Peatoimetaja veerg 6/14 (J. J. Metsavana)

Vesine jaanikuu on läbi saamas. Sellised kehvapoolsed suusailmad on olnud suurepäraseks ajendiks, et püsida siseruumides ning ahmida sisse valimatult kõike kättesattuvat ulmet. Seepärast leidub selles numbris nii kiitvaid kui laitvaid arvamusi, kuu ülevaadet meie ulmemaastikul toimuvast ning loomulikult meie oma noorte kirjanike ulmejutte.

Meie digikaante vahelt võite leida intervjuu Arvi Nikkareviga, paar mänguarvustust, Veiko Belialsi poolt tõlgitud Nikolai Karajevi (kes on ka üks Estconi külalistest) jutu, kiire ülevaate tulevasest Estconist ning Saaremaa mangabaruto Sander Tulk on valmis joonistanud uue ja taas vägagi ulmeteemalise koomiksi.

Lisaks on mul rõõm tõdeda, et Tartu ulmekirjutajate aktiivus on inspireerinud ka saarlasi looma samalaadse ürituse, millest pikemalt kirjutab juba Ene Kallas kroonika rubriigis. Rõõmustavatest kirjastusteuudistest tuleb ära märkida, et Fantaasia on kohe-kohe ilmutamas militaarulme meistri - kadunud Lew R. Bergi Willardi kogumiku. Loodetavasti saame seda tekst lähemalt lahata juba järgmises Reaktoris.

Lugege, uurige, jagage. Ning ärge unustage end Estconile registreerida - aasta olulisim ulmesündmus toimub nüüd juba vähem kui kolme nädala pärast.

Kaanepildi autoriks Merilyn Anvelt.

Raamatuarvustus: Soome ulme 2 (J. J. Metsavana)

Pean alustama ülestunnistusega, et ,,Soome ulme" esimene kogumik on mul endisel pooleli. No ei jõudnud läbi närida, ühel hetkel hakkas muutuma tüütuks ja leidsin põnevamat ninaesist. Ilmselt oli asi selles, et esimesed jutud ei tõmmanud käima ja tahtejõud sai lihtsalt otsa.

Käesolevas kogumikus seda muret polnud. Esimene jutt, mida sellest lugeda sain, oli koostaja Arvi Nikkarevi poolt Reaktorile maitseprooviks antud Boris Hurtta ,,Tondi nahk", mis meeldis mulle väga oma stiililt ja atmosfäärilt. Kogumikus endas on see muuseas nime all ,,Hiiu nahk", mis on ka täpsem nimetus, sest jutustab see ju ikkagi ühest hiiglasekasvu trollist. Ilmselt saatis Arvi meile teksti esialgse tööpealkirjaga. Hurtta puhul mainib Nikkarev järelsõnas, et sellele autorile on kombeks nostalgitsemine ja kadunud Soome hiilguse järele hüüdmine ning eks seda on kõigis kolmes tekstis ka tugevalt tunda (nagu ka autori bibliofiiliat). Kui midagi Hurttale ette heita, siis seda, et ta jutud on sageli nõrgalt püantiseeritud. Justkui ootaks lõpust veel mingit nätakat, mis aga jääb viimaks saamata.

Hurttale järgneb Johanna Sinisalo ,,Me kindlustame su ära". Selles tekstis on Sinisalo hästi ühendanud enda kunagised töökogemused reklaamisfääris ja Lovecrafti Cthulhu müüdid - selline mitte eriti pretensioonikas ning lõbus lugu või Cthulhu müütose paroodia. Lugeda kõlbab, aga klassikuks saamiseks jääb üht-teist puudu.

Pasi Ilmari Jääskeläineni teksti ,,Kiri Lethele" puhul tuleb mõneti nõustuda sama teksti baasis karvustanud Kristjan Rätsepaga - tegemist on tõesti kogumiku nõrgima tekstiga. Minajutlustaja pikad pajatused pole esiteks kunagi olnud niisamagi mu erilised lemmikud. Siin on aga seda jutlustamist tehtud veel kuidagi eriti kiretult ning tuimalt. Ekstramiinus tuleb veel selle eest, et peategelane kirjeldab ülidetailselt oma (sündimata) tütrele üheöösuhteid. Ühe plussina võib muidugi välja tuua, et idee on teksti all vaieldamatult ulmeline, aga seda oleks saanud kindlasti palju-palju lahedamalt välja kirjutada. Saan muidugi ka aru, miks antud tekst on kogumikku sattunud - Arvi Nikkarevil on olnud alati kõrgendatud huvi väärastunud aju luulude ning neid lahkavate tekstide vastu. Tänu sellele huvile on ta aegade jooksul tõlkinud ning avaldanud mitmeid suurepäraseid tekste, mis ilmselt poleks ilma temata kunagi maakeelde jõudnud. Jutuga ,,Kirje Lethelle"vanameister kahjuks libastub, see jutt ei vääri kohta siinses muidu üllatavalt kõrge tasemega kogumikus.

Anne Leinoneni ,,Oliveri raamat" on düstoopilises maailmas asetleidev lugu, kus tegeletakse geenimanipulatsioonidega ning paberraamatud on väga haruldased. Selline Bradbury ja Huxley vaimu edasikandev tekst (maailm pole siin siiski niivõrd räige kui kahel nimetatud autoril), kust ei puudu ka huvitav puänt.

,,Oliveri raamatule" järgnevad kaks igati tummist näidet soome ulmet viimastel aastatel vallanud aurupungi lainest. Esiteks Magdalena Hai ,,Vaskmõrsja", mis on üks minu isiklik selle kogumiku lemmik. Viktoriaanlik, kergelt õõvastav ning kokkuvõtteks ka täiesti nauditava lõpplahendusega lugu, kus peategelaste kerge hullumeelsus annab tervele tekstile mõnusalt sünge ja häiriva mõõtme. Teiseks Anni Nupponeni ,,See, kes ratast pöörab", kus autor mängib minu arust päris julgelt väljaspool tavalise aurupungi teksti raame. Võib-olla on asi minu väheses lugemuses, aga polnudki kohtunud sedasorti bioloogilise auruga, kus inimolendeid täiendatakse hammasratastest mehhanismide ning abiseadmetega. Kui millegi üle nuriseda, siis lõpp jäi lahtiseks ning kogu tekst poolikuks. Kulminatsiooni tekstil ei saabunudki.

Maiju Ihalaineni ,,Terrakota" meenutab nii enda maailmalt, stiililt kui ülesehituselt kangesti Paolo Bacigalupi ,,Alkeemikut". Võib-olla on see võrdlus meelevaldne ning autor pole kunagi Bacigalupit lugenud, aga mida enam lugesin, seda rohkem leidsin ühiseid jooni. Isegi lõpu twist oli peaaegu üksühele. See muidugi ei kahanda teksti väärtust, tegemist on hea fantaasialooga, mis on igati väärt omandatud auhinda - ilmselt isiklikus paremusedetabelis teisele või kolmandale kohale asetuv. Tegemist on muide ka Soome ajakirja Portti ulmejutuvõistluse võitjaga ning tihtipeale on selle võistluse võitja omandanud hiljem ka Atoroxi-auhinna (Soome analoog meie Stalkerile).

Kokkuvõtteks tuleb tõdeda, et soome ulmet tasub avaldada küll ning paljud meiegi trendid on Soomemaal samad. Näiteks andsid siinses peamiselt uuemaid ulmejutte koondavas kogumikus eriti tugevalt tooni just naisautorid ning ka meil on esile kerkinud ohtralt noori ulmehuvilisi ja anriulmest huvitatud neide. Lisaks torkab silma meeldiv anriline mitmekesisus (on düstoopiat, aurupunki, fantasy`t ja etnoõudust) ainult tehnoloogilisem sci-fi külg tundub miskipärast kiratsevat. Aga ehk järgmine ,,Soome ulme 3" parandab ka selle vea.

Intervjuu: Arvi Nikkarev (J. J. Metsavana)

1. Esiteks paar traditsioonilist küsimust seoses Eesti ulmega. Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse senisest arengust, tasemest ja väljavaadetest ning kuidas hindad mahajäämust arenenud maailma ulmest? Millest on eesti ulmes kõige suurem puudus?

Minu meelest pole eesti ulme tasemel viga midagi. anriulme hakkas 90date algul (Mardus ja Põhjanael) arenema, sai Algernoni mõjul hoo tiibadesse ja on nüüd täielikult elujõuline. Jutte ja romaane ilmub eri anrites, aastas avaldatakse omakeelset toodangut rohkem kui paarkümmend aastat tagasi tõlkeloomingut. Ainsaks puuduseks on rahvaarvu ja vastavalt nii tegijate kui ka lugejate vähesus. Aga see on, kuda on - üle oma varju ei hüppa.

2. Sa tegeled aktiivselt Soome kirjanduse Eestisse vahendamisega, kas oleks võimalik ka eesti kirjandust Soome importida? Mida teha, et eesti kirjandus jõuaks välismaale, näiteks Soome?

Eesti piiripealset ulmet tõlgitakse küllaltki rahuldavalt. Näiteks on Mehis Heinsaare kogumikke ilmunud soome (2), ungari (2) ja vene (2) keeles, lisaks üksikuid jutte mitmes muus keeles. Andrus Kivirähk on ehk oma romaanidega "Rehepapp" ja "Mees, kes teadis ussisõnu" eesti tõlgituim ulmeautor (seitsmes keeles 9 tõlget, lisaks muud raamatud). Niisama palju raamatutõlkeid (9 tõlget viide keelde) näib olevat Indrek Harglal, aga need on kõik Melchiori-romaanid, seega ulmesse mittekuuluvad. Kõige esinduslikum eesti ulme antoloogia näib olevat aastal 2003 soome keeles ilmunud "Tallinnasta pois: groteskia virolaista proosaa" (kirjastus Absurdia), mis sisaldab teiste hulgas I. Hargla, V. Belialsi, K. Orlau, M. Heinsaare ja A. Kivirähu jutte.

Usun, et Hargla ajalooliste krimide populaarsus ajendab ehk tõlkima ka tema muid teoseid (näiteks Pan Grpowski juhtumeid). Oleks juba ammu aeg! Teiste autorite (Belials, Veskimees, Sander jne) puhul tuleb vaid loota, et mõni kirjastaja või tõlkija leiab nende paremiku ja võtab riskialti avaldamise ette.

3. Mida toimetad, mis on järgmine aasta ilmumas?

Tõlkimisel on Oleg Divovi mahukas romaan "Väljapraakija". Võin öelda, et see on Venemaal tema teostest populaarseim, kuigi on kõige vähem diivovlik (kilde peaaegu ei ole).

4. Kas on kavas ka näiteks rootsi ulmet avaldada? Soomest võiks ju rootsi kirjanduse kohta parem ülevaade olla, rootsi kirjandus ise on ju ka üsna kuulus.

Kuigi Soomes on tõesti ülevaade rootsi ulmest parem kui Eestis, sest näiteks on ajakirjas Portti ilmunud kümmekonna rootsi ulmenovelli tõlge ning lisaks üksikuid jutte mujal, ei kavatse ma kaudtõlgetega enam tegeleda. Nekromanteioni itaalia juttudest aitab. Soome andmetel on rootsi ulmeelu ja -kirjandus võrreldes muu kirjandusega küllaltki kahvatu.

5. Milline on sinu kreedo välisautorite ulme maaletoojana? Kui suur osa valikus on isiklikul maitsel, kui palju teksti kommertslikul potentsiaalil ja milline osa tunnustatud välismaiste kriitikute hinnangul? Milline võiks see vahekord ideaalis olla?

Primaarne on muidugi isiklik maitse, avaldamisel võtan arvesse ka seda, kuidas teiste maade lugejad/kriitikud on teost vastu võtnud. Kommertslikkus on kuidagi jäänud tagaplaanile, sest vastasel korral tuleks kirjastada vaid fantasy-sarju. Nii juttude kui ka autorite avaldamisel on mõnikord takistuseks olnud ka ulmeliselt kõrged hinnad (näiteks tahtsin Aphrasse saada ühte Gaimani juttu, agent teatas, et selleks tuleb mul osta terve kogumiku "Smoke and Mirrors" õigused; antoloogiasse "Pilet Utoopiasse" tahtsin saada 40 lehekülje jagu Ballardi jutte, kuid agent nõudis neist 800 dollarit jne)

6. Millest lähtusid seekordse kogumiku valikul? Kas sünge alatoon oli taotluslik ja kas määravaks sai see, et osa juttudest on võitnud auhindu?

2008. aastal ilmunud "Soome ulmes" oli neli Atoroxi-auhinna pälvinud juttu, nüüdses kolm. Seega võib öelda, et eelistan auhinnatud jutte, aga need on tihtipeale ka minu arvates tugevamad kui reajutud. Mõned Soome parimateks hääletatud lood (näiteks 2010 Nevala "Koneesta sinä olet syntyvä" ja 2011 Leinose "Nahat") on küll tugevad, aga mitte minu maitse. Seekordse kogumiku valikukriteeriumid olen lühidalt esitanud "Soome ulme 2" viimasel leheküljel.

7. Miks oled võtnud Boris Hurttalt koguni kolm juttu, samas kui ülejäänutelt ainult ühe? Mis alusel kogumikus jutte järjestasid?

Antoloogia kolm kõige lühemat juttu on just need Boris Hurtta jutud. Tahtsin talle anda niisama palju lehekülgi kui keskmiselt igale teisele sissevõetud kirjanikule. Mees on seda väärt!

Jutud reastasin kirjanike vanuse järgi, aga see klappis ka juttude esmaavaldamisaastatega. Boris Hurtta loomingut polnud mõtet tükeldada, tema sai oma järjekorra kõige varem ilmunud jutu põhjal.

8. Kogumikus ei leidu tõsist hard-sfi`d, küberpunki etc. Kas selliseid raske-raua anrid pole viimastel aastatel popid või oled teadlikult keskendunud pigem soome autorite pehmematele külgedele? Mis teemad üldse domineerivad tänapäeva soome ulmes, on nad kuidagi mõjutatud sotsiaalsusest või pigem üldisest suundumusest maailma ulmeskeenel?

Soome ulmes, nagu ka eesti omas, on esindatud kõik suunad. Selle aasta kogumiku üheksast loost olid kaheksa valitud juba suvel 2013. Viimaseks looks oli kavas võtta 2014. aasta jaanuaris ilmuv Portti-võistluse võidunovell või kui see poleks vastanud minu maitsele, siis M.G. Soikkeli "Tänä vuonna Mariobadissa", mis oli parim samas võistluses 2006. aastal ja on puhas küberpunk.

Veel kord soome ulmest. See on mitmekesine ja pakub igale lugejale tema maitse kohast. Meenutame Kari Nenoneni õudusjuttu "Sugulastega kimpus" või Boris Hurtta sama suuna jutte, Arto Paasilinna humoorikat romaani "Maailma parim küla" (eesti keeles 2003) või kõike head sealt vahelt (Jääskeläinen, Sinisalo, Leinonen, Kangasvuo). Kuigi soome ulmes puuduvad Tarlapi- ja Bergi-taolised sirgjooonelise ameerikaliku action-ulme viljelejad, on see huvitav ja omanäoline ning silma paistab, et püütakse käsitleda ühiskondlikke nähtusi, mis tähendab, et sotsiaalse ulme osatähtsus on küllaltki suur. Pange tähele - "Maailma parim küla" on võrratu sotsiaalne ulme (nagu ka näiteks Orwelli "1984"). Vaevalt et pärast nende romaanide lugemist keegi seda ulmesuunda igavaks peab. :)

9. Miks see kavas olnud M.G. Soikkeli lugu lõpuks ikkagi võtmata jäi?

Nagu oled ehk märganud, oli esimesed seitse Skarabeuse raamatut alla 290 lk, mis on meie tõlkimise seisukohalt optimaalne (ei kurna veel ära); 7. raamat "Kontramorfoos" oli märgatavalt alla 290 lk (küljendasin leheküljed isegi kitsamateks, et nii nadi välja ei näeks), sest kavatsesin "Aphra" teha paksema ja sellele rohkem tõlkeaega kulutada. Viimaste raamatute puhul olen vaid naasnud optimaalse paksuse juurde. Soikkeli "Tänä vuonna Marienbadissa" oleks lisanud 50-60 lk ja oleks ka kõige raskem tõlkida olnud. Kuna tahtsime ka muud elu elada ja raamatu siiski jaanipäevaks välja anda, siis Soikkeli lühiromaan jäi välja. Ilmselt pole SOOME ULME 2 meie viimane soome ulme antoloogia, sest majanduslikult ei suudaks me ilma FILI toetuseta jätkata. Seega jääb Soikkeli jutt koos mitmete teiste headega järgmisse antoloogiasse.

10. Mõni tahab, et raamat oleks priske tellis, sest nii on head asja palju ja jõuab süveneda, mõne jaoks on 100 lehekülgegi väga pikk, sest e-ajal on aega vähe ja süveneda ei jõua. Millist raamatut meeldib sulle endale lugeda? Kas raamatute kirjastamisel on märgata mingit trendi, mis lugejatele paremini meeldib.

Ulmes meeldivad mulle ülekaalukalt lühiteosed, lugeda kõlbavad ka keskmise pikkusega romaanid, mahukatest tellistest püüan hoiduda, sest enamasti on sinna kuhjatud igasugu mittevajalikku ballasti (alates toiduretseptidest, relvastusest, intriigidest, riikide ja kohtade kirjeldustest jne), mis mõnel juhul annab mahule 70-90% juurde. Milleks ma pean inimelu niigi vähest aega kulutama sellisele jamale! Lugejatele ei meeldi alla kümne leheküljelised lood, ei mõista miks.

11 . Jääb sul kirjandusest ja lugemisest aega ka teisteks hobideks?

Alates kirjastuse rajamisest 1998 ei ole mul muid aeganõudvaid hobisid kui kirjandus. Paar korda nädalas käin tervise huvides ujulas vesijooksu harrastamas, umbes korra kuus teatris või muuseumis ja paar korda aastas reisimas (Euroopat avastamas). Selle intervjuu lugejatele soovitan Viinis olles vaadata ulmelise kunsti muuseumi (Phantastenmuseum), mis asub Palais Palffys Albertina lähedal. Minu jaoks oli üllatuseks, et Austria on ulmekunsti suurriik, sest selle ala kirjanduses nad esile ei tõuse.

Raamatuarvustus: Püha ja õudne lõhn (Tõnis Hallaste)

Raamatu ,,Püha ja õudne lõhn" tagakaanele on kirjutatud:

Suvevaheaja eelviimasel päeval haihtuvad avalikust rannast haridusminister Ann-Margret Lundi neli tütart. Esmareisil kaob värskelt sisseõnnistatud alus tuhande viiesaja reisijaga pardal. Tüdrukute kolm klassivenda ei jäta uurimist ka kakskümmend aastat hiljem. Maailm on hävinemas, aga lootus Lundi lapsed üles leida veel mitte.

Lugejale võib sellest jääda mulje, nagu tegemist oleks mõne Skandinaavia kriminulliga. Romaaniga, mida loetakse selleks, et nautida paljastusi ühe kuriteo kohta - kes tegi, kus tegi, miks tegi. See on ent petlik. Ühtekokku umbes 230-leheküljeline raamat ei ole üksnes jutustus neist tüdrukutest 20 aastat enne romaani tegevusaega ega nende klassivendadest teose toimumisajal. ,,Püha ja õudne lõhn" pole mõni paljastustelugu, vaid on pigem ühe maailma teatavaks tegemine lugejale. Mitte lihtsalt romaan, vaid proloog romaanitsüklile, nagu on ka kirjutatud tiitellehele. Selle hindamine eeldab kas teatavat lugejatüüpi või hoopis mitut lugemist, millest esimene kannaks eelootuste (või -arvamuste) kummutamise eesmärki ning alles teine koosneks romaani erapooletust kogemisest.

Kurvitza romaanimaailma kirjeldamise laad on nõnda märkimisväärne, et isegi kui raamatu terviku suhtes võib tekkida pretensioone, ei saa teatavaid poeetilisi ja kompositsioonilisi voorusi kõrvale heita. Näiteks on huvitav mõju teoses kasutatud nimetustel. Esmapilgul tundub loo tegevuspaiga erinevus meie igapäevasest reaalsusest olematu. Räägitakse Vaasast ja kirjeldatakse midagi Rootsi taolist - eks see Soome linn asubki üsna lähedal Rootsile. Räägitakse Jugo-graadist ja miks ei peaks kuskil olema ka selline linn või veidi suuremgi piirkond. Iisolateni jõudes (sõna, mida kasutatakse mandrite kohta) hakkab lugejale ilmseks saama, et tegemist polegi Rootsiga - tegemist on Vaasa-nimelise riigiga. Mõnes kohas mõjub selline nimevahetus omamoodi muhedaltki. Näiteks on teoses soomlastega analoogne inimgrupp ,,suru" rahvas, mis tähendab soome keeles kurbust.

Need muutused - Rootsi Vaasaks, idabloki riigid Jugo-graadiks, mandrid iisolateks jne - ei mõju lihtsalt sama asja nimetamisena teiste sõnadega. Öeldes ,,Vaasa", ent jättes kõik muu samaks, võõritatakse lugejat tema stereotüüpsest arusaamast, milline on Rootsi. Nii saab väita, et Kurvitz kirjutab Vaasast, et anda lugejale edasi ehedat Rootsit. Jugo-graad pole ka päriselt võõras sõnapaar, vaid ühe stereotüübi siluett. Seda nime lugedes tekib aimdus mingist Balkani riigist, aga jääb kahtlus, et miski on teisiti. Selliste nimede kasutamisel ei looda lihtsalt üht alternatiivset reaalsust, vaid maailma, mis isegi stereotüüpidel seistes pakub midagi täiesti uut. Kui lugeda ja otsida kohta, kust toimub hargnemine pärismaailmast ja kus Vaasa pole enam Rootsi, siis tekib omamoodi autentsuse ja võimalikkuse ristumine. Sarnaselt turistile, kelle stereotüüpne arusaam mingist riigist kirjutatakse üle tema reaalse kogemusega.

Selle võõristusmulje kiuste avaneb teose maailm lugejale hõlpsasti jälgitavalt. Kohanemist nõudvamad elemendid esitatakse samm-sammult ja kuhjamata ning vähemalt viimase paarikümne leheküljeni ei teki lugejas hetkekski täielikku orienteerimatust. Kurvitza stiili aitab mõneti kirjeldada see, kuidas mõjub lugejale teose ulmelisim element. Raamatus on takistamatult leviv ja juba terveid riike hävitav, kõike haihtuma panev ollus nimetusega ,,hall". Kuigi seda võinuks esitada näiteks lovecraftiliku hoomamatu kaootilise õudusena, mille seletamatuses peitub kogu selle maailma kummalisuse kese, mõjub ,,Pühas ja õudses lõhnas" hall aga küllaltki loomuliku paratamatusena. Sellest saab lisaelement, millele peategelased reageerivad.

Kurvitza eripärane hall ei muutu aga kordagi päriselt õudsaks. Ühes stseenis - kihutamine suru ,,ralliäss" Keniga - esineb see lausa põnevust sütitava elemendina. Tegelastel pole sellesse kinni jäämisel hirmu tundmatu saatuse ees, pigem nähakse selles looduskatastroofi. On stseene, milles teosele annaks palju juurde, kui hallil oleks müstilisem tasand. Näiteks kui kirjeldatakse, kuidas entroponaut teeb järjekordset retke halli sisse, mõjub see pastiina Strugatskite romaanist ,,Väljasõit rohelusse", ent ei millegi enamana. Kuna hall ei tundu kohutavana, puudub neil stseenidel see pinge, mis tekib lugejas Stalkeri sisenemisel Tsooni. Sellist pinget asendab ent süee hoogsusest tulenev põnevus.

Teose sündmustik hakkab juba esimestest lehekülgedest hoogu koguma, õrritades nii loo peategelasi, kui ka lugejat mitme juhtlõngaga. Põhilooga mitteseotut hakkab aina rohkem kogunema, kuni lõpus paistab kõik kokku varisevat. Tekivad lisaliinid ning toimuvad süeelised hüpped, mille haakumine eelnevalt toimunuga on kahtlasevõitu. Näib nagu tähtaeg hinganuks autorile kuklasse ja saja lehekülje võrra sisu pidi kümnesse lehekülge ära sokutama. Põhilugu leiab küll salamisi oma lahenduse, aga selle avaldamise viis mõjub justkui oleks autor püüdnud sihilikult panna lugejat selles pettuma. Uued tegevusliinid, millega eeldatavasti romaani järjed peaksid tegelema, tekivad raamatus jõuetult ega aita suunata lugeja uudishimu tuleviku poole. Raamat saab läbi, kuid puudub terviklik romaanielamus. Iseasi oleks proovida näha selles autori meta-mängu, milles kirjutatud romaangi haihtub kõikematvasse halli, ent selleks tõlgenduseks on viimased leheküljed liiga terviklikud.

Tasapisi tekkis isegi mulje, et ,,Püha ja õudne lõhn" võinuks jääda ilmumata. Taolise väite tagapõhjaks pole aga kindlasti soov, et antud raamat pidanuks olemata olema või et avaldamine võinuks veel veidi viibida. Kirjastamine oli niikuinii lükkunud edasi umbes viis aastat - alates 2008. aasta romaanivõistlusest, milles antud teos osutus äramärgituks. Pigem on mõte selles, et Kurvitza raamat oleks mitmes mõttes tõhusam põrandaaluse kultusraamatuna, levides käest kätte ja olles ,,maailma parim raamat", mida loevad kõik need äravalitud, kelle kätte see jõuab. Sellise mõtteni viib ka asjaolu, et haihtumine on raamatus üks olulisemaid motiive. Seetõttu oleks tähenduslik, kui raamat ise viibiks samamoodi hallis oleva-olematu vahelises alas - kättesaadavana peamiselt käsikirjalise trükisena või leitavana ainult internetiavarustest. Ilmudes aga paberkaante vahel, muutub raamat osaks institutsioonist ,,eesti kirjandus" või veelgi täpsemini piiritledes - ,,eesti romaan". Teos asetub konteksti, kuhu see tegelikult ei kuulu - satub paratamatusse kõrvutusse teiste siinmail ilmunud raamatutega, tingides suurema osa selle pihta minevast kriitikast. Ühe paberkandjal ilmunud raamatu häda on selles, et see on alguse ja lõpuga valmistoode - ning sellisena mõjuvad selle lahtised otsad ja kohmakas hüplikkus vigadena. Ehk ongi tegemist ,,eesti romaani" kui institutsiooni piiride laiendamisena, ent siinkohal mõjub see pigem raamatu veana.

Selline kritiseerimine võib esmapilgul mõjuda lihtsa tagurlikkusena, eriti silmas pidades, et isegi Karl Ristikivi saatis oma viimase romaani trükki nii, et teos lõppes poole sõna pealt. Ehk on üldse sellise teema nagu ,,mis on romaan" tõstatamine iganenud, kuna tänapäeval võib pidada romaaniks kõike, mis defineerib end sellena. ."Romaanielamust" võib saada mis tahes pika kirjutise lugemisest. Ometi võib rääkida ,,romaanilikust elamusest", mida sellest raamatust ei saa. Siin on raske osutada konkreetsele hetkele, mil teos hoolimata teksti intensiivsuse püsimisest ära vajub. Ehk ongi vaja seda lugeda nagu luulekogu, nautida üksnes keelelist huvitavust ning maailma teisesust, loobudes süee nautimisest. Igast pikast proosateosest ei peagi otsima romaanielamust.

Saab ka väita, et autor on isegi püüdnud välistada ,,Püha ja õudse lõhna" lugemise romaaniks. On ju tiitellehele kirjutatud: Proloog romaanitsüklile. Ilmselt lähenevad paljud neile sõnadele kui noore kirjaniku õhina ilmselgele väljendusele, sarnaselt teisele 2013. aastl debüütteosele, mille eessõna lubab 26 järge. Praegusel juhul pean neid sõnu siiski tunduvalt läbimõeldumateks. Raske oleks võtta neid millegi muu kui libalubadusena.

See tähendab lugejaskonna kujutlusvõime toitmist potentsiaaliga, mida sisaldab mõte sellisest romaanitsüklist. Miks ei peaks lugeja soovima sellise romaanitsükli tekkimist - teose maailm on selgelt omanäoline ja autoril on oskus arendada haaravat süeed. Sel puhul oleks mõeldav, et teose lõpu ebaõnnestumine oli eelkavandatud kirjanduslik coitus interruptus, tekitamaks lugejas süeerahulduse saamiseks kihku raamatu järgede järele. Nii võiks seda lubadust pidada katseks põhjustada lugejas kaifi tühipaljast potentsiaalist. Võrdluseks võib tuua Aleksandria raamatukogu, mis tõenäoliselt sütitab rohkem meeli oma mahapõlemisega, kui oleks tekitanud alles jäädes. Anda sellist lubadust oleks sama kui luua müüti ühest haihtunud raamatutsüklist.

