera seest olles sulandunud teiste sama õnnelike häälte sekka.

,,Ülendugem..."

,,Kerige kuradile!" kähistas Meliss.

Ma olin tema olemasolu hetkeks täiesti unustanud. Kutsuvalt tuiklev kera oli olnud siinsamas, peaaegu käeulatuses. Aga Meliss oli veel lähemal. Tema käest ei olnud keegi küsinud ning ta ei kavatsenud selle ülendumise jamaga tegeleda.

See mõte ajas mind naerma. Tundsin, kuidas mind kutsuvad hääled pettunult järele andsid ning me loovisime säravast puntrast veidi eemale.

Veiklevast udupahvakust voolas välja veel üks alasti kuju. Krimpsus näo ja lotendava nahaga naabrimutt põrutas meid märkamata kiirgava kera poole. Nähtavasti ei peetud teda ilma püssita enam ohtlikuks ning politseinikel ei olnud südant vana naist ööseks tsemendi peale jätta.

Raashaaval pudenesid naabrimuti juuksed, küüned, kortsud ja rasvavoldid sätendavateks terakesteks. Nähtamatu tuuleiil, mis meid ei puudutanud, puhus selle eemale otsekui haldjatolmu. Hetk enne lahustumist kutsujatesse võis näha noore ja sihvaka tütarlapse kontuuri, kes oli lõpuks pääsenud oma aastakümnete taagast.

,,Üks veel!" sosistas Meliss. ,,Ma tahan sind! Ma tahan sind endale, ära anna alla!"

,,MELISS!"

Härra Tombergi autoriteet ei vajanud riideid. Talle oli pakutud uut väljakutset ning ta oli suvatsenud selle vastu võtta. Ta hõljus mööda tühjust hiilguse poole sellise enesekindlusega, nagu ta kõndinuks omaenda kontoris, ning vangutas Melissi nähes pead.

,,Sa ikka ei usu mind! Ma ju ütlesin sulle, et sa veel tänad mind selle eest, tüdruk."

Meliss kehitas õlgu.

,,Võib-olla tänangi..."

Tagasihoidliku pahvakuga pihustus härra Tomberg laiali ning lahustus teda ootava seltskonna sisse. Kera hakkas tukslema ja tema laul muutus. Uued hääled sulandusid uutmoodi rütmi sisse ja kooris lauljad kaotasid huvi meie vastu. Pimestava pahvakuga mähkis teab kust tekkinud vikerkaareudu meid taas endasse. Maailm klõpsas korraks pimedaks ning siis hämarhalliks. Me maandusime Melissi voodisse, oma töö teinud tõmmitsa rihmade otsa. Väljas koitis. Köögis lahti jäetud õhuaknast kostis varahommikuste lindude siristamist ning oma laagrit kokku pakkivate kiilakate kurba laulu.

Tahtsin üles tõusta, aga Meliss ei lasknud mind lahti. Ta surus mind enda vastu ning nuttis ja naeris ühekorraga.

Jutt: Polkovnik Sergei Sergejeviti näärid (Leila Tael)

Pauh! Kogu surnuaed oli vaid hetkega muutunud haigutavaks kraatriks ja uusaastat tervitas kirevate saluutidega võimas kondirahe. Surnuaia naabruses asus punker, mille nurga taga põit tühjendav nahktagiga kiilakas tegelane pomises omaette: ,,Ökokatastroof," ning sumpas läbi sügava lume tagasi tuppa. Õhku lastud surnuaia kohal lendlesid lumehelbed ja varesed. Kondid hakkasid taas lume alla mattuma. Kuid üks kääbas kobrutas, justkui jookseksid selle all tohutusuured sipelgad.

Ja ennäe imet: sõjakangelase polkovnik Sergei Sergejevit hauakivi vahetust lähedusest kaevas ennast rusude alt välja kondine ja paari puuduva sõrmega käsi. Aeglaselt roomates otsis see üles sääreluud, selgroo, ribikondid... Kui keha ennast lõpuks istukile ajas ja pea kaela otsa kruvis, pääses esimesena kuuldavale ropp venekeelne sõim fritsude arvel koos ilmekate soovitustega, kuhu nad oma miinid pista võiksid.

Äkitselt jäi ilmutise kolbast välja turritav üksik silm pidama eemalt paistvale punkrile, mille kollakalt kumava akna ette oli kardina asemel tõmmatud haakristiga lipp. ,,Au Nõukogude Punaarmeele!" hüüdis polkovnik Sergejevit välgukiirusel valveseisangut võttes ning hakkas seejärel täpselt sellisena, nagu ta maetud oli - auklikuna ja üsna vähe inimest meenutavana - marssima majakese poole, milles kamp natsismimeelseid noori olid sajandivahetuse puhul otsustanud proovida Hitleri vaimu välja kutsuda. Nagu algajatel ikka, oli ka nendel juhtunud pisike näpuviga.

,,Keegi kõnnib akna taga," sõnas üks karvane ja purupurjus tegelane, kes oli isakese Adolfi ootamisest juba tüdinenud. ,,Tundub olevat mingi imelik kõbi."

,,Näärivana," kommenteeris teine tüüp.

,,Ta võiks viina tuua. Saigi just otsa," sõnas kolmas. Kõlas närviline itsitamine.

Ja kõlaski koputus uksele. Näärivana Sergejevit saabus. Tal oli kaasas palju toredaid üllatusi.

Table of Contents

Peatoimetaja juuniveerg 2013 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Mehitamata inimesed (Leila Tael-Mikein)

Intervjuu: Maniakkide Tänav (Leila Tael-Mikein)

Kui ulmeajakirju (enam) ei ole? (Jüri Kallas)

Estcon 2013 tulekul (J. J. Metsavana)

Vestlus: Charles Stross (Mart Kalvet)

Langenud Londoni müstiline maailm (Ray D. Noper)

Lauamänguarvustus: Troonide mäng (Ove Hillep)

Hüvasti, kellavärgiga universum! (Raivo Ird)

Juunikuu pildimäng (Jana Raidma)

Juunikuu ulmkonnakroonika 2013

Juunikuu kirjastuste uudised 2013

HÕFFi lühifilmid (Ove Hillep)

Kommentaarid juunikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Jutt: Neeljad (Bix Pokupoeg)

Jutt: Polkovnik Sergei Sergejeviti näärid (Leila Tael)