Peatoimetaja veerg 6/15 (Artur Räpp)

Ajal, mil igast puust ja igast põõsast hiilib ligi pagulasi, nii et isegi hiired Eestis nälga jäävad, on Reaktor ikka usinalt podisenud ja valmis küpsetanud uue laari kiirgavat lugemisrõõmu. Jutte, ulmeuudiseid, raamatu-, filmi- ja mänguülevaateid ... no, nagu ikka see Reaktoris on.

Nii saab Ove Hillepi vahendamisel lugeda juuni numbris Ropeconilt hangitud väärt kraami, Tõnis Hallaste kirjutab, kuidas kaugel Ameerikamaal koerakutsikad ulmeauhindade jagamisse sekkusid, Jaanus Makko teeb tagasivaate Christopher-Lee lõppenud elule. Lisaks on Juuni Reaktoris kaks algupärast juttu, Heinrich Weinbergilt ja Mairi Laurikult, ja järjejutu esimene osa. Just! Reaktor alustab Maniakkide Tänava ja J.J. Metsavana jutu "Valge härrasmees" avaldamist.

Reaktori kosutavas kiirguses astub teie ette kaks prisket pala larbist "Hiline lõikus", Alan Siguse ülevaateartikkel ja Mairi Lauriku jutt. Ka demokraatia eest seismist pole Reaktori toimetus hooletusse jätnud, juuni numbrist on leida ülevaade mängujuhita mängusüsteemidest.

Lisaks heidab Reaktor pilgu Strugatskite keskpäeva maailma kirjutatud juttude kogumikule, sellele, mis toimub Duumiorus ja veel mitu teist asja saab hoolega läbi valgustatud.

Kui mõnel Reaktori lugejal on veel Ulmeühingu aastaüritusele Estcon registreerimata, leiab ta juuni Reaktorist ka selleks tegevuseks vajaliku info.

Kiirgavat lugemisrõõmu kõigile.

Kaanepildi autor Jana Raidma.

Mängujuhita rollimängusüsteemid (Jason Morningstar)

Reede, 15. juuni õhtul võttis sõna Ropeconi üks aukülalisi Jason Morningstar teemal mängujuhita rollimängud (originaalpealkiri GMless Design and Play). Sealviibiv Reaktori reporter sai selle linti ning nüüd on see ettekandja lahkel loal ka teie ees.

Minu nimi on Jason Morningstar, ma tegelen mängude disainimisega, meil on ettevõte Bully Pulpit Games ning me oleme tuntud selle poolest, et teeme rolli- või jutumänge, milles ei ole mängujuhti. Ja ma mõtlesin, et sellisest kontseptsioonist võiks täna natuke lähemalt rääkida.

Mulle meeldivad rollimängud, milles ei ole mängujuhti. Leian selle tihti olevat kõige efektiivsema lahenduse. Mitte küll alati, kuid üpris tihti. Sellise mängustiili juures meeldib mulle kõige enam asjaolu, et see teeb kõigist mängijatest mängujuhi - ja ma ARMASTAN mängujuhi rolli. Mulle meeldib olla eesotsas, olla loominguline, spontaanne ning ma tahan seda kõike jagada. Kogu laudkonnaga loovuse jagamine on üks minu peamisi eesmärke.

Hoolimata eelnevalt öeldust kujundan ma ka mänge, millel on otsene mängujuht või mis kasutavad erinevaid mooduleid selle positsiooni jagamiseks. Ma ei püüa kedagi veenda, et minu viis on kuidagi parem, kuna see ei ole seda - nad on lihtsal erinevad lähenemismoodused. Seega, kui sulle meeldivad traditsioonilised mängujuhiga mängud, oleme me ikka samal leheküljel. See ei ole rünnak millegi vastu, millest te hoolite, kuna me kõik hoolime sellest...

Ma tahan pisut rääkida mängujuhita süsteemide tehnilistest aspektidest. Soovin tuua esile ka mõned väga põnevad näited sellele lihakeha moodustamiseks ning ehk hiljem räägime ka mõningatest nippidest, mida mängudes kasutada.

Esimese asjana pean mainima, et mängujuhita (GM-less) on väljend, mida kuuleb üpris tihti, kuigi minu meelest oleks õigem nimetada seda GM-ful, kuid see ei ole kahjuks minu otsustada. Öeldes ,,mängujuhita", jääb mulje, nagu ei oleks mängu eesotsas kedagi - mängus ei ole mängujuhti sõna otseses mõttes - kuigi tegelikkuses juhivad mängu kõik ning kõigil mängijatel on kohustusi. Seega oleks GM-ful parem termin selle kõige kirjeldamiseks. Kahjuks aga on mängujuhita rollimäng paljude jaoks juba oma tähenduse leidnud, mistõttu oleks mõttetu seda muutma hakata.

Tähtis aspekt rääkides mängujuhiga vs. mängujuhita mängudest on usutavus ning autoriteet. Autoriteet tähistab, kes võib anda mängu oma panuse, usutavus aga märgib, kes on neid panuseid valmis omaks võtma või keelduma. Sul võib olla kogu maailma autoriteetsus, kuid kui ma ütlen: ,,Hei, tead mis? Ma olen mängujuht ning sinu mängija on nüüdsest jõepimedusega löödud," aga mängija vastab selle peale: ,,Ei. Ei ole!" keelduti sellest panusest ning mul ei ole enam kuhugi edasi minna. Mängujuhi ülesanne on mängu käigus hoida, kuid kui üks mängija ütleb ei, keeldub sinu loomingulisest panusest, siis sul puudub usutavus ning asi ei tööta.

Seega ma pakuks välja, et süsteem, millest ma räägin mõne hetke pärast, määrab ära selle, kuidas need kaks - usutavus ja autoriteet - on osadeks jagatud. Süsteem on tegelikult printsiip: ,,Süsteem (sisaldades ka ,,reegleid", kuid mitte ainult) määrab viisid, mil moel nõustub seltskond ettekujutatud sündmustega mängu käigus." Seega määrab süsteem, kas ma suudan veenda oma sõpra selles, et ta on jõepime või ta lihtsalt keeldub sellest. Reeglid ütlevad, et ma võin seda teha, sedasi reeglid töötavad, kuid süsteem ise on reeglitest suurema ulatusega. Kasutades väljendit ,,süsteem", viitan ma just sellele. On küllaltki tavapärane, et kui inimesed räägivad süsteemist, peavad nad tegelikult silmas reegleid, kuigi viimased moodustavad sellest vaid väikse osa.

Seega, reeglid moodustavad süsteemist vaid tillukese osa. Siinkohal on usutavusest ja autoriteedist rääkimine oluline, ent mitte peamine. Vahel ei ole reeglid isegi üles kirjutatud. Ja öeldes ,,vahel" mõtlen ma alati. Sõpradega rollimängu mängides tuginete te lisaks ka suurele hulgale keerulistele teguritele, millele oma mängu rajada ja mida ei ole ühessegi reegliraamatusse kirja pandud. Need tegurid ei ole minu mänguseltskonnas samad mis teie omas.

Reeglid ise peaksid sulle andma mängu kohta kogu info ning tegema erilisi asju, mis on tegelikult ka olulised: vahel määravad nad mängijate rollide vahelised erinevused (mängujuht, otsustaja, kaardistaja jne.); vahel määravad nad ära mängu raami, värvuse ning tooni; vahel annavad nad mängijatele aimu mängu ulatusest; vahel loovad, määravad ning lahendavad ebaõnne; vahel näevad ette nii mängu kui loo struktuuri ning kiiruse; vahel ütlevad nad seda, kes võib mida millal öelda... kuid mitte alati! Vahel on kõik see jäetud mängujuhi otsustada.

Seega on vahel mängus mängujuht, kes kontrollib kõike, mida reeglid ja suurem süsteem teeb. Mängujuhil on hulk erinevaid ülesandeid, mida saab erinevatele meetoditele tuginedes algosadeks võtta ning paljud neist on jäänud sõnastamata või kirja panemata, lähtudes suuresti kohalikust mängukultuurist. Tüüpiliselt kandub rollimängude kultuuriline taust sundimatult isikult isikule. On väga ebatõenäoline, et keegi, kellel ei ole mitte mingit kokkupuudet rollimängudega, läheb poodi, ostab raamatu ning hakkab mängima sõpradega, kellel samuti puudub rollimängudega igasugune eelnev kokkupuude. Üks neist hakkab sellisel juhul mängujuhiks ning jutustab mängijatele, kuidas nad on kõik kõrtsis ning näevad üht meest. Üks mängija ütleb seepeale: ,,Selle mehe nimi on Jürgen, tal on leping talu omandamise kohta ning tema naaber tahab seda endale. Me läheme räägime temaga." Kuid kui mina olen mängujuht, siis ei ole see tema otsustada - otsuse selle kohta peaksin tegema mina. Nad näevad, et nad ei saa mängu sedavõrd palju panustada ning peavad ootama, millal informatsioon nendeni jõuab. Nad ei saa ise luua. Ma leian, et see ei ole lõbus. Kui minu mängus peaks midagi sellist juhtuma, ärgitaks ma kohe edasi: ,,Väga hea, räägi edasi. Ma tahaks rohkem sellest Jürgenist kuulda. Kõlab väga hästi. Las ma lihtsalt viskan oma märkmed minema." See mängustiil on minu meelest palju lõbusam.

Mängujuhil on hulk spetsiifilisi ülesandeid ning mängus, kus teda ei ole, tuleb need kuidagi teisiti jagada. Paljude mängujuhita rollimängude struktuur ning tempo on astmeline: ,,Sina saad ühe käigu, sina saad ühe käigu, sina saad ühe käigu ning seejärel on mäng läbi." Selle kõige laiemas mõistes. Sageli - mitte alati, kuid siiski tihti - on mängijatevahelised rollid selgelt eristatavad. Ilma mängujuhita on kõigil mängijatel sama palju võimu, sama palju autoriteetsust ning loodetavasti ka sama palju usutavust, kuigi viimane on sotsiaalses mõistes väga abstraktne väljend. See tähendab, et kui mängujuhita mängus on minu käik, võtan ma teise rolli, millega kaasneb rohkem autoriteeti ning ehk ka rohkem usutavust. Kellegi teise käigu alguses lähevad need omadused temale. Seega on väike erinevus tegevuste vahel, mida mängijad mängu käigus tegelikult teevad. Ebaõnne loomine, määramine ning lahendamine on rollimängus ääretult oluline - mängujuhita süsteemis peab süsteem ise sellega hakkama saama ning reeglina saabki.

Aga vaatame mõningaid mänge. Olgu, Dungeons & Dragons. Algupäraselt ei ole see küll mängujuhita mäng, kuigi seda saab soovi korral ka nii mängida. Kes loob, määrab ning lahendab selles mängus ebaõnne? Loomulikult mängujuht! Kindlasti! Rollide vahel on väga konkreetne erinevus: mängujuht ning mängijad. Mängijad ei otsusta, milline jama neile kaela langeb. Nad võivad aidata, kuid pole nende asi varustada koopaid kollidega. Pole nende asi otsustada, kas kollid kuulevad neid koridoris vaidlemas. Pole nende asi otsustada, mis juhtub, kui kollid neid ründavad. Selle kõik määrab mängujuht, jutumeister või mingisugune juhuslikkus. See näitab selgelt, et D&D on traditsiooniline rollimäng ning hea näide sellest, milline mängujuhita mäng ei ole.

Siin on üks mäng, mida ma tean. See on päris hea (naer saalis). Mulle meeldib. See võtab paljudest mängudest eeskuju ega tee tegelikult midagi uut - mul ei ole isegi häbi seda tunnistada. Fiascos - see on nüüd oluline - kes võib mida millal öelda? Reegliraamat seda ei ütle. See oli sihilik otsus, kuna leian, et sellises mängus olete parimaks selle üle otsustajaks, kes mida millal öelda saab, sina ja su sõbrad. Teil on oma süsteem, vaikiv sotsiaalne kokkulepe, te oskate omavahel meeldivalt suhelda ning mul ei ole mingit õigust ega põhjust vahele astuda ning öelda teile, kes võib mida millal öelda.

Samas on Fiasco mängustiil väga jäik: mängijad saavad sooritada käigu käigu järel ning mängu jooksul keskmiselt 4 korda olla keskne tegelane. Oma korra ajal keskmes on sul pisut rohkem valikuvariante, kuid üldine autoriteedi ning loodetavasti ka usutavuse kogus jääb reeglina kõigil mängijatel samaks.

Ka organiseerituse osas on mäng üpris jäik: üks mängusessioon kestab reeglina sama kaua kui iga teine, selle kulg on teistega sarnane ning see kulmineerub iga kord sarnase lõppmänguga. Kuid käikude ajal ei otsusta keegi, kes võib mida millal öelda. Erinevalt mõningatest mängudest ei ütle Fiasco, kuidas stseene läbi mängida.

Siin on veel üks mäng, mille ma mõned aastad tagasi kirjutasin ning välja andsin: Carolina Death Crawl. Täitsa soovitan, kukkus hästi välja. See on järjekordne mängujuhita rollimäng, seekord võistluslik, mis oli minu jaoks täiesti uudne lahendus - mängujuhita rollimäng, kus mängijad mängivad üksteise vastu. Olin seda küll varem proovinud, kuid mitte sellisel moel. Selle mängu tempo määrab kaartide mängimine - järjekordne viis, kuidas teha ära midagi, mis peab tehtud saama. Mäng koosneb kolmest vaatusest ning iga vaatuse lõpus keegi sureb. Mängu lõpus jääb ellu vaid üks tegelane. Seega on mängus äärmiselt suur võistlusmoment - igaüks püüab olla lõpuks ellu jääv tegelane. Muuks peale ellujäämise ei ole mängus ei aega ega energiat. Mängul on väga eriline eesmärk ning kõik, mis mängu käigus juhtub, viib lõpuks selleni välja.

Hei! Zombie Cinema. Selle mängu autor on Eero Tuovinen, see on suurepärane mäng ning ma ei tea, miks te kõik ei ole seda juba 100 korda mänginud. See on üks mängudest, mis on suuresti mõjutust saanud lauamängudest - sellel on tegelikult ka mängulaud ning tegelased liiguvad sellele edasi-tagasi. Mängulaua kaks serva tähistavad pääsemist, kuhu jõudes on sinuga kõik korras, zombid ei saanud sind kätte. Mängijad liiguvad pidevalt võimaluste piires edasi ning tagasi ning kõige lõbusam osa on see, et on viise, kuidas end teiste tegelaste arvelt kindlasti hukust kaugemale liigutada. Seega võid sa neid zombidele lähemale liigutades püüda end päästa, mis peegeldab suurepäraselt zombilugude provokatiivset stiili. Vahel on enda päästmiseks vaja kedagi jalga tulistada!

Hetkest, mil sa mängule Zombie Cinema pilgu heidad, saad sa kohe aimu selle mängu piiridest. Sa tead täpselt, mis saab juhtuma, kuidas lugu edasi hakkab liikuma ning samuti, mida mängu lõpp toob. Pole küll päris kindel, kes ellu jääb, kuid on selge, et kõik seda ei tee. See ei vaja mitte mingit mängujuhti - sa lihtsalt istud sõpradega laua taha ning mängid. Oma käigul teed sa otsuseid, mis hõlmavad ka pisut juhuslikkust, kuid peamine küsimus mängus on, kas sa reedad sind usaldavad inimesed või teed nendega koostööd. Mõlemad on täiesti pädevad valikud.

Zombie Cinema on taas kord üks mäng, kus ei seletata, kuidas rolli mängida, kes saab mida öelda ning millal saab keegi suu lahti teha. Soovitan soojalt, see on hea mäng.

Archipelago on mäng ettevõttelt Norwegian Style. Autoriks Matthijs Holter. See on mu lemmikrollimäng. Kui te tahate soovitust hea mängu kohta, proovige seda. See on tasuta internetis saada. Otsides püüdke leida Archipelago 3, mille reeglistiku kujundasin mina. Kõige põnevam osa Archipelagost on aga see, et enamus eelmainitud mängudest struktureerivad rollimängu - igaüks saab oma käigu, mängul on kindel lõpppunkt, kõik töötavad lõpp-punkti jõudmise nimel ning see võetakse lõppmängus kokku. Fiascos on alati mingi probleem, mis kõigile vastu vahtimist lajatab ning lõpuks leiad sa, et kõige hullematel tegelastel läheb kõik korda ning head saavad vastu pükse. See on Fiasco, sellised asjad seal juhtuvadki. Mängus Carolina Death Crawl jääb ellu vaid üks mängija ning kõik teavad seda mängu algusest peale. Zombie Cinemas saavad mõned hukka, mõned jäävad ellu ning kõige lõpus võidutsevad ikkagi zombid. Archipelago ei ole üldse midagi sellist. See on struktureeritud pigem traditsioonilise rollimängu kombel. Sa lood ise maailma, selle raamid, annad sellele värvuse ning tooni. See on peamiselt inspireeritud Ursula K. Le Guini ,,Meremaa"-raamatutest, kui te nendega tuttav olete.

Mäng räägib rändamisest, selle idee on paigast paika reisimises. Tegelased ei pea ideeliselt isegi koos olema. Põhimõtteliselt liigud sa ühest asukohast teise. See on kaunis mäng ning töötab väga hästi. Struktuurilt juhib ta mängijaid stseenist stseeni just nagu traditsiooniline mängujuhiga rollimäng. Iga tegelane omab midagi Archipelagos. Mängu alguses otsustatakse, millised on kõige olulisemad asjad mängu raamides ning mängu ajal omab keegi mõnda neist.

Me mängisime mängu, kus me olime töölised tsirkuses, mis rändas '40ndatel mööda Ameerikat. Pidime leidma neile inimestele kõige olulisemad asjad. Üks oli raha, kuna neil on tihtipeale näpud põhjas. Teiseks linna, kust parasjagu möödumas oldi, elanikud, karnevalirahva jaoks võõrad. Ning loomulikult perekonnad. Igal mängul vastutas keegi raha eest, keegi tegeles perekondadega ning iga kord, kui tekkis küsimus, pidid nemad oma vastutusalas otsustama. See on väga võluv viis, kuidas jagada sedasorti autoriteeti ning usutavust. Kui sa pead tegelema rahaga, pead sa suutma usutavalt välja mängida situatsioonid, kus see on sinu tegelase jaoks probleem ning perekondade eest vastutades soovivad kõik kuulda peredraamast, kuna sedasi on see lõbus. Mulle meeldib see mäng väga ning ma loodan, et te kõik saate seda mängida.

Minu üks lemmik-mängudisainereid on väga andekas ameeriklanna Emily Care Boss. Ta on andnud välja mängu ,,Breaking the Ice", mis on kahele mängijale. Selles mängus räägivad kaks mängijat loo kahest tegelasest, kes lähevad kolmele järjestikusele kohtingule. Seega on see mäng romantikast - sellest, kas need kaks inimest jäävad pärast kolme kohtingut kokku või lähevad nende teed lahku. Pärast kolme kohtingut saad sa teada. Üks põnevamaid aspekte selle mängu juures on see, et mängu raamid, värvuse ning tooni annavad mängijad oma mugavustsoonist väljumisega. Tegelast luues pead sa looma kellegi, kes sinuga mingil määral vastandub. Näiteks vastassugupool, teistsugune maailmavaade, teine rass või misiganes sinu jaoks töötab. Sa ei saa mängida kedagi, kes on vähegi sinu enda moodi. Just see annabki mängule põnevuse ning teeb selle lõbusaks. Olen seda mängides mängu meeletult nautinud. Huvitav on ka mängu tempo: vaid kolm kohtingut ning mäng on läbi. See on kiire mäng.

Microscope on väga kena mäng. See on mängujuhita mängude vaatepunktist huvitav, kuna see vaatleb mängu peamistelt läbi otsuste. Mängus Microscope ei jutusta sa lugusid ega üksikute tegelaste tegemisi. See ei ole üldse individuaalsetest rollidest. Sa isegi ei loo omale tegelast. Lugu moodustub suuremate gruppide, ühiskonna, organisatsiooni, tsivilisatsiooni või impeeriumi ümber. Selle grupi edu või läbikukkumine keerleb Microscope's ümber mehaanika, mida nimetatakse tooniks. Toon võib olla kas hele või tume ning see viitab situatsiooni positiivsele või negatiivsele tulemusele. Galaktilises impeeriumis lood sa sündmusi, liigud mööda ajaliini edasi ning paljutki võib juhtuda, kuid selle määrab juba toon. Sa tead, et mängu alguses on laual kaks kaarti: ühel on kirjas, et luuakse galaktiline impeerium ning teisel, et galaktiline impeerium pühitakse tolmu. Nende nende kahe sündmuse vahel võib juhtuda igasuguseid põnevaid sündmusi, mille kõik määrab mängu toon.

Microscope on ka selle poolest huvitav, et see on üks väheseid mänge, mis tõesti määrab ära, kes võib mida millal öelda. Mängus on mõiste hot-seat, kus olles mängija peab midagi ütlema - kõik teised peavad vait jääma, mis on üpriski lahe. See on küll pisut närvesööv, kuid samas väga huvitav viis sedasorti autoriteedi jagamiseks. Kui keegi on hot-seatis, on kõigi mängijate tähelepanu neil ning neid tuleb ilma keeldumisvõimaluseta kuulata. Neile langeb kogu usutavus, kuna mäng ütleb sedasi. Kas ka mängijad neile nõnda palju usutavust annavad, on iseasi, kuid neil on 100 % autoriteeti.

Võibolla tahate te mängujuhita rollimängudega eksperimenteerida, võibolla tahate te neid ise luua, võibolla tahate te võtta mõne põneva elemendi, millega traditsioonilist mängujuhiga rollimängu vürtsitada. Minu esimene küsimus mängujuhita rollimängu loomisel on, kas te tõesti tahate seda teha. Kui teile meeldib, mida te parasjagu teete, püsige selle juures. Pean silmas, et keegi ei soovi luua mittetöötavaid mänge ning kui mängujuht on teie mängus omal kohal, siis peaks ta sinna ka jääma. Ka mulle meeldivad mängujuhiga mängud ning see ei ole minu jaoks probleem. Kuid ütleme, et te tahaks oma mängule mõned aspektid lisada. On kolm põhiaspekti: õngitsemine - küsimuste pööramine mängijate poole; loopõhine valuuta - saatusepunktid, bane; vahendamine - mängijatele mängusiseste aspektide üle suurema kontrolli andmine. Reaalselt kasutate te arvatavasti neid oma koduses mängus nagunii ning mina andsin neile vaid nimed.

Esimene neid on õngitsemine. Sa küsid minult, kas see teine tüüp räägib tõtt. Ma vastan, et mina ei tea - kas ta räägib tõtt? Traditsiooniliselt on see mängujuhi otsustada, kuid võibolla tahab mängija mulle seda hoopis öelda ning anda teada, mis toimub. Klassikalisem näide oleks: ,,Teile tuleb kitsal metsarajal vastu deemon, kellel on juukseid pidi käes inimese maharaiutud pea." Kelle pea see on? Mängujuhina annan ma mängijale võimaluse öelda, et see on kas tema jaoks keegi oluline või muidu mängu aspektis vajalik isik. Ning tema vastus annab mulle infot edasise mängu kohta. Ta ütleb, et see on teda reetnud mehe pea. Olgu, lahe. See ütleb mulle päris palju ning sellega saab lugu edasi arendada.

Mitmed mängud sisaldavad endas ka loopõhilist valuutat, mis julgustab mängijaid dramaatilisemale teele minema. Mängus Fate on selleks saatusepunktid, mida saab oma tegelase mitteoptimaalsesse situatsiooni asetamise eest. Mängus Savage Worlds saab mängija bane-punkte, mis lubab tal edaspidi mõjutada loo kulgu, mis muidu oleks täielikult mängujuhi kätes. Põhimõtteliselt võid sa selle eest muuta halvad olukorrad heaks, kui sul juhtub seda piisavalt olema.

Kolmas tehnika on mängijatele kontrolli andmine mängu erinevate osade üle. Selle tehnika mastaap võib suuresti kõikuda. Näiteks võib anda mängijatele ülesandeks kirjutada oma mängukordade vahel tegelasest lugusid. Paar lehekülge, mida tegelane sessioonide vahel teeb, et saada aimu tema eesmärkidest. Seda võib premeerida kogemuspunktidega. See on vahendamise üks väiksemaid aspekte, kuid mängujuht saab nendest kirjatükkidest võtta ideesid ning nendega mängu põnevamaks muuta. Mängijaid saab rakendada ka maailma loomises: tee mulle teene ning kujunda meile see manner. Me sõidame nagunii laevaga sinna ning ma tahan, et sina selle kujundaksid. Kui sinna jõuame, võime ehk ka rolle vahetada ning sina saad mängujuhiks.

Ümber toksis ning tõlkis Ove Hillep

Intervjuu: Jason Morningstar (Ove Hillep)

Jason Morningstar on Ameerika mängulooja, kelle kõige tuntuim mäng on mängujuhita rollimäng ,,Fiasco", mida peaks vähemalt nimepidi teadma ka paljud kohalikud rollimängurid. Tema loomingut iseloomustab must huumor ning kõrge suremuse määr mängijate (täpsemalt nende tegelaste) seas. Jasoni mängudes leidub tihtipeale põnevat ajaloolist temaatikat, samuti on ta suur ulmesõber. Koos sõbra Steve Segedy'ga veavad nad rollimängukirjastust Bully Pulpit Games, kust huvilised võivad lisaks nende mängude ostmisele leida ka tohutult palju tasuta allalaetavaid mänge.

1. Sa ei ole täiskohaga mängudisainer. Kuidas sa oma mängude jaoks aega leiad?

Minu jaoks on see kirg ning kuna mul ei ole lapsi, leian ma selleks aega küllaga!

2. Usud sa, et kunagi hakkad sa täiskohaga mänge kujundama või on sul teised ambitsioonid?

Mulle meeldiks sellel alal täiskohaga töötada ning see võib mõne aja pärast ka juhtuda. Hetkel aga on see liialt ebareaalne. See on üks minu eesmärkidest, mille poole püüelda.

3. Kuidas sa avastasid enda jaoks rollimängud?

Mu isa tegeles seitsmekümnendatel sõjamängudega ning jõudsin rollimängudeni tänu talle. Tema ja mu onu ostsid vana D&D komplekti, kuid ei suutnud end sellest läbi närida ning andsid selle meile. Me teadsime täpselt mis see on!

4. Milliste mängudega te hetkel Bully Pulpit Games-is tegelete?

Tavaliselt on meil mitmeid mänge erinevates arendusetappides töös. Järgmine väljatulev jutumäng kannab nime ,,The Warren", mille kujundas Marshall Miller. See on inspireeritud raamatust ,,Watership Down" ning mängijad mängivad jäneseid. See on tõsiselt lahe! Töötan parasjagu ka mitme päriselus mängu kallal.

5. Kuidas näeb välja sinu loominuline protsess?

Ma tulen pidevalt uute ideede peale (ideed on odavad) ning reeglina kirjutan neist piisavalt palju üles, et need meelde jääks. Seejärel lasen neil natuke ajus settida. Mõningad neist kaevavad end pinnale ning ma asun nende kallal tööle. Mõned üksikud jõuavad reaalsete mängudeni ning enamus jäävad pooleli või kasutatakse ära järgnevate projektide juures.

6. Kas sa mõtled kõigepealt välja mängu teema või mehaanika? Või püüad sa jõuda mängumehaanika tuumani, et näha, milleks see sobib või mitte?

Reeglina lähenen ma mehaanikale kindla eesmärgiga teemat tugevdada - mis on absoluutselt parim viis teatud kogemuste esilekutsumiseks? See aga tuleb pärast üldist ideed, millest mäng üldse rääkima peaks ning milline peaks see laua taga välja nägema. Kui ma hakkan aga seda inimestele tutvustama, kipub see tihti päris palju muutuma.

7. Milline on sinu seisukoht rollimängudes kasutatavate tehnikavidinate osas? Kas sa arvad, et need võiksid kunagi kõrvale tõrjuda traditsioonilise raamatu ning täringud?

Tehnoloogilised vidinad ei tõmba mind väga. Kas sa kasutad juhuslikkuse määramiseks täringut või arvutit, ei muuda minu jaoks mitte midagi. Mind huvitab palju enam mängude sotsiaalne aspekt, reaalne suhtlus tegelike inimestega ning sooviks kasutada tehnoloogiat, mis toetab, täiustab või isegi võimendab seda. Kui mobiiliäpi kasutamine teeb seda paremini kui miski muu, siis mulle sobib. Kuid üldiselt leian, et tehnoloogia ei ole veel valmis suur rolli mängima.

8. Sa oled mängujuhita (GM-ful) rollimängude suur toetaja. Milline on sinu jaoks nende kõige paeluvam aspekt?

Esiteks tänan kasutamast väljendit GM-ful, kuna see meeldib mulle kõige rohkem! Mulle meeldib olla mängujuht ning ma tahan seda jagada kõigi sõpradega laua taga. Soovin, et ka nemad saaksid elavalt kujundada meie jagatud maailma ning ma tahan, et neil oleks ka selleks omad viisid. See meeldib mulle kõige rohkem.

9. Sinu kõige tuntuimast mängust Fiasco: esimeses vaatluses pead sa oma stseeni eest saadud täringu edasi andma. Mis on selle põhjendus?

Teises vaatluses aga saad sa need endale hoida, mis ajendab sul laskma teistel endale stseeni luua, mis omakorda kutsub esile tunde, et mäng on sinu kontrolli alt väljunud ning jõuetuse saatuse ees, mis on täpselt see, mida ma püüdsin saavutada oma uus-noir algmaterjalidega. Esimeses vaatluses on loogiline lasta mängijatel olukorda palju rohkem kontrollida, mis oleks hilisemale säravaks kontrastiks. Samuti võimaldab see kavalalt mõjutada teiste tegelaste saatust ning vihjata enda seisukohtadele mängu jooksul. See võib tunduda pisut segasena, kuid selle taga seisvad põhjendused on üpris tugevad.

10. Oled sa mänginud mõningaid fännide loodud mänguplokki? Milline on neist sinu lemmik? Miks just see?

Olen mänginud paljusid mängijate loodud mänguplokke! Minu lemmikud on ilmselt Sean Buckley'i ,,Back To The Old House" ja Dan Puckett'i ,,Manna Motel". Mõlemad just seepärast, et nad on väga veidrad ning vaatavad mängu hoopis teisest anrist.

11. Enamikus sinu mängudes tundub olevat G. R. R. Martini sündroom - nad on väga tapvad. Ja kui ma õigesti mäletan, siis ei olnud lapsed sinu Ropeconil korraldatud mängudesse oodatud. Kas see oli sihilik mängu element kujundusprotsessi alguses või tekkis see hiljem? Mis oli sinu eesmärk sellega seotult?

Mulle ei meeldi mängida ei laste ega noorukitega, mistõttu ma annan lihtsalt teada ,,18+", kui ma üritustel mänge korraldan. Mulle meeldib olla vaba viimaks mängu ükskõik millistele radadele ning olen saanud halbu kogemusi noortega, kes on selle tõttu mängu ära rikkunud. Seepärast eelistan ma asju lihtsana hoida. Mind huvitavad inimeste vastastiku suhtluse ekstreemumid, mis viib tihti seksi ning surma aladele. Mul ei ole mingit huvi eskapistliku power fantasy vastu.

12. Mõningad sinu mängud on ka ulmeteemalised: ,,Durance" ja ,,'Terps" näiteks. Ning olgem ausad, Fiasco sobib ükskõik millise mängumaailma tarvis. Milline on sinu üldine suhe ulmega?

Olen lugenud ulmet kogu oma elu ning loen ikka veel (viimase aasta on minu jaoks olnud Ted Chaing'i aasta!). Minu lemmikautorite hulka kuuluvad Ursula K. Le Guin, Vernor Vinge, Larry Niven ning vanakooli kirjamehed nagu van Vogt, Heinlein, Asimov. Minu järgmine projekt on tutvuda Stanislaw Lemi teostega. Mulle meeldib, kuidas hea ulme suudab kommenteerida tänapäeva ühiskonda ning mulle meeldiks mõelda, et minu ulmeteemalised mängud kannavad seda traditsiooni väikestviisi edasi.

,,Durance" on räägib tegelikult koloniseerimisest ning ,,'Terps" on tuletatud otseselt (ning ilmselgelt) tänapäeva ajalehtede esiküljeuudistest. Hetkel loen ma Monica Byrne teost ,,The Girl In The Road".

Vasturepliik alternatiivajaloo ja ulme asjus (Jüri Kallas)

Reaktori eelmises numbris avaldas Agur Tänav repliigi alternatiivajaloost. Kuigi ma olen nõus enamusega seal kirjapandust, tekkis mul seda teksti lugedes kohemaid tahtmine vasturepliik kirjutada. Ei, ma ei võtnud seda isiklikult, lihtsalt ma olen ka nende asjade peale korduvalt mõelnud ning olen oma mõtetes pisut kaugemale läinud.

Agur Tänava repliigi peamine iva oli, et vähene ulmekogus teoses ei võimalda tal teatavaid tekste ulmena nautida. Vähemasti nii sain mina sellest kirjatükist aru. Kui ma nüüd väga-väga lihtsustaks, et kas ulme peaks olema ainult stiilis "mu rakett sa kiirelt lenda"? Laenasin selle väljendi vendadelt Strugatskitelt, aga mitte see pole oluline. Küsimus on pigem, et kas ulme peab olema rõhutatult fantastiline või kui suur peab ulme kogus tekstis olema, et oleks ulme?

Üks üsna levinud mõte on, et heas ulmetekstis on fantastiline komponent sedavõrd oluline, et kui see välja võtta, siis pole sel tekstil ka mõtet. Noh, et kui tegevus toimub düstoopses tulevikus, kui teose ainus ulmeline element ongi see tulevik ja kõik ülejäänu on tavaliste inimeste tavaline elu ning kui tekstist düstoopne tulevik eemaldada, siis ei muutu ka midagi. Et poleks olnud ju mõtet asja ulmena kirjutada, et oleks saanud seda teha mitteulmena. Aga kui autor tahtis kirjutada ulmet, kui autor näiteks tahtis näidata, et düstoopne tulevik ja meie väidetavalt mittedüstoopne olevik on sarnasemad kui me arvata tahaksime?

Nagu ma juba alguses ütlesin, olen ma neile küsimustele üsna pikalt mõelnud. Peamiselt seetõttu, et juba koolipoisina, kui ma alustasin eesti keeles ilmunud ulme bibliografeerimist, siis pidin ma enese jaoks selgeks tegema, et mida ma üldse bibliografeerin, sest eesti keeles ju mingit üldhõlmavat ulme definitsiooni polnud ja tol ajal polnud kombeks teoseid enamjaolt ka ulmena sildistada, rääkimata ulmeajakirjadet jne. Kuna eesti keeles ilmunud ulmekirjanduse hulk oli sel ajal enam kui väike, siis oli võimalik kõik see läbi lugeda, ka teosed, mille puhul oli vaid õhkõrn kahtlus, et tegu on ulmega. Kogu selle lugemisorgia tulemusena sai mulle selgeks mitu asja. On mulle meeldiv ulme ja mittemeeldiv, on ilmne ulme ja on miski vaieldav ulme... peamiselt sai aga selgeks, et ulmeteose headus ei ole tingitud ulmehulgast tekstis. Määravaks jäävad siiski autori oskused ja teose sobivus lugejale - antud juhul minule ja ainult minule.

Vanemana ja targemana tean ma, et on olemas anriulme ja on olemas n-ö piiripealne ulme. Ei hakka neid siin defineerima ja piire vedama, peamiselt seetõttu, et see oleks pikk ja omaette jutt ning osaliselt ka seetõttu, et igaüks veab need piirid suuresti siiski omaenda suva järgi. Kirjanduskriitika ja ka ulmefännid püüavad ulmet muidugi lahterdada ja struktureerida, aga lugeja(elamuse)le on sellest reeglina samapalju kasu kui kalale jalgrattast. Suuresti taandub kõik ikkagi küsimusele, et kas meeldib või mitte?

Isiklikult mina olen aja jooksul jõudnud selleni, et püüan lugedes aru saada, et mida autor on teha tahtnud. Enamjaolt on see üsna ilmne, mõnikord mitte ning mõnikord on mulje, et autor ei tea isegi, või ta siis varjab hoolega. Ja hindan ma loetut just sellelt positsioonilt, et kui hästi sai autor hakkama enesele võetud ülesannetega ja ka seda, kui hästi autor on hinnanud omi võimeid ja oskusi. Pigem tunnustan ma korralikult teostatud kommertsi, kui ebaõnnestunud eksperimenti. Tahtmine on ju tore, aga loeb vaid tulemus. Vähemasti minu jaoks. Kui aga autor suudab vaieldava ulmekoguse ja ebatüüpiliste skeemidega midagi tulemuslikku korda saata, siis ei näe ma küll mingit põhjust viriseda, et tegu pole õige ulmega. Kordan veelkord: loeb vaid tulemus.

Lõpetan ehk pisut snooblikult, aga ma olen aru saanud, et enamus lugejaid tahab saada siiski vaid kontrollitud meelelahutust ning kui eksperimente isegi talutakse, siis ikka ja ainult kontrolli piires. Jah paljud seda ei tunnista, või nad pole seda enesele lihtsalt teadvustanud. Või miks nad peaksidki, kui nad loevad lihtsalt lugemise rõõmust, sest ega eskapism pole ju häbiasi...

Sir Christopher Frank Carandini Lee (1922 - 2015) (Jaanus Makko)

Seitsmendal juunil suri Sir Christopher Lee haiglas, kuhu ta oli viidud südame- ning hingamisprobleemide tõttu, natuke vähem kui nädal pärast oma 93. sünnipäeva. Lee oli väga kirju eluga mees: ta oli näitleja, kes on mänginud nii paljudes filmides, et sai 1997. aastal ka Guinnessi rekordi tiitli kui kõige rohkemates filmides mänginud elav näitleja. Ühe teise, 2008. aastal kätte antud Guinnessi tiitli järgi oli ta ka ,,Hollywoodi naba" ehk ,,Hollywoodi kõige ühendatum näitleja". See tiitel arvutati välja Virginia ülikoolis loodud programmiga, mis hindas 1 250 000 Hollywoodi näitleja omavahelisi filmirolle ja leidis, et just Christopher Lee on nende kõigi keskel, ehk et tema seotus kõigi teiste näitlejatega (koos mängitud filmide ahela kaudu) on kõige lähedasem. Lisaks ning tõenäoliselt paljude vanemaid filme armastavate inimeste jaoks ka peamiselt oli ta filmiajaloo teine kõige tuntum Dracula ja Hammeri filmistuudio üks peamine ikoon.

Mul on temaga seotud helgeid lapsepõlvemälestusi, õudusfilme, milles Christopher Lee mängis. Olin neid enne kümnendat eluaastat näinud palju, umbes selles vanuses olid mulle tema ja Peter Cushing selgesti teada kui ,,need mehed, kes mängivad igas õudusfilmis." Et mulle õudusfilmid üpris meeldisid, olid nemadki juba noores eas päris sümpaatsed. Ilmselt näitas siis briti õudusfilme ETV või mõni Soome telekanal. Eriti selgelt meenub seik ajast, mil võisin olla umbes 8-aastane. Kogu perekond üritas vaadata Eurovisiooni ja mina käisin neile närvidele, et nad iga võimaliku vähemtähtsa hetke ajal ümber lülitaks ja mulle ,,Lõdisevat ihu" näitaks - filmi, mida ma olin selleks ajaks juba piisavalt mitu korda näinud, teadmaks, et see on hea ja ma tahan seda veel näha. Hiljem olen teada saanud, et ,,Lõdiseva ihu" eestikeelset nime kandis ,,The Creeping Flesh": film, milles Peter Cushingu tegelane leiab arheoloogilistel väljakaevamistel ,,puuduva lüli" luukere, millele hakkab veega kokku puutumisel liha peale kasvama. Lee mängis selles filmis Cushingu tegelase venda, kes luukere ühel hetkel isekatel eesmärkidel ära varastab. Sellega pidi mingil põhjusel hullumeelsust ravida saama, - no võta kinni, kuidas.

Umbes sellistest filmidest Christopher Lee suurem tuntus algas. Täpsemalt küll 14-15 aastat vanemate Hammeri stuudio Frankensteini ja Dracula filmidega, aga hiljem osales ta muudes selle anri filmides nii Hammeri, Amicuse kui Tigoni stuudiotele, lisaks ka paljudele muudele tegijatele, nii Peter Cushinguga koos kui eraldi. Lee ise luges parimaks filmiks, milles ta mänginud on, just sellesse perioodi jäävat 1973. aasta filmi ,,The Wicker Man". Sellest järgneval aastal mängis Lee aga ka James Bondi vastast Scaramangat filmis ,,The Man With the Golden Gun". Bondi tegelaskuju autor Ian Fleming oli Lee pool-nõbu, kellega nad olid koos teeninud tegelikus Briti salateenistuses, mistõttu tema ja Flemingu ühist teenistust võib julgelt pidada Bondi-raamatute üheks inspiratsiooniallikaks. Lee ise sellest teenistusest detailselt rääkinud küll ei ole, põhjendades sellega, et nende tegevus selles üksuses oli salastatud. Enne Scaramanga rolli olla Fleming Leed tahtnud ka juba esimesse Bondi filmi dr. No'd mängima, aga väidetavalt saanud stuudiolt teada, et osatäitja oli juba valitud.

'70ndate keskpaigast '90ndate lõpuni ei mänginud Lee üheski väga tuntud filmis, kui välja arvata ,,Gremlins 2" ja ,,Politseiakadeemia" kuues film. Samas olen ma kindel, et pikast loetelust, mis on täis selliseid nimetusi nagu ,,Meatcleaver Massacre", ,,Goliath Awaits" ja ,,Retun of Captain Invincible" võib leida filme, mis mingil moel tähelepanu väärivad - olgu siis hea või halvapoolest, aga ehk ka selle poolest, et Lee neis mõne meeldejääva laulu laulab (,,Return of Captain Invincible"; ,,Funny Man").

1990ndatel ja 2000datel hakkas Lee saama aga jälle rolle päris tuntud reissööridelt üpris hinnatud või tulusates filmides. Tim Burton värbas ta päris mitmesse oma filmi (,,Sleepy Hollow": ,,Corpse Bride"; ,,Alice in Wonderland" jt). Lee mängis nii ,,Sõrmuste Isandates" võlur Sarumani kui uutes ,,Tähesõdades" Krahv Dookut.

Ka viimastel aastatel oli Lee endiselt väga aktiivne näitleja mängides ,,Kääbiku" filmides Sarumani ja andes hääle mitmele videomängu tegelasele, kellest mõne kehastamise eest sai ta möödaminnes mõne Guinnessi rekordi. 2004. aastal luges ta nimelt esimese inimesena sisse dialoogi MMO RPG anri videomängule - mängu nimi oli ,,Everquest II" - ning 2009. aastal sai tast rolliga mängus ,,Kingdom Hearts 358/2 Days" vanim videomängu näitleja. Need lisandusid Lee juba niigi üpris pikale rekordinimekirjale, kuhu kuulusid lisaks eelpoolnimetatutele veel ,,kõige pikema peaosatäitja" rekord, mida ta jagas mingi aja vältel Vince Vaughniga ja rekord kõige suurema hulga mõõgavõitlusstseenidega filmides mängimise eest. 2009. aastal löödi Lee näitlejasaavutuste ja heategevustöö eest rüütliks.

Lee elu oli kirju ka väljaspool näitlemist. 17aastaselt osales ta vabatahtlikuna Talvesõjas Soome poolel ja teenis hiljem Suurbritannia kuninglikus lennuväes Aafrikas. Teenistuskäigu lõpus kuulus ta üksusesse, mille ülesanne oli jahtida natsi sõjakurjategijaid.

Elu viimastel aastatel nautis Lee muusikukarjääri: olles 2010. aastal välja andnud oma esimese metal-albumi, avaldas ta veel 91- ja 92-aastaselt metal-jõululaule ja kavereid, millest mõned olid piisavalt populaarsed, et Lee saaks lisaks läbi aegade vanima metal-laulja staatusele enda nimele ka rekordi kui vanim Billboardi singlimüügiedetabelisse pääsenud artist..

Sellise loetelu järel on keeruline midagi väga kokkuvõtlikku öelda, loetelust enesest peegeldub, et ei olnud just tagasihoidlikult ega aralt elatud elu. Lee oli julge, proovis uusi asju ja saavutas päris palju. Ta oli viimane klassikaline filmikoletis ja Hollywoodi keskpunkt ühes isikus, vajadusel aga ka müstiliselt liha luudele kasvatavate luukerede varas ning satanistlike seksrituaalide läbiviija, kui seda oli filmides tarvis, ning nende viimaste asjade eest mäletame teda veel eriti soojade tunnetega. Äge mees oli.

Estcon 2015 tulekul (J. J. Metsavana)

Estcon 2015 toimub Udu talus Jõgevamaal 17. - 19. juulil. Üritust toetab Eesti Kultuurkapital.

Estcon on Eesti ulmefännide iga-aastane kokkutulek, mis toimub reeglina juulikuu eelviimasel nädalavahetusel looduskaunis kohas. Erinevalt muu maailma conventionitest toimub Estcon välitingimustes ning sellest tulenevalt pole ettekanded sedavõrd akadeemilised, programm niivõrd tihe ja suurt rõhku pannakse ka kultuursele lõõgastusele. Estconil osalejatel on suurepärane võimalus kohtuda eesti ulmekirjanikega: Veiko Belials, Indrek Hargla, Siim Veskimees, Maniakkide Tänav ja teised.

Eesti ulmehuviliste esimene aastakokkutulek Estcon '98 toimus 25. - 26. juulil 1998. a. Tõrvaaugu puhkebaasis Aegviidu lähedal. Üsna mitu korda on Estconi peetud Järvamaal, Nahkmetsas, Väätsa jahimajas ning sellessamas paigas toimunud Estcon 2002't kajastav fotogalerii peaks andma ammendava ülevaate kohast, ulmefännidest ja nende kokkutulekust. Viimastel aastatel on Estcon nihkunud Lõuna-Eestisse, Põlva maakonda Saarjärvele, ürituse kestuseks on kujunenud kaks ööpäeva - reede pealelõunast pühapäeva lõunani.

Sel aastal proovime üle pika aja vahelduseks taas uut ja Tallinnast tulijatele ka ilmselt sobivamat Kesk-Eesti asukohta.

Registreerumine

Estcon 2015 registreerimisvorm

Vormi vajalike lahtrite tähenduse mõistmine peaks olema lihtne, nimi jne. Vormi erisoovide lahtrisse võib kirjutada soove näiteks toanaabri osas. Kui keegi soovib põhimõtteliselt magada telgis, hoolimata õigusest magamiskohale, võib sellest samuti sellesse lahtrisse teada anda, et korraldajad ei peaks majade komplekteerimisel temaga arvestama. Kui Estconile tulija tuleb esimest korda ja ta pole ulmeühingu liige, siis oleks soovitav samasse lahtrisse kirjutada ka igaks juhuks enda kontaktmeil või -telefon. Lahtri sisu näevad ainult korraldajad. Kokku on baashinna sees kasutada 70 voodikohta, seega otsustasime, et kõik, kes soovivad, saavad ka voodisse magama ning mingit hinnavahet me tegema ei hakka. 20 eurot on isegi euro võrra madalam kui eelmise aasta baasosalustasu ilma voodita.

NB! Registreeruda ja osavõtutasu tasuda saab ka kohapeal, aga kui soovid kindlasti voodikoha, siis tasub veebis registreeruda ning osavõtutasu enne ära maksta. Veebis registreerudes saad kommentaari kasti märkida ka oma kaaslas(t)e soovid.

Neile kes sooviksid "looduslähedasemalt" ööbida, aga pole oma telki, oleks meil Ovega pakkuda välja kaks nn "Sõjatelki". Tegemist umbes viis inimest mahutavate vanade presendist ilma põhjata sõjaväe telkidega. Vähemalt ühele leiaksin ka nahkpresendist aluspõhja. Teise puhul tuleks natuke leiutada. Oma huvist eksootilise ööbimisvõimaluse järgi võib teada anda siinsamas või siis registreerimisformi kommentaarides. Kes soovib võib kambakesi ka terve telgi broneerida (eeldusel, et Ove ise peaks siiski ka ühte neist kahest telkidest ära mahtuma).

Kui sa ei hooli voodikohast ega soojast lõunasöögist, võid regida ka kohapeal.

Pangakonto on Eesti Ulmeühing: EE422200221014406123.

Estconile registreerunute nimekiri

Info läheb registreerimise vormi täitmise järel automaatselt tabelisse. Vahel võib see toimida kerge viivitusega, Google pole alati silmapilkne, seega kannatust.

Küsimused ja ettepanekud programmi osas võib saata otse Veiko Belialsile ashinar@hot.ee

Mõned täpsustavad märkused Udu talu kohta

1. Lisamadratseid on ainult seminari majas ja neid tuleks kasutada majasiseselt.

2. Meie kasutuses on 5 paati (aga nende kasutamine käib kainelt ja ainult Estconi korraldajate (Veiko, Metsavana, Kersti jt) eelneva loa alusel! Paatide võti saab samuti olema ühe korraldaja käes).

3. Sauna sooja veega on nii, et kui paaki aegajalt ei täida, siis vett ei jagu. Küttepuid on sauna ja grilli jaoks piisavalt.

4. WiFi võrk on olemas, sisse saab parooliga (peomajas ja ~25m selle ümber).

5. Kõigis majades on veekeetja ja suuremates ka pott-pann, need on majade siseseks kasutamiseks.

Kui sa pole varem käinud

Paar sõna infot neile, kes pole varem käinud ja üldse ette ei kujuta. Esimene soovitus oleks selline, et loe eelmise aasta ülevaadet ja küsi häbenemata selle kohta, mis sinus küsimusi tekitas.

Kui sind teeb murelikuks, et sa kedagi ei tunne, siis sinu rahustuseks võib öelda, et kõik saavad rinnasildid nimega ning esimese õhtu järel on kõik tuttavad. Osalejaid on üle 80, nii mehi kui naisi, enamik täiskasvanud ja mõned teismelised. Alaealised peavad kas olema koos täiskasvanust saatjaga või neil peab olema täiskasvanu kirjalik teatis, et vanem teab, kus ta on. Kui sa oled lapsevanem, kes mõtleb, kas võtta laps kaasa või saata omapäi üritusele, võta ühendust ja räägime sel teemal.

Estconil on planeeritud ettekanded, aga nende kuulamine on võimalus, mitte kohustus. Selle asemel võib niisama ringi luusida, juttu ajada, raamatu- ja filmilaadaga tutvuda, lauamänge mängida või rollimängus kätt proovida, ujuda või päevitada. Õhtusel tegevusel pole otsest piiri, seda võib jätkata kuni hommikuni.

Transpordialased märkused

Tartust tulijal tundub olevat kõige mõistlikum pöörata Jõgeva peale ning kohe peale Pikkjärve sõita Palamusele. Viimasest tuleb otse läbi sõita (vajadusel provianti täiendades) ning kilomeeter-kaks sellest väljas pöörata Kuremaa järve suunas.

Tallinlased peavad pöörama enne Tartut Puurmanis Puurmani-Tabivere teele, sõitma läbi Tabivere, et jõuda Jõgeva maanteele, ning sealt edasi liikuma nii nagu ülalpool kirjeldatud (Pikkjärv, Palamuse, Kuremaa järv).

Rongiga tulijad peavad tähele panema, et sõita tuleb Kaarepere peatusse. Tallinnast läheb Kaareperre neli rongi päevas, üks hommikul ja kolm pealelõunal-õhtul. Jaamast on Udu tallu umbes 7 kilomeetrit.

Mõned üleüldised karmid märkused

1. Alkohol on lubatud ainult täisealistele ja mõistlikus koguses. Korrarikkujad pasteerime ja tõstame ürituse ukse taha.

2. Kohapeal on palju sääski, varu tõrjet või kannatlikku meelt.

3. Ujuma minnes hinda oma kainust kriitiliselt ja kutsu kaine grupijuht kaasa.

4. Õhtusöögiks soovitame varuda vorste või liha, mida lõkkel küpsetada. Puud on kohapeal olemas, kuid süsi, grillvardad ning muidugi liha tuleb kaasa tuua.

Tegelikult on alati ilma karmide reeglite ja meeldetuletusteta hakkama saadud, niiet ära lase sel nimekirjal end kohutada.

Tuhat numbrit ajakirja (Jüri Kallas)

Ajakirja "Analog Science Fiction and Fact" käesoleva aasta juuninumber on järjekorras tuhandes number. Saavutus, mis märkimisväärne igal juhul ning ulme(ajakirjade)ilmas suisa ainulaadne. Kuna ma olen sellest ajakirjast siinsamas juba pikemalt kirjutanud, siis piirduks sedapuhku vaid juubelijutuga, mis ühtlasi märgib ka minu ajakirjasarja taastulemist.

Kasutasin alljärgneva teksti tarbeks Mike Ashley artiklit "The Analog Millennium", mis ilmus samuti juubelinumbris ning mis peamiselt on juubilari puudutav statitika. Oleks võinud ju küsida teksti tõlkeõigusi ja asja lihtsalt tõlkida, aga see tekst on mõeldud siiski lombitaguse lugeja tarbeks ning eesti tõlge oleks vajanud vähemasti teist samapalju kommentaare. Seetõttu noppisin välja peamise ja vahendan selle lihtsamal kujul maakeelsele lugejale.

Kõigepealt seab Mike Ashley kahtluse alla ajakirja juubeli ja lükkab ise ka oma kahtlused ümber. Mõte selles, et alates 1997. suvest ilmub ajakirja füüsiliselt vaid kümme numbrit aastas, aruandluse järgi aga ikkagi kaksteist - jaanuar/veebruar ja juuli/august on topeltnumbrid, mis aruandlusesse lähevad kirja kahe numbrina, kuigi füüsiliselt need seda pole. Mike Ashley arvutas, et kui võtta topeltnumbrid kahe ühikuna, siis sai tuhat numbrit täis juba 2012. aasta juuli/augustinumbriga. Arvutada ja aruandlust võib teha nii või naa, aga eks iga normaalne inimene peab ajakirjanumbriks siiski seda, mis ühtede kaante vahel on ja seega sai tuhat numbrit täis ikkagi sel kuul.

Oli see tuhat aastal 2012 või 2015, aga fakt on see, et "Analog" on kõige pikemalt ilmunud ulmeajakiri maailmas. Jah "Weird Tales" ja "Amazing Stories" hakkasid ilmuma varem, aga esimesel on ligi paarikümneaastane lünk ilmumises ja hiljem oli neid lünki veel ning teine ei ilmu juba kümme aastat. Tuhande numbrini polnud seni aga ükski ulmeajakiri jõudnud. Teisel kohal on "The Magazine of Fantasy & Science Fiction" (714 numbrit) ja kolmandal "Amazing Stories" (608). Ilmuvatest ajakirjadest on neljandal kohal "Asimov's Science Fiction" (432), viiendal "Weird Tales" (362) ja seitsmendal "Interzone" (258). Muu maailma ajakirjadest mahuks esikolmikusse vaid jaapanlaste "S-F Magajin", millel sel kuul ilmus 711-s number.

Kui veel pikaealisusest kirjutada, siis oluliselt ameerika ja seeläbi maailma ulme nägu kujundanud John W. Campbell, Jr oli ajakirja toimetaja 33 aastat, üheksa kuud ja kuus päeva ning toimetas selle aja jooksul 408 numbrit. See on igatpidi võimas saavutus! Ka ajakirja eelviimane toimetaja Stanley Schmidt oli n-ö pikaealine: 34 aastat ja 401 numbrit. Ainus neile konkurentsi pakkuv ulmeajakirja toimetaja on Edward Ferman, kes 25 aasta ja kuue kuuga pani kokku 306 numbrit ning väljaandeks oli "The Magazine of Fantasy & Science Fiction".

Kui jätta kõrvale kõikvõimalikud toimetajate veerud ja kolumnid, siis ajakirja kõige viljakam autor on Jerry Oltion, kes on ajakirjas avaldanud 92 juttu ja ühe artikli. Teisel kohal on 74 ilukirjanduslikku ja 7 mitteilukirjanduslikku teksti avaldanud Poul Anderson. Kuna Andersoni tekstide seas on ka palju järjelugudena ilmunud romaane ja lühiromaane, siis on ta ilmunud esikohamehest kolmes ajakirjanumbris enam. Kolmandal kohal on Christopher Anvil ja 83 ilukirjanduslikku teksti. Eesti lugejatele vähem või rohkem tuntud kirjanikest mahtusid esitosinasse (ja just selles järjekorras) veel: Isaac Asimov, Jack Williamson, Murray Leinster ja A. E. van Vogt.

Lõpetuseks võiks veel mainida, et ajakirja kõige pikaajalisem rubriik on lugejakirjade oma, mis ilmub regulaarselt juba 1933. Aasta detsembrinumbrist. Mainida võiks veel ka seda, et tuhandes numbris on ajakiri avaldanud enam kui 1200 autori 5600 ilukirjanduslikku ja enam kui 2800 mitteilukirjanduslikku teksti. Analogist endast saab aga lähemalt lugeda varasemast Reaktoris ilmunud artiklist.

Puppygate ehk Läbikukkunud Hugo 2015 (Tõnis Hallaste)

1) Mis toimub?

Kriis Hugo auhindade jagamisel.

George R. R. Martin on kirjeldanud olukorda sõnadega: ,,Rühmitus ,,Kurvad Kutsikad" on rikkunud Hugo-auhinnad ja ma pole kindel, kas neid on võimalik enam korda saada." (,,The Sad Puppies have broken the Hugo awards, and I am not sure they can ever be repaired." )

Joe Abercrombie: ,,Hugo-auhinnad pole kunagi vähem tundunud millegi tulevikuna." ( ,,The Hugo Awards have never looked less like the future of anything." )

Asi on äärmiselt hull. Hugo auhindade tõsiseltvõetavus on õõnestatud. Paljastatud on senise hääletusmehhanismi manipuleeritavus ja senisel moel ei saa jätkata. Tõenäoliselt. 22. augustil saame teada.

2) Milline kriis?

Sõltuvalt sellest, kelle käest küsida:

a) lõpuks ometi on esiplaanile tõstetud mitte tekstide sotsiaalpoliitiline eesmärk (nais-, gei- või nahavärviõiguste eest seisvad tekstid), vaid nende kirjutamistase

b) nominatsioonide loetelu on rikutud ühe paremäärmusliku rühmituse (Sad Puppies ehk Kurvad Kutsikad) esitatud nimekirja poolt

Või on tegemist sellega, et

a) lõpuks on kõiksugu esteeditsemiste kõrval väärilise tähelepanu osaks saanud ka autorid ja teosed, mis oleks muidu varju jäänud

b) üks konservatiivide kamp sõidab demokraatlikule protsessile sisse oma väga kitsa ja piiritletud ,,nõuetele vastava kirjanduse" nimistuga

Peavoolumeedia on võtnud Sad Puppy'de suhtes selgelt negatiivse hoiaku. Mulle tundub, et see hoiak on võetud natuke pimesi ja kohati lausa liigagi mustvalgelt. Seepärast püüan hoiduda viitamast io9-le, kuigi kiusatus võiks ju tekkida.

Paari sõnaga selle kriisi taustast:

2014. aastal olid Hugo auhinnad vägagi soodsad vähemuste suhtes - parima romaani auhinna sai Ann Leckie romaan ,,Ancillary Justice" (e. k. ,,Abistav õiglus", ilmub 2015., tõlge Juhan Habicht), mille jutustajaks olev tehisintelligents nimetab kõiki asesõnaga ,,she", sest ta ei taju soolisi erisusi (seda peeti tõhusaks feministlikuks võtteks). Parima lühijutu kategoorias võitis lugu ,,The Rain That Falls on You From Nowhere" (avalikult loetav internetis), mis jutustab loo hiina mehest, kes läheb oma samasoolise kallimaga vanemate juurde, et tulla kapist välja.) Kategoorias Best Related Work (pmst parim mittefiktsionaalne kirjatükk) pälvis auhinna Kameron Hurley essee ,,We Have Always Fought" (avalikult loetav internetis - võib-olla parim feminismiteemaline artikkel, mida ma lugenud olen, ja põnevusega loetav ka kõigile neile, kellele see naisõiguse-teema näib nõme), mis räägib vildakast naisekujutusest ilukirjanduses ja kultuuriajaloos, muuseas ka ulmes. Kõigele tipuks sai Parima filmi auhinna (Best Dramatic Presentation, Long Form - igasugune filmitud teos, mis on üle 90 minuti pikk) ,,Gravity", mille fookus oli ühe naise hakkamasaamisel ühe kosmosejaamaõnnetuse ajal ja järel.

Teatav kontingent ulmefänluses oli hakanud tajuma negatiivset trendi. Võib-olla oli trend varasem, aga olgu 2014. aasta Hugod näide selle kaldumisest äärmusesse. Nad tajusid, et nominentideks (ja võitjateks) osutusid raamatud, mis polnud sugugi head ulmeteosed. Nüüdisaegsed võitjad eristuvat endisaegsetest võidutöödest sellega, et need eelistasid hea loo jutustamisele mingi sotsiaalse missiooni edasiviimist. Selle sotsiaalõiglusmissiooni tagajärjel olevat Hugo kaotanud oma esialgse tähenduse.

Nii nagu Stalkeri-auhinda Eestis, jagatakse ka Hugo-auhindu ulmefännide ja -kirjanike aastakokkutulekutel - Hugo-auhindade puhul on tegemist Maailma Ulmekonventsiooniga (World Science Fiction Convention). Auhind antakse välja konventsioonil käijate poolt, kelleks on Ulmeühingu liikmed (aastamaks 40$). Ühesõnaga jagavad Hugo-auhindu fännid ise. Kaht teist kõige prestiiikamat ulmeauhinda (Nebula ja World Fantasy Award) jagavad kas kirjanikud (ligi 1800-liikmeline organisatsioon SFWA ehk Ameerika Ulme- ja Fantaasiakirjanikud) Nebula puhul või iga korraga vahetuv ürii World Fantasy Award puhul, kuid Hugo on jäänud fännide auhinnaks. Ometigi on näha, et ürii osaks saab igaüks, kellel on tahtmist välja käia 40$ aastamaksu.

Kuivõrd Hugo olevat fännide auhind, oli see paljude meelest saanud liiga elitaarseks. Kontrast premeeritu ja kõigiti armastatu vahel oli nende meelest kasvanud liiga suureks. ,,Kui varem tähendas raamatule pandud märge ,,Hugo nominent parima romaani kategoorias" garanteeritud lugemiselamust, siis nüüdseks on sellest saanud hoiatus!"

Sad Puppies on seltskond, mille eesotsas on Brad R Torgersen ja Larry Correia. Nad esitasid kandidaatide loetelu, kes nende meelest esindavad head ja klassikalist ulmekirjandust, mis oleks nende meelest jäänud nomineerimata. Teoseid, mis oleks anrilt kosmoseooper, mitte kosmosedraama; fantasy, mitte slipstream.

Teise loetelu tegi kirjanik pseudonüümiga Vox Day (Theodor Beale), tema on oma hoiakute poolest ekstreemsem ja sellele vastavalt on tema liikumise nimeks Rabid Puppies.

Mõlema rühmituse esitatud loetelust said enamus ka Hugo nominentideks.

3) Mis kriis see selline on? Kellegi lobitöö õnnestus - good for them.

Põgusa tutvumise järel kummagi nimekirjaga näib mulle, et nende edu muudab skandaalseks peamiselt asjaolu, et nimetatud kolm meest on väga provokatiivse olemisega. Paljude jaoks on nad ka poliitiliste vaadete poolest liiga kallutatud.

Juba ainuüksi see, et Vox Day'd saab nendega ühte patta panna - tegelikult ei saa, aga pealtnäha saab -, mõjub liikumise mainele halvasti. Vox Day on ulmekirjanik, kelle nimi muutus paljude jaoks peaaegu vandesõnaks pärast seda, kui ta kirjutas tunnustatud mustanahalise ulmekirjaniku N. K. Jemisini kohta: ,,/.../an educated, but ignorant half-savage, with little more understanding of what it took to build a new literature" (,,õpetatud, kuid ignorantne poolbarbar, kel on vähe arusaamist sellest, mida läks vaja selleks, et üles ehitada uut kirjandust"). Ta visati seetõttu välja ka SFWA-st.

Praegu Eestis valitseva pagulasfuroori kestel mõmiseb tõenäoliselt pool lugejaskonda, et neegreid neegreiks või veidike ahvideks nimetada pole ju mingi patt. Otsekui Vox Day hukkamõistmine oleks liiane poliitkorrektsus - kui sellise kommentaari tõttu visataks ühingust välja, jääks Eesti Ulmeühingusse väga vähe inimesi. Kuid küsimus pole kommentaaris mingi nimetu halli (parandus: musta) massi kohta, vaid põhjendamata ja varjamatu pinnapealse rassismi ülesnäitamises ühe andeka indiviidi suhtes.

Sellise kaasvõitlejaga ühte patta panek, aga ka kahe Sad Puppy juhi enda mõned misogüünsemad varasemad seisukohavõtud viisid selleni, et Torgerseni ja Correia esitatud nominente hakati samuti nägema üksnes valgetest meestest ning paremäärmuslastest koosneva inimgrupina. Nii on seda nimistut ka kirjeldatud kui kirjanduslikult allpool arvestust ovinistide kampa. Vähegi põhjalikum pilguheit nominentide loetelule näitab, et see pole tõsi - nominente on vasakäärmusest paremäärmuseni, konservidest liberastideni, on mehi, naisi ja igast nahavärve -, ent kogu asjal oli jube halb mekk man.

Mitu inimest loobusid nominatsioonist. Siin väike loetelu põhjendustega (eesti keeles kokkuvõtted siinkirjutaja hinnangul olulisimast mõttest):

Larry Correia romaaniga ,,Monster Hunter Nemesis" - ,,The reason I refused my nomination is that as long as the guy who started Sad Puppies stayed in, the more our opposition would try to dismiss the whole campaign as being all about my ego, or some selfish personal desire to get award recognition. Nope. I really meant it when I said I don't care about winning anything for myself. I hope this proves that once and for all." (,,Keeldusin nominatsioonist, sest kui ma Sad Puppiesi algatajana jäänuks nominentide sekka, nähtaks kogu seda kampaaniat üksnes minu edendamise üritusena. Mind ei huvita võit. Loodan, et olen seda lõplikult tõestanud.")

Marko Kloos romaaniga ,,Lines of Departure" - "I cannot in good conscience accept an award nomination that I feel I may not have earned solely with the quality of the nominated work. I also wish to disassociate myself from the originator of the `Rabid Puppies' campaign. To put it bluntly: if this nomination gives even the appearance that Vox Day or anyone else had a hand in giving it to me because of my perceived political leanings, I don't want it. I want to be nominated for awards because of the work, not because of the `right' or `wrong' politics." (,,Kui jääb kas või mulje, et Vox Day või kes tahes võimaldab mulle selle auhinna saamise mingite näiliste poliitiliste eelistuste tõttu, siis ma ei taha seda auhinda. Tahan, et mind nomineeritaks töö enda mitte selle ,,õigete" või ,,valede" vaadete pärast.")

Annie Bellet lühijutuga ,,Goodnight Stars" - "because this has become about something very different than great science fiction. I find my story, and by extension myself, stuck in a game of political dodgeball, where I'm both a conscripted player and also a ball ... My fiction is my message, not someone else's, and I refuse to participate in a war I didn't start." (,,Keeldun osalemast sõjas, mida ma pole alustanud." samas artiklis mis eelminegi)

Dave Creek lühiromaaniga ,,The Jenregar and the Light" - ,,/.../ being linked to Larry Correia makes me uncomfortable, and I wouldn't want to be in the same room with Theodore Beale. /.../ My instinct was confirmed after I did some more snooping around online and began to see some of the reactions to the "Sad Puppy" list. Comments ranged from referring to the nominated writers as those with "right-wing political leanings" to calling the Sad Puppy list a way to find out what not to read." (,,Mulle valmistab ebamugavusi seostamine Larry Correiaga. Vaatasin netist järgi ja paistab, et Sad Puppy'de nimekirjale on lähenetud kui lugemishoiatustele.")

David Sturridge nomineeris kategoorias ,,Parim fännkirjutaja" - tema suurepärane vastus Torgerseni seisukohtadele on punkthaaval loetav internetis. Eessõna lugesin diagonaalis, aga punkte endid oli juba raskem niimoodi lugeda - ülevaade oli põhjalik ja ääretult huvitav ning soovitan kõigile.

Kõigis kategooriates on olemasolevate nominentide kõrval võimalik oma valikuks panna ,,Valik puudub". Kui mingis kategoorias on selliseid hääli piisavalt, võib selles kategoorias Hugo-auhind jääda välja andmata.

4) Nii et Sad Puppy'd on pahad?

Tegelikult on mõlemad pooled täiesti jaburalt pungil eelarvamustest. Ühelt poolt võiks kogu see diskussioon olla lihtsalt üks mäss sotsiaalpoliitiliselt kallutatud ja anriliselt veidrate tekstide vastu Sad Puppiesi poolt ning senivalitseva ulmeseltskonna vastuseis sellele mässule.

Ometi läheb asi kaugemale.

Ühel hetkel Irene Gallo, kirjastuse Tor üks tegevtoimetajaid, kirjeldas Sad Puppy'sit Facebookis:

"There are two extreme right-wing to neo-nazi groups, called the Sad Puppies and the Rabid Puppies respectively, that are calling for the end of social justice in science fiction and fantasy. They are unrepentantly racist, sexist and homophobic. A noisy few but they've been able to gather some Gamergate folks around them and elect a slate of bad-to-reprehensible works on this year's Hugo ballot."

(Sellise lõigu problemaatilisust lahkab suurepäraselt ulmekirjanik Eric Flint oma kodulehel)

Seegi uudisenupuke võiks anda ainest täiesti omaette artiklile - ühelt poolt on Irene Gallo sõnavõtt päris lahmiv (võrdlused Vox Day retoorikaga poleks sugugi kohatud). Samas oli Gallo kommentaar juba unustatud, kui Vox Day ja teised Rabid Puppyd otsustasid tuua selle välja varjusurmast, algatades süstematiseeritud sotsiaalmeediarünnaku Irene Gallo vastu.

Nad saavutasid selle, et Tor Booksi peatoimetaja oli sunnitud tegema Irene Gallo suhtes väga laitva avaliku pöördumise, milles ta ühelt poolt noomib Gallot ja ühtlasi avalikult vabandab toimetaja sõnavõtu pärast, mille järgi võis tunduda, et tegemist oli Tor Booksi ametliku seisukohaga.

Võiks arvata, et sellega oleks asi lahendatud - Irene Gallo liialdas Facebookis, teda kritiseeriti, peatoimetaja noomis teda avalikult. Plats puhas, kas pole?

Kaugel sellest. Seda, et Irene Gallot nüüdseks vallandatud pole, on pannud paljusid streikima Tor Booksi vastu. On terve hulk inimesi, kes ei ole nõus ostma ühtki raamatut, mis sellelt tunnustatud kirjastuselt ilmub, ühe Facebooki postituse tõttu. Mis on pealegi tehtud Irene Gallo enda kontolt ja tema nimel.

See streik saab neil raske olema - teadupärast on kirjastusega Tor Books äsja teinud 10-aastase lepingu nüüdisulme absoluutsesse raskekaalu kuuluv John Scalzi.

Võib-olla on selle näol mõneti tegemist Hugo-auhindade välise miniskandaaliga, ent see näitab, kuivõrd laialdaseks osutub Sad Puppy'sist alguse saanud vastasseis Ühendriikide ulmefännide seas.

5) Mis edasi?

Ilmne on see, et edaspidi on Hugode puhul palju suurem rõhk pandud lobitööle.

Selle kriisi valguses on palju räägitud asjaolust, et Hugo auhinnad on ennegi olnud mõjutatud lobitööst. Esiletõusvate näidetena on nimetatud Orson Scott Cardi ja John Scalzit. Cardi võidud romaanide ,,Enderi mäng" ja ,,Surnute eest kõneleja" eest olevat suuresti väga entusiastliku lobitöö tagajärg (mis ei tähenda siiski, et need poleks väärinud võitu - tema puhul on selgelt tegemist autoriga, kes jääb ulmeajalukku klassikuna). John Scalzi (kes olevat kaasautoreid ühel või teisel moel moosinud blogiga - detailidesse ma ei hakanudki laskuma, sest ka tema puhul tajun, et tegemist on elava klassikuga. Võib-olla on Hugo pälvinud ,,Redshirts" siiski tiba kehvem? Mine tea...)

Mingite Sad Puppy seisukohtadega olen ma nõus.

John Chu võidunovell ,,Vesi, mis langeb su peale eikusagilt" pole sugugi ulmeline jutt. Ulmeelement - vesi, mis langeb eikusagilt su peale, kui sa ütled midagi ebatõest, mis teeb võimatuks valetamise - on sedavõrd hõlpsasti väljajäetav, et lugu tundub lihtsalt fantaasiasugemega perekonnadraamana. See pole halvasti kirjutatud lugu, ent see pole sugugi hea ulmenovell.

Näis, et selle teksti võitmise taga oli lausa kahel moel vähemusse kuuluva noormehe tänukõne auhinda vastu võttes. Millal viimati võitis Hugo-auhinna homoseksuaalne asiaat? Auhinna andmist ei paistnud dikteerivat mitte lugemisel haaranud emotsioon, vaid lugemise järel tabanud mõte: ,,Kas poleks tore, kui auhinna pälviks... tema?" Nii et, vähemalt selle ühe kategooria raames - mis kellelegi niikuinii korda ei lähe, lühijutt ju - näis tegemist tõesti olevat sotsiaalselt kallutatud auhinnaga.

Samas tuleb tõdeda, et ka teised nominendid ei tekitanud rabavat ,,see peab võitma"-tunnet. Kõik lood on internetis kättesaadavad, aga eeldatava huvipuuduse tõttu ei hakka ma vaevuma aadresside lisamise ega ülevaate tegemisega. Raske arvata, et tegemist olnuks parimate lühijuttudega aastast 2013. Ei saa see lühiulme olukord nii lootusetu olla. Kust leiab kas või Gardner Dozois igaks aastaks päris paksu kogumiku võrra tuumakamat lühiulmet?

Ilmselt saab selle kriisi tagajärjel rääkida kahest poolest Ühendriikide ulmeskenes. Mõlemal on võime olla samavõrd äärmuslikud ja olla neis äärmuslikes ilmingutes samavõrd ebameeldivad. Eeldatavasti hakkab kumbki pool 2016. aasta Hugode eel koguma oma nominentide nimekirja. Loevad agaralt aastas ilmunud raamatuid ja panevad kokku oma loetelu. Tõenäoliselt saab järgmise Hugo-auhinna nominentide väljakuulutamise eel näha harjumatult intensiivset lobitööd.

Mingis mõttes on huvitav näha, et ulmerdised teisel pool maailma tegelevad samuti igasuguste väiklaste ja mõttetute pseudoprobleemidega, mida nad muudavad suurteks, kogu zeitgeist'i hõlmavateks põhimõttelisteks dihotoomiateks. Eeldatavasti võib järgmise aasta auhinnagaalal oodata vastuaktsiooni Sad Puppy'de kampaaniale, näiteks püütakse esile tõsta mustanahaliste lesbide unenäokirju. Nii see väiklus kujundabki meie ühise ulmekirjanduse ajalugu...

Nali naljaks, poliitika poliitikaks - kõige olulisem, mille nimel mõlemad pooled väidavad võitlevat, on siiski teoste kvaliteet. Kui tuleb esile vaieldamatu tähtteos, mõni ajatu klassik, siis jääb ta kindlasti sõelale. Kõigist neist mahhinatsioonidest hoolimata.

Seni, kuni sellest kivist visatud lained tasanevad, soovitan pilku peal hoida näiteks Nebula-auhinnal - Jeff Vandermeer võitis romaaniga ,,Annihilation", lühijutu kategoorias võitis Ursula Vernon novelliga ,,Jackalope Wives". Kedagi ei vilistatud lavalt maha. Saab näha, kuidas on lood 22. augustil, kui kuulutatakse välja Hugo võitjad.

Ippolit, quo vadis? (Oskar Nassar)

Mõne aasta eest kolme kirjaniku ühistööna valminud ja autoritele ka Stalkeri auhinna toonud kogumik "Saladuslik tsaar" jagunes laias laastus kaheks: jutud hiidasteroid Tooni saabumise "ootusärevusest" Maal vs Maa sajandeid peale "kauge külalise" saabumist. Värske järg "Saladuslik tsaar 2: Duumioru lood" lubab lugejatel pilgu heita Ippoliti-Tooni ühismaailma sündmustele, mis leidsid aset ajalises naabruses Tooni saabumisega meie koduplaneedi orbiidile. Tuleb välja, et Toonikene ei unustanud viisaka auvõõrana pererahvale kingiks tuua hulgi külakosti.

Uus kogumik võiks vabalt kanda ka alapealkirja "Seni avaldamata memuaare Lennart Mere nimelise Üksiku Soomusjalaväepataljoni leitnandi Jaan Kallose sulest". Kallos on seda kogumikku ja laiemalt kogu ühismaailma koos hoidev tegelaskuju. Hiidasteroid Tooni ja orbitaalkompleks Ippolit on küll sündmustiku käivitajad ning olulised faktorid, kuid juhtohjad on kahtlematult Kallose käes. Leitnant Kallose tegelaskujule on antud ka piisavalt kaalukas