Võib-olla on siinsed sõnad ekslikud ning ,,Püha ja õudne lõhn" laienebki romaanitsükliks. Sel juhul tekiks küsimus raamatu haakumisest sellise institutsiooniga nagu ,,eesti romaanitsükkel" (et mitte kasutada sõna ,,epopöa"). Nii nagu ,,Püha ja õudne lõhn" mõjub raamatuna, mille koopiaid võiks salamisi töökoha printerist välja lasta (kui see kõlbab filmi ,,Free Range" Fredile, siis miks mitte ka filmi stsenaariumi kaasautorile Kurvitzale?), võiks selle järjedki tõenäoliselt mõjuda raamatutena, millel on potentsiaali olla põrandaalust salaelu elavad kultusteosed. Igati sobivana mõjub, et raamat on ZA/UMis saanud osaks jätkuelule - näiteks ,,Aleksander Rostovi jutupliiats", milles etapphaaval näidatakse teoses tähtsal kohal figureeriva lendaluse ,,Õhulaev Harnankuri" illustreerimist. Lisaks leidub seal Martin Luiga kirjutatud proosapala ,,Full-core riiginihilist", mille tegevus leiab aset raamatu ,,Püha ja õudne lõhn" maailmas. Viimaks võib osutada sellele, et Kurvitz ise on avaldanud teosest kustutatud stseene. Siinkirjutaja tunneb põnevust eelkõige väljavaatest, et Kurvitza romaani maailm võib just ZA/UMis edasi hargneda. Mõne asja ideaalkuju on kuskil mujal kui lihtsalt paberi peal. Samamoodi nagu nii mõnigi artikkel mõjub võimsamalt ühes tunnustatud blogis kui kultuuriajakirjas avaldatuna.

Oktoobris 2013 avaldas Reaktor ka Maniakkide Tänava arvustuse samast raamatust. Käesolev tekst ilmus esmakordselt Värske rõhk nr 38. Suvi 2014.

Ulmeühingu kokkutulek - ole kohal! (J. J. Metsavana)

Eesti ulmefännidele, kirjastajatele ja kirjanikele on olnud juba varsti kaks aastakümmet olulisimaks suviseks ürituseks Estcon. Sellesuvine estcon toimub täpsemalt 17-nes kord ja see leiab aset Põlvamaal Saarjärve ääres 18.-20. juulil.

Selleaasta ürituse peakülalisteks on Nikolai Karajev, kellega vestleb Veiko Belials tema loomingust, tõlkimisest, konventidest, anime- ja Jaapani kultuurist ning Andres Rõhu, kes räägib raamatute kujundamisest. Ulmeraamatute kaanekujundusest maailmast peab veel ettekande Jüri Kallas ning üles astub consept artist Kait Kübar teemal kunst ja ulme. Lisaks toimub taas Belialsi korraldatud ulmedisko, kus selleaasta teemaks ulmeraamatud eesti bändide loomingus. Sash Uusjärv räägib kaaluprobleemidest ulmes, Veiko Belials arutleb pungi ja pungi derivaatide üle ning veel palju muud nagu traditsioonilised larp, mälumäng, rollimäng ning kohustuslik Stalkeri auhinna väljakuulutamine ja üleandmine. Õhtul, kui väljas pimedaks läheb, räägitakse väljas filmitelgis põnevatest üllitistest, mida sa ise ehk ei leiaks, aga vaadates naudiks.

Kui ettekanded niiväga ei huvita võib ka niisama ringi lonkida, jutelda ning teiste fännidega tutvuda. Estconil käib palju Eesti ulmekirjanikke, tõlkijaid, toimetajaid ja kirjastajaid. Palju võrreldes sellega, et kuskil mujal nii palju sellist rahvast naljalt kokku ei kogune, eriti veel nii suhtlusaltis õhustikus. Teiste seas võib kokku trehvata Indrek Hargla, Veiko Belialsi, Mart Kalveti, Raul Sulbi, Eva Lutsu, Arvi Nikkarevi ning Jüri Kallasega.

Maja, mille sees ja ümber kogu trall toimub, on männimetsa sees (12 km Põlvast), saun on järve kaldal eraldi majakeses, maja ja sauna juures on lõkkeplatse ja grillrenne, sauna juures on paadisild, järve ääres on liivaga vettemineku koht, metsas on ka korv- ja võrkpalli mängimise plats. Metsas kasvavad mustikad, järve ääres sebivad sääsed. Lähim maja on järve vastaskaldal. Majas sees asuvad 4- ja 5-inimesed toad ning kokku 38 voodikohta, lisaks kuuene tuba sauna kohal. Voodikoha juurde käib voodipesu ja käterätik, aga sauna ja ranna tarvis tasub üks suurem rätik kaasa võtta. Voodikohad jagatakse huvilistele registreerumise ja maksmise järjekorras, eelkõige veebis "reganud" ja ülekandega tasunud, vabad kohad Estconil elavas järjekorras. Aegsasti märku andnud saavad oma toatäie komplekteerida, teised jaotatakse tubade vahel.

Sauna köetakse nii reede kui laupäeva õhtul. Saun on väike majake järve kaldal ning paadisilla kõrvalt saab vette. Sauna ees on veranda ning laud pinkidega, sauna kõrval on grill-plats. Kui osalejad ise just teisiti ei korralda, on tegemist segasaunuga.

Lõunasöögiks on 45 kilo siga, kartulid, salat, supp, kohaletoomine ja ettekandmine. Hommikusöögiks on kohvi, teed ja võileibu.

Hindadest niipalju, et ulmeühingu liige peab maksma 18 eurot, mitteliige 21 eurot. Ööbimiskoht lisaks on 6 eurot, aga võib ööbida telgis või hoone pööningul madratsi pääl - viimased kaks on täitsa muidu. Lõunasöök maksab 5 eurot. Esinejad lõunasöögi eest maksma ei pea.

Muuseas! Kui sa ei hooli voodikohast ega soojast lõunasöögist, võid "möllida" ka kohapeal ja sularaha eest. Estconil näeme!

Reede, 18. juuli

18:00 Estconi algus. Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

19.00 Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

20:00 Külalise tund.Kait Kübar. Visuaalia. Kunst ja ulme

22.00 Ulmedisko.Ulmeraamatud eesti bändide loomingus.Veiko Belials

Laupäev, 19. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Külalise tund.Andres Rõhu. Raamatute kujundamine

12:30 Jüri Kallas. Ulmeraamatute kaanekujundused maailmas

13.30 Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada.

14:00 lõunasöök

15:00 Stalker 2014. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid ka õnnitletakse pidulikult.

16.00 Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

16:30 Külalise tund.Nikolai Karajev - kirjanik, tõlkija, kriitik

17.30 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

19:30 Estcon - kuidas edasi?

20.30 Mart Redi.TI filmides ja mängudes

Pühapäev, 20. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Sash Uusjärv. Kaaluprobleemid ulmes

12:30 Siim Veskimees. TI - ulme ja teadus

13:30 Veiko Belials. Punk ja pungi derivaadid ulmes

14:00 Vaba mikrofon

15:00 Lõpusõnad

Tartu Ulmekirjutajad Lühijutu kirjutamise töötuba toimub nende endi vabalt valitud ajal paralleelselt mõne muu üritusega.

Rollimäng.

Lauamängud. Lauamängud toimuvad peamiselt õhtuti, aga huviliste olemasolul ka ettekannetega samal ajal.

LARP

Kirjanikud. Estconil osalejatel on suurepärane võimalus kohtuda eesti ulmekirjanikega: Indrek Hargla, Veiko Belials, Siim Veskimees, Maniakkide Tänav, J.J. Metsavana, Triinu Meres ja teised.

Mänguarvustus: Watch Dogs (Erik Kiss)

"WATCH DOGS" on mäng, mis oli mängurite hulgas ilmselgelt üks enim oodatud mänge nii eelmisel kui sel aastal. Kuid kas mäng ka mängurite ootused ja lootused täidab?

Mängu müük on olnud igaljuhul edukas. Nimelt on "Watch dogs" purustanud senised müügirekordid ning sai esimese 24 tunni jooksul enim müüdud mänguks Ubisofti ajaloos. Kuna müüginumbrid ületasid ka Ubisofti enda ootusi, siis oli Ubisoft loomulikult positiivselt üllatunud. See omakorda aga tõestab taaskord fakti, et ka suvel on võimalik oma mängu müüa ja purustada müügirekordeid. Viletsad müüginumbrid suveperioodil pole tingitud mitte sellest, et kliendid ei taha osta uusi mänge, vaid pigem siiski sellest, et pole uusi mänge, mida mängurid tahaksid osta. Ning tuua oma mäng turule hetkel, mil teisi konkurente kliendi rahakotile pole, võib osutuda väga tulusaks ettevõtmiseks. Nagu Ubisoft oma mänguga "Watch dogs" ka tõestas.

"Watch dogs" mängu tegevus leiab aset Chicagos, kus erinevate seadmete andmed liiguvad läbi kesksüsteemi nimega ctOS. Sellise süsteemi rakendamine ja ligipääs sellisele on iga kriminaalse elemendi ja ametivõimude unistus. Meenutagem selliseid sündmusi nagu ACTA ja Snowdeni paljastused. Edward Snowdeni nimi peaks täna ilmselt ka mitte IT inimestele tuttav olema. Snowden oli oma sõnul analüütik ja spioon, kes spetsialiseerus elektroonilisele jälitustegevusele ning töötas CIA ja NSA heaks. Ühel hetkel sai aga Snowdenil kõigest kõrini ja ta otsustas salajased dokumendid meediale saata. Ja siit saigi alguse üks aegade suurim turvaskandaal. Ning sellise skandaali valguses on "WATCH DOGS" ilmumine turule peaaegu ideaalne. Mäng võiks olla kohustuslike mängude nimekirjas kõigile neile, kes ei saa aru, mida ACTA ja NSA teemad tavakodaniku jaoks tähendavad. Lisaks sellele viitab mäng ka erinevatele turvariskidele online`is, mis juba täna eksisteerivad ja millele kasutajad tavaliselt tähelepanu ei pööra. Nii et "WATCH DOGS" on õpetlik mäng igas mõttes.

< param name="allowFullScreen" value="true">

Mängu peategelaseks on Aiden Pearce, kes ihkab kättemaksu nendele, kes tema õetütre surma taga on. Ligipääs ctOS süsteemile tuleb siinkohal kasuks. Oma spetsiaalse telefoni abil on tal võimalik häkkida kaaskodanike pangakontole ja sealt raha välja võtta, vestlusi pealt kuulata, autosid tänavalt "laenata", fooride, või turvakaamerate ja rongidega mängida jne. Tänu sellistele suurepärastele võimalustele kaotab raha loomulikult oma väärtuse mängus kiiresti. Nii et kui raha üle jääb, võite seda lahkelt linna erinevates wi-fi punktides teistele online`is mängijatele jätta. Sama saab teha ka kuulide ja tablettidega. Alles alustanud mängijatele võivad sellised annetused esialgu abiks olla.

Juhul kui mängite mängu online`is ja olete vastavate seadmete alt lubanud (vaikimisi aktiveeritud), siis võib juhtuda, et teid külastab mängus mõni teine mängija. Mängus nimetatakse neid fixer'iteks. Eesmärgiks on siis kas sind jälitada või sinu telefoni sisse häkkida. Mõlemal juhul annab mäng sellest sulle teada ja sinu asi on siis vastane kiirelt üles leida ja kahjutuks teha. Samamoodi pakutakse sulle erinevaid online-lepinguid teiste mängijate häkkimiseks või jälitamiseks. Online-lepingud on ära märgitud lilla värviga. Ja kui mängu alguses on üksikuid mängijaid sind häkkimas, siis hiljem võib neid juba päris palju olla. Näiteks päev-paar tagasi üritasin ma üht missiooni tegema hakata neli korda. Ja iga kord, enne kui ma missioonini jõudsin, teavitas süsteem mind uuest häkkerist.

< param name="allowFullScreen" value="true">

Lisaks mängu põhiloole ja online-osale on mängus hulgaliselt ka kõrvaltegevusi. Olgu selleks siis mõne kuriteo takistamine, kurjategijate mahanottimine, sarimõrvari otsimine, oma uudishimu rahuldamine (kaaskodanike järel nuhkimine), audiofailide kokku korjamine, autode transportimine ühest kohast teise või midagi muud. Linnas ringi liikudes ja kaaskodanikke häkkides võib sattuda aeg-ajalt nii mõnelegi huvitavale vestlusele. Usun, et mõnigi neist võib teile tuttav ette tulla vestlustest oma sõprade ja tuttavatega. Üks selline näide on kindlasti kasutaja, kes kasutab oma nutitelefoni (või arvutit) ja internetti, et teie käest küsida mõni küsimus, millele ta oleks otsingusüsteemi kasutades palju lihtsamalt ja kiiremalt vastuse saanud.

Kui sellest kõigest peaks väheks jääma, siis võite oma aega sisustada erinevate minimängudega. Olgu selleks siis ämblikrobotiga linnas kaose tekitamine, linna vabastamine tulnukrobotite käest, tulnukate tapmine, dollarmärkide korjamine, leegitsevatest ghoul`idest üle sõitmine, lillelt lillele hüppamine või kasvõi male, joomamäng või pokker. Igav ei tohiks "WATCH DOGS" mängus kellegil hakata.

Mängu võitlussüsteem ja vaenlased võivad alguses üsna rasked tunduda. Aga aja möödudes, kui võitlussüsteemi kasutamise ja vaenlase käitumise selgeks saad, on vaenlaste mahanottimine käkitegu. Kui võimalik, märgista vaenlased turvakaamerat kasutades ära, seejärel otsi koht, kus nad su selja taha hiilida ei saa, ja las nad siis jooksevad end sinu kuulide või granaatide otsa surnuks. Ja kui olukord peakski keeruliseks minema, siis võid alati aktiveerida focus`e, mis paneb aja aeglasemalt liikuma.

Kokkuvõtteks tuleb öelda, et tegemist on hea mänguga. Kuid kas see mäng vastas mu ootustele ? Jah ja ei. Ühest küljest on tegemist täitsa korraliku mänguga koos hea mängulooga, mis minu jaoks on mängude juures väga oluline. Nii et mida muud veel tahta? Teisest küljest jääb aga midagi siiski kripeldama. Tuletagem meelde, et "Watch dogs" tahab olla ambitsioonikas uue põlvkonna mäng ja pakkuda midagi, mida enne ei ole pakutud. Ja nüüd pöörame oma pilgud Rockstari pakutavatele mängudele, millest mõnigi pakub sarnast keskkonda, sealjuures näiteks parema võitlussüsteemiga. Lisaks lükkas Ubisoft mängu tulekut kuus kuud edasi, väidetavalt mängu silumiseks ja bug`ide parandamiseks. Hoolimata sellest on tegemist viimase aasta ühe bug`isema mänguga. Olgu nende avatud maailmas leiduvate bug`ide ja glitch`idega nagu on, aga süsteemsed bug`id ja online-süsteemi probleemid oleks võinud siiski selle kuue kuuga ära parandada. Kui Ubisoft tegeles viimased kuus kuud bug`ide parandamisega, siis ilmselt ma tõesti ei oleks tahtnud seda mängu novembris näha.

HEA:

+ Hea mängulugu.

+ Lisaks mängu kampaaniaosale on hulgaliselt lisamissioone.

+ Häkkimisvõimalus on huvitavaks lisaks tagaajamistel ja tänavalahingutes.

+ Korralik valik minimänge.

+ Mängu jätkub pikaks ajaks.

HALB:

- Mängu kohta, mida edasi lükati, on sellel mängul liiga palju probleeme.

- Rahal puudub selles mängus väärtus.

- Reputatsiooni süsteemi idee on poolik.

HINNE: 7,5 / 10

Arendaja/autor: Ubisoft Montreal

Levitaja/kirjastaja: Ubisoft

Platvormid: Xbox One, PS4, PC, X360, PS3

Ilmus: 27. mai 2014

Tähtedest ehitame maailma (Artur Räpp)

Veebikoht Ulmejutulabor lõpetas käesoleva aasta mai alguses oma töö. See oli koht, kus ligi kolme aasta vältel osales kokku ligi 50 inimest, avaldades Bloggeri mootorile ehitatud lehel oma jutte ja jutukatsetusi ning kommenteerides teiste omi. Nii oli, kuid kirjutajad hajusid laiali, taganttõukajad tüdisid, eestvedaja pani poe kinni. Eks iga asi saab ükskord otsa, kuid soov kirjutada jäi.

Mai lõpus puhuti hing sisse uuele kohale Ulmemaardla - ulmemaardla.wordpress.com. Puht tehnilises mõttes koliti Bloggerilt Wordpressile, kuid asi juba töötab. Liitunud inimesi on hetkel (30. juuni 2014) 4 ja see on täiesti piisav alustamiseks.

Ka reeglites tehti muudatusi. Lühidalt: suurendati vabadust ja katsetamist. Vaba teema on kõigile osalejatele alati lubatud. Kui on olemas teema, siis sellel kirjutamise soovitav aeg on kolm kuud, võib avaldada ka katsetusi, maailmade kirjeldusi, tegelaste kirjeldusi, ehk siis pikemate juttude erinevaid ehituskive, et neile kaaslaste kommentaare või kaastöid oodata. Ka paiga suunitlus on pisut teine, Ulmemaardla on pigem hüppelauaks edasi veebiajakirjadesse, e- ja paberraamatute avaldamiseni, kohaks, kus kõige selle jaoks oma kirjutamismusklit arendada, koguda endale tagasisidet ja seda teistele anda. Kuid miks mitte ka koos ulmehuvilistega "hängida", lugeda uute tulijate ja vanade olijate kaastöid, kes on nimede taga, alati ju ei tea,

Tean, et nii mitmedki küsivad, et miks üldse ühised veebipaigad, mitte päris oma blogi, mitte päris (veebi)ajakiri. Milleks üldse ülepea kellegi vähema kui tippspetsialistiga oma kirjatöödest rääkida? Kui üldse ja ülepea rääkida. Mõni ütleb, et minu jutt on just selline, parim võimalikest ja kui seda ei mõisteta, pole inimesed mind väärt. Lihtne ja selge. Ei kirjutamistubadele, ei kirjutamisringidele, ei kirjutamiskursustele ja vankumatult ei e-kirjutamisringidele.

Nõus, kellegi jaoks on karge kivikoobas, tükk leiba iga hommik ja sulg, tuvi verega kivinõu ja järjekordne meeter koopaseina just see, mida ta edöövri kirjutamisel vajab. Kummardan tema geniaalsuse ees, kuid tõelisi, elus kordagi vääratamatuid "geeniusi" on palju vähem kui maailma tippkirjanikke, veel palju vähem kui häid Eesti kirjanikke. Osavatest harrastus-hobikribajad, neist ei tasu siin aga üldse rääkida. Valdav osa nii esimestest, teistest kui loomulikult ka kolmandatest on jõudnud oma tasemele töö ja teiste tagasiside varal. Ainult tööst ja teooriast ei kipu alati piisama, keegi võiks vahel öelda ka, kas asi töötab, või mis mulje kirjutatu jätab. Kas lugeja meelest on sellel boamadu elevanti seedimas või hoopis lössis kübar. Kui lugeja mulje on teada, saab juba edasi vaadata, mida edasi teha, kas muuta või jätta - ega ka kommenteerija pole jumal, kes kõike teab ja kunagi ei eksi. Oma jutu jaoks on jumal hoopis selle kirjutaja.

Ja teiste juttude kommenteerimine, vigade, nõrkade ja tugevate kohtade üles leidmine, just mõlemat, nii nõrkade kui ka tugevate kohtade ülesleidmine.

Ernest Hemingway olevat öelnud, et hea kirjaniku tähtsaim oskus on hea sitadetektor. ("The most essential gift for a good writer is a built-in, shock-proof, shit-detector."). Oma kogemusest võin öelda, et oma detektorit on kõige kergem treenida teiste juttude peal, sest enda kirja pandud sõnad kipuvad südamele liiga lähedased olema. Kuigi Hemingway ei öelnud lugude positiivsete osade kohta midagi, on minu meelest loo tugeva osa ülesleidmine vähemalt sama tähtis, eriti algaja kirjutaja puhul, kus suurem osa jutust võib olla rämps. Kuid mis siis? Kõik me oleme alustanud algusest ja vilja kasvatatakse .. mullast, peaasi, et see väärt seeme üles leitakse ja üles kasvatatakse.

Ja viimaseks asjaks e- ja tavaliste kirjutamistubade toetuseks. Tahaks ju vahel tunda, et sa ei ole oma hobis või siis tulevikuunistustes üksi. Tahad tunda, et kõigi koera-, kala ja lillekasvatajate kõrval, nikerdajate, küpsetajate, maalijate, pildistajate ja kogujate seas on kirjutajaid rohkem kui üks, rohkem kui sina.

Kui kirjutate ulmet, siis teile on kas Ulmemaardla, Tartu kirjutamistuba (võtke ühendust Metsavanaga jj@eenet.ee) või mõni teine paik või kooslus, mille võite kasvõi ise kokku kutsuda. Kui teate neist, võiksite neist Reaktori toimetusele teada anda.

Kes on Liivimaa viljakaim ulmekirjanik ehk eesti ulme köidetes (Andri Riid)

Kui ma üritasin 11 aastat tagasi Eesti ulmet kaardistada (vt www.dcc.ttu.ee/andri/sfbooks/kysimused), oli vaid kõige viljakamatel tolleaegsetel ulmekirjutajatel võimalik hoobelda mõne ilmunud raamatuga. Muidugi ei ole kirjutatud ja ilmunud raamatute arv kaugeltki mitte esmane

kriteerium autori väärtuse hindamisel, kuid midagi see siiski näitab. Kui mitte muud, siis pühendumust valitud tegevusele. Sestap vaatleme, millises

seisus on eesti ulmekirjanike kogukond mainitud aspektis täna.

Ülevaatlikkuse huvides võtsin loetellu vaid need autorid, kelle kontol on ulmekirjanduse baasis vähemalt kolm raamatut. Viimane on ka selle poolest hea number, et veel vähemalt mõni aeg tagasi oli see üheks vastuvõtukriteeriumiks Kirjanike Liitu. Valimist jätsin aga välja sellised autorid, nagu Rein Põder, Andrus Kivirähk, Herta Laipaik, Enn Vetemaa, Juhan Paju ning Henn-Kaarel Hellat, kes on muude raamatute kõrval avaldanud ka vähemalt kolm ulmekirjandusega seostuvat raamatut, kuid kes tegutsesid kas varasemal ajal või ei liigitu otseselt anrikirjanikeks.

Indrek Hargla: 7 romaani, 5 kogumikku.

Eesti ulme kauaaegne esinumber on küll viimasel ajal ulmekirjutamisest kaugenenud (ja selle juures loetumaks autoriks saanud), kuid aeg-ajalt tilgub ka sellest torust midagi.

Siim Veskimees: 9 romaani, 2 kogumikku. (joonise tegemise ajal, 10. juuni 2014, polnud Siim Veskimehe värskeim teos veel ilmunud).

Eesti kontekstis on Veskimees kahtlemata väga produktiivne autor.

Tiit Tarlap: 5 romaani ja 3 kogumikku

Enam pole õigustatud rääkida Sindi ulmekirjaniku iseäranis kurvast saatusest, sest ehkki osa tema teostest on välja andnud Ternobõli sõprade ühing, on 2 romaani avaldanud ka Varrak ning iseäranis viimastel aastatel on avaldamistempo olnud lausa peadpööritav.

Veiko Belials: 2 romaani pluss 1 romaan kahasse ja 3 kogumikku

Eesti ulme ,,vanameister" on ise tunnistanud, et kirjutab aeglaselt, ning tema raamatute avaldamistihedus üksnes kinnitab seda fakti.

Maniakkide Tänav: 4 romaani, 1 kogumik, lisaks üks kogumik kahasse

Nagu näha juuresolevalt pildilt, viimaste aastate üks aktiivsemaid kirjutajaid.

Lew R. Berg: 2 romaani, 2 kogumikku

Kui Berg meie hulgast 2005. aastal lahkus, oletasin ma, et mõne postuumse teose ilmumine on vaid aja küsimus, paraku on elu näidanud vastupidist.

Matt Barker: 3 romaani, 1 kogumik

Sajandivahetusel oli Barker vaat et hüperaktiivne avaldaja, kuid on tänaseks ilmselt kirjutamisest loobunud.

Leo Kunnas: 3 romaani

Leo Kunnas as a man on a mission. Triloogia? Tehtud. Tõenäoliselt rohkem ulmet me ta sulest enam ei näe.

Kristjan Sander: 1 (lühi)romaan, 2 kogumikku

Kirjutajate nobenäppude loetelu lõpetab kunagine suur tulevikulootus, kes ei ole samas püssi päris põõsasse ka visanud.

Filmiarvustus: Transformers: Age of Extinction (Mart Redi)

Möödunud reedel istusin kinosaalis. Järgmine päev tulistasin oma ajaveebi nähtu kohta ülikiire ja sapise kokkuvõtte. Jah, nähtu oli nii kretinistlikult painav, et ma ei soovinud selle analüüsile liialt aega ega närve kulutada. Kuid siis tuli uudis, et uus Transformers film korjas värdjaliku lumpeni käest üle maakera esimese nädalavahega ligemale 300 miljonit dollarit. Seda uudist lugedes tahtsin esiotsa näo kätesse peita ja suuri pisaraid valada. Mis küll inimkonnal viga on? Aga selle asemel vaatasin hoopis aknast uduse Tallinna peale ja otsustasin, et see painavalt halb film väärib minu poolt mõnevõrra tihedamat lahkamist. Teatava muigega mõtlesin isegi, et elusast peast lahkamist - vivisektsiooni. Juuli teises pooles peaksin üles astuma väiksema ettekandega 2014. aasta ESTCONil. Teemadeks tehisintellekt ja transhumanism ja nende kajastamine populaarses meedias. Arutasin endamisi, et see pikendatud artikkel siin on pisut käesoojendus ja vaimne gümnastika. Niisiis. Võtsin kõrvale tassi kanget kohvi, vaatasin interveebidest välja paremad pildid artikli kaunistamiseks ja asusin põhjalikumalt kirjutama. Kes soovivad toda esimese keeru miniarvustust lugeda, leiavad selle minu blogiposti lõpust. Alustagem.

Meie kangelaslikud peategelased imiteerimas oma lemmikust kristliku rokibändi kaanekujundust.

Eelmise triloogia lõpust on möödunud mitu aastat. Ehkki uhked autobotid inimesi viimase filmi suures linnalahingus aitasid, siis nüüd on nad põgenikud. Üle maailma redutab ridamisi tulnukroboteid, keda ameerika keskluure otsib ja leiab ja tapab. Seejuures aitab neid Lockdown (Mark Ryani hääl). Tema partnerlus inimeste ja enne kõiki teisi Harold Attingeri (Kelsey Grammer), kurja luurepealikuga põhineb kokkuleppel, et Lockdown saab enda valdusesse Optimus Prime'i (Peter Culleni hääl). Nimelt tahab Lockdown kangelast tema "loojate" juurde tagasi viia. Ehkki vaataja ei saa kunagi teada, kes need loojad on, siis suure tõenäosusega on nendeks mingi Michael Bay variatsioon kvintessoonialatest. Kuid Optimus on teadmata suunas kadunud. Nüüd siis astub lavale Marky Mark (Mark Wahlberg). Tema mängib ebaõnnestunud ja pankroti veerel leiutajat, kes elab kusagil farmis ühes oma teismelise tütrega. Tütar (Nicola Peltz) on isale lubanud, et enne kooli lõpetamist ei tegele poiste ega muude häirivate asjadega, aga kuna ta näeb välja nagu keskmine eksootiline tantsija, siis võib arvata, kas see ka tõele vastab. Tegelikult ei vasta ja kaadri taga põrutab blondi neiut ralliässast Shane (Jack Reynor). Isa aga on naiivne nagu ajudeta ahv ikka ning ema on kusagil teises ilmas. Leidur-Mark otsib seda oma esimest edukat leiutist, mille seljas siis ülejäänud elu liugu lasta, aga kuna mees sihuke soss-sepp on, pole seda kusagil paista. Lugu muutub, kui talle potsatab sülle odavalt saadud vana veoauto romu. Kui mees selle kallal nokitsema hakkab, tuleb välja, et roostes pleki all pole peidus ei keegi teine kui Optimus Prime. Siit hakkab pihta kassi ja hiire mäng, kus tegelased ridamisi lõksu langevad ja siis jälle põgenema pääsevad, kuni viimaks massimõrvarist Prime jälle oma vaenlase näost mõõga läbi lükkab. Taamal on aga käimas ka pooleldi Apple'i lahkunud Steve Jobsi parodeeriv Stanley Tucci. Tolle firma sulatab tulnukroboteid üles, et nendest saadava erilise metalli transformiumi (selle filmi unobtanium) abil oma roboteid ehitada. Nimelt on tema suuteline seda metalli programmeerima, tegemaks asju, mis isegi autobottidele enestele võimatud on. Selle tulemusena sünnib selles filmis veel vähe tegusid tegev Galvatron (Frank Welkeri hääl). Aga noh, nagu vaataja juba algusest peale aimata võib - Galvatron on tegelikult üks teine kurjam. Kes tahab seda kaootilist rapsimist oma silmaga ära näha, leiab endale sobiva viisi. Mina kahetsen kinopileti eest maksmist ja ei soovita seda viga teistel korrata. Aga ise teate.

Kõige häirivam kogu vaatamise juures oli ekraanil toimuva absoluutne lahti ühendatus ajast ja ruumist. Mida ma selle all silmas pean? Filmi sündmused - isegi selle filmi puhul - peaksid oma olemuselt järgima loogilist kulgemise vektorit. Jah, erandeid saab teha, aga kui vaataja ei ole suuteline jälgima, miks tegevus ootamatult ühest kohast ja ajast teisse hüpleb, siis on tegu halva filmikunstiga. Ja säherdusi auke on terve kõnealune linateos täis. Bay, kes on kulutanud nii palju kaadreid tõestamaks, et ebamaised olevused on kaalu ja inertsiga, asendab loogika mingi multifilmi reeglitega. Ja tulemus ei ole positiivne. Lahing, mis algab kesklinnas, lõpeb ootamatult metsas. Tegelased metsast jõuavad linna keskväljakule kiiremini kui seal viibijad. Erinevad varemed ja objektid ilmuvad kaadrisse puhtalt mugavuse pärast, et sealt sekund hiljem jäägitult haihtuda. Mingid tegelased ootavad varmalt taustal, kuni tegevuse järg koos kaameraga nendeni jõuab (kui üldse). Nõnda nimetatud continuity vigu on siin filmis nii palju, et nende loendamine isegi naljakas enam pole. Pornonäitlejast tütar embab oma tõivetit, kaader (!) hiljem juba ripub oma tobeda isa kaelas. Peategelased jõuavad tungida salalabori kõige salajasema ruumini kümne sekundiga. Kohati hakkas mul pea ringi käima. Säherdune teleportatsiooni maagia pole ainus vastavalt vajadusele rakendatav efekt. Kas on tarvis, et keset põldude lagendikke oleks 3D efektina tihe lehesadu - olemas! Kust need lehed tulid või miks neid vaatajale silmi loobitakse? Pole teada. Kas on tarvis tohutuid tossupilvi, mida sekund varem kusagilt näha polnud - puhtalt selleks, et kurjam saaks nende keskelt pompöösselt välja jalutada? Olemas. Helikopterireis Texase ja Alaska vahel toimub ilmselgelt minutitega. Ja nii edasi.

Mäletad, Mark, miks sa filmi Pain and Gain (2013) tegema pidid? - Jah, isand.

Näitlejatest... Siin filmis on üks näitleja. Selleks on Kelsey Grammer. Tema roll algab kalgilt ja sümpaatselt, aga poole filmi pealt asendub tema tegelase motivatsioon millegi arusaamatuga ja see annab tunda ka näitleja enda suhtumises. Seda on kurb vaadata. Osa filmist toimub Hiinas ja sealse publiku püüdmiseks astuvad paaris üksikus stseenis üles mingid hiinlaste superstaarid. Teised näitlejad? Võiks küsida - mis teised näitlejad? Marky Mark saaks auhinna parima hobuse imitatsiooni eest pärast SJP'd. Tema tütrekese olemuse defineerib kaader filmi esimesest veerandist, kus kaamera näitab tema sihvakaid jalgu ülinapis pükstes tagantpoolt, et ikka aru saaks, kui meeliülendavalt inspireeriv see hargivahe on. Muus osas higistab ja nutab neiu terve ülejäänud filmi nagu algaja pornotäht. Mida vähem mainida tema ajuvaba poiss-sõpra, seda parem. Tucci parodeerib ennast, üritab näidelda ekstsentrilise geeniuse võrdkuju, kuid tema esitus on naeruväärne. See on üks ühele võrreldav Malkovichi tegelase olemusega kolmandas filmis - ebameeldiv, kõrk ülemus, kes surve all koheselt murdub. Masendav, tüütu - halb. Ühe autoboti häält teeb John Goodman. Tänu tema olemasolule kõlab filmis ka üks helilõik teosest The Big Lebowski(1998). Küllap siis oli seda rahanatukest vaja.

Paari sõnaga eriefektidest - 3D oli harjumuspärane, kiviklibu visati vastu pupilli nagu alati. Ja mis oli huvitav - vähem kui poole filmi pealt muutusid ka kõige imposantsemad efektid tüütuks. Tekkis tunne, et seda kõike olen ma juba kordi ja kordi näinud ja et need ei avalda enam muljet. Filmi lõpus oleva suurima lahingu puhul oli efekt veel kummastavam - madistamine hakkas jätma odavat tunnet. Jah, kõik plahvatab ja pritsib sädemeid nagu peaks, aga pooled kaadrid näivad olevat eelnenute otsesed koopiad. Kui mitu korda sa ühte ja sama robotit ikka vaatad lõhki rebituna? Tundub, et mitte eriti. Kõik peab plahvatama. Kui läheduses pole midagi, mis plahvataks, siis purskab maapinnast vett ja auru. Kui ka seda ei ole võimalik teha, siis sajab taevast sitta. Üleküllastus.

Kui ma ennist ütlesin, et kõige häirivam on ekraanil toimuva kaootilisus, siis nüüd sellest, mis teeb vaatamise ebameeldivaks. Dialoog. Iga rida, iga fraas ja iga silp, mis tegelastelt üle huulte (metallist või mitte) tuleb, on debiilsuse etalon. Tabasin ennast mõttelt, et kui asendada kõigi tegelaste tekst suvaliste sõnadega - ehk siis simuleerida mingit sorti afaasiat - siis ei muutuks vaatamise juures mitte midagi. Pole tähtis, kas kuuldu on inglise või hiina keeles - see on pask sõna kõige otsesemas mõttes. Prime'i lõpumonoloog oli nii tülgastavalt kretinistlik, et silmad minu peas tegid kolm ringi peale. Kahjuks oli see valdavalt tõene terve filmi sündmustiku kohta. Michael Bay arvab jätkuvalt, et tal on olemas huumorimeel, aga tegelikult tal seda ei ole. Ma ei naernud tema "naljade" üle kordagi.

Transformers: Age of Extinction on seega naeruväärselt halb film. Ja see ei ole meeldiv naeruväärsus. Avangus nimetatud 300 000 000 dollarit tähendab seda, et selline vaimne pasapurse müüb tänapäeva kinopublikule - kelles on enamjaolt ~20 eluaasta piires olevad harimata noored. Ma ei tea arvata, kas see on floori sisaldus joogivees (mis alandab vastupanuvõimet), kas selleks on telekanalite taandarendav sisu (mis söövitab aju nagu hape), kas murekohaks on absoluutse mugavuse põlvkond (kes ei tea enam midagi karta ega seega ka milletki tõeliselt hoolida) - või midagi muud - aga miski element meie kõigi igapäevaelus on suuteline tootma jälke, imbetsillidest värdjaid, kes seda Michael Bay püdelat paska aplalt neelavad ja hea meelega keelega üle prolapseerunud sulgurlihasegi tõmbavad. Ja ma lõpetan selle traktaadi sõnadega, millega ma seda esiotsa alustasin - mul on piinlik. Piinlik olla käinud ühes lumpeniga seda ebavajalikku jampsi vaatamas. Piinlik selle eest maksta. Piinlik kasutada sedavõrd palju ebameeldivaid fekaalidega seotud keelendeid selles arvustuses, et oma mõtteid edasi anda. Ja mul on piinlik, et paljud teised kriitikud hindavad seda filmi kõrgemalt või sama kõrgele kui Transformers: Revenge of the Fallen (mingi aasta). Minu soovitus? Vältida.

Artikkel ilmus esmakordselt ajaveebis Dream Scene.

Zombid ja jalgrattad (Jaan Hansen )

Filme vaadates juhtub nii mõnigi kord, et vaataja haarab kinni mingist väikesest detailist ja isegi kui see üldist naudingut ei sega, saab sellest siiski omamoodi kinnisidee. Minu jaoks on selleks detailiks - vähemalt üheks nendest ja antud juhul oluline - jalgrataste pea täielik puudumine postapokalüptilistes filmides. Ulmefännid, mõelge, kui paljudes neis olete näinud seda liikumisvahendit, mis ei nõua ei bensiini ega heina? Isegi kui oskate nimetada ühe või paar, pikk ei tule see nimekiri kindlasti. Heaoluühiskonna räbalates ja habetunud jäänukid rändavad zombidest ja mutantidest saastatud tühermaadel ja tontlikes linnades järjekindlalt autoga või hobusega, sattudes seejuures sageli hätta, kuna ühel läheb mootor läbi ja teine murrab jala. Sealt edasi näib ainus võimalus olema jalgsi liikumine. Võiks arvata, et vähemalt mõnigi inimene tuleb järjekordse zombikarja eest minema silgates ideele, et liikumisvahend, mis mahub läbi igast ummikust ja kannatab nii mõndagi maastikku, päästaks nende elu. Antud artiklis, mis on rohkem mõtisklus huvitaval teemal, kui ammendav ülevaade, lahkan punkthaaval mõningaid poolt- ja vastuargumente.

Peamine probleem, mis mõjutab filme ja kirjandust, on asjaolu, et elame ilmselgelt motoriseeritud maailmas, kus autoga poes piimapaki järel käimine tundub iseenesest mõistetav. Seda eriti Ameerikas, mis on oluline lahmakas maad nii ulme tootmise kui tarbimise poole pealt. Ka Ühendkuningriikides ja Austraalias pole olukord märkimisväärselt erinev. Kiirelt jõuavad nii tegijad kui vaatajad-lugejad järeldusele, et rattaga sõtkumine pole lihtsalt sama lahe tegevus, kui mutantide ja muidu ebameeldivate isikute verega oma roostes romu põrkerauda punaseks värvida. Tuleb tunnistada, et oma iva siin peitub ja ega ei sooviks isegi, et Gibson oleks Mad Maxis kõik see aeg pedaale vändates ringi liikunud. See aga on puhtalt suhtumise küsimus.

Kuid oletame, et suhtumine pole probleemiks. Millised on praktilised kaalutlused, mis räägiksid ratta kasutamise poolt või vastu? Siin tuleb läbi närida mitmest punktist ja miks mitte alustada kõige peamisest - kättesaadavus. Oletame, et juhtunud on halvim, sitt lendas ventikassse, zombid pistsid perekonna nahka ja nüüd tuleks kärmelt linnast ebasurnute ja kõikjalt pealetungiva laibahaisu eest jalga lasta. Kas oleks võimalik sellist sõiduriista kusagilt leida? No kui sa juhtud elama Hollandis, siis peaksid kõvasti vaeva nägema, et ratast mitte leida. Kuid isegi nt USAs on aastatel 1992-2003 müüdud igal aastal keskmiselt 17,4 miljonit jalgratast, seega peaks ka seal neid olema. Lisame valemisse veel mitme miljardi jagu kahanenud planeedi elanikkonna, jõuab kergesti järeldusele, et neid jagub igale soovijale. See on vahetult pärast apokalüpsist. Liigume mõnikümmend aastat edasi. Kui lähtuda eeldusest, et inimesed seda sõiduvahendit täielikult ei eira, siis ilmselt on tegusamad nende hulgast ka kõik kättesaadavad kokku kogunud, et mitte lasta neil lihtsalt ära roostetada. Varuosadest peaks jätkuma pikaks ajaks, isegi kui mingit uut tootmist ei toimu. See sõltub juba olulisel määral hävingu tasemest. Teleseriaalis Revolution nt oleks taoline asi täiesti võimalik, kuna kollapsist on möödunud võrdlemisi vähe aega ja toimivad kogukonnad on olemas. Ka siis, kui tegu on üksikute uitajatega ja tõeliselt suure hävinguga, peaks poodides ja ladudes neid palju kauem jätkuma kui toiduvarusid, mis taolises olukorras kiirelt ära krabatakse. Seega peaks iga soovija saama rattaga minema sõita.

Või kas ikka saab? Milliste oludega peaks õnnelik/õnnetu ellujääja arvestama? Apokalüpsis toimus alles hiljuti, ütleme, et maksimaalselt on möödas kuu, aga sa oled veel linnas. Ratas on olemas. Kui katastroof tuli ootamatult ja päevasel ajal, on teed autosid täis. Nende vahel saab küll vabalt valida, kuid kaugele sa sellega jõuad? Motikaga on lood paremad, see mahub läbi nii mõnestki kohast, millega auto hätta jääb. Samas on võimalik, et sa ei taha endale tähelepanu tõmmata, kartes kusagile blokeeritud kõrvaletänavasse müriseva mootoriga kinni jääda, kari zombisid selja taga. Jalgratta tõstad sa isegi üle endast kõrgema aia, mootorratast mitte niiväga. Seega - kiirem kui jala liikumine, võimaldab paremat läbimist kui auto või mootorratas ja kohe kindlasti vaiksem. Ja olukord pole lootusetu ka pärast teede lagunemist. Üsna selge, et ilettpeened maanteerattad on nendes oludes kasutud, kuid üks tugev maastikuratas oleks lausa kulda väärt. Olles Roheliste Rattaretkel ja ka muidu mööda igasuguseid võimatult risuseid metsateid sellisega logistanud, ühel juhul matkarada otsides läbi täieliku tihniku vedanud, ei ole mingit kahtlust, et takistusi on vähe, millest üle ega ümber ei saaks. Kui nüüd arvesse võtta Walking Deadist saadud õppetundi, et zombiapokalüpsises ellujäänutest saavad kirglikud muruniitmisfännid, siis on otseteede võtmine eriti mugav. Tõeliselt hätta jääksid ainult põlvekõrguses lumes või peenes kõrbe liivas. Kuid niisamuti motikaga ja suvalise autoga, isegi linnamaasturiga.

Ok, ratas olemas, tead, et jõuad punktist A punkti B. Aga ega sellise asjaga ju suurt midagi kaasa ei vea. Seljakott selga ja pakiraamile väike pamp. Korraliku ellujäämisvarustuse jaoks ei piisaks küll kuidagi? Vale. Vaadake allolevat pilti. See mees on rattamatkaentusiast Carl Bennett, kes vallutab antud pildil Pakistanis Skardu ja Gilgiti vahele jäävat 4200 m kõrgust mäge, sõites mööda teed, mida paljud peaksid isegi käimiseks ebamugavaks, rääkimata siis rattaga sõitmisest. Kuid oluline on see pakkide hulk, mis rattale on laotud. Sinna mahuvad toidumoon, telk, magamiskott, matt, varuosad, remondiks vajalik, varuriietus, 3 liitrit vett, esmaabivahendid jne. Üldiselt kõik vajalik, et üksinda mägedes matkates elama jääda. Ja mis kõlbab seal, kõlbaks ka pärast apokalüpsist. Ka esimesed Roheliste Rattaretked toimusid oludes, kus polnud praegust pakiautode mugavat teenust ja kogu varustus tuli kaasa vedada, seega pole tarvis pingutada ei fantaasiat ega otsida kaugeid näiteid.

Mainisin remondiks vajalikku. Ilmselgelt pole see probleem vahetult pärast apokalüpsist, kuid mõnikümmend aastat edasi ja varuosad muutuvad juba probleemiks. Kõik asjad, mis liiguvad, kuluvad ja lähevad katki. Kuid see probleem ei puuduta ainult ratast, vaid ka kõiki teisi sõidukeid. Näiteks autot, mis vajab lisaks varuosadele ka kütust. Kui bensiin või diislikütus saab otsa, siis on sul tegu kasutu rauakoluga. Paarkümmend aastat edasi võid küll vanu kütusevarusid leida, juurde ilmselt ei toodeta, kuid siin on oht probleemi otsa sattuda, mida filmides samuti eiratakse. Bensiini põlemist soodustavad komponendid on lenduvad ja kanistris loksuva vedeliku paakikallamine võib olla sama tõhus kui sinna põit tühjendada. Diislikütus kogub endasse aja jooksul vett ja pakub soodsat kasvupinda paljudele bakteritele ja seentele. Igasugu uued ja moodsad elektroonikat täistopitud sõidukid võib kohe ära unustada, kuid taolised vedelikud panevad isegi vana ja robustse sõiduki mootori proovile. Ja kui kütust leidub, kuid miski komponent läheb lootusetult katki, siis tuleb sõiduk edasiliikumiseks maha jätta. Ja nii ehk teisiti - isegi auto kasuks otsustades on mõistlik üks ratas kaasa võtta just nimelt selleks puhuks, kus autost enam ühel või teisel põhjusel asja pole. Ka murtud jalaga hobune on asi, mida ei ole võimalik remontida, ehkki antud juhul saad endale ühe korraliku kõhutäie enne teeleasumist lubada.

Kuid tagasi jalgratta juurde. Nagu juba öeldud, sellega saab kaasas vedada nii mõndagi, kuid oletame, et jääd tõesti teele katkise keti või kummiga ja mingeid varuosi pole. Erinevalt autost või hobusest on aga üks eelis - sa ei pea sõiduvahendist loobuma, vaid saad teda lähima asustatud punkti lükata, kus on lootust ehk abi saada. Või kas on? Arvan, et on küll. Nagu mõned lõigud tagasi mainitud, kui rattaid üldse kasutatakse, siis on neid ka kokku kogutud. Ja sõltuvalt oludest võib olla rattaid rohkem kui sõitjaid. See annaks aga päris suure hunniku varuosi, rääkimata nendest, mis on eraldi toodetud. Tõsi küll, ka siin jõuab punktini, mida mainisin kütuse juures. Kvaliteedi kadu aja jooksul. Sõltuvalt materjalist, millest nt sisekummid valmistatud on, võivad neid ohustada erinevad tegurid. Mikroobid, UV-kiirgus, lekkiv kütusepaak kusagil laos... need kõik võivad saatuslikuks saada. Varakult päästetud materjalid võivad siiski kaua vastu pidada, kuid eeldame, et kätte on jõudnud punkt, kus tõepoolest kõik vana on ära kasutatud või lagunenud. Ühe vastuväitena jalgratta kasutamisele on toodud, et nende tootmine ja käigushoidmine vajab moodsa tööstuse infrastruktuuri. Ka sellele saab vastu vaielda. Jätan siinkohal kõrvale 19. sajandi esimese poole puitraamiga katsetused, mida ei saa küll kuidagi praktiliseks pidada. Kuid ei tasu unustada, et esimese õhuga täidetava kummi leiutas John Dunlop juba aastal 1887. Seega, muidugi eeldusel, et inimkond pole mandunud täielikku keskaega, ei ole isegi käsitsi valmistamine välistatud.

Kõige selle jutu eesmärgiks ei olnud suruda kaalukausse teise äärmusesse, mis püüaks väita, et jalgratas on ainuõige ja kõik muu absurd. Püüdsin näidata, et tegu on praktilise alternatiiviga, mida on lihtsalt liiga palju eiratud. Kuid muidugi pole ma esimene inimene, kes antud puudujääki märganud. Foorumeid ja blogiposte antud teema kohta on mitmeid ja antud teemat saaks käsitleda veel palju pikemalt ja põhjalikumalt, kui ma seda antud juhul tegin.

Lõpetuseks, et mitte liiga teha neile, kes on sellele mõeldud, mainin siin mõnda teost, milles on jalgratastele tähelepanu pööratud.

* Stephen King ,,The Stand" - maailmas, kus viirus tapab 99,4% maailma elanikkonnast sõidavad mitu tegelast jalgrattaga. Üks neist mainib ka, et sõiduvahendi üheks eeliseks on vähene müra.

* Max Brooks, kelle raamat ,,World War Z" (või vähemalt selle pealkiri) hiljuti filmiks tehti, on kirjutanud ka teose ,,The Zombie Survival Guide", milles mainitakse mitmekülgseima liiklusvahendina jalgratast! Võttes arvesse, et ka sellest raamatust üritatakse filmi teha, olgu see punkt vähemalt mingitki moodi sees.

* Teema kohta materjali otsides osutus lemmikleiuks kellegi S.R. Martini raamatusari ,,Swampland". Lugemiseni pole kahjuks jõudnud, kuid idee on piisavalt pöörane, et huvi pakkuda. Nimelt terroriseerivad kolmandas raamatus maailma muteerunud jalgratturid, kes teritavad oma hambaid ja kelle nahk on kiivrite peale kasvanud.

* S.M. Stirlingu Emberverse'i seeria postapokalüptilise maailma aluseks on füüsikaseadusi muutev juhtum, mis muudab kasutuks elektroonika, püssirohu ja sisepõlemismootorid. Nii sisaldabki esimene raamat ,,Dies the Fire" jalgratastel jõukusid.

HÕFF 2014 lühifilmid ning konkurss (Ove Hillep)

Juba teist aastat toimus ka HÕFFil Melies lühifilmide võistlusprogrammi raames ka Haapsalus lühifilmide vaatamine. Sel aastal oli võistlustules 8 filmi - mõned head, mõned mitte nii head. Oli õudust, huumorit, goret... igale maitsele midagi.

Selle aasta ürii hulka kuulusid Ameerika filmifestivali Fantasia korraldaja Stephanie Trepanier, Taani filmiteemaliste telesarjade ning raadiosaadete korraldaja Elias Eliot ning Hollywoodi filmistuudiote Universal ja Paramount esindaja Eestis Siim Rohtla.

Gaasimees/The Gas Man

Suurbritannia

Üpriski jabur ning sisutühi film gaasiarvesti hooldaja külaskäigust üksi elava naise juurde, mis tundub iga hetkega järjest kõhedam. Film püüab pidevalt pinget tõsta, kuid vaatajana on keeruline aru saada, mis põhjusel see pinge peaks tõusma. Mees on sõnaaher ning naine muutub iga hetkega järjest närvilisemaks ning hirmunumaks. Ei aita ka puänt, mis oli küll ootamatu, kuid see-eest võrdlemisi jabur.

Koerad/Canis

Hispaania

See must-valge stoppkaadris üles võetud post-apokalüptiline film jutustab isast ning pojast, kes elavad üksikus majas, mida piiravad nälginud metsikud koerad. Ilma ühegi sõnata suudab film anda edasi kogu tegelaste emotsioonispektri ning üllatada vaatajaid ääretult südamliku looga. Ilmselt oma suurepärase sünguse, brutaalsuse ning vaataja kõnetamisega, sai see film ka HÕFFil lühifilmide võistluses võidu.

Surma narrides - õpetus/ Mocking death - Tutorial

Prantsusmaa

Surm on midagi, mida ei saa vältida - seega tuleb selle üle nalja visata! Pranstlased on saanud hakkama suurepärase vaimuka klipiga, mis õpetab, kuidas kõige mõistlikum on surma vältida. Õnneks on see netti üles riputatud, mistõttu saab igaüks seda ise kaeda. Igati asjalikud 3 minutit.

Kummitusrong/Ghost Train

Iirimaa, Soome

Väga mõnusa atmosfääri ning süeega lühifilm, kus kaks venda saavad igal aastal kokku, et mälestada oma kadunud sõpra, kes jäi nooruses mahajäetud lõbustusparki külastades kummitusrongi lõksu. Film sai rahastust nii Iiri kui ka Soome filmiliidult ning antud raha on siin hästi ära kasutatud. Mõnusalt on välja joonistatud vendadevahelised pinged ning kogumulje on ääretult kõhe ning elutruu.

Isamees/Best Man

Rootsi

Teel pulma leiab isamees oma auto alt raskelt haavatud mehe. Mees muretseb aga rohkem pulma hilinemise kui ligimese elu pärast, kuid karmal on isamehe jaoks omad plaanid. Mõnusalt humoorikas lühifilm, mis tõstis suunurgad rõõmsalt ülespoole.

Toores Liha/La Carne Cruda

Hispaania

Üpriski häiriv film taas kord kannibalismiteemadel. Hanselil, kes kannatas nooruses palju oma türannist ema tõttu, on ääretu iha inimliha järele, mis ei taha kuidagi üle minna. Viimases hädas lõikab mees maha oma sõrme ning praeb selle ära. Väike sõrm aga ei rahulda isu just kauaks. Seepärast asub mees otsima inimest, kes oleks nõus ärasöömisega. Võrdlemisi jabur film kogub aga lõpupoole järjest tuure, kuid lõpp tekitab palju küsimusi ega jäta õiget mekki.

Kaastundeavaldus/My Condolences

Eesti

Väga meeldiv oli taas leida võistluselt ka Eesti filmi, mis üllataval kombel oli väga mõnusalt tehtud. Kanepikasvatajatest perekonda tabab halb üllatus, kui peretütar toob nende kõrvalisse häärberisse võõra noormehe. Ema initsiatiivil hakkavad nad jälgede segamiseks lihtsaid maainimesi etendama, kes surnud naabrinaisele kaastundeavaldust kirjutavad. Mõnusa huumoriga vürtsitatud filmi ainukeseks miinuseks on üpriski segane ning niru lõpp.

Filmi leht Eesti filmi andmebaasis

Ka võistlusväline lühifilmide programm pakkus põnevust. Ära tuleks kindlasti märkida ülijaburat romantilist komöödiat ,,Tommy Chaos ja Stacey Dangeri elu ja surm/The Life and Death of Tommy Chaos and Stacey Danger" ning düstoopliku diktatuuri pühendunud kodanikust rääkivat filmi ,,Parem maailm/Better World", mis näitas väga mõnusates toonides üliranget kontrolli rakendava ühiskonna ametniku maailma kokkuvarisemist vabaduse saabumisel. Üllatas ka eestlaste tehtud ,,Õnnelik lõpp", mis lõi oma jaburuse ning haige huumoriga jalad alt.

Lühifilmi stsenaariumi konkurss

Jameson koostöös Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festivaliga HÕFF korraldab lühifilmide konkursi. Võistluse eesmärgiks on leida üks suurepärane käsikiri.

Võistlus annab osalejatele võimaluse tutvustada oma käsikirja professionaalsele üriile. Viis finalisti saavad auhinnaks rahvusvahelise tudengi- ja lühifilmide festivali Sleepwalkers passid ning parim saab filmi valmistegemiseks Jamesonilt 3000 euro suuruse auhinnaraha.

Selleks, et kõik huvilised saaksid oma stsenaariumikirjutamise ja filmitegemise oskusi viimistleda, korraldatakse Tallinnas ja Haapsalus ka vastavaid töötubasid. Samuti soovitame kõigil huvilistel osaleda aastaringsetel Sleepwalkersi töötubadel ja teistel üritustel.

Kuidas see toimib:

1. Võitja valib välja kolmeliikmeline professionaalsetest filmitegijatest koosnev ürii. Võitja kuulutatakse välja 2014. aasta oktoobris.

2. Kõik võistluses osalejad peavad olema täisealised.

3. Iga osalev filmitegija peab saatma oma filmi stsenaariumi, mis on maksimaalselt 15 lehekülge pikk. Tähtaeg: 14. august 2014.

4. ürii valib septembri lõpuks välja viis finalisti, kes saavad tasuta pääsmed 2014. aasta Sleepwalkers filmifestivalile.

5. Peaauhinnaks on 3000 euro suurune auhinnaraha. Võitja on kohustatud pidama online-päevikut (tekst ja pildid filmi valmimise protsessist) alates võistluse võitmisest kuni filmi valmimise hetkeni. Seda ikka selleks, et saaksime filmi valmimisega kursis olla ja võitjale kaasa elada!

6. Filmi valmimise tähtaeg on 1. aprill 2015.

Võidufilmi näidatakse 2015. aasta Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festivalil HÕFF. Kõik filmi valmimisega seotud võtmeisikud saavad endale HÕFFi passid.

Reeglid ja regulatsioonid:

1. Esitatav stsenaarium peab olema originaal.

2. Stsenaariumi maksimaalne pikkus on 15 lehekülge (A4).

3. Filmi pikkus peab olema vähemalt 15 minutit.

4. Tegemist peab olema anrifilmiga - õudus, fantaasia või ulme.

5. Film võib olla ka animatsioon.

6. Võitja ja HÕFFi vahel sõlmitakse leping, mis garanteerib filmi õigeaegse valmimise. Filmi mitteõigeaegsel valmimisel on võitja kohustatud võidusumma tagastama.

7. Filmi alguses peavad olema kuvatud Jamesoni ja HÕFFi logod.

8. Võitja saab täiendava ajakava Sleepwalkersi eriüritustest, millest soovitame kindlasti osa võtta.

9. Online-päevikus peavad sisalduma Jamesoni ja HÕFFi logod.

10. Kõik kirjutised peavad olema eesti keeles.

11. Kõik käsikirjad peavad sisaldama nii stsenaristi kui ka reissööri nime.

12. Ühe inimese poolt esitatavate käsikirjade hulk ei ole piiratud.

13. Võistluse ürii, Jamesoni töötajad või perekond ei saa võistlusest osa võtta.

14. Igasugune stsenaariumiga seotud materjal, mis on eelnevalt võitnud auhindu teistel võistlustel, saanud toetust või muu tunnustuse osaliseks, ei ole aktsepteeritav.

15. Kõik käsikirjad peavad olema esitatud PDF-formaadis.

16. Jamesonil ja HÕFFil on õigus teha muudatusi võistluse regulatsioonides ning kohustus neist osalejaid õigeaegselt teavitada.

Ja nii lihtne see ongi. Kõik tulevased stsenaristid, kes on siiani kogunud oma kirjutisi lauasahtlisse ja need, kes on unistanud oma filmi tegemisest, kuid kellel on alati midagi olulisemat ees, siin on teie võimalus. Kui see kirjutis kõnetas teid, saatke oma käsikiri aadressile script@hoff.ee, meili pealkirjaga filmi nimi.

Ulmkonnakroonika 6/14

Eesti ulmetähed

Sellekuiseks ulmestaariks on Ulmekirjanduse baasi looja, tehnikateadlane, muusikahuviline ning loomulikult suur ulmefänn Andri Riid.

1. Mida praegu loed?

Vendade Strugatskite "Tigu nõlvakul" ehk siis seda täielikku versiooni, mis Orpheuse Raamatukogus hiljaaegu ilmus. Kuna varasemalt eesti keeles ilmunud samanimelise raamatukese lugemine (palju aastaid tagasi muidugi) pole endast mälusse mingeid jälgi maha jätnud, siis mõtlesin, et miks ka mitte. Paraku on lugemine pisut takerdunud, sest just sel hetkel, kui lugu end minu jaoks põnevaks keris, oskasin ma raamatu umbes nädalaks voodi alla ära kaotada. Nii et häälestusega on antud hetkel kehvasti, aga mis sitasti, see uuesti.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Üldiselt ei jäta ma alustatud raamatut pooleli, niisiis võiks vastata küsimusele ka lihtsalt "tahtejõud" või "ustavus valitud kursile". Aga kui tõsisemalt vastata, siis eks see ole mingi veregrupile sobiv kombinatsioon autori stiilist, tegelastele kaasaelamise võimalikkusest, loo või selle taustsüsteemi uudsusest ning kurat teab millest veel.

Naelutuse tugevusega on asjad seda kehvemad, mida rohkem üldse lugeda, sest aina vähem suudab miski üllatada ning tunne, et oled seda kõike juba varem näinud, on kerge tekkima. Selles mõttes oli teismelisena "Härjapõlvlaste kaitseala" lugemise elamus kindlasti vägevam kui ükspuha mis teosest saadav emotsionaalne laeng täna.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Eks neid ulmekirjanduse vallast tulebki otsida. Ma arvan, et kolm nime - Philip K. Dick, Robert Sheckley ja Philip Jose Farmer - katavad mind köitva spektri enam-vähem ära. Mingeid spetsiifilisi lemmikraamatuid mul pole, kõigil nimetatud autoritel on päris mitu teost, mis väga-väga meeldivad (Philipidel romaanid, Robertil jutud, eks ole). Teisalt on isegi lemmikautoritega sama häda, mis ilukirjandusega üldisemalt, et kui esimesed kogemused on vaat et ilmutuslikud, siis autori loominguga tutvust jätkates jõuad paratamatult ka mitte nii õnnestunud teosteni ...

KESseltsi laborisünd

Suve hakul sai nii, et kogemata kombel oli meie KESseltsi jaoks ikka avatud Kuressaare teatrimaja kohvik teadmata põhjusel kinni ning me kolisime Meie Maa toimetusse. KESselts on inimesed, keda liidab huvi kirjanduse, lugemise ja kirjutamise vastu. Selgus, et kohale olid tulnud vaid need, keda huvitabki eelkõige loovkirjutamine. Selgus ka, et tahame niimoodi jätkata.

Niisiis tekkis üsna spontaanselt KESseltsi kirjutamislabor. Me kirjutame ka ulmeliste teemadel, kuivõrd kirjutajateks on ulmefännid. Aga mitte keegi ei keela teemasid mitteulmelisteks keerata. Kuigi, teemad, mis siiani on olnud, kisendasid ulme järele.

Esimesel korral kirjutasimegi poole tunni jooksul lühijutu teeml "Tühi tuba", mille hiljem ette lugesime ja kodus viimistlemiseks võtsime. Järgmiseks korraks saatsime jutukesed Mehisele, kes vormistas neist väikese vihiku. Ikka selleks, et kõik saaksid kõigi jutte hiljem lugeda. Teatavasti on mõned lood lugemislood, teised aga ettelugemislood.

Mis edasi? Kuna kõigile tundus sobivat, et valime kohapeal teema, arutame seda natuke ja hiljem kodus kirjutame, siis nii on saanudki. Viimase tööna valmisid väikesed stsenaariumid - 30-45minutilised, mis pidid olema pilootosad seriaalile. Et kõlbavad üksi vaadata, ja lugu läheb edasi. Kriteeriumeid oli teisigi.

Mõned said valmis, mõned mitte. Piltidel on näha, kuidas üks tublidest teeb oma stsenaariumist kokkuvõtet. Piltidelt jäid välja kolm kirjutajat, kelleks üks oli haige, teine aga kilulinnas. Kolmas varjus kaamera taha. Loodetavasti liitub meiega veel mõni Saaremaa kirjutamishuviline. :)

Ene Kallas

Fotod: Ene Kallas

Melchiori esitlus

Kolmapäeval, 4. juunil, kell 16 toimus Eesti ajaloomuuseumis Tallinnas raamatu ,,Apteeker Melchior ja Tallinna kroonika" esitlus koos huvitavate ülesastumiste, saksa õlle & õllekõrvasega. Pärast ametlikku osa jätkus üritus juba märksa ulmeteemalisemalt ja ulmikutekesksemalt alguses asutuses nimega Koht ja hiljem Hargla enda koduaias kerge grilli ja tsilli saatel. Aga las pildimaterjal kõneleb enda eest.

Pildistas Heli Illipe-Sootak.

Tartu ulmikud Õlleministeeriumis

Tartu ulmikute teine reede toimus traditsiooniliselt endises Labürindis ehk nüüdses Õlleministeeriumis ja kohal oli rekordarv ulmikuid. Lisaks paljudele vanadele nägudele oli kohal erakordselt palju uudisuudishimulikke ning üle kaheksa-üheksa aasta ka üks ulmeühingu asutajaid - Raul Sulbi isiklikult. Nagu arvata võib, jätkus ulmeteemalist juttu kauemaks ning vapramad liikusid pärast edasi linna peale. Nagu Melchiori esitlusestki, on ka sellest üritusest ohtralt pilte.

Pildistasid Metsavana ja Die.

Kivirähk tegi Prantsusmaal Kingi selja prügiseks.

Andrus Kivirähkile anti üle Prantsuse fantaasiakirjanduse auhind Le Grand Prix de l'Imaginaire parima välismaise romaani kategoorias. Kivirähk sai auhinna oma romaani ,,Mees, kes teadis ussisõnu" eest, mis on olnud Prantsusmaal erakordselt menukas alates selle ilmumisest möödunud aasta algul.

Le Grand Prix de l'Imaginaire on Prantsusmaa vanim ja mainekaim auhind fantaasiakirjanduse valdkonnas, auhinda antakse välja alates 1974. aastast. Tänavune väljaandmine oli järjekorras juba 42.

Uudis pärit kultuuriministeeriumi leheküljelt.

Suri kultusteose ,,Lilled Algernonile" autor Daniel Keyes

Pühapäeval, 15. juunil, suri kopsupõletiku tüsistuste tagajärjel ameerika ulmekirjanik ja kultusteose ,,Lilled Algernonile" autor Daniel Keyes.

Pikemalt saab Daniel Keyesi kohta lugeda Raul Sulbi Postimehe artiklist.

Mõõknaine

Vahelduseks ka üks kurioosne raamatu-uudis väljaspool kirjastuste uudiseid. Viimast peamiselt seetõttu, et kirjastust pole sellel omakirjastatud teosel märgitud. Tutvustuses öeldakse teose kohta, et selles sisalduvad illusoorsed tõsielulood ning küllap huvitab ulmelugejat ka see, et autor peab Viljandis erootikapoodi ning teost kaunistavad tugevalt fotoshop`itud Luis Royo repod. Kas see on naine kui mõõk... või mõõga sees elav naine... või mõõgana elav naine... või mõõka kandev/valdav naine, jäägu ulmehuviliste endi välja uurida.

Kirjastuste uudised 6/14

Kirjastus Fantaasia

Üle piiri. Palgasõdur Willardi seiklused

Lew R. Berg

Koostanud Veiko Belials

Kaanepilt Siiri Kumari

Sari: Sündmuste horisont

Lew R. Bergi (1968 - 2005) õnnestunuimaks teoseks peetakse "Musta kaardiväge", aga tema tuntuim tegelane on palgasõdur Willard; kirjaniku eluajal seikles too seitsmes erinevas loos. Paraku on osa neist ilmunud lehesabades jm kohtades ning pole seega lugejate laiale ringile kättesaadavad, lisaks oli autoril kaks lõpetamata käsikirja. Nüüd on need kõik siia ühiste kaante vahele kokku kogutud, korralikult üle toimetatud, kohandatud ja silutud. Head lugemist!

Sisukord:

1. Üle piiri (ilm: Lew R. Berg «Tempel selvas», Salasõna 2001)

2. Kaos katselaboris (ilm: Postimees 1995; nr 289, 13. detsember - 1996; nr 2, 4. jaanuar)

3. Polaarjaam (ilm: Postimees 1996; nr 97, 26. aprill - nr 114, 17. mai)

4. Vaimudejõe viirastused (ilm: Mardus 1998; nr 1 - nr 3)

5. Jaht rohtlas (ilm: Õhtuleht 1999; 09. juuli - 09.august)

6. Operatsioon ,,Hades"

7. Terrakotasõduri needus (ilm: Mardus 4/2000)

8. Tempel selvas (ilm: Lew R. Berg «Tempel selvas», Salasõna 2001)

9. Hüljatud saar

Kirjastus Ersen

"Viimne ohver. Vampiiride akadeemia VI raamat / 2. osa"

Richelle Mead

"Loitsulaulja"

Alan Dean Foster

Võlumaale kistud noor muusikuhakatis peab mängima müstilist mitmekeelelist duarri, et päästa maailm, millesse ta on sattunud, enne kui saab koju tagasi pöörduda.

Jonathan Thomas Meriweather on tavaline kollediõpilane, keda huvitavad tüdrukud, muusika ja aeg-ajalt savu kimuda. Ent kui dimensioonidevaheline ränd viib ta rääkivate loomade ja sünge nõiakunsti maale, avastab Jonathan, et see on ikka tõepoolest väga eriline reis. Kui Jon-Tom mängib veidrat pilli duarri, juhtuvad kentsakad lood - hakkab tööle imeline maagia, mis võib olla ainus viis peatada tumedat jõudu, mis ähvardab tema uut - võimalik, et ka vana - maailma. Poolseniilsest kilpkonn-võlurist, salakavalast varganäost saarmast, agressiivsest marksistist draakonist ja teistest tegelastest koosnev grupp otsustab luua armee algava sõja jaoks.

,,Loitsulaulja", esimene raamat Alan Dean Fosteri ,,Loitsulaulja" sarjas, tutvustab võlu- ja kaosemaailma, kus loomad elavad nagu inimesed, kes tormavad edasi, hoolimata sellest, mis tagajärjed võivad olla ainsal moodusel ellu jääda.

Tõlkejutt: Aafrika piires (Nikolai Karajev)

Autoritutvustus

Nikolai Karajev on Tallinnas elav ajakirjanik, kirjanik, tõlkija ja kriitik. Detailsemalt vt fantlab.ru/autor1318

Ulmejutud (muuhulgas):

ВУДУ СО СЛИВКАМИ. Фантастика 2002. Выпуск 2

ЗАБЫТЫЕ ДУШИ. ЖЕЛЕЗНЫЕ СНЫ. Фантастика 2003. Выпуск 2

ПУТИ ЕДИНОРОГОВ. Новые легенды 2, 2005.

NO MORE TURNING AWAY Ajakiri AnimeGuide, 2005

ЮГО-ЮГО И ПРИНЦЕССА ГОБЛИНОВ Ajakiri AnimeGuide, 2005

КОШКА ХОКУСАЯ Ajakiri AnimeGuide, 2007

Через год на Ибице. Академия Шекли, 2007

День, когда вещи пришли в себя. Академия Шекли, 2007

Aafrika piires (В ПРЕДЕЛАХ АФРИКИ) Русская фантастика 2007

ПОЭМА СВЕТИЛЬНИКА (poeem) S.W.A.L.K.E.R. Конец света отменяется! 2014

KULKA kirjanduse sihtkapitali preemia 2009. Aastal: venekeelse autori kirjandusauhind: luulekogu ,,Pöörane Malabari teejoomine" («Безумное малабарское чаепитие») eest.

Tõlked:

Ken Kesey. ,,The Garage Sale"; "The Day After Superman Died"; ,,Run Into Great Wall"; ,,Tarnished Galahad"

Neil Gaiman. ,,The Day The Saucers Came"

Cordwainer Smith. ,,From Gustible's Planet"

Hannu Rajaniemi. ,,Kosmograd Blues"

Arthur Phillips. ,,The Egyptologist"; ,,Angelica"

Robert Sheckley. ,,Conversation on Mars"; ,,Like a Defenseless Lamb"; ,,The Writing Class"

Suzanna Clarke. ,,The Duke of Wellington Misplaces His Horse"

Jo Walton. ,,Remember the Allosaur"

Indrek Hargla. ,,Õed"

Karl Ristikivi. ,,Imede saar"

Howard Waldrop. ,,Frogskin Cap"

Nassim Nicholas Taleb. ,,Antifragile: Things That Gain from Disorder" (non-fiction)

Colin Wilson. ,,Atlantis and the Kingdom of the Neanderthals: 100,000 Years of Lost History" (non-fiction)

Jasper Ridley. ,,The Freemasons: A History of the World's Most Powerful Secret Society" (non-fiction)

Desmond Morris. ,,Peoplewatching: The Desmond Morris Guide to Body Language" (non-fiction)

Julian Assange. ,,Cypherpunks: Freedom and the Future of the Internet" (non-fiction)

Rupert Colley. ,,Hitler: History in an Hour. WWI: : History in an Hour. Third Reich: : History in an Hour" (non-fiction)

Valdab jaapani keelt ja on tõlkinud Makoto Shinkai romaani ,,5 Centimeter Per Second" ja hulga animeid (The Ghost Dog, The Melancholy of Haruhi Suzumiya, 5 Cm Per Second, The Garden of Words, The Grey Feather Union, You Can Hear the Sea, The Time Of Eve, Patema Inverted...) vene keelde.

Kirjutab artikleid muuhulgas Vene ajakirja ,,Mir fantastiki" jaoks (Doctor Who, Philip K. Dick, Kurt Vonnegut, Harry Harrison, Cordwainer Smith, Aleksandr Mirer etc), EKSMO kirjastuse jaoks (Haruki Murakami, George Elliott, Iris Murdoch, Ray Bradbury etc) ja Otaku.ru animeportaali jaoks.

Aafrika piires

Uksekell mängis reipalt sõjaväemarsi algust. Anton pani ,,Merepistriku" käest ja jäi kuulama. Lukud lõgisesid, kostis isa häält, seejärel tulid sammud toa ukse poole.

,,Anton, su... sõber tuli. Ära lase tal oodata."

,,Hispaania grandidel pole kombeks lasta sõpradel oodata!" hõikas Anton ja hüppas mugavalt voodilt maha. Isa naeratas.

,,Kas õhtusöögiks jõuate tagasi?"

,,Loomulikult!"

Anton oli juba esikus. ToshiroShimura seisis ukse juures, parem käsi katana käepidet pigistamas. Nad tegid vastastikku kummarduse.

,,Tervitan teid, mu kallis sõber!"

,,Pikendagu Jaapani jumalad teie elupäevi, auväärne samurai!"

,,Sõdalane peab alati surmaks valmis olema," vastas Shimura vaoshoitult. ,,Nii õpetabBushidō."

Köögist ilmus ema.

,,Tervist," sõnas Shimura pidulikult.

,,Tervist. Oodake, poisid, üks hetk..."

Isa silmitses Shimurat üksisilmi ja vaikides. Too seisis liikumatult ja nägi välja otsekui vanadelt gravüüridelt maha astunudehtne jaapani sõdalane, seljas trööbatud hallikas kimono ja nahast turvis, kaks suurepärast mõõka vöö vahel. Ainult must plastmassist kiiver, mida ehtisid keerukad sarved, rikkus veidi muljet - selle kiivri tõttu nägi Shimura välja nagu Darth Vader.

Ema tuli tagasi kahe okolaadiga.

,,Võtke."

,,Tänan, mul ei ole kõht tühi," pillas Shimura.

,,Võta, Anton. Rännakul läheb kõht tühjaks. Ja ära unusta sõbrale pakkuda!"

Anton noogutas, torkas okolaadid jaki taskusse ja nööris tossud kinni.

,,Kõike head!" kummardas samuraikostüümis poiss.

,,Isa, ema, tau!"

Vastust ootamata lipsasid nad välja ja lõid ukse kinni.

,,Mu sõber," sõnas Shimura, kui nad trepist alla läksid, ,,kujutage ette, neil päevil avastasin ma Aafrika kaarti uurides uue valge laigu. Pole välistatud, et meil tuleb astuda ehtsasse võitlusse salakavalate pärismaalastega. Soovite pilgu peale heita?"

Don Gustavo de Orinoco heitis pea uhkelt kuklasse.

,,Te veel küsite!"

,,Sel juhul - edasi!" Liigseid sõnu tegemata haaras Shimura tupest lühema mõõga (sel oli ka mingi nimi, aga Antonil oli meeles ainult, et pikem on katana) ning torkas selle trepikäigu tühja ruumi. Õhk hakkas helendama ja avanes läbipääs Aafrika seni läbiuurimata aladele. Shimura tõi kuuldavale iidse jaapani sõjahüüu ja hüppas otse valgusesse; donGustavo järgnes talle.

Dungel lõhnas meeldivalt vaarikakeedise järele. Sõbrad astusid mööda rohtunud pinda ja pidasid ümbrusel hoolsalt silma peal: ega ei lähene kusagilt kohutavaid kiskjaid, keda ebavõrdses võitluses võita?

,,Kas usute, donGustavo," rääkis Shimura, ,,et kõige enam poole tunni kaugusel elab kõige kummalisem pärismaalaste suguharu, keda ma eales näinud olen..."

,,Lubage, ma arvan," vastas kuulus rändur, üritades mitte puutuda särgivarrukaga kahtlasi oksi, mis näisid olevat kaetud helendava sinise pulbriga. ,,Ega ometi kannibalid?"

,,Hm! Õnneks ei tea ma midagi nende gastronoomilistest eelistustest."

,,Paljukäelised koletised? Nagu need elukad, kelle koopast me koos auväärse mister Ai-wenHouga möödunud kuul täheprintsess Emi-Ly vabastasime?"

,,Kahjuks pole seekord asjad nii romantilised. Pügmeed, mu sõber. Et mitte öelda - liliputid. Kõige pikemate kasv ulatub vaevu kolmekümne sentimeetrini..."

,,Ettevaatust! Vasakul! Ma näen hiiglaslikku karvast ämblikku!"

Shimura haaras mõlemad mõõgad.

,,Ta on minu!" lausus donGustavo. ,,Või ma pole Aafrika Piits!..."

Karvane ämblik, kes oli ettevaatamatusest galaktilistele kangelastele lähenenud, oleks võinud ka kogenud täheseikleja verest välja lüüa: ta tihedasse karva kasvanud jalad lõppesid mustade küünistega, millel sätendasid surmava mürgi tilgad. Kaks tosinat valget, ilma pupillideta silma jõllitasid donGustavot. Ämblik tõmbas end sisistades küüru - ta valmistus ründama.

,,Säh sulle, jõletis!" röögatas krahv de Orinoco ja tormas oma ustavat mõõka haarates rünnakule. Ämblik, kes polnud inimesest sellist tarmukust oodanud, taganes ebakindlalt. Don Gustavo lõi mõõga läbi ühe ämbliku arvukatest jalgadest ja laskmata tal toibuda, surus tera karvasesse keresse. Ämblik hakkas jalgade tõmmeldes läbilõikavalt vinguma ning lasi longates jalga.

,,Kastiilia duellantide parimate traditsioonide kohaselt," kiitis Shimura krahvi.

Nad jätkasid teed. Läbi tiheda lehestiku tungisid siinse päikese kurjad purpursed kiired; kõrgustes sõimlesid vaibumatult linnud ja muud lobisemishimulised olendid. Olles hiidämblikega peetava võitluse strateegia ja taktika läbi arutanud, jätkasid donGustavo ja ToshiroShimura mõnda aega vaikides teed: samurai raius mõõkadega segavaid liaane, donGustavo süvenes aga oma mõtetesse. Muide - ,,süvenes" oli liialdatud; pigem mõtles ta üha uuesti ja uuesti sellele, millest ta juba pool tundi tahtis juttu teha, aga ei söandanud.

,,Mu sõber," alustas ta lõpuks, ,,Öelge mulle, palun..."

,,Hm?" vastas Shimura.

Ettevalmistatud küsimus tuli ühe hingetõmbega välja paisata.

,,On see tõsi, et me ei ole varsti enam sõbrad?"

,,Mis jama see on?" küsis Shimura tähelepanu liaanidelt pööramata kurjalt.

,,See... see pole jama," lausus Anton. ,,Seda ütles mulle isa."

,,Teie isa, auväärne donTheodoro? Hm. Ja mida ta teile veel ütles?"

Nad jäid seisma. Ümberringi sädistas ja õitses kõige ehtsam metsik Aafrika.

,,Ta ütles mulle, et ma pole enam väike... aastaid juba vaat kui palju..." pomises Anton. ,,Ütles: sa lähed varsti kooli ja pead kõigest aru saama. Et sina... et teie olete tegelikult tulnukad tähtedelt. Et te hoiate Maad kupli all..."

,,Nii ütleski?" imestas Shimura ja kissitas niigi pilukil silmi. ,,Aga mida see tähendab - kupli all?"

,,Noh... me ei saa ehitada kosmoselaevu - selliseid, millega planeedilt lahkuda. Meie - see tähendab inimesed. Isa ütleb, et kui palju me ka ei prooviks, ei taha laevad lennata. Ja et selles olete süüdi teie, et kõik algas siis, kui teie tulite. Ja veel - et te peate inimesi... haigeks rassiks."

,,Haigeks rassiks. Hm!" ütles Shimura ainult, raiudes efektselt läbi mingi Antoni poole sirutuva lihasööjataime oksad.

,,Te arvate, et täiskasvanud on kõik haiged. Et ainult lapsed on terved," kordas Anton isa sõnu. ,,Ja astute kontakti ainult nendega, vanemaid aga ei pane tähelegi."

,,Imelik. Kas ma tõesti unustasin su isale tere öelda?" küsis Shimura. ,,Oma arust mitte. Täiskasvanutest pole tõesti võimalik aru saada."

,,Ja et sa lõpetad minuga sõbrustamise, niipea kui ma täisealiseks saan. Ja et su nimi ei ole üldse Shimura."

Nendest sõnades vapustatud ToshiroShimura oleks äärepealt katana käest pillanud.

,,Ja et sa oled ainult ajutiselt võtnud inimese väljanägemise," jätkas Anton kangekaelselt, ,,tegelikult aga..."

Samurai puhkes kõrvulukustavalt ja täiesti jaapanipäraselt naerma.

,,Mu õilis donGustavo, vannun, et teie isa oskab nalja teha! Ha-ha-ha!... Tõepoolest - ainult tõeline vembumees võib väita, et mina ei olegi mina. Uskuge mind, mu nimi on just ja ainult ToshiroShimura. Sinna võib küll lisada ,,san", aga see pole kohustuslik. See on sama tõsi, kui see, et teie olete senjoor Gustavo, krahv de Orinoco-i-Valdes hüüdnimega Aafrika Piits! Meenutage ometi, kuidas me külg külje kõrval võitlesime Mustade Obeliskide Orus metsikute sisalikega! Kuidas te koos oma naabri, auväärse kindral Valerianosega, lendasite Universumi äärele, et päästa mind räpaste roheliste röövlite küüsist! Meenutage täheprintsessi, meie arvukaid seiklusi..."

,,Aga ma ei ole ju tegelikult donGustavo. Ma olen Anton Gruzdev, kindral oli aga ValerkaKornejev vastasmajast..."

,,Mu sõber, ma näen, et ekvatoriaalne päike on teie pea pehmeks teinud," lausus Shimura. ,,Öelge mulle, ega te arva ometi, et Aafrika piirid," ta viipas käega, nii et katana tera joonistas sädeleva kaare, ,,on kõigest unenägu?"

Anton vaatas Shimurale silma ja ajas selja sirgu.

,,Kardan, sõber, et teil on õigus..."

,,Ärge kartke, karta pole siin midagi," rahustas teda Shimura ja nad liikusid edasi. ,,Igat kõrgeaulist doni tabab aeg-ajalt meeltesegadus, see, kurat võtaks, on sama kindel kui see, et kuu ajuti päikese ära varjab. Aga! Piisab vaid sellest, et kõike kainelt kaaluda ja uim taandub! Olgu nii, ma räägin teile suure saladuskatte all..." ta hääl kõlas vaikselt nagu vandeseltslasel. ,,Hiljuti nägin ma und, milles mu nimi oli John February. Kujutate ette?"

,,John February," kordas donGustavo ja lisas Shimurat jäljendades: ,,Hm!"

,,Just! Vähe sellest - tolles unenäos olin ma politseinik. Justnagu Ameerikas või Inglismaal. Ja kui mind oleks üles äratatud ja küsitud: ,,Kuidas on su nimi, ToshiroShimura?", poleks ma teadnud, mida vastata. Sest kõige järgi otsustades polnud ma mingi samurai, vaid politseinik John February!"

,,Hm! Ja mida te selles kentsakas unenäos tegite?"

,,Häbi tunnistada - valvasin rändlehmade karja."

,,Rändlehmade?"

,,Nojah. Ainult et need polnud päris lehmad. Suuruselt pigem elevandi mõõtu ja sarvi neil kah polnud, ja ammumise asemel tegid nad häält, mis meenutas teie vanaisa, donPablo unist porinat."

,,Kentsakas..."

,,Ülimalt! Kui saabub sügis, kasvatavad lehmad endale ilusad valged tiivad ja kipuvad lõunasse lendama, kaljusaartele, kus on võimalik kuumaveekoskede juures end soojendades talv üle elada... Aga ära lennata neid ei tohilasta, sest nad on farmeri omand ja peavad piima andma. Nii ma neid seal siis valvasin. Neid aga kiskus ikka lõunasse. Instinkt!"

,,Nii et te olite karjus," märkis donGustavo irooniliselt.

,,Hm," kostis Shimura väärikalt. ,,Nimetati mind ikkagi politseinikuks!"

Hägune roheline oja tuli ületada koolmekohal. Don Gustavo päästsid ratsasaabaste kõrged sääred, Shimura oli aga hädas: tema seelikpüksid ligunesid põlvini läbi.

Teisel kaldal lausus Anton:

,,Aga äkki sa praegu ka magad? Ärkad üles ja unustad kõik ära. Lähed oma kooli..."

,,Võimalik, et niiongi," vastas Shimura. ,,Kes teab? Äkki ka sina tukud praegu? Ma olen ju ikkagi tõeline samurai. Ma valdan mõõgavõitlust. Ma oskan surikenide viskamise kunsti, mida õpetasid mulle Musta Draakoni templi mungad. Mäletad, kuidas ma võitlesin Sajakordse Veski peremehega?"

,,Loomulikult!"

Sellist asja oli raske unustada.

,,Peale selle tean ma peast tervet portsu muistsete poeetide luulet," kuulutas Shimura. ,,Ja oskan ka ise veidi jaapani keeles kirjutada."

,,Aga miks veidi?"

,,Sest ma olen kirjaoskamatu samurai," lausus Shimura kaalukalt. ,,Sest mu haridustee jäi pooleli. Ma olen sulle ju sada korda rääkinud, et kui ma olin päris väike, tungisid meie lossi vaenlased..."

,,Ja sinu isa tapeti," lõpetas Anton mõttes. ,,Ema aga suri veelgi varem."

,,Aga kus sa praegu elad?" küsis ta.

Samurai süngestus ja kratsis kukalt. Siis sõnas ta tõsiselt:

,,Kaugel Jaapanis. Seda kohta on keeruline kirjeldada. Seal on ainult maa ja taevas... ja tuul. Selline õrn. Seal on pisut üksildane. See-eest teed ei lõpe seal kunagi."

,,Kuidas nii?"

,,Noh, nagu aegki. Sa ei saa ju öelda, et ajal on lõpp. Sellepärast ongi seal, kus mina elan, kõik lood lõputud. Ja seepärast ei ole seal nukker."

,,Aga kui keegi sureb, kas see pole siis lõpp?"

,,Surm?" küsis Shimura üle. ,,Hm. Vaata! Seal see on! Otse ees!"

Don Gustavo võpatas ja tõmbus näost valgeks.

,,Surm?" küsis ta kindlal häälel.

,,Pügmeede küla!" õiendas Shimura. ,,Ärge magage rännakul!"

Selgus, et nad olid juba dungli serva jõudnud. Valgemaks ei läinud - taevas oli siin purpurne ja päike paistis ähmaselt, andes maastikule matusemeeleolu. Don Gustavo otsustas, et kohalikud peavad olema sünge meelelaadiga; nii masendavas paigas ei saanud ometi mingit lusti olla.

Eespool laius ääretu leinaline tasandik - peaaegu ideaalselt sile ja hallikaspruun. Oli see loomulik värvus või põhjustas seda tuhm valgusallikas, mine võta kinni. Metsaserval kössitav pügmeede küla koosnes paarikümnest sinise puu okstest pudeda katusega kõverast onnist. Majade vahel lonkisid külaelanikud - tillukesed kolmesilmsed olendid, kelle ainsaks riietuseks olid värvilised seelikud - naistel pikemad, meestel lühemad. Ometi ei pakkunud pügmeed donGustavole mingit huvi. Tema huulilt vallandus küsimus:

,,Kas ma peaksin oma silmi uskuma? Mis see on - teine päike?"

,,Mitte päris," sosistas Shimura. ,,See on kristallist kera."

,,Leegitsev kristallkera?"

,,Küllap siis."

,,Mitte midagi ei saa aru."

,,Mina samuti."

,,Kas tõesti..."

Midagi teravat tungis donGustavole põlveõndlasse. Ta pöördus ja oiatas: rinda ja õlgadesse puurisid end tillukesed nooled.

,,Toshiro!" karjatas Anton ehmunult. ,,Appi!"

,,Ah? Mis?..."

Ta hakkas juba mõõka haarama, kui padrikust ilmus pärismaalane arbaleti-taolise primitiivse relvaga. Pügmee sihtis ja tulistas. Kivi tabas Antonit otsaette ja ta varises teadvusetult maha.

Teadvusele tuli krahv de Orinoco kohutava valu tõttu - tema vasemasse peopessa oleks nagu teravat naela pekstud. Silmi avades nägi ta õudusega, et just seda kaks õelat pügmeed teevadki: üks neist hoidis teritatud ora, teine vasardas seda mõõdetud löökidega donGustavo ihhu. Vapra Aafrika alistaja käed ja jalad olid seotud improviseeritud risti laudade külge, pealegi nii tugevalt, et ta ei saanud liigutadagi.

Märganud, et vang on ärkvel, hakkasid pügmeed oma barbaarses kõnepruugis patrama. Don Gustavo vidutas silmi ja pööras pea kõrvale.

,,Kannatage, mu sõber, enam pole kaua jäänud," ütles Shimura; hääle järgi otsustades oli ta kusagil lähedal.

,,Kas teid lüüakse ka risti?" küsis donGustavo.

,,Mina sain oma naelad juba kätte. Hea siiski, et me kannibalide otsa ei sattunud..."

,,Selles on teil õigus."

Lõpetanud ühe käega, asusid pügmeed teise kallale.

,,Kuidas me sureme?" uuris donGustavo, jälgides, kuidas ta käelt nõrgub tõelist punast verd. ,,Verekaotusest? Või janusse?"

,,Võimalik, et ma suudan tahtejõuga südame peatada - et mitte piinelda," lausus Shimura. ,,Seda õpetas mulle Musta Draakoni templi eestseisja, kes oli omal ajal käinud Indias, kus inimesed oskavad hämmastavamaidki asju. Mis puutub teisse, mu auväärt sõber, siis loodan vaid, et teie jumal on teile armuline."

,,Enesetapp ei sobi tõelisele katoliiklasele," lausus donGustavo kindlalt. ,,Kui lubate, Shimura-san, siis ma palvetan."

Pügmeed sidusid risti põikpuu külge kaks nööri. Ristide püstiajamisele kulus neil mõni minut. Don Gustavo nägi ringi vaadates, et hukkamist viiakse läbi väikesel väljakul kividest lautud püramiidi ees, mis kujutas endast ilmselt paganlikku templit. Veidi eemal rippus maa kohal krahvi vapustanud tulekera. Ja nagu donGustavotäheldas, rippus see vähimagi toeta otse õhus ja ergas eredamalt kui morn tume päike.

Pügmeede summ silmitses hiiglaslikke võõraid võlutult ja ootas nähtavasti kas nende surma või mingit sorti imet.

,,On aeg koolnukuju mängida," lausus Shimura.

,,Ega meil sellest jama ei tule?" küsis Anton. ,,Mul on pisut kõhe..."

,,Loomulikult mitte. Me ju kooleme ainult moe pärast."

,,Sel juhul las käia."

Shumura ajas silmad pahupidi, etendades surmaeelseid piinu, ja ajas keele suust naljakalt välja. Tema suunurgast nõrgus verenire. Samurai keha lõtvus ja pea langes rinnale, nagu oleks nähtamatu nukujuht nöörid lõdvaks lasknud.

,,Neetud metslased!" kisendas donGustavo kogu hingest. ,,Taevas maksab teile kätte Jaapani impeeriumi au ja uhkuse, iidse samuraide soo kartmatu esindaja ToshiroShimura surma eest! Mu Jumal," pöördus ta purpurse taeva poole, ,,palun sind, halasta mu sõbra hingele! Ta ei teadnud küll, kuidas Sinu poole palvetada, kuid võin kinnitada, et tema südames elas tõeline usk! Paganad!" pöördus krahv de Orinoco viimast jõudu kokku võttes ammulisui paigale tardunud pügmeede summa poole. ,,Oo, salakaval hõim! Issand karistab teid, sest Tema teeb vahet õiglastel ja kurjategijatel!"

Salakaval hõim ei vaadanud aga enam tema poole, vaid jõllitas kristallkera, mida oli just tabanud teab kust sähvatanud välk. Taeva sõjaka mürina saatel kukkus kera, mis oli kaotanud võime maa kohal hõljuda, alla ja pragunes kõrvulukustava raginaga. Pügmeed kriiskasid õudusest.

Praost lahvatas tulekeel, mis muutus järgmisel hetkel hiiglaslikuks leekidest linnuks, kes helendavate tiibade toel kõrgusesse sööstis.

Ühed pärismaalased jälgisid vapustatult imelist olevust, kes säras tähena keskpäevases taevas, siis aga kadus üldse silmist; teised, kartlikumad, viskusid silmili ja surusid näo mulda. Vapramad julgesid kõik oma kolm silma ristilöödud hiiglaste-imetegijate poole tõsta. Ristile naelutatud kehad ei kuulunud aga vähimagi kahtluseta enam elusolenditele. Don Gustavo de Orionoco ja tema sõber, vapper samurai ToshiroShimura, olid surnud.

Nad olid surnud umbes minut ja nelikümmend sekundit - kuni mõlemad lugesid sajani.

Siis avas kosmiliste dunglite alistaja ja piiritu tühjuse kangelane donGustavo silmad. Shimura järgis tema eeskuju.

,,Ära lendas," nentis samurai. ,,Ilus, kas polnud?"

,,Väga ilus. Kahju, et me ei jõudnud teda pildistada."

,,Meil polnud ju niikuinii fotoaparaati."

,,Isegi kui oleks olnud, oleks see koos relvadega ära võetud. Pealegi olid meil mõlemal käed kinni. Ja te unustasite peamise: me olime surnud."

,,Muide, relvadest: et ma oma katanat maha ei unustaks. Ja teie oma ratsasaapaid."

,,Näib, et nii need kui teised omastas nurjatu kääbus, kes peab ennast selle Kõigekõrgemast hüljatud paiga peaamaaniks."

,,Arvan, et neid privileege ta enam kaua ei maitse. Enam ei ole ju kellegi poole kummardada."

,,Euroopas öeldakse sellistel puhkudel: sictransitgloriamundi!"

,,Nagu Konfutsius ütles: ,,Kulgeomaette ja ära vaeva pead mõtetega hiilgusest...""

Don Gustavo aitas Shimural ristilt alla ronida. Pügmeed jooksid ohutusse kaugusse ja hakkasid tillukesi rusikaid raputades kaeblikult undama.

,,Mida nad uluvad seal nii kurjalt?" küsis donGustavo.

Shimura kuulatas.

,,Nad ütlevad, et see pole aus! Et see ei loe! Ei tohi meelega ära surra...!"

,,Hm," sõnas donGustavo. ,,Aga tulilinde püüda ja neid klaaskuulidesse vangistada on aus? Oh seda metsikute hõimude topeltmoraali!"

,,Ärge mitte rääkigegi!"

,,Meil on aeg koju minna. Isa hakkab muidu muretsema."

Shimura torkas katana vöö vahele, pilgutas Antonile silma ja deklameeris:

,,Don Gustavo de Orinocol

Aafrikas hirmus on hommiku hakul.

Lõvid ja aakalid, tiigrid ja boad,

kurjad pügmeed ja nooled ja noad...

Unistab kodust savannide hirm.

Kodus on vein ja vanni ees sirm,

piip on ja raamatud. Kuulsus ja au

ootavad doni, kes uljas kui vau!"

,,Mul pole siin üldse hirmus," vaidles Anton.

Nad kõndisid kiirustamata dungli poole. Don Gustavo ulatas samuraile okolaaditahvli.

,,Tänan, mu sõber!" Shimurategi käigult kummarduse. ,,Niisiis, tagasi asja juurde. Üks Ida suurtest tarkadest märkis, et inimene on sündides pehme ja õrn, aga surma saabudes tugev ja vastupidav. Aga kui üritada tugevust ja vastupidavust vältida - mis siis saab?"

,,Siis," kaalutles donGustavo, ,,tuleb välja, et sa ei sure."

,,Mitte-mitte iialgi?"

,,Noh... küllap vist. Mitte-mitte iialgi. Aga mida Bushidōselle kohta ütleb?"

,,Hm. Tarvis puhkehetkeljärelemõelda..."

Kolmesilmsete kõrilõikajate jõuk jättis oma kõrilõikajaasjad sinnapaika ja jälgis hämmeldunult samuraid ja hispaania grandi, kes kartmatult mööda dunglit jalutasid. Samurai peatus, lõi mõõgaga ja avas särava portaali. Viibates kellelegi ergavas taevas, jätsid ToshiroShimura ja donGustavo de Orinoco Aafrika piirid seljataha.

Tõlkinud ja autoritutvustuse koostanud Veiko Belials

Jutt: Kirstukaanel seilajad (Maniakkide Tänav)

1.

Linna alune koobastik - kivine, paljukäiguline, sügavikku ulatuv - klõbises kondiste jalgade lõputust voost. Mustade kaljude piiramisrõngas peituva iidse kooljaasula varemeis olid tuhanded elavad surnud öö tihke mantli all liikvel. Üks tahe, üks aastatega hiigelkangaks kootud loits oli selle kõik liikvele raputanud.

Loits keerutas üle rusudes hoonete, sammaldunud teede ja sisselangenud, tumedatesse sügavustesse kaduvate koobaste suudmete. Iidsed ja veel iidsemad hauad, sügaval-sügaval maapinnas, kümne tuhande aastase linna kivistunud juurtest allpool, paiskus murenevate ja purunevate kaljude raginal valla. Ürgsed muumiad, kelle aegki oli juba unustanud, liigutasid, ajasid end käpukile, ning uimastena sajandite vaevast hakkasid mööda avanenud pragusid ülespoole ronima. Kiviklibu krabises neile kaela, liiv voolas läbi kopitanud kehade, kuid loits utsitas, kutse kohustas. Neid oli tuhandeid, kes seal liivaräbust välja tuigerdasid ning võtsid suuna Varivarju linna keskmesse, ümbritsevaid mägesid oma suurusega varjutava öömusta püramiidi poole.

Kõige keskpunktiks olen aga tegelikult mina. Kondik. Nii tavaline nimi surnute keskel, nii ebatavaline elavate seas. Nime järgi võiks arvata, et tulin ilmale surnuna, ent ei, mu vanemateks olid elavad inimesed ja minugi soontes voolas kunagi kuum veri. Mõnikord, päris tihti, on kõrgema aujärjega kooljad pidanud paslikuks võtta peale surma uus nimi - nende väärikusele kohasem, või on see neile elavate poolt antud ja külge jäänud. Kuid mina olin sündides nii kondine, et vanematel ei tekkinud mingeid kõhklusi. Nad on praegugi siin, minu selja taga, toetamas mind oma teadmiste ja tahtega. Olen neile tänulik, Kondik on hea nimi, sobiv nii elus kui surmas.

Sinagi mõistsid seda kohe. Vahest seetõttu jäigi su pilk pidama minul, kõigi nende teiste seast. Pole seda su käest kunagi küsinud. Võib-olla ei küsigi, las mulle jääda see rõõm oma erilisusest, mis märgiti juba sündimisel pandud erilise nimega. See on hea mõte, säärane mis innustab edasi. Sääraseid väikseid, teadlikke, mängulisi mõtteid tuleb endale, kui sa tahad jõuda maailma tippu, kindlasti lubada. See on olnud üks sinu õpetusi mulle. Sinugi nimi ennustas suurt saatust - Tulu.

2.

Kõigus seisis tuulekeerises hiigelsuure, ruuge kivipüramiidi kõrgeimas paigas, paksul kiviplaadil, ümbritsetuna kaaskondlastest ning töötas kooljaid kutsudes järelejätmatult ja sihikindlalt. Tema kollakaks kulunud, kullaga kaunistatud kolp ning hõbedaga ehitud kondid ergasid õrnalt, surelikele silmadele nähtamatu manajõu pööristes. Mõuraja piitsutas üles haudadesse vangistatud hingi, raputades neid välja mõttetardumusest, tõmbas kivikookoneist tagasi maailma. Ta oli võimas, ta oli loodusjõud. Talle ei saanud jätta allumata ja kont-kondi haaval korjas ka kõige sügavamale maetum ja unustatum kääpjalg kokku oma kehajäänused ning tõusis jalgele.

Mu uudsed ja iidsed alamad, kõik, kes praegu haudade põhjast tõusevad, on toonud meelde mu enese noorukiea. Vaatan, kompan neid ja miski, lisaks püramiidist voolavale väele, liigutab mu koolnud hinge. Elan taas läbi, kuidas lapsepõlves otsin ja leian kild killu haaval iseennast, ärkan Teadmistele, saan targemaks ja ajapikku ka tugevamaks kui teised. Näen koduseid kõrgeid kivist lagesid, jääkülma põrandat, riiuleid, milledele on paigutatud väiksest poisist suuremad, veisenahka köidetud ürikud. Oiman ema ja isa, veel elavaina - kahvatunäolised, pruuni rõivastatud, vaiksehäälelised. Nende käe all õpin mõistma tähti, uurin ürikute sisu. Kasvatan isandrahvale lugemisvara ette vedades lihased, mida kadestavad künnihärgade taga kõndivad külapoisidki.

Sulle vedasin ma neid ette, valisid mu oma isiklikuks raamatuhoidjaks. Väreled mu vaimusilma ees sama külmana kui tollal, kõrgina, jäisena, silmad kui kristallid, rõivad iga tuulepuhanguga paljastamas kaamet ihu. Mäletan, su teadmistetornis oli alati tuuline. Tollal oli see Varivarju kõrgeim paik ja sinu janu teadmiste järgi lõputu. Kümned lapsed abiorjadeks, saalisime ööd ja päevad mööda lõputuid treppe üles ja alla, et sügavaist, turvalistest katakombidest, tuua ja viia sulle pärgamendile talletatud teadmisi. Elav raamatukogu, Kolbatorn, oli sulle tollal suletud. Alati, kui midagi jäi sinu jaoks puudu, mõni kild mida ükski käsi polnud kirja pannud, läksid sa rõdule, sama jäise tuule kätte nagu sa ise, ning silmitsesid pikalt ja ahnelt kaugusehämus aimatavat kõigi teadmiste kantsi - Kolbatorni. Selle pildi, mis nii hästi sind iseloomustab, joonistasin ma üles. Raamatusse, mille pühendasin sulle, lehtedele, mille jaoks varastasin veel kooljateks tõstmata surnutelt seljanahka. Ma ei tahtnud olla vaid teadmiste vardjas, tahtsin olla teadmiste looja. Ka minu meelest ei olnud meie raamatukogu veel täiuslik - sinust ei olnud üheski selle tuhandeist ürikuist kirjutatud, tehtud ainsatki visandit. Kunagi tahan tulla, sammuda su ette samamoodi trepist, karja kääpjalgsete ees, ning esitleda nahka köidetud käsikirja - ,,Sügaviku valitsejanna, kauneim, igikestvaim."

3.

Lakkamatu vool surnuid vindus mööda astmeid ülespoole. Püramiidi tipus, suurel väljakul, tardusid nad Kondiku ja tema kaaskonna ees tihedas rivis paigale, oodates edasisi käske. Kondik, Suurkoolkonna kõiguste kõigus, seisis seal, paksul kiviplaadil, kõigist kõrgem ja tema kõrval surnurid - koolnud teadmamehed, kõigused - sama koolnud manatarkadest kääpjalad, tema vanemad - tumedate tarkuste kogujad. Kõik need kes muidu ei toonud juba sajandeid oma konte katakombidest välja, sepitsedes seal plaane ja loitse. Nüüd olid nad siin maailma tipus, kümblesid manaväes ja rühmasid keskendunult arbuda aastasadu kavandatu elluviimise nimel. Kondiku selja taga anti märku ning ümber Suure püramiidi, väiksematel taia- ja ohverduspaikadel, hakkas voolama veri. Varivarju oli kümneid aastaid kogutud kõik elavad, kes Kondiku otsimissalkadele pihku jäid. Neid oli koopasügavustes paaritatud ja paljundatud, aretatud ohvriloomadeks. Oli olnud mässe, oli olnud ülestõuse, üks asundus oli suutnud end uskumatul kombel vabaks võidelda. Kuid enamus, sihikindlalt lammastatud, toodi täna koos haudadest välja rebitud kooljatega üles pinnale ja nüüd seisid nad ning ootasid oma saatust. Elavad väikestel ja surnud Suurel püramiidil.

Ma ei lase neil oodata. Selleks, et asjad liiguksid sinna kuhu vaja, peab keegi sündmusi ja hulki liigutama. Maast-madalast olen see liigutaja mina. Vean vanemate õhutusel raamatuid, lohistan veretindist sulge, sunnin liikvele kooljad ja lausun loitse. Ma ei talu paigalseisu, ilm peab olema liikumises - maapind värisema, hinged rebenema, surnud liikuma, veri voolama - sest ainult nii läheb elu edasi. Teisiti ei saa.

See on sinu pärandus. Kui sa Kolbatorni vallutada ei suutnud, otsustasid luua omaenda elava raamatukogu. Säärase, nagu oli su varasemgi, et teadmised tulevad ise sinu juurde, mitte sina ei pea liikuma. Sa jätsid teadmisi omavatele inimestele alles mitte ainult kolbad, vaid kogu keha, et nad vajadusel krüptist ise sinu juurde kõnniks ja laseks oma hingi lugeda. Mind valisid ja õpetasid sa välja ülemvõigastajaks. Tegin teadmistetornis sinu terase tähelepanu all ära elava surnuks muutmise katsed - kõigepealt iseenda peal ja surin aeglaselt. Mu keha muutis olekut. Pool minust võigastus ja pool jäi elavaks, siis peatasid mu, sinu soovil olin mõlemat. See erutas sind.

4.

Tuul vilises siin ülal õelalt, sajatades pealuude tühjades silmakoobastes, ulgudes hõredate roiete vahel, vingudes püramiidi vihmamurendatud pragudes. Tema tininaga võistles ohvrite verest ammutatav Vägi väikestelt püramiididelt. Vere võim, lummutiste and, inimeste elunestesse kängitsetud mana lasti soontest valla, see kogunes Suurde Püramiidi, kobrutas seal, ootas, et teda kasutataks. Kuuldav vaid surnud kõrvadele, undas manajõu võimsus kivist kogulas kuni püramiid ähvardas rebeneda. Luupainaja, Kondiku parem käsi, astus ette, nüüd oli tema kord. Kondik oli usaldanud selle ülesande Luupainajale, sest ta teadis, et ta ise on pärast esimest keerukat loitsu väsinud. Vägi päästeti valla.

,,Kasvage! Moonduge!"

Need olid uue loitsu esimesed sõnad. Taig, sama võimas, ent keerulisem veel kui eelmine, sirutas tiibu. Aeglaselt hakkas kogunenud elav surnute väli Luupainaja juhatusel moonduma! Kööpjalgade jäsemed paindusid, põimusid, aimates järele sügaval katakombides ammu loodud mustreid, kasvatasid endist seinu, koridore, käike. Kondiragin täitis hiiglasliku platoo mägede vahel ja mitmekordne kaja võimendas seda, põrgatades heli üle varemeis, sünkjatesse varjudesse mattunud linna. Kogunenud kääparahvast sündis Luupainaja juhatusel aina kerkiv, suurenev ja keerukamaks muutuv struktuur, mis kergitas püramiidi kõrgust veelgi. Kondid kerisid end ümber liikumatult seisvate Kondiku, Luupainaja ja muu kaaskonna. Aina uusi surnuid voolas treppidest lisaks, et saada osaks Luupainaja loodavast mustrist, järjest enam voolas elavaid väikestele püramiididele, et jätta sinna oma elu ja selle mahlades peituv vägi läkitada loodavasse. Verejanuline tuul ulgumas vahetasid poolsurnud päike ja kahvatu kuu päevade ja ööde möödudes taevaste valvuritena aina kohti, kuni viimaks lõppesid kooljate read.

Seal, ammu, aastaid tagasi ei ole ma pahane oma poolsurma üle, mõistan miks Sügaviku valitsejanna on nõnda teinud. Mu ümber on kaks maailma, seiran nii elavate hingi kui näen koolnuisse. Mõistan, et ma pole oma poolikuses mitte alandatud vaid õilistatud. Mina olengi inimeseks olemise tõeline vorm, kuid mõistan ka, et see on vaid esimene samm, kõige alumine aste, ning vaatan siit alt rõõmuga üles, kuhu veel on võimalik tõusta. Vajan selleks lisateadmisi. On hea, et töötan Luukoguga, selle kooljatest koosneva teadmistevaramuga algusest peale. Siingi näen suure lausujanna tarkust. Tema reegel on, et säilikud, kes teadmistevaramu moodustavad, ei tohi niisama tolmu koguda, vaid peavad looma uut teadmist. Luukogu loomisega ei ole ma ainult ülemvõigastaja, vaid ka esisurnur - esimene, kes mitte vaid ei kogu, vaid ka mõtestab teadmisi.

Sügaviku Valitsejanna - nii on hakatud sind, mu käskijatar, kutsuma pärast seda kui pidid Kolbatorni lummutise kadeduse eest varjuma järjest sügavamale kaljude rüppe. Mina ja surnurid sammusime sinuga kaasa. See on midagi, mida Kolbatorni kolbad teha ei suuda. Nemad jäävad alatiseks sinna, kuhu torn on püstitatud. Korra tungisime sinna ja röövisime ühe kolba, kes teadis seda, mida mitte keegi teine maailmas. Pärliks meie Luukokku, kuid sellest piisas - Varivarju tabas lummutise kohutav kättemaks. Kivi ei jäänud kivi peale ja koopadki ei kaitsnud. Sind viidi Kolbatorni. Mina mattusin varemete alla, suur kivivärav lömastas mu keha ja sai mu kirstukaaneks.

5.

Suure Loomistöö algusest, liigutas Kondik end esimest korda. Ta tõusis luise ehitise kollakasvalgeid astmeid pidi üles tippu, suurele rõdule. Siin võttis teda vastu ulguv ja raevukas tormituul. Roosterüütlid, kõigused ja surnurid, arvult sadakond, mahtusid siia vabalt ära. Tumedad, kuivetunud kogud, sirged ja kanged, viimane kui üks valmis asuma kujuteldamatule sõjakäigule. Kondikule, kes juba aastasadu ei olnud tundud mingit erilist hingeliigutust, paistis, et kaljused, trotslikud mäed Varivarju ümber kummardavad neile. Ta seisis oma kaaskonnaga kaljumäestiku tippudest kõrgemal. Ta nägi kuidas kaugel-kaugel all liikus niidina peen viirg tumedaid, veel elavaid kogusid. Viimane ettevalmistus enne teeleasumist. Uimastatuina, vaimselt aheldatuina, sammusid elavad üles, püramiidile, vastu ohverdusnoale. Kõigused võtsid nad vastu, juhatasid luuehitisse. Kõri-kõri järel lõigati läbi, sadade inimeste elunatuke, veri, väehoidja, voolas ohverdusaltarilt renne mööda hiigelsuurde mahutisse. Kasutud kehad heideti üle püramiidi ääre. Selleks läks päevi ja öid, ning Kondikul oli aega mõtiskleda. Meenutada Kolbakorjaja käsilaste korraldatud hävingut. Toona säilis vaid Suur Püramiid, meie kõige suurejoonelisemate plaanide alasi.

On suur õnn, et Kolbakorjaja ei taibanud Luukoja olemust tollal ja ei mõista nende olemust tänini. Ta peab neid vaid labasteks kontjalgadeks, muidu oleksid surnurid juba ammu Kolbatorni viidud. Aastaid kraapisin ma end oma kirstukaane alt välja ja järgmised korjasin tükk-tüki haaval kokku - koos linnaga hävitatud Luukoja kontjalgu. Just Luukoja teadmiste toel on Varivarju taas üles ehitatud - vägevamana kui iial varem. Mitte maa peal, see ärataks tähelepanu. Nüüdsest on linn tervikuna sügaval kaljude juurte ümber põimunud ja selle taassünnist teavad vaid targimad. Teavad mitte seepärast, et nad oleks midagi näinud või kuulnud, vaid kogemusest, et Varivarju on alati tuhast tõusnud. Küllap teab seda ka Kolbakorjaja, kuid kuni teda siit keegi ei tüüta, ei pea ta Varivarju ka ohtlikuks.

Olen palju vaeva näinud, et sind Kolbatorni isandalt tagasi võita, kuid Kolbatorn on vägevam kindlus kui iial varem. Mähitud maagiasse ja valvatud parimate lummutise loodud tontide poolt. Võimatu on sulle ligi pääseda, veel võimatum leida sind nende miljonite kolpade hulgast. Kuid ,,ei" pole sõna mida sina tunnistaks, seepärast ei loobu ka mina. Mul on plaan. Sinu vääriline. Ma tean, et mul tuleb selle eest maksta ränka hinda, terveid ajastuid aega... Kuid sa oled seda väärt.

6.

Alates hetkest, mil Kondik pühendas end Sügavuste Valitsejanna päästmisele, mõtles ta vaid edasisele. Ta rääkis kõigustega, arutas surnuritega, iga aastakümnega võttis plaan aina konkreetsemat kuju. Viimaks olid ettevalmistused tehtud ja nad asusid tegutsema. Sama salaja, sama vargselt nagu ehitati üles Varivarju, nagu oldi plaane haudutud, asusid nad plaanitut ellu viima.

Püramiidi jalamil lõppes elavate vool, valati viimane veri, heideti minema viimane laip. Luupainaja äratas Kondiku mõtisklustest. Oli aeg. Kondik paisutas oma meeli, et sõnum, mille ta teatavaks teeb, jõuaks kõigi Varivarjus viibijateni, surnuteni, sest elavaid enam polnud. Ohvrite kehad vedelesid suurte kuhjadena püramiidide vahel, hinged aga olid lahkumas.

,,Meil on täna pidu. Suur pidu! Sellele peole on kutsutud kõik, viimane kui üks, kes iial on Varivarjus surnud ja maha maetud, otsatutesse, ajastute ja põlvkondade vältel rajatud käigustikesse. Miljonid! Meid on miljoneid! Ja meil kõigil on pidu! Sest siin me oleme - ühte liidetuina, valmis lahkuma, kõik koos!"

Linna keskel, hiiglasliku kivipüramiidi tipus, kõiguse jalgade all seisis tuhandeist surnutest kokku väänatud kondimägi.

,,Tähed ootavad meid!" kisendas Kondik, Suurkoolkonna kõiguste kõigus. ,,Neile on hinged põgenenud meie eest eoonide vältel ja loonud seal omale uusi verest pakatavaid kehasid! Iidmaa on surnud! Välja surnud! Viimased sada tuhat elavat keda me aretasime oma koobastes, ohverdasime Sügaviku valitsejanna nimel, et saaksime lummutistest vägevamaiks? Kuskohas on see vägevus peidus?"

,,Tähtedel!" kumises miljoneist luust laeva kängitsetud hingepõhjadest.

Ma mäletan oma sündi, mäletan esimesi hingetõmbeid kivilaega raamatuhoidlas, mäletan neid valvavate, iga raamatu külge ketiga aheldatud vereimejate korskamist ja mis veel üllatavam - ma mäletan elu enne oma sündi. Mäletan maailmu, kus olen elanud varem, surnud varem ja keha otsiva hingena läbi tähtedevahelise ruumi läbinud ning kord ühes, kord teises maailmas taas sündinud. Kuni jõudsin siia, Iidmaale. Ma olin tõepoolest juba sündides eriline. Luukoja surmurid on välja arvutanud mu eelmiste kodumaailmade asupaigad, täheuurijad leidnud neile tee ning kooljarüütlid on valmis keerutama seal kaugel mõõka, kõigused koguma ohvreilt väge.

Kuigi olen juba sadu aastaid sinust ilma, elustab mälestus sinust mind endiselt. Iga kord kui sulle mõtlen tunnen taas jaksu edasi liikuda, ning ma mõtlen sulle tihti. Sinu suured ideed, su laialt käivad mõtted - ma püüan olla nende vääriline. Lahkun nüüd siit. Las lummutised jäävad maha, nälgivad ilma inimvereta ja nõrgenevad. Mina korjan tähtedelt kokku kogu väe, mis suudan, liidan endaga kauged tarkused, minust endastki saab lummutis, minust saab midagi enamat. Siis ma naasen ja vabastan su, ning sinust saab taas Teadjatar, seekord mitte ainult Luukoja, vaid ka Kolbatorni valitsejanna, võib-olla terve maailma oma. Sa oled seda väärt.

7.

,,Siis tähtedele!" ja Kondik viipas oma luitunud, hapra surnukäega. See oli märguanne - nüüd sirutas oma tiibu hiiglaslik kondimägi, mida oli loodud päevad ja ööd. See oli võimas elukas, paljudest olevustest sündinud Üks, ebasurnud kondimägi. Maru ja torm vapustas Varivarju kooljalinna varemeid, kui elaja tõusis, täidetuna verest ja Kondikust koos kaaslastega, ning viis nad raskelt õhku segi pekstes kõrgele üles, üles, üles, maailma piirile. Raske oli see minek, mida kõrgemale, seda aeglasemalt laibamägi liikus. Kuid vere vägi aitas ja viimaks oldi üleval surmavallas, kus härmatis kattis koolnud kondid ja jää kaanetas luist lendajat täitva verejärve. All, püramiidi jalamilt vabastati ohverdatute hinged ning majakana lehvisid need ilmaruumi, võttes suunad asustatud maailmadele, andes sellega ka luust laevale suuna kätte. Kondik, liikumatu, tardunu oma, seilas neile järele.

Olen saavutanud saavutamatu. Lahkun piiratuse piiridest paikadesse, kuhu seni on Iidmaalt pääsenud vaid hinged. Ainsa esemena mälestuseks oma sünnipaigast võtan kaasa raske kivivärava, oma kunagise kirstukaane. See värav on sümbol mis peab avama mulle pääsu uutesse maailmadesse.

Kas sina mu kallis tunned seal kuskil Kolbatorni aja ja ruumi segadikus, kuidas meie laeva maailma piiri ületamisel ilmaruum vakatas, kuidas tähed kahvatasid. Ma lähen teele, et läbida üüratu tühjus ja pimedus ning jõuda õitsvate ja naervate maailmadeni. Verest ja väest pakatavate paikadeni. Ma kogun sealt väge, ma tulen sealt tagasi ja siis ma vabastan su.

Jutt: Viimne vastulöök (Meelis Ivanov)

Vana mehe laip lamas tumehallil alusel, näol rahulik ilme, seljas must T-särk ja käisteta teksavest, pikad hõredad juuksed üle serva tilpnemas, kulunud kauboisaapad vibalike koibade otsas. Nõtked robotkäed kohendasid pisut lõtva keha ja seadsid väikese padjakese pea alla, saavutades asendi, mis tundus ärasaatmiseks kõige paremini sobivat. Seejärel kadusid kõik mehhatroonsed seadeldised seintel, laes ja põrandal olevatesse õõsustesse ning hääletult sulgusid märkamatuks jäävad katikud. Kõrval, ooteruumis süttis ukse kohal roheline tuli ja uks avanes.

Sisenejaid oli kolm. Kaks meest ja üks naine, kes istus ratastoolis. Nad kõik olid riietatud musta, kuid mitte matusetalituse pärast, nemad kandsid sellist riietust iga päev. Vaikides võtsid nad sisse kohad ümber surnukeha ja langetasid pead. Taustal tõmbasid viiulid mahedalt kohustuslikku "Jumal, sul ligemal".

Paksem meessoost leinaja hakkas nihelema. Kõik kolm tahtsid juba midagi muud peale panna. Nad kasutasid ikka veel seda arhailist väljendit "peale panema", kuigi sellist tegevust võimaldavad helikandjad olid ammu ajaloo prügimäel.

Turske tüüp, kelle nimi oli Hawk, arvas, et just tema peaks kadunukesele hea sõna kaasa ütlema. Ta oli natuke nagu nende juht või midagi sellist. Üksmeelselt olid nad keeldunud välisjutlustaja tellimisest. See teenistus oli ainult neile kolmele. Lapsed igal põlvnemise astmel ja muud omaksed saavad kadunukese keha alles kolme nädala pärast, kui robotlaev neile toitu ja muud vajalikku toob ning ühtlasi kuubikuks külmunud surnukeha kaasa võtab. Siiski nägid nemad sõpra viimast korda.

Hawk köhatas ja urgitses veidi aega väikese sõrmega kõrvas. Ta reguleeris kuuldeaparaati.

"Kallid sõbrad. Jah, kallid Ember ja Bran, see päev mida me kartsime, jõudiski kätte. Meie sõber on läinud. Varsti läheme me kõik ma'i teagi kuhu. Hadesele külla äkki." Hawk üritas itsitust tagasi hoida.

"Sa ei ole just suurem asi kirikuõpetaja," ütles ratastoolis istuv naine, nimega Ember, proovides tõsisemat nägu teha, kuid naerma purskus temagi. Muidugi

liitus naerulaviiniga kolmaski mees, Bran, ja nii kaikusid üle saali valjud naerumöirged. Kolmik suutis rahuneda alles mitme minuti pärast.

"No nüüd on ta igatahes läinud," alustas Hawk uuesti. "Vähemalt on see tore asi, et me pääseme nüüd heavy metal pooltunnist. Kuid täna saadame sõbra ära väärikalt ja nii, nagu see talle meeldinud oleks. Oli, mis ta oli, aga ikkagi oma inimene."

"Teen ettepaneku, et Iron Maiden "Fear of the Dark"," ütles Ember. "Maiden oli vist ta lemmikbänd ka."

"Aga see nahkmaikades plastmassmõõgabänd. Seda kuulas ta ka alalõpmata," torkas Bran vahele.

"Manowari mõtled vä? Ma arvan, et täna ei ole meil midagi selle vastu, et saadame sõbra ära mõlema bändi saatel," ütles Hawk ja noogutas Emberile.

Ember nokitses midagi käekella meenutava seadme kallal ja laadis sng_srv'st oma listi kaks lugu. Ta vajutas "Play" nuppu. Ka meeste randmetel olevate displaydele ilmus minilist kinnituse nupuga. Nemadki vajutasid "Ok" ja üle kitarrisõrmitsemise hakkas kostma Bruce Dickinsoni muidu nii kõlav, aga selle loo esimeses salmis veidi kähisev hääl:

I am a man who walks alone

>

And when I'm walking a dark road...

Kolm sõpra langetasid pead ja vaatasid altkulmu kuidas alus koos vana hevimehega põrandas avanevasse süvendisse vajuma hakkas. Vajumine ise kestis täpselt sama kaua kui need kaks viimast, hüvastijätu lugu.

Nad väljusid sadamahoonest, mis oli korraga nii elektrijaam, keskladu, surnukuur, veepuhastusjaam ja palju muud veel ning sammusid, Hawk Emberi ratastooli enda ees lükates, kahe trike'i juurde.

"Ja nüüd koju peiesid pidama," ütles Hawk ning tõstis Emberi kerge keha trike'i tagaistmele.

"Kodus on mul teile väike üllatus," karjus Bran üle mootorimüra, mis ei olnud tegelikult mootorimüra, vaid digitaalselt genereeritud Harley Davidsoni või Triumphi mootorikärinat meenutav helidetulv. Trike'id ise olid täiselektrilised, eelprogrammeeritud ja said liikuda vaid neile ettenähtud trajektoore pidi. Aeglaselt sõitsid nad mööda tolmuvaba kruusateed oma elamise poole. Neile järgnes veidi kummituslikuna mõjuv tühi ratastool.

***

*

Kõigest nelja minuti pärast jõudis kolmik poolkuu kujulise süsimusta hoone juurde. Ehitise välimine kaar oli pööratud tehissaare poole, sisemise kaare sees oli liivarand vaatega päikeseloojangu suunas. Sisemisele poolele jäid ka rõdudega magamistoad. Maja kõrval oli suur puhkeala basseini, hekkide ja palmipuudega. Varasematel aegadel olid elanikud sinna ajaviiteks paar võllapuud üles ajanud. Siis elas siin üle neljakümne asuka, nüüd oli neid alles vaid kolm.

Saar asus Vahemeres ja oli helikopteri pealt vaadates kummuli kukkunud keeglikurika kujuline. Kogu Vahemeri oli taolisi vanadekodu-saari täis pikitud.

Mõned olid väga suured, seal elas tuhandeid, kui mitte kümneid tuhandeid, vanureid. Teised olid väikesed, paarsada elanikku peal. Peaaegu kõik saared olid täisautomaatsed ega vajanud teenindavat personali, kogu olme lahendati majadesse ning maapinda sisse ehitatud robotkäte abil.

See saar oli kindlasti üks väiksemaid, elanikke kõigest 67. Tegelikult ei olnud nende omaette saarel pidamine enam ammu finantsiliselt õigustatud, kuid kavalate poliitiliste manipulatsioonidega suutsid Hawk & Co. mõne teise grupi külge liitmist pidevalt aasta võrra edasi lükata. Neid, kes elasid saare suuremal paunal, see saatus veel ei ähvardanud, kuigi nendegi ridu oli loodus tublisti harvendanud.

Kunagi, kui Euro-Afro Liit vanadekodu-saarte projekti alustas, otsustati kohe alguses, et peamine grupeerimine toimub etnilisel alusel. Ja siis jagatakse etnilised grupid omakorda usulis-poliitilise veendumuse või hobide järgi.

See saar kuulus etnilisele grupile "Eestlased" ja oli jagatud muusikalise maitse järgi.

***

*

Hawk, Ember ja Bran istusid basseini ääres. Tuhandetest kõlaritest immitses välja

Memento Mori

suhteliselt vaikseks keeratud progedoom. Bran ootas sobivat hetke, et pommuudisega välja tulla.

"Ei tea, kuidas ta heavy metali juurde jäi?" mõtiskles Hawk. "Ise läksin noorena suht kiirelt trash'i ja sealt edasi kohe death'i peale üle."

"Ta oli meist vanem ka, tema noorus jäi peamiselt 80-ndatesse," arvas Ember. "No nendesse eelmistesse 80-ndatesse."

"Tegelt ei osanud me siis üldse arvata, et vanast peast ikka sama asja kuulame. Ma oleks pakkunud, et ätina kuulan kusagil Elmari raadiost Orumetsa," ütles Bran.

"Njah, Orumetsa kuulajad on ammu mulla all," möristas Hawk naeru.

"Nii vist ongi, et mida noorena kuulama hakkad, sellega lased lõpuni välja. Nondega seal on ju sama lugu", ütles Ember ja näitas pöidlaga üle õla saare suurema pauna poole.

"Meil on küll nii jah," arvas Hawk ja plõnistas alkoholivaba õlle purgi nipliga.

"Oota, ära'nd sa seda küll tee," karjatas Bran nähes, et Hawk hakkab purki avama. "Ma ütlesin enne, et mul on üllatus. Tulge kaasa, kui viitsite."

Kolmik liikus, kes kõndides, kes ratastoolis sõites, majja. Söögitoas peatus Bran 8-nda külmiku juures ja tõmbas ukse lahti. See oli täis pappaluseid mustade purkidega, kõigil peal kreemjas kirjas "BEER". Hawk hakkas aimama, kuid ei julgenud veel uskuda.

"Teistsugune purk," pomises ta, haaras ühe kätte ja tõmbas lahti. Vahtu mullitas üle ääre ja lõhnast oli kohe tunda. Hawk kummutas purgi suule ja jõi. Siis võttis sõnagi lausumata järgmise purgi ja jõi selle ka tühjaks. Võttis kolmandagi, tegi lahti ja jäi sõpru jõllitama, nägu laial naerul ja kohev habe vahutorte täis.

"Krt, mul oli juba meelest läinud, kui hästi maitseb alkohol õlle sees. Selle null protsendiga solgi võivad nad nüüd endale teate küll kuhu toppida. A kust sa, kurat, teadsid, Bran? Kas neil läks midagi saadetises kogemata segi vä?"

Nüüd olid juba kõigil kolmel sõbral purgid lahti ja jutt katkes vaid selleks, et sügavaid sõõme alla neelata.

"Ei," ütles Bran. "Aga see pole veel kõik. Vaata seda!"

Bran tõmbas taskust välja sigaretipaki. Seegi nägi välja teistsugune, kui need kõigist kahjulikest ainetest puhastatud mõttetud sigaretid, mida neile toodi.

"Sa ei taha ometi öelda, et... et... et... et..." Ember oli suurest erutusest jälle kokutama hakanud.

"Jah, täpselt nii, päris suitsud."

Õhtu ei saanud enam paremaks minna, kuigi vormiliselt pidasid nad peiesid.

***

*

Kolmik molutas basseini veeres. Nende ümber vedelesid tühjad, kokkupigistatud purgid, tuhatoos ajas päris õigesti haisevaid konisid üle ääre. Erinevalt tavalistest päevadest olid nad seekord purjus.

"Vahel tahaks lihtsalt vaikust," ütles Ember unistavalt, aga korralikult pehme keelega.

"Ei saa ju. Neil käib seal pidevalt pidu. Võta korra maha," lällutas Hawk veel pehmema keelega vastu.

Bran näppis rannet ja Morbid Angel

i 1995-nda aasta "Domination" plaadi kolmas lugu vajus sujuvalt vaikusesse. Kusagilt eemalt kostis pulseerivat tümakat, tempoga umbes 130 lööki minutis.

"Kuda nad, kurat, kunagi ära ei väsi," imestas Bran.

"Pekki, meil on ikkagi peied, lähme räägime nonde oinastega," käratas Hawk ja ajas ennast suure vaevaga püsti. Pärismaailmas poleks ta trike'i või veel vähem mootorratta juhtimisega enam hakkama saanud, aga sel saarel sõitsid kõik asjad põhimõtteliselt ise.

***

*

Eralduspiir jooksis mööda saare kõige kitsamat kohta, kust ühele poole jäi metallistide väiksem saareosa ja teisele poole klubikate neli korda suurem territoorium.

Alguses oli kahe kogukonna läbikäimine vaba, aga kui esimese kuu jooksul toimus kolm suuremat ja lugematu arv väiksemaid kaklusi, tõmmati aed vahele. Aed oli punutud nii peenest materjalist, et oli praktiliselt nähtamatu. Selle eraldusriba poole kolmik suunduski.

Siin kostus tümakas juba päris korraliku volüümiga. Klubikad armastasid oma kabriolett BMW imitatsioonidega aeg-ajalt karvaste territooriumi veeres ülbamas käia. Seekord hängisid aia ääres kaks kollaste särkidega vanameest ja kaks nabapluusiga vanamutti. Kõige uskumatum oli, et nende "autost" kostus veel teinegi

tümakas. Tundus, et saart juhtiv tehisaju oli rütmid sünkroniseerinud, nii et väga suurt kakofooniat ei tekkinud.

Klubikad jäid kolmikut ammuli sui vahtima. Väga harva käisid karvased aia lähedal.

"Õu Arx, vaata, lõngapead on välja ujunud," röökis üks klubikas teisele ja lisas kümmekond nii mees- kui naissuguorgani erinevat nimetust igaks juhuks juurde.

"Kuulge primaadid, saaksite äkki oma ilgust vähe vaiksemaks käänata, meil on inimene surnud," karjus Hawk klubikatele.

"Käi ... (seekord kõigest neli suguorganit). Meil on siin iga päev keegi surnd, kas te ise panete oma röökimist koomale vä. Kuradi v***pead!"

"Tule räägi inimese moodi ja muidugi paneme."

"Panete te jee, kuradi homod."

"Kuule tatt, ma jõin juba Grapsi kontserdil pudelist viina, kui sinu viieaastane isa alles lasteaia peldikus üle poorte plikasid vahtis. Väheke austust ikka vanema inimese vastu, tainas. Sa kuradi poisike pole vist veel sadatki täis."

"Käi ... (suguorganeid jälle kümne ringis)."

Üle aia lendasid alkoholivaba siidri purgid. Hawk ja Bran lennutasid oma purgid vastu. Ember oleks ka visanud, aga ratastool ei lubanud hoogu võtta. Üks

purk tabas juhmima ilmega vanamutti täpselt otsaette ja kastis klubikate seltskonna õllega üle. Pikem tüüp tõmbas ninaga õhku ja tabas hoobilt ära. Ta haaras maast õllepurgi ja kummutas suule, kuigi sinna oli jäänud vast paari sõrme jagu sooja gaasivaba laket. Nüüd panid klubikad pead kokku ja arutasid midagi vaikselt.

"Õu orikas, mis teil on seal nagu alkoga õlli vä?," röökis pikk üle aia juba kõvasti leplikuma tooniga. "Teeme diili, toote meile paar kasti ja me võtame vähe vaiksemalt."

Hawkile selline kauplemine ei meeldinud. Ta tõstis üles keskmise sõrme, mille ümber oli keerdunud sõrmuseks vormitud kulliküünis.

***

*

Kolmik oli tagasi basseini ääres. Hawk tuli majast, kast õlut kahe sõrme otsas tilpnemas.

"Selle karjaga asjatamine on mul alati kurgu tolmama ajanud," ütles ta ja kaalus kasti käes. "Ei viitsi kokku hoida, laseme kõik kõrist alla."

"Ei olegi vaja kokku hoida," ütles Bran. "Meil on seda kraami nüüd nii et tapab."

"Õige jah, sa ei olegi rääkinud, kuda moodu õlu kappi sai."

Bran ringutas ja alustas.

"Ma'i mäleta, kas ma olen rääkinud, kus ma varem töötasin?"

"Ei tule praegu küll meelde," ütles Ember. Hawk raputas pead.

"Ma olin seal Küberkaitsekeskuses, NATO omas. See oli see aeg, kus iga koolipoiss häkkis kusagile. No vot siis hakati seal unikaalse infosüsteemi kontseptsiooni valmis meisterdama. Selle tehnoloogia nimi on KaRe. Ahjaa, selle nimega on hea koomusk. Oli meil üks süsteemianalüütik, muidu norm tüüp igati, aga töö kogu aeg tegemata. Pärast tuli välja, et vend treis töö ajal ulmejutukesi ja lükkas neid selle nime all kusagile netti üles. Vaatasime, et jummala segane vend ja panimegi nime ära. Pärast amid pinnisid, et mis see tähendab, et kas Knowledge AutoREcertified. Me ütlesime, et whatever, ja nii jäigi. Kurat, kus ma'nd jäingi. Ahjaa, asja point oli, et iga iseseisev süsteem genereeritakse juhuslike algoritmidega ja kõik tehakse korraga valmis. Kõik riistvara, kiibistik, kernel, opsüsteem ja muu IT pläga. Ainus asi, mis süsteemile ligi pääseb, on krüptitud kompilaator ja dekompilaator. Ja seda saab ainult otse süsteemis teha. Meie saar on üks selline unikaalne infosüsteem."

"Ma ei saa midagi aru," ütles Ember.

"Ma ka ei saa, aga huvitav on," ütles Hawk.

"No sellist süsteemi ei saa häkkida, ükski väljastpoolt tulev tarkvarajupp ei haaku kusagile. Ühegi teise opsüsteemiga pole mitte midagi näha. Andmeturbe seisukohalt ei saagi enam kusagile kaugemale minna. Iga sellise süsteemi Püha Graal on krüptovõti, mille salajas hoidmine on kogu süsteemi hind. Teate ju küll, et kui tehnikud peale tulevad, aetakse meid massaai. Võtme sisestamisel on eriti rangelt keelatud kõrvalistel isikutel ruumis viibida. Kui nüüd keegi saare võtme teada saab, pannakse kogu kupatus purustajasse ja tehakse uus samasugune saar. Kinni plekib selle firma, kes tehnohooldust teostab. Sellest täiesti piisab, et need võtmed kunagi ei leki..."

"...aga...," poetas Hawk vahele.

"..aga siis tuleb ühel ilusal päeval ühele saarele üks marokolasest tehnik. Peakonsooliga samas ruumis konutab ratastoolis muldvana ätt, päikeseprillid ees. Tehnik proovib teda neljas keeles ära ajada, vanamees ei saa midagi aru. Ainult ila voolab lahtivajunud suust rinna peale. Siis proovib tehnik ratastooli teise ruumi lükata, aga rattad on blokeerunud. Tegelikult eelnevalt blokeeritud. Puudutada ta kedagi ei tohi. Kahe tunni pärast tuleb robotlaev, mis peab ta järgmisele saarele viima. Tehnik hakkab närvi minema. Lõpuks seisab ta konsooli ja äti vahele ja sisestab 36 kohalise krüptovõtme, märkamata, et ruumi peegleid on pööratud. Muidugi ei tea see vaene marokolane, et muldvana ätt ei maga, tal on fotograafiline mälu ja juhuslikult on ta selle süsteemi generaatori üks loojatest."

Hawk ja Ember vahtisid sõpra võlutult. Jutt oli nad enam-vähem kaineks ehmatanud.

"Hull mees," suutis Hawk lõpuks kähistada.

"Kui mul jalad all oleks, teeks ma sulle praegu sületantsu," ütles Ember.

"Oma viga, et sul oli tarvis igal jummala festivalil, iga jumala bändi ajal lava ette mürgeldama minna."

"Aga see oli igat mu jalaluud väärt."

"Kuule," segas Hawk vahele. "Mida täpsemalt sa saarega teha saad?"

"Kõike."

***

*

Klubis lõhkus punn põhjas tümakas.

Meeste peldiku juures tõuklesid vana kombe kohaselt kaks taati, ilmselt mõne ärapahteldatud lõustaga vanamoori pärast. Saalis vihtusid vanakesed tantsida nagu segased ja üks kari vanamutte väänles ringis ümber keskele hunnikusse kuhjatud käekottide. Seegi oli iidne komme mida hoolega välja suremast hoiti.

Küürus vanamehenäss oli DJ puldi taha koha sisse võtnud ja skrätis himukalt, endal higimull otsa ees.

Ühel hetkel, ilma vähimagi hoiatuseta, katkes muusika. Keegi vanuritest ei mäletanud, et kunagi midagi sellist juhtunud oleks. DJ puldi tagune taat läks ähmi täis arvates, et tema midagi valesti vajutas. Ta näppis mõnda nuppu, teadmata, et DJ puldist ei sõltu tegelikult mitte midagi. Ja siis see algas.

Kõige pealt kostus puruneva klaasi klirin. Ja siis kahe basstrummi põhjaga kiire kitarrikäik, peal veel täiesti ebameloodiline kitarrisoolo. See oli Deicide'i

"Trifixion".

Kolmik oli niinimetatud avaloo üle kõvasti pead murdnud ja lõpuks arvanud, et kui Deicide neid hulluks ei aja, siis ei aja miski.

Mõned klubivanurid tardusid tantsupõrandale, teised surusid peopesad kõrvadele, kolmandad põgenesid väljapääsu poole. Taat DJ puldi taga oleks peaaegu minestanud, arvates, et tema selle õuduse põhjustas.

Väljatormanud vanakesed taipasid, et sealgi pole neil Glen Bentoni madalast kurgukorinast pääsu, satanistlik death metal lõugas saare kõikidest kõlaritest. Mõni pehmema natuuriga klubikas arvas, et selline ongi maailmalõpp.

"Trifixion" ei olnud väga pikk, kolm minutit kõigest. Pärast loo lõppemist valitses saarel vaikus.

Pisut oimetuna vedasid vanakesed ennast klubibloki sissepääsu juure ja kogunesid neoonselt sirava

"2QUICKSTART NIGHT CLUB"

kirja alla. Pikk vanatoi, kes paar tundi tagasi Hawkiga armastusväärsusi vahetanud oli, võttis juhtohjad enda kätte.

"Nüüd lähme anname küll karvastele molli," karjus ta täiest kõrist, sest Deicide oli pool ta kõrvakuulmist omale röövinud.

"Molli jah kuradi värdjatele," röökis muu rahvas vastu. Eriti innukad olid just vanamutid, keda oli nagunii 3/4 klubikadest. Juuksepikendused lehvisid kurjakuulutavalt kortsuliste peade otsas ja lõunamaa päike peegeldas vastu verd ihkavatelt geelküüntelt.

***

*

Hawk, Ember ja Bran ootasid saare kitsenduse lähistel. Trike'id olid peidetud kivirahnude taoliste moodustiste taha. Nad tundsid, kuidas adrenaliin veenidesse tulvas, kui klubikate BMW-d aiale lähenesid. Ega nad ju tegelikult ei teadnud, mis juhtuma hakkab.

Klubikaid oli tabanud totaalne massipsühhoos. Nad hüppasid uksi avamata kabriolettidest välja ja jooksid sõna otseses mõttes aia maha. Käratsedes liikus juhitamatu mass metallistide maja poole. Hawk ja Bran keerasid trike'idel mürina nulli ning veeresid hääletult läbi aiaaugu täpselt vastupidises suunas.

Bran oli piirajad blokeerinud, nii et nemad said oma masinatega kubikate poolele sõita.

Üsna kiiresti jõudsid nad klubikate maja juurde, kuna maha olid võetud ka kiirusepiirajad. Trike'id sõitsid avatud uksest sisse, õllekaste ja suitsuplokke täis laotud ratastool truult kannul. Bran otsis üles peakonsooli ja nagistas midagi selle kallal. Hoone kõik uksed libisesid hääletult kinni.

***

*

Hawk, Ember ja Bran peesitasid klubiruumide kohal oleval päikeseterrassil, kui BMW-d pidurite kriginal maja ette saabuma hakkasid. Millegipärast oli kõikidel "autodel" just pidurikrigin põhja keeratud. Seekord ustest välja ronivate klubikate olemisest õhkus lüüasaamist. Pooltel tossasid näos basseiniäärsest tuhatoosist leitud konid.

Ustest nad sisse loomulikult ei saanud. Randmetel olevatel seadmetel olid displayd kustunud.

"Õu, jobud, kust tulete?," hõikas Hawk. Nüüd nägid klubikad,

et vaenlaste leer oli nende kantsi vallutanud. See ajas nad uuesti marru. Vihaselt peksid nad suguorganite nimesid karjudes kättejuhtuvate asjadega klaasuksi, kuigi saarel polnud ühtegi asja, mis oleks purunev.

Siis märkas Hawk, et Ember on kuidagi kurva olemisega.

"Mis viga, lilleke?"

"Ma jäin selle vaese tehniku peale mõtlema. Kui see kõik välja tuleb, mis siis temast saab? Või tema perekonnast? Tema polnd ju tegelikult milleski süüdi."

"Miks see välja peaks tulema?," küsis Bran vahele. Ember ja Hawk vahtisid teda suurte silmadega.

"Kaua me siin ikka viitsime konutada? Nädala? Siis kolime tagasi oma elamisse ja anname selle klubikatele tagasi."

"Kui nad enne ära kituda ei jõua," ütles Ember.

"Nad ei ole just sellise olemisega, et see väga rahumeelselt võiks kulgeda," arvas Hawk ja osutas allapoole, kus laamendasid ärakeeranud klubikad.

"Ära ei saa nad midagi kituda, saarelt ei lähe välja ükski piuks, mida mina ei taha. Ja te unustate, et meie kontrolli all on kõige väärtuslikum kohalik valuuta."

Hawk irvitas, kui kombinatsiooni ära tabas. "Muidugi, kui me neile lepituseks suitsu ja õlut anname, rahunevad nad kiiresti maha. Eheheeee. Aga nüüd väike Open Air."

Hawk läks terrassi servale.

"Õu, jorsid, te olete küll täis idioodid, aga ikkagi inimesed. Võite meie poole elama minna kui tahate. Aga muss tuleb nüüd nädalake normaalne. Bran, käruta!"

Bran vajutas elegantse liigutusega randmele. Tublisti pealekeeratud drive'iga kitarrisoundid vallutasid saare. Kõigi kaheksakümne tuhande kõlari membraanid liikusid viimse piiri lähedal. Maapind tundus vabisevat kui laulja alustas.

Kill all. Fight

death.

Lesions fighting love.

Fight them all in a living hell.

Slowly rot and you die ...

Hawk, Ember ja Bran loopisid metsikult omi pikki juukseid, nagu poleks üheksatkümmet aastat vahel olnudki.

...Slowly we rot...,

... röökisid nad koos John Tardyga Obituary igihaljast hitti. Hawk tõstis Emberi õlgadele ja naine tõmbas särgi seljast. Oma ea kohta nägid ta tissid veel

võrdlemisi head välja, kuigi kortsus ja rippuvad. Klubikad all hakkasid vihast ulguma.

Ereoran päike vajus Vahemerre.

Jutt: Vandoni veidrad mõrvad (Egert Rohtla)

5. juuni, 1960. Üks vanem mees tallas keset rõsket ööd rohtukasvanud rada, mis juhatas pisikesele külani, mida kutsuti Vandoni Koridoriks. Mehe selja taha jäi keset lämmatavat uduloori kõrguv hiiglaslik mets, ning selle ümber valendav tihe heinamaa. Õhk oli külm ja niiske, mehe suust paiskusid katkendlikud aurupahvakud, mis kuulutasid peatselt saabuvat väsimust. Jõudnud järsu orunõlvani, mees seisatas, ja kogus ennast. Seejärel alustas ta vaevalist teed allpool terendavasse sügavikku. Seda tegi ta üsna ettevaatlikult - maad valgustas üksnes nõrk kuuvalgus, mis pidi ennast läbi murdma sünkjashallidest vihmapilvedest. Kusagil eemal kostus äikesemürinat.

Mees oli küllaltki pikk, ligemale kuus jalga, ja sihvakama kehaehituse, kergelt kiilanevate mustade juuste ning vanaduskortsudes näoga. Vanust võis olla ehk natuke alla kuuekümne. Seljas kandis ta hallikat linast kuube, ja nendega ühtivaid, rohuplekke täis pükse. Talupoeg, kui uskuda välimust. Haritlane, kui vaadata seda vanaldast nägu. Tema seemisnahksed, pika säärega saapad olid auklikuks kulunud. Ometi astus vana jalg neis vanades saabastes üllatavalt kiiresti. Paistis, et seda meest kannustas jooksma hirm - seda oli näha tema näost ja kalbelt pimedusse kõõritavatest silmadest. Vahepeal oli põgenik laskunud oru põhja, ja peatunud teeraja kõrvale, poolsoisesse maastikku löödud sildi juures. Leidnud jakitaskust tikutoosi, tõmbas ta sildi juures tuld.

,,Väsinud Ränduri kõrts. Praad, saun, külm õlu ja öömaja. Igaüks on teretulnud! Kannata veel kolmveerand miili, sa leiad meid, minnes läbi oru!"

,,Väsinud Rändur," pomises mees endamisi. ,,Liiga leebe nimi sellele põrguonnile. Annaks jumal, et ma ometi kohale jõuaksin!"

Sealsamas, lirtsuvas soos keset kalki pimedust, luges mees põlvitades ära ühe palve. Pühkinud püksipõlved sopast puhtaks, andis ta kaelas rippuvale ristile suud - nagu ta seda juba lugematuid kordi varem oli teinud - ja läkitas end vanade liikmete vastumeelses naginas uuele sörgile. See org oli pisemat laadi, ning mehe tee läks esialgu üsna libedalt. Teine nõlvak oli sama järsk kui esimene, kuid õnneks sai põgenik kasutada rajaäärsete pajude oksi, et enese väsinud keha turvaliselt üles vinnata. Märg kruus pragises reetlikult ta jalge all, ning üritas teda alla kiskuda, aga pajud pidasid visalt vastu. Nii mõnigi kivi veeres häälekalt sügavikku. Mees oli juba peaaegu üles jõudnud, kui kuulis mingisugust veidrat sahinat enesest vasakul, ühes suuremas pajupuhmas. Mõned üksikud lehed liuglesid öises, tuuletus õhus üle raja, ning nendest piisas, et mees üle kere värisema panna.

,,Jälle sina?" hõikas ta väriseval häälel pimedusse. ,,Miks sa mind ometi rahule ei jäta? Sa said oma lõbu!" Vaikus. Ta kuulatas veel mõne äreva hetke, rühkis seejärel edasi läbi väikese puudesalu, ning ületas kaardunud kivisilla abil tillukese jõe. ,,Aah! Ma vihkan neid nirusid! Eriti veel täna!" sajatas mees kätega vehkides vihaselt, kui silla alt paar nahkhiirt lendu tõusid, ning ta peaaegu pooloimetuks ehmatasid. Aeg-ajalt heitis ta ärevaid pilke selja taha, kuid peale pimeduse ei paistnud seal mitte midagi. Pärast viimast oja viis rada läbi kitsukese põllulapi, mille katkestas järgmine org. See oli palju suurem, järsem ja tugevalt metsastunud. Seal allpool kumas tihedate mändide kiuste õdusalt ja kutsuvalt Väsinud Ränduri kõrts, mis kiirgas oma tillukesest aknast hubast valgust. Kõrts polnud kaugeltki mitte ainus valgusallikas. Selle ümber oli laiali puistatud pisike, võib-olla neljast tosinast hoonest koosnev hajali küla. Mees oli jõudnud elusalt ja tervelt Vandoni Koridori. Juba kuulis ta orus kajavat meeste naeru ja lõbusat, nilbevõitu viisijuppi jorisevat koori. Mehe nägu muutus kohemaid elavamaks. Nii viiskümmend - kuuskümmend jardi jalavaeva veel - siis on ta pääsenud soojasse kõrtsituppa. Ta tõmbas korraks hinge, ning kuulatas öö salapärast vaikust. See näis teda kuidagi murelikuks tegevat, sest ta pilk muutus taas valvsaks, ja jalad lõid all justkui leegitsema. Veider sahin pea kohal ajendas meest üha kiiremini ja kiiremini kõrtsi vabastavasse õhkkonda jõudma. See ei olnud tuul. See ei olnud ükski metsloom. Järsust nõlvast alla orgu tormates mees komistas ja kukkus...

***

Mõned pidasid teda moondunud ebardiks. Mõned müstikuks. Mõned lihtsalt oma eksistentsi eest võitlevaks, varsti väljasurevaks liigiks. Ning mõned pooljumalaks. Aga see polnud oluline, kelleks mõned teda pidasid või ei pidanud. Tähtis oli hoopis see, et ta oli see, kes ta alati oli olnud, ning teda ei saanud muuta. Sest kõiges, mida ta iganes ka ei teinud, käis ta süüdimatult oma salapärast rada. Seda tavatses ta ikka mõnele oma ohvrile öelda, enne kui oma hõbedased, nõelteravad küünised talle kerre lõi, ning ohvri õndsasse, magusasse surmaunne saatis. Talle meeldis neid vaadata - ja kuidas veel! Magus veri fataalsetest haavadest voolamas kui hõrk vein, viimane korin mängimas surmamarsi viisi. Jah. Ta oli kunstnik. Veidi traagiline, ehk koguni valesti mõistetud, aga ta nautis oma peenekoelist tööd. Ta oli viisakas, ja tutvustas ennast alati ohvrile, enne kui ta tappis. Aga enamik tema tapetutest olid metsloomad, kes kartsid paaniliselt igat sahinat, urinat ja hingetõmmet, mida ta tekitas, ega saanud aru tema kaunitest avakõnedest ja uhketest lõputseremooniatest. Metsloom kartis ainult omaenese elu - tühipalja elu pärast. Loom isegi ei teadnud, kui kaunis võis olla üks tõeline surm! Vääritimõistmine tekitas temas alati tülgastust ja viha. Ta teadis, et liigne debiilsus võis talle lõpuks saatuslikuks saada. Ning debiilsus oli see, mida ta enese ümber juba kohtas! Isegi nii tihti, et sellest sai rutiin. Aga rutiin oli järgmine asi, mis talle saatuslikuks saada võis. Seda oli vaja peletada. Teda varjas öö. Vaikne tuul sosistas tema kõrvu riukalikke nõuandeid. Just tänu tuulele sai ta teada, et kui see väike ja nurjatu inimene jõuab sellesse veidralt lehkavasse onni, on kõik läbi. Tuul sosistas talle, et sellisel juhul kutsub inimene välja teised sellised väikesed ja nurjatud inimesed - ning kõik on luhtumisele määratud. Sellisel juhul peab ta jääma abivägesid ootama - ja see võtab aega terve igaviku. Nii ei saanud see jätkuda. Ta pidi tegutsema, ja nõudma selle hirmunud inimese elu. Nüüd ja kohe! Ta tõukas end tiibade sahinal maast lahti, ning liugles surmatoova varjuna vana mehe kohale, kes komistas, ja veeres paar jardi järsust orunõlvast allapoole. Mees jäi liikumatuna selili lamama. Tema ähmastest silmadest peegeldus kustuvate majatulede loodetud sära. Oh needus! See oli liiga lihtne! Koletis oli nördinud. Tema pisike, aga lõbus mäng oli otsakorral.

,,Appi! Aidake mind ometi!" hüüdis mees nõrgal häälel. Ta maandus nõtkelt ja graatsiliselt vana mehe kõrvale, ning vajutas oma hiigelküünised hoiatavalt tema pahkluude peale. Inimene tegi järsu, tõrjuva liigutuse. Koletis ei võpatanud, sest see oli vaid veritseva käega tehtud jõuetu viibe. Ka mehe nägu oli natukene kriimustada saanud ning ta hingas katkendlikult. Olevus, keda mõnikord Mantikoriks nimetati, oskas palju keeli, ja näis aru pidavat, mida oma värskele ohvrile parasjagu öelda. Tema kulm - kui seda sai üldse kulmuks nimetada - tõmbus kipra ning hetk hiljem ta lausa üllatus oma taibukusest. Mees, keda ta nii visalt oli jälitanud, teadis ju, kuhu minna! Mees paistis teadvat, et just see imelikult haisvatest vennikestest tulvil onn, mida rahvasuus enamasti kõrtsiks kutsuti, asus just siin. Paljude ristuvate teede kiuste teadis ta täpselt, kuhu minna! See tähendas vaid üht; ta on kohalik. Või vähemalt siit lähedusest pärit. Aga kohalikud mehed võisid olla üsna ohtlikud... See polnud Mantikoril mitte sugugi esimene kord neile jahti pidada. Hädaohu korral armastasid nad palju kisa ja kära teha - ja mis kõige tüütum - teravate orade või kaigastega hullupööra vehkida. Nad kippusid tihti oma pead kaotama ja närvi minema. Ning Mantikor teadis, et mitte keegi polnud tüütum vestluskaaslane, kui oli seda närvi läinud, või pea kaotanud inimene.

,,Niisiis," lausus Mantikor väga jäisel häälel kohalikus keeles. ,,Sa võiksid joosta, lennata, isegi ussikese kombel maa all roomata, aga ma saaksin su lõpuks siiski kätte. ,,Sest sa oled vana. Sinu liha on luitunud, veri jahtunud ja habras süda on peagi seiskumas."

,,Kuidas sa rääkida oskad?" pobises mees, kes oli oma esialgsest ehmatusest peaaegu et üle saanud. Ta kobas nüüd kätega oma valutavat pead. ,,Oled sa saatan? Mida sa minust tahad?" Mantikor põrnitses ükskõikselt mehe vanaldast nägu, ja voltis oma tiivad, mis meenutasid kangesti hiiglaslikke nahkhiiretiibu, otsustavalt seljale kokku.

,,Ma jooksin," jätkas mees. ,,Ma jooksin ennast segaseks. Lootsin, et ehk saad sa vähemalt mu hobusest oma isu täis. Kas sulle sellest ei piisanud? Ma jooksin end segaseks..."

,,Tubli mees," naeratas Mantikor. ,,Sinus on endiselt veel rammu. See ei jäänud mulle märkamata."

,,Ma olen sind varemgi näinud. Nooremana. Mõnikümmend aastat tagasi. Tookord jätsid mu puutumata. Lootsin, et ehk saab ka seekord armu..."

,,Ei saa," haigutas Mantikor. ,,See oli siis. See oli kakskümmend aastat tagasi. Nüüd seisab igaüks iseenda eest."

,,Aga miks just mina? Mul on lapselapsed. Nad on väikesed, nende eest peab hoolitsema... Kas sa mõistad mind? Nad on..."

,,Lõpeta juba!" käratas Mantikor nii järsult, et mees vakatas. Viiskümmend - kuuskümmend jardi eemal terendavas kõrtsis oli laul ja muusika ühtäkki vaikinud. ,,Säästa mind," lisas koletis häält tasandades ja kõrtsiakna poole kahtlustavaid pilke heites. ,,Mis teil, INIMESTEL ometi viga on? Iga kord, kui te olete surmaohus, hakkate te sonima oma... mul-on-lapsed-ja-mis-neist-siis-saab-kui-mind-enam-ei-ole - hala. Üsna hale õigustus surmast pääsemiseks. Öelge parem lihtsalt välja, et te kardate surra. See kõik jätab üsna petliku mulje, nagu oleks teiesugustel nälkjatel südametunnistus."

,,Olgu peale," ähkis mees alandlikult. ,,Ma nägin sind. Aga ma ei räägi sellest mitte kellelegi. Ma ei räägi. Ma luban. Pealegi, mitte keegi ei usuks mind! Ka tookord vaadati mind, nagu ma oleksin peast segi. Ausõna, keegi ei usuks mind niikuinii!"

,,Aga sina usud m i n d," vastas Mantikor teravalt, kui mees oli lõpetanud tema argliku piidlemise, ning pea lõpuks vastikusegrimassiga kõrvale pööranud. ,,Ja sina nägid mind taas. Ja sa olid üksinda. Usu mind, kui ütlen, et ma pole praegu näljane. Ma sõin terve hobuse - nii naljakas, kui see ka ei tunduks. Aga..."

,,Palun..." anus vana mees segaduses.

,,Proovi vahelduseks mõnda asja minu vaatenurgast näha. Võin sulle lubada, et minu vaatenurk läheb üsna tuliseks, kui lasen sul minna. Keegi ei pruugi sind küll uskuda, aga samas teeb sinu segastest asjaoludest kubisev jutt kõik valvsaks. Usu mind, rohkemat ei olegi vaja, et mu elu tunduvalt raskemaks teha."

,,Ma olen vait!" hüüatas vana mees, ja tahtis istukile tõusta, aga elajas lükkas ta kerge liigutusega tagasi. Ta kasutas selleks oma vaba käppa, mille oma värskele ohvrile ähvardavalt rinnale jättis.

,,Oota!" hüüatas mees paanikanoodiga. ,,Ma luban..."

Oh neid inimeste lubadusi, neid tühiseid ja mõttetuid asju! Mantikor laskis nad kõik oma kõrvust mööda. Teda ei huvitanud need jaburused, sest vaist ja aastatuhandete pikkune elukogemus olid ta nende vastu liigagi umbusklikuks muutnud. Ta sulges silmad, ja võttis sõõmu värsket õhku. See oli nii imeline, karge ja mahe, lõhnas hirmu ja patukahetsuse järele. Mantikor ei oleks leidnud ühtegi sobivat sõna, kuidas teda sel hetkel vallanud aistinguid ja tundeid kirjeldada. Ta armastas jahti. See pani teda ennast taas elavana tundma. Vana mehe mõttetu jutupomin oli vahepeal katkenud, ning Mantikor kisti vastumeelselt tagasi tülgastavasse reaalsusesse. Avanud oma võikad, laternataolised kollased silmad, märkas ta, et mees, kes oli enne langetanud tema ees oma pilgu, vaatas nüüd vangistajaga tusaselt tõtt.

Illustratsiooni autor Diana Ostrat.

,,Nii et oled lõpetanud?" küsis olend kerge muigega. Mees vaikis veel hetke. Ta põrnitses Mantikori pooleldi lõbusat, pooleldi tigedat nägu.

,,Kas nüüd on kõik?"

,,Küllap vist," venitas Mantikor.

,,Ja märkasin ka seda," jätkas ohver etteheitvalt ja veidi valjemalt. ,,Et sa ei kuulanud mind." Mantikor üksnes irvitas.

,,Ei mingit halastust?" küsis vana mees peaaegu lootusetult, kähedalt väriseval häälel.

,,Loomulikult mitte," naeratas Mantikor. Vana mehe näoilme meenutas korraks piinatud sõjavangile või orjale omast. See oli tuim ja liikumatu, nagu elutu topis, mille sära oli ammu kustunud. Üle ohvri suunurga liugles aeglaselt pärljas pisar ning peitis end habemesse.

,,Olgu siis nii," pomises vang pärast kõhklust. ,,Kui see on Kõigevägevama tahe, siis olen ma valmis minema. Issand, võta teatavaks et vana Rian ei karda enam midagi!"

,,Tubli mees!" irvitas koletis, ja sirutas oma käpa vanamehe kõri poole ,,Te saate veel pikalt sinu heroilisuse üle kudrutada!"

,,Kuid palun täida üks mu viimane soov!" kähistas mees kaastunnet äratava härdusega. Mantikor tundis ühtäkki, kuidas tema keha läbis jõnksatus. Ta katkestas oma hukutava toimingu kohemaid.

,,Ja see oleks...?" uuris Mantikor põleva huviga. ,,Aga parem kiirusta, enne kui sind päästma tullakse!" Koletis tundis, et tänane öö oli tema jaoks täiesti eriline. Keegi teine polnud temalt veel kunagi varem ühtegi viimast soovi palunud!

,,Aga võib-olla tapan ma oma ohvrid lihtsalt liiga kiiresti?" mõtles Mantikor nördinult, ja kortsutas kulmu. ,,Enne, kui nad oleksid jõudnud seda paluda. Oh, neetud...!"

,,Olen ainult sinu päralt!" sosistas Mantikor lummatult. ,,Tee mulle seda rõõmu ja lase tulla." Mehel, kes ei uskunud ilmselt, et teda kuulda võetakse, lõid silmad imelikult särama. Ta neelatas, enne kui rääkima hakkas.

,,Ma lugesin ära oma palve. Pihtida pole mul enam midagi ega kellelegi, aga ma tahaksin surra auväärt surma. Tahaksin püsti seistes lahkuda, ja sirutada kas või korrakski veel oma haiget selga. Palun..." Miks nüüd, miks just täna? Kus oli see mees olnud sajandeid tagasi - siis, kui Mantikor veel ennast suuremeelsena tundnud oli? Ajast tingitud nördimus ja pettumus kõige elava suhtes oli Mantikori kuidagi kalgiks muutnud. Ja ometi... Mantikor vaatas sellele vanamehele veel kord näkku. Asi tundus kuidagi kahtlane - tolle pruunidesse silmadesse oli ilmunud mingisugune kummaline, palavikuline läige. Või siiski mitte? Võib olla see ainult tundus nii?

,,Tont võtku sind ja sinu kombeid! Sinu ristiusku ja imelikke soove!" Ta taganes sammu ja vabastas mehe oma haardest.

,,Tõuse üles!" kõmistas Mantikor rahulikult. Vana mees ajas enese vaevaliselt püsti, ning vajutas grimasse tehes ühe käe ülaseljale. Hetkeks tundus, et teda vaevab tugev seljavalu. Aga kui Mantikor teda pingsamalt vaatas, tajus ta, et selles oli midagi liiga võltsi. Tema vaenlane kandis nuga - pikateralist luupeaga pussnuga, mis oli vana kuue alt rihmaga üle õla tõmmatud. Mees silmitses ettevaatlikult elajat, ning libistas käe tasakesi särgikaelusest sisse.

,,Kas tead, et sa pole nii kaval, kui arvad?" venitas Mantikor, ning jälgis jäise tähelepanelikkusega ohvrit. ,,Teie, inimesed, olete üks ohtlik rahvas - kehalt küll nõrgad, kuid vastikult libedad." Ta puuris oma ohvrit tigedalt. ,,Pead sa mind idioodiks, inimene?"

,,Vaata - sa eksid," kogeles elatanud mees, et aega võita. ,,Kõik meist ei ole sellised, nagu sa arvad." Mees taganes sammu, ja Mantikori kiskjakeha tõmbus ähvardavalt pingule. Rääkimise ajal oli inimene tupest vaikselt oma noa tõmmanud, ning selle kiire liigutusega selja taha peitnud.

,,Te olete tihtipeale relvastatud. Ka sina pole mingisugune erand. Jää nüüd hüvasti, sa väike petis!" Ning Mantikori massiivsetest käppadest lõid mängeldes ja metalse helina saatel välja sirpteravad küünised. Sekundi murdosa jooksul tegi koletis järsu hüppe mehe poole. Näost valge, aga põlastava irvega saatis too lendu oma truu relva.

***

Elekter, mis oli niigi juba tükk aega värelenud, kadus nüüd lõplikult. Ruumi valgustasid ainult lae all põlevad õlilambid. Kitarrimäng lõppes ja mitmehäälne segakoor vakatas. Pigiste seintega, natuke räpasevõitu kõrtsituba oli oma suurest õllesõprade hulgast hoolimata jäänud haudvaikseks. Seejärel kuulsid nad õuest kõrvukriipivat, ebamaist kisa. Midagi ulgumise ja karje vahepealset. Nad kuulsid häält, mis pani vere tarretama ka kõige julgematel. Seina tagant kostus vali klõpsatus, ning enamik pööras end ehmunult kõrtsileti poole - mõni mees hüppas tagasigi, kuna oli rohmakale õlleletile liiga lähedal. Kergelt tümpsuvate sammude saatel ilmus leti taha pikk, turske ja kohevate mustade vuntsidega mees. Ta oli alles hetk tagasi laadinud ära kaheraudse, ning hoidis seda rasket relva sõrmede vahel, nagu olnuks see sulgkerge. Tema suurt kogu nähes kostus rahva seast nii mõnigi kergendatud ohe.

,,Ja mida te veel ootate?!" kõmistas hiiglaslik kõrtsmik oma karuhäälega, ja põrutas jalaga vastu maad. ,,Ehk tuleks teile veel küpsiseid ja teed pakkuda?! Olete mehed või argpüksid - keegi võib hädas olla!" Jah, see oligi s e e kuulus Horw. Peaaegu seitse jalga pikk, ametilt kõrtsmik. Ja mitteametlikult üle maakonna löömamees, kelle kohta räägiti, et ta ei tagane sammugi isegi mitte seitsmepealise saatana palge ees. Löönud jalaga lahti ukse, mis takistas teda läbi baarileti teisteni jõudmast, haaras Horw lae alt õlilambi. Vastuvaidlemist ei olnud. Terve hirmunud meeste- ja naistekari hakkas suminal oma esialgsest tardumusest toibuma. Horwi eeskujul läideti veelgi õlilampe, ning mehed kahmasid vöödelt pussid. Need polnud aga sugugi mitte ainsad relvad, mis joobnud seltskonnal käepärast olid. Mõnel juhtus kätte kirka, mõnel labidas. Üks habetunud, kõrges eas vanamees oli leidnud enesele relva suisa saarepuust tabureti näol. Horw põrnitses oma üldmobilisatsiooni kulgu üsna kannatamatult pealt.

,,Eluga! Kõrtsist välja! Kui teil on õlu peas, olete õige kõvad kisklema. Aga nüüd? Lasete ennast täis! Teid on mitu tosinat, kurat võtaks!" Enamikel meestel olid selleks ajaks relvad peos, kuid neil puudus julgus südameis. Nad kartsid. Kartis ka Horw, aga hirmu kägistamine kuulus tema annete hulka, ning ta otsustas seda taas kord ära kasutada. Ta trügis otsustavalt läbi lärmaka meestesumma, kellest enamik olid valmis küll õue minema, kuid millegipärast mitte esimesena.

,,Laske läbi!" lõugas Horw läbi rahvamassi trügides, ning lükkas poolkogemata nii mõndagi kangest õllest joovastunud selli. Jõudnud salga etteotsa, sirutas ta kindlameelselt oma käe uksenupule, aga seda polnud enam vaja. Uks avanes iseenesest. Rahvahulk ahhetas ning tõmbus eesotsas Horwiga tagasi. Uks tuli lahti aeglaselt ja nagisedes. Sisse ei tunginud midagi peale öö, ja näha polnud mitte kedagi.

,,Va-vaimud!" kokutas keegi, ning inimesed tõmbusid veelgi koomale - kõik peale Horwi, kes sülitas, sähvas läbi hammaste midagi argade koerte kohta, ja suunas oma püssitoru pimedusse.

,,Tule välja - kurat, vaim, või loom! Ükskõik, kes sa selline oled, aga tina sa saad, kui oma nägu jalamaid ei näita!" kõmistas ta kindlameelselt.

VAIKUS.

Väga suure tõenäosusega oleksid eelmainitud olendid tina saanud ka oma nägu näidates, aga näo asemele ilmus nähtavale hoopis kellegi sooniline käsi. See kobas korraks kramplikult ukseäärt, ning jäi seejärel jõuetult rippu. Lõpuks langes see sootuks maha tolmusele ukselävele. Järgnesid pea ja õlad. Vanaldane mees tõi kuuldavale hädise oige, ning kaotas hetk hiljem teadvuse.

,,Rian!" hüüatas Horw. ,,Mida põrgut see veel peaks tähendama...?" ning ta tormas vana mehe juurde, tõstis selle elutuna näiva keha mängleva kergusega üles ja kandis tuppa sisse. ,,MIDA TE VAHITE SEAL NAGU PEATA SEAD? Vaadake välja, ega seal kedagi veel ei ole! Ja kui kedagi ei ole, siis pange ometi see neetud uks kinni!" lõugas Horw tagasi vaatamata. Sellest piisas, et vähemalt kedagi tegutsema panna. Üks võrdlemisi lühike ja kräsupäine mees, keda saatsid mitmed ärevad pilgud, trügis teiste vahelt läbi. Ta kiikas laternaga välja. ,,Puhas," ütles ta kergendunult, ning koos temaga tundsid kergendust ka ülejäänud kolm tosinat. Ta tõmbas raske tammepuust ukse kinni, ning lukustas selle kolme robustse haagiga. Samal ajal tõid kaks meest Horwi juhatuse peale kõrtsi tagaruumist välja määratu suure nahkse tugitooli, mis seati toa keskele. Lauad ja toolid lükati eemale. Äsja teadvusele tulnud Rian sätiti istuma. Horw laksas talle kergelt vastu põske. Rian neelatas ja oigas.

,,Noh, vanamees! Eluvaim sees, või on sul juba minekuga kiirevõitu? Me hakkasime siin juba muretsema, et kuhu sa, vana viinakurat õige kadusid. Juba mitu päeva pole sind keegi näinud!" Seepeale kissitas Rian ainult silmi, tegi need lõpuks vaevaliselt lahti ja vahtis natuke aega teda ümbritsevate meeste nägusid. Ei läinud kaua, kui tulid esimesed vaevalised sõnad...

,,Juua!"

,,Ei noh, muidugi mõista!" elavnes Horw. ,,Me teame nüüd, et vähemalt on su kõnevõime alles,"

,,Külma vett?" küsis baaritüdruk kaastundlikult.

,,Üks õlu kuluks praegu ära," kähistas vana Rian ülima enesekindlusega. Nii mõnigi naine ja mees muigas selle peale varjamatult.

,,Vaata kuramust!" kõmistas Horw ja puhkes peaaegu närviliselt naerma. ,,Enesel on hing paelaga kaelas, aga neelud käivad ikka õlle järele... Elabel, kullake, ole nii hea ja too talle see ihaldatud kann!" Baaritüdruk lipsaski leti äärde, aga Horw tõi lähimast lauast kulunud tooli ja seadis end Rianiga vastastikku istuma. Rian sai üllatavalt kiiresti oma kannu kätte, ning rüüpas sealt mitu mehist sõõmu. Ta oli juba olevat täiesti ärkvel. Aga Horw oli vahepeal tunduvalt tõsinenud.

,,Rian, kui sa end natuke kogunud oled, siis pead sa küll jutustama, mis äsja juhtus. Me kuulsime midagi imelikku - imelikku isegi selle kandi kohta. Ja mis sinuga juhtus? Sa oleksid nagu vaimu näinud." Rian ei vastanud. Ta põrnitses klaasistunud pilgul murelikku Horwi, ning noogutas natukese aja pärast vastumeelselt.

,,Olgu," kähistas Rian. ,,Olgu peale. Aga tooge parem veel üks kann. See ei saa ilus lugu olema." Kostus rüsin ja sagimine, vanded ja kirumine - igaüks sööstis toole otsima, ning millegipärast oli kõigi sihiks jõuda vanale Rianile võimalikult lähedale istuma. Aga juba mõne minuti pärast valitses suures kõrtsisaalis taas kord haudvaikus. Paljud piidlesid ootusärevalt Horwi ja vana Rianit. Ometi näis, et keegi ei kibelenud Rianit tagant kiirustada. Sellega võis äkilise loomuga Horwi, kes oli juba niigi ärritunud, sootuks välja vihastada. Horw oli nimelt väga selgesõnaliselt ja kindlakäeliselt selgeks teinud - kes on tema kõrtsis peremees - ning sellise kõrtsmikuga ei tahtnud just igaüks tülli minna. Nõnda istusid kolm -tosinat meest ja naist keset kõrtsi ümber Horwi, ning vana Riani, ja ootasid, millal viimane sõnad suhu saab. Rian uuris süngelt üht laual mänglevat tuhmunud õlilampi. Mehe käed värisesid, kui ta järgmise söömu õlut janusesse kurku kallas.

,,Ma ei tea, kuidas ja kust alustada," sõnas vana mees viimaks ometi ning pühkis laubalt külma higi.

,,No lase aga käia, me kuulame su rahulikult ära." õhutas Horw tagant.

,,Te ei usu mind niikuinii," ohkas Rian.

,,Rian, meie kuulsime seda ka." rõhutas Horw. ,,Kui sa veel märganud ei ole, siis me pole kurdid. Lase nüüd tulla."

,,Kas uks sai ikka kinni?" muretses Rian ja piidles üle õla.

,,Kas keegi on veel väljas, Rian?" küsis Horw teravalt.

,,Jah. Kurat jäi välja," nohises too vastuseks. Rahvahulgast kostus mitmeid summutatud sosinaid, aga need vaikisid otsekohe, kui Horw oma kullipilgul ringi käia lasi.

,,Mis kuradi kurat? Võta nüüd ennast kokku, vanapoiss! Räägi kõik ilusasti ära."

,,Kas see neetud uks on kinni?" kordas Rian vaikselt, kuid veidra ärritusnoodiga.

,,Jah, on küll!" urises Horw. ,,Siin on meil kõigil turvaline olla. Ära muretse."

,,Ei, ei ole!" pressis Rian vastu. ,,Ma räägin, siin ei ole. Väljas on saatanasigitis!" Ta hakkas oma asemel rabelema, aga Horw surus ta pehmelt vastu tooli.

,,Kõigepealt rahune. Said aru? Kui sa maha ei rahune, teen ma sulle üsna pea kohalikku tuimestust. Sulle ei meeldi kohalik tuimestus, Rian. Kas sa said aru? Pole vaja mingisugust rabelemist ja rüselemist." Horwi hääl oli kõigest hoolimata rahulik. Keegi ei teinud tema toimingust suurt väljagi. See oli baarmeni tavaline moodus alkoholiga ülepingutanud inimesi maha rahustada. Vanal mehel ei jäänud midagi paremat üle kui neelatada ja hädiselt noogutada. ,,Hüva," jätkas Horw ja võttis taas istet. ,,Meil on relvad. Mis iganes see seal väljas ka ei oleks - kui ta oma nägu peaks näitama, siis laseme ta sõelapõhjaks. Kurat võtaks, Rian! Räägi nüüd ära, kus sa olid ja mis juhtus! Ja alusta otsast peale. Ja ära pane pahaks, vana semu - aga tee palun lühemalt. Sul on alati kombeks kuradi pikalt rääkida."

,,Olgu, olgu." Rian köhatas kurgu puhtaks ja otsis ümbritsevate inimeste nägudelt julgustust. ,,Algusest siis..." alustas ta ebakindlalt.

***

,,Ma pidin Skarvaag'i minema. Mäletate seda neetud härjavärssi, kelle ma paar nädalat tagasi oma põllulapi servalt kinni püüdsin. Priske loom - ja mingisugust märki omanikust küljes polnud. Nagu te isegi teate, kuulub selline seaduse järgi leidjale. Ühesõnaga - minule! Seda te juba teate."

,,Jah, me teame, et sa said selle härja ausal teel," rõhutas Horw läbi hammaste. ,,Sa ei pea ennast praegu õigustama."

,,Olgu - olgu. Te ju teate, et hetkel toimub Skarvaagi laat. Pikalt ma mõtlema ei hakanud - vanale Rosabellale sadul selga, härja panin köit pidi järele... Hommikul hakkasin minema ja järgmise päeva - laupäeva hommikuks olin kohal. Jõudsin hädavaevu kohamaksu ära maksta, härja posti külge siduda ja heinad tuua, kui juba näitas end esimene kunde. Vaatas, uuris ja puuris. Tiirles teine viis minutit ümber härja, küsis palju lolle küsimusi ja tõmbas taskust viimaks rahapataka välja. Luges mulle priske härja eest peo peale priske hinna. Tervelt k a k s s a d a! Ausõna! Isegi ei tinginud, luges kohe kakssada peo peale! Mõtlesin, et teeb nalja, pakkusin raha tagasi ja seletasin uuesti, et härg on heal juhul sada ja kolmkümmend väärt, aga ei! Tema pistis raha tagasi pihku, võttis härja ja läks. Algul mõtlesin, et ehk on valeraha - vaatasin lähemalt - ei olnud! Imelik vennike oli teine, ei olnud tal raha väärtusest sooja ega külma. Ometi raha tundus mehel olevat. Aga oli sel härral alles rutt taga, nii kähku võttis looma ära!"

,,Rian," venitas Horw kannatamatult. ,,Räägi nüüd ometi asjast!"

,,Oh, jah," pomises Rian vabandavalt. ,,Noh, kaup sai tehtud, ja me läksime mõlemad oma teed - tema koju, mina kõrtsi. Su onupoeg oli seal, Horw. Tegime Victoriga mõned õlled." Jällegi muigasid mõned, kusagilt tagantpoolt kostus summutatud naeruturtsatus, ning seejärel köhatus justkui selle lämmatamiseks.

,,Nojah, vabandust, ma räägin küll tähtsusetutest asjadest - aga nüüd kuulake õige hoolega ja pange tähele! Olen ma teile kunagi valetanud?"

,,Kaine peaga mitte," kostus kusagilt rahva seast naisehääl. ,,Aga seda juhtub harva. Kainust - ma mõtlen." Naerupaus. Rian vaatas nördinult ringi, ning Horw, kes oli üks vähestest mittenaerjatest, tõstis vaigistuseks oma tohutu kämbla püsti. See mõjus silmapilkselt, ning jällegi valitses kõrtsis vaikus.

,,Palun kuulake mind ometi! Lõõpida võite ka hiljem, aga ei tea - kas selleks on üldse põhjust. Nüüd tuleb minu loo raskem pool. Kõrtsist sain ma välja alles täna - see tähendab nüüd juba eile hommikul, ning arvasin, et jõuan veel selleks õhtuks kohale. Oli ju härg läinud, ja ainus raskus, mis hoogu maha võttis, oli mu rahakott. Aga ma olin liiga õnnelik, liiga julge ja liiga purjus. Ma valisin lühema tee. Jah, ma tulingi mööda Vandoni metsaäärt." Poolte inimeste huultelt kostus summutatud ahhetusi. Ja nendega konkureeris teise poole arglik vaikimine.

,,Rian, sa ju ometi tead, et see on ohtlik!" urises Horw. Kõrtsi õhkkond oli tundmatuseni muutunud. Enam ei naernud ,,Väsinud Ränduris" mitte kui keegi.

,,Jah. Ma tegin seda. Vaarusin kuidagi sadulasse ja tulin sealtkaudu - see on ju kõige lühem tee!" õigustas ennast küllaltki hädiseks tõmbunud Rian. Horw pööritas silmi. Nii mõnigi kunde vaatas vana Riani, nagu oleks see hoopistükkis aru kaotanud.

,,Mitte keegi ei kasuta seda rada. Mitte ükski täiearuline ei lähe Vandoni metsale ligilähedalegi." pomises Eliz ja raputas pead.

,,Ma ei olnudki tollel hetkel täiearuline," märkis Rian.

,,Väsinud Ränduri" kõrtsis oli ühtäkki aeg seisma jäänud. Inimesed nihelesid rahutult ja kallutasid ennast lähemale. Oli selge, et Riani järgmised sõnad võisid külaelanikele veel kuude kaupa kõneainet pakkuda. Horw laksas enesele aga lootusetult otsaette.

,,Sealt ka see karje?" urises ta ja puuris ärevalt vana Riani.

,,Sealt ka see karje," vastas too vaikselt.

,,Taevane pask," pomises Horw. ,,Nii et keegi järgnes sulle?"

,,Jah."

,,Taevas hoidku. Räägi ometi."

,,Vandoni mets." alustas Rian süüdlaslikult. ,,Mööda selle äärt ma tulingi. Ja teate, mis mind sealjuures kõige rohkem häiris? Nii vaikne. Kuramuse talumatult vaikne oli kõik... Vahepeal olin ma kainemaks saanud ja lõpuks tuli mõistus pähe tagasi. Aga enam ei olnud midagi parata, ligi pool teed oli selleks ajaks läbi käidud. Lõuna hakkas lõppema, see ei olnud hea märk. Kannustasin hobust üha kiiremini tagant. Ning õhtu kätte jõudes oli rohkem kui kolmveerand teed tallatud. Ma lootsin vähemalt enne täielikku ööd koju jõuda, aga midagi läks viltu. See neetud hobusekronu polnud isegi päeval võimeline õieti edasi liikuma - iga natukese aja tagant jäi ta seisma ja pidi puhkama. Aga õhtul juhtus midagi imelikku; ta jäi seisma nagu puupakk, silmad hirmust suured peas. Ükski hoop ega meelitus ei mõjunud - ei läinud edasi ega tagasi. Lihtsalt seisis seal ja vahtis metsa! Nagu vaataks keegi teda sealt vastu! Sõimasin ja kirusin teda, aga kuradi mära oli oma seisukohas kaljukindel. Möödusid minutid, tosinad, pool tundi ja lõpuks tund. Aina pimedamaks läks. Aga tema, tõbras - ikka paigal ja vahib muudkui metsa! Ma oleksin võinud ise minna, putku panna - ma teadsin, et midagi hirmsat varitseb sääl servas. Aga oma truud ratsut ei saanud ma mitte jätta! Juba oli päris pime käes, aga ta seisis ikka veel ühe koha peal, vahtis metsa ja puristas. Olin temaga päris servas, aga mul ei olnud julgust lõkkepuid tooma minna. Te ju teate sõbrad, et ma pole kunagi argpüks olnud - aga see mets ajab mulle alati judinad pääle! Noh, ma pole ainuke... Julgust polnud mul isegi siis, kui ma lõpuks läksingi neid tooma - see oli juba pigem hirm! Kuidagimoodi aimasin, et kui ma lõket üles ei tee ja valgust ei saa, juhtub säälsamas pimedas varsti midagi. Ja ma tegin seda, mida ma vabal valikul poleks eluilmaski teinud." Ta hakkas järsku nuuksuma. Horw patsutas teda õlale.

,,Sa läksidki metsa, vana tola," urises Horw. ,,Kurat võtaks, mis sul arus oli..."

,,Aga see pole veel kaugeltki läbi," puterdas vana mees läbi nuuksete.

,,Kõik oli algul väga vaikne, ma läksin... Möödas esimestest puudest, taipasin, et see oli olnud vale tegu. Väljas võis küll pime olla - aga sääl sees polnud midagi näha - jumala eest! Must nagu söekott! Läksin kobamisi edasi, endal pussnuga käes. Noh, igaks juhuks. Käed värisesid nii koledasti, algul ei püsinud seegi käes... Vaikne. Oksad ragisesid jalge all. Korjasin nad kõik üles, sain lõpuks hea sületäie. Minutit kümme sagisin metsas ringi, lõpuks sain õnnelikult metsaveerde tagasi. Sinnasamasse kohta, kus mu hobune minust maha oli jäänud. Aga hobust ei olnud enam. Ei suutnud oma silmi uskuda. Ta oli sinna maha jäänud. Ma võin vanduda! Ma hüüdsin teda - kui ta kadunud oli, tavatsesin teda ikka hüüda ja ta tuli alati mu juurde tagasi. Aga seekord teda ei tulnud... Loobusin hüüdmisest üsna ruttu. Selle kaja oli hirmus ja kõhe. Alles siis tulid mulle tikud meelde. Tõmbasin siis tuld. Vaatasin siia ja sinna, aga ei midagi, igal pool ainult see kuramuse kõrge hein. Sagisin metsa ääres ringi, põletasin ligemale pool toosi tikke ära, enne kui heinast värske raja leidsin. Suure, sissevajutatud raja. Oh, ma ei pidanudki kaugele minema. Minust kümmekond jardi eemal oli maas mingisugune pirakas must asi. Pigistasin pussi kõvemini kätte ja astusin edasi... Kuu näitas veidi valgust. Ja valgustas seda, mis oli kümme minutit tagasi minu hobune olnud!" Nüüd puhkes vana Rian täiesti nutma ja alles nüüd mõistsid inimesed, kui kurnatud ta tegelikult oli. Vana meest niimoodi nutmas näha oli üsna hale vaatepilt. Ühe käega peletas ta pisaraid, teisega kohmas rinnust kinni justkui oleks sinna välk sisse löönud.

,,Hinga sügavalt sisse ja välja!" õpetas keegi elutargalt. Aga Rian ei näinud ja kuulnud enam - kes - sest tal tõmbus samal hetkel silme eest mustaks.

,,Kui mu vana süda nüüd üles ütlema peaks..." läkastas vana Rian. Pimedus.

***

,,Kas Rian on kutu?" päris keegi luksudes.

,,Eliz, kas meil nuuskpiiritust on?" hõikas Horw ärevalt.

,,Ma usun küll... Ma lähen vaatan. Sina katsu senikaua pulssi."

,,Ma ei saa aru. Ma ei tunne midagi. Ta ei paista hingavat."

,,Proovi käeseljaga, tohman!"

,,Vist... Vist hingab. Ahh, ma ei tea! Neetud küll!"

,,Sul on hiiglase käed. Las ma ise... Pulss on olemas... Jah, on küll. Ja hingab ka. Mine vaata leti alla esmaabikappi. Halli värvi pudel valge sildiga. Ja too natuke vatti!"

Iiveldama ajav nuuskpiirituselõhn ajas vana Riani peaaegu oksendama. Kibedad pisarad olid küll silmis, ja pea käis natuke ringi, aga Rian tundis suurt kergendust, et eluvaim teda veel maha jätnud ei olnud. Ta tänas pärast mõningast läkastamist Horwi ja Eliz'i.

,,Suudad sa, Rian?" uuris Horw murelikult.

,,Olgu... Olgu," noogutas Rian. ,,Ma räägin teile kõik lõpuni ära. Te - te peate ometi teadma, mis juhtus." Rian sulges silmad, võttis südame rindu ja lasi kõigil juhtunud asjadel uuesti mälust läbi käia. Kuulajad olid nii pingule tõmbunud, et mõned unustasid õieti hingatagi.

,,Suur ja tume kogu... Seal oli minu hobuse - minu Rosabella laip. Õigemini kõik see, mis temast veel järele oli jäänud. Suur vereloik keset värsket, rammusat rohtu ning valged kondid, punased liharibad küljes! Mul jäi hirmust hing haigeks. Karjatasin. Kuidas võis selline asi juhtuda? Nii vaikselt! Nii kiiresti! Kuid hobuse pärast polnud vaja enam muret tunda. Tema oli juba parematel jahimaadel. Seal oli veel keegi. Hakkasin eemalt ta samme kuulma. Hein sahises. Hõikasin, et kes seal on. Hõikasin veel teise ja kolmandagi korra. Vastust ei tulnud - järsku kõik nii kõledalt vaikne. Oh, siis tuli mulle alles elu sisse! Oli paras aeg kaduda. Panin teadmata suunas jooksu. Ei näinud eriti midagi. Ei saanud aru, mis toimus. Ei saanud aru kuni hetkeni, mil ma nägin keset heina oma surma." Ta rüüpas lonksu õlut ning läitis lühikese, filtrita sigareti, mille Horw talle pakkus. Tema eeskujul talitasid mitmed teisedki, kuid ei julgenud oma pilke vana Riani kummituslikult näolt ära pöörata, justkui kartes midagi kõrvust mööda lasta. Lasknud mõned sünged hallikad suitsurõngad lae alla hõljuma, jätkas vana mees oma mõistatuslikku lugu.

,,Sest surm oli see, mida ma nägin... Surm oma kõige puhtamal kujul. Nagu välk taevast, nõnda ilmusid ööst jõletud, kollased silmad. Minu vana, päevinäinud süda puperdas kõvasti juba enne sedagi, aga nüüd vajus ta sootuks saapasäärde! Kes sa oled?! - nõnda ma karjusin. Ei miskit. Üritasin vaikselt taganeda, lõpuks sääred teha, aga temal olid minuga omad plaanid. Vastust muidugi ei tulnud. Ta tuli mulle aina lähemale. Kahte asja mäletan ma oma elupäevade lõpuni - need kurjust täis silmad ja see... hingus! Tundsin tema hingeõhku juba jardide kauguselt - see oli nii põletav, kui ka jääkülm ühteaegu. Millegipärast andis tema hingeõhk mulle jõudu juurde - see oli hirmu lõhn. Hirm annab ikka jõudu... See saatanasigitis tuli üha minu poole. Ma vehkisin pussiga, vehkisin kätega... Tegin nii suurt kisa, kui vähegi sain - peaasi, et see saatan vaid eemale kaoks! Ta taganes veidi - ju vist ei teadnud, kellega tegu on, mõtlesin... Aga siis nägin ma tema küüniseid - nagu sirbid! Terariistad! Kalurikonksud! Hetk hiljem jooksin jälle nii kuidas jalad võtsid. Hirm andis sammule pikkust ja kopsule mahtu. Ta ei tulnud. Veel mitte. Oleks ta tulnud siis - oleks ta mu kohe kätte saanud, seda mõistsin ma hiljem... See ebard mängis minuga. Ta tundis sellest lõbu, kuidas vana Rian jooksis pimedas elu eest! Saatan selline... Tal olid tiivad! Nagu nahkhiirel, selja taha kokku volditud... See jõletis tõusis õhku. Mingi aeg püsis ta varjus - ilmselt tiirutas mu kohal, aga just siis, kui ma lootsin, et see sigitis on läinud, püüdis ta mu kõrtsi ees kinni..." Vana Rian kirjeldas umbusklikele kuulajatele lähemalt veidrat olendit, nende vestlust ja oma sõjakavalust.

,,...ja mu puss oli kiire ja truu, tegi hästi oma töö. See tabas teda otse rindu. Seda vastikut kollast verd jooksis üsna ohtralt. Ta vehkles tiibadega, koperdas eemale ja kadus suure kisendamisega puude vahele. Ja mina ei andnud oma vanadele kontidele mitte üks teps armu, roomasin lõpuks ukseni välja. Siin ma olen. Jumala eest, ma loodan, et mu nuga tegi talle otsa peale!"

***

Mitte keegi ei naernud, aga tundus et mitte keegi ei tahtnud vana Riani ka päris tõsiselt võtta. Horw ei teadnud, mida öelda. Riani naabrimees Rob vaatas teda, nagu oleks ta täiesti aru kaotanud. Tagapool sosistasid omaette kaks võõrast meest. Eliz oli kahvatu ja eimidagiütleva ilmega.

,,Ma tean, et see kõlab teile uskumatuna," jätkas Rian vaikselt. ,,Aga siin on varemgi taolisi asju juhtunud... Te ju teate juhtumeid seoses Metsaga!" Suurem osa lihtsalt jõllitasid teda, suud ammuli, teised kortsutasid kulmu, kolmandad noogutasid arglikult. Jah - taolisi asju oli varemgi juhtunud! Kohalikud - eriti veel vanemad inimesed teadsid selliseid lugusid vägagi hästi. Kuulujutud ei tekkinud alati ilmaasjata. Tavaliselt oli neil mingisugune tõepõhi all. Tavaliselt oli nii mõnigi Vandoni Koridori elanik kusagil midagi näinud, aga ei tahtnud seda tunnistada, kartusest naerualuseks jääda. Tihedad, vaenulikud võsad ja sügavad mülkad ei olnud sealkandis lihtsalt vaenulikud võsad ja sügavad mülkad, Vandoni metsast rääkimata. Kuulujutte kummalistest kadumistest ning öö varjus nähtud veelgi kummalisematest olenditest oli sajandite jooksul külasse kuhjunud nii palju, et hea tahtmise juures oleksid külaelanikud võinud luua oma mütoloogilise eepose. Või arendada suurel määral kohalikku turismi. Põhjus, miks nad seda aga ei teinud, peitus aastatetaguses nurjunud katses, kui arheoloogide ja rahvapärimus-uurijate grupp külasse ekspeditsioonile sõitis, et neist hiljem ühes - vähemalt teadlaste eneste libeda jutu järgi - ,,menukas geograafiaajakirjas" tervelt kolme lehekülje pikkune artikkel avaldada. Loomulikult tahtsid nad veeta ühe öö ka ,,kurikuulsas" Vandoni metsas, tõestamaks siinsele elanikkonnale, et kuuldused metsas elavaist olendeist on puhas ebausk. Paradoksaalsel kombel töötasid nad enestele vastu, aga selline see teadus juba kord on. Politsei otsis neid kuus nädalat. Tulutult. Terve küla küsitleti mitu korda läbi. Ajakirjandusel oli kõne- ja kõmuainet rohkem kui küll. Jah, Vandoni Koridor sai üürikest aega nautida ennenägematut kuulsust. Pisut negatiivset küll, aga siiski kuulsust...

Horw muutus üha süngemaks ja vaatas murelikult kõrtsi ainsast, pisikesevõitu aknast välja. Aknaklaas oli muutunud uduseks, kuigi hetk tagasi oli see olnud täiesti läbinähtav.

,,See võib siis tõsi olla," sõnas Horw vaikselt.

,,Horw, ega ometi mitte sina ka?" pööritas Rob silmi. ,,See on puhas lollus. Rian oli lihtsalt jälle täis ja..."

,,Ja sinul on kaks koera keti otsast kaduma läinud, Rob." torkas üks tõmmu naine vahele.

,,Hundid, mis muud..." pomises Rob.

,,Sa ju tead, et hundid ei ole nii julged, et nii kaugele tulla. Neid pole juba sajandeid siinkandis nähtud."

,,Noh, sellel on kindlasti oma seletus..." kokutas Rob.

,,Jah, nagu ka sellel, et mu kolmeaastane tütar oma voodist kaks aastat tagasi haihtus." ärritus naine ja võttis oma klaasist suure sõõmu likööri.

,,Jah, Rob, me kõik teame, milline küünik sa oled," jätkas naine pärast grimassi. ,,Aga miks sa nende teadlasega metsa kaasa ei julgenud minna, kui nad palusid? Te saite ju nii hästi läbi..."

,,Aitab!" kõmistas Horw. ,,Mõni teine kord. Kui Riani jutt vastab tõele, oleme kaelani pasas."

,,Horw, oled sa ikka kaine?" uuris Rob. ,,Praegu pole õige aeg nalja teha."

,,Ma ei teegi nalja." urises Horw läbi hammaste ja tõusis püsti. Ta kahmas vana tooli najalt oma kaheraudse ja võttis akna sihikule. Paljud vaatasid Horwi, nagu oleks ka see oma aru kaotanud. ,,Nüüd kuulake hoolega ja olge õige tasa! Ka mina olen neid näinud. Ma räägin tõtt. Kunagi nooremana, kuusteist aastat tagasi käisin ma kihlveo tagajärjel Metsas julgusproovi tegemas. Ma ei uskunud tookord oma silmi - ja ei tea siiamaani, mis ime läbi ma tulema sain, aga ma tean, mida ma nägin. Vana Riani kirjeldused vastavad täpselt sellele, mida ma nägin. Ja ma tean veel ühte asja - neid on rohkem kui üks. Ma nägin tookord kolme sellelaadset, mida Rian kirjeldas."

,,Ja miks sa kellelegi ei rääkinud?" muigas Rob ja demonstreeris oma traditsioonilist silmapööritust.

,,Loll küsimus poju," vastas Horwi eest Kirk, pisike habetunud lihunik. ,,Kui sa, poju, midagi selliste asjade kohta räägiksid, viidaks sind kitsas valges särgis otseteed linna. Ka mina olen oma viiekümne eluaasta jooksul üht-teist veidrat näinud. Sealhulgas ka seda lendavat asja." Rob oli üsna solvunud ilmega. Ta vihkas, kui Kirk teda pojuks kutsus. Rob oli neljakümnene.

,,See on lollus, küll te veel näete," torises ta endamisi ja kummutas oma pläsku huultele. Kõrtsituppa oli tekkinud jahmunud sumin. Mehed ja naised, keda oli enam-vähem võrdselt, paistsid jagunevat kahte leeri. Ühed tundusid pooldavat Horwi, Riani ja Kirki, teised Rob'i seisukohta, et eelmainitud kolm on oma arunatukesed kaotanud.

,,MA EI SAA TEID, TÕHKUSID, USKUMA PANNA!" hüüdis Horw lõpuks üle sumina. ,,Aga ma tahan kindlaks teha, kas ma eksisin või ei. Ma tõesti loodan, et eksisin. Mis te arvate, et Rian jooksis end peaaegu surnuks, et see kõik välja mõelda ja ennast meelega teie ees alandada?"

Vaikus.

,,Mis sul plaanis on, Horw?" päris Eliz ebalevalt. ,,Ega sa ometi jälle mõne lollusega hakkama ei kavatse saada?"

,,Kõik, kes meid usuvad, võtke relvad pihku ja kammime lähiümbruse läbi. Lähme vaatame, kas leiame verd ja siis saame kõik teada, kellel õigus oli."

KRIIKS.

Kõik võpatasid, kui katusesarikad kaeblikult nagisesid.

,,Ah jaa," jätkas Horw natuke vaiksemalt. ,,Huvitav küll, kas keegi maandus just praegu meie katusele?"

KRIIKS.

Ligemale kolm tosinat meest ja naist olid juba ammu unustanud, et täna olid suve alguse pidustused. ,,On need hundid, Rob?" ei saanud vana Rian oma suud kinni pidada. Ta heitis mürgise pilgu oma naabri poole. Too judises varjamatult ning paistis samal hetkel enda jaoks kõrgemaid jõude avastavat, nagu reetsid mehe ristatud käed. Ning ta polnud ainus.

,,Tiivad... tiivad... See on saatan, kes tuli," sosistas Joachim, pikakasvuline surmtõsise näoga kartmatu mees. ,,Saatan tuli meile järgi. Aga see ei saa nii lihtne olema." Ta suudles oma kaelas rippuvat hõbedast risti ja tõmbas vöölt pika seatapunoa. Tema eeskujul talitasid kiiresti ka teised, kahmates uuesti oma haamrid, kruvikeerajad või noad - mida iganes neil leidus ja mida relvana kasutada sai. Kahel mehel olid revolvrid. Nad jagasid värisevate kätega omavahel laiali karbitäit kuule. Ühel nooremal, kolmekümne kanti mehel oli veel üks kaheraudne, mille ta kiirelt ära laadis. Kusagil hämaruses koperdas keegi, ning ajas ümber ühe väiksema laua.

,,T...!" tegi vana Rian ning osutas aknale. Silmad, kelle omanik oma jäise hingeõhuga aknad uduseks oli ajanud, üritasid kõrtsis toimuvat läbi aknaklaaside jälgida. Kivist kaminas hõõgusid hääbuvad söed, ning keegi ei olnud vahepeal taibanud õlilampe vahetada. Inimesed mattusid üha enam ja enam hämarusse. Järjekordne nagin. Tugeva konstruktsiooniga katusele maandus järgmine olend. Mitmelt poolt kõrtsi hakkas kostma müttavaid samme.

,,Naised, minge tagaruumi!" hõikas Joachim keset üleüldist segadust. ,,Siin kisub koledaks!"

,,Ei lähe! Ei, meie jääme siia, tulgu mis tuleb!" kostus mitmest suust. Sealsed naised olid alati vaprad olnud. Aga vaprusest alati ei piisanud, sest sellest hoolimata tõugati nii mõnedki nooremad tüdrukud valju protesteerimise saatel kõrtsi tagaruumi, kus asus köök.

,,Eliz," sosistas Horw. ,,Revolver on köögis. Neli padrunit... sa tead küll!"

,,Jah. Ma toon selle ära,"

,,Ei, see on sulle. Ja ole palun köögis, sul on laps."

,,Sinul on ka, Horw! Enamusel meist on lapsed!"

,,Palun mine. Me oleme vanad mehed, sina oled kakskümmend. Kaitse teisi."

,,Ei lähe. Teile kulub veel abi ära," oli Eliz kindel. ,,Ma toon revolvri..."

,,Jäärapäine, vapper tüdruk," ohkas Horw ja torkas noa vööle.

Vaikus. Pinevus ähvardas keset ümberpiiratud kõrtsi värisevate meeste ja naiste südamed seisma jätta.

,,Olge parem valmis seisma silmitsi sellega, mis sealt õige pea tuleb, sest mina nii lihtsalt oma kõrvu pea alla ei pane!" urises Horw ja võttis tuhmi ukse kindlakäeliselt sihikule. Rahvahulga nägudelt see küll hirmu minema ei pühkinud, kuid lisas natukegi meelekindlust. Vähemalt olid kaks hiiglast - Horw ja Joachim nendega. Uksenupp nagises. Väljas urises keegi. Välimine uksematt liikus. Üks mees kaotas närvid ja pillas käte värisedes haamri... Neil kolmel tosinal, enamjaolt kehvades riietes talupoegadel polnud võita mitte midagi peale oma kehva elunatukese. Kaotada... Kaotada oli kõik, mida see neetud Vandoni neile higist nõretavas olelusvõitluses pakkunud oli. Tol hetkel ei leidunud hämaras kõrtsis mitte kedagi, kellel ei olnuks naist, meest või lapsi. Perekonda. Sugulasi. Uks tõi kuuldavale vibreeriva ragina, kui keegi seda õuest sisse rammima asus.

,,Olge valmis. Need rajakad on kohe platsis!" hõikas Horw ja vajutas järgmisel hetkel päästikule. Kurdistava paugu saatel tungis kuum juga elavasse lihasse. Lihasse, mis oleks pidanud sealsamas, kus ta seisis, tapetud saama. Raske uks lendas seinte nagisedes eest ning sisse hõljus kummaline, joovastav tolmupilv. Inimeste karjed sumbusid öhe, ning viimane asi mida nad nägid, olid tohutud, kiiskavkollased silmad.

Koomiks: Pimepunkt (Sander Tulk)

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 6/14 (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Soome ulme 2 (J. J. Metsavana)

Intervjuu: Arvi Nikkarev (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Püha ja õudne lõhn (Tõnis Hallaste)

Ulmeühingu kokkutulek - ole kohal! (J. J. Metsavana)

Mänguarvustus: Watch Dogs (Erik Kiss)

Tähtedest ehitame maailma (Artur Räpp)

Kes on Liivimaa viljakaim ulmekirjanik ehk eesti ulme köidetes (Andri Riid)

Filmiarvustus: Transformers: Age of Extinction (Mart Redi)

Zombid ja jalgrattad (Jaan Hansen )

HÕFF 2014 lühifilmid ning konkurss (Ove Hillep)

Ulmkonnakroonika 6/14

Kirjastuste uudised 6/14

Tõlkejutt: Aafrika piires (Nikolai Karajev)

Jutt: Kirstukaanel seilajad (Maniakkide Tänav)

Jutt: Viimne vastulöök (Meelis Ivanov)

Jutt: Vandoni veidrad mõrvad (Egert Rohtla)

Koomiks: Pimepunkt (Sander Tulk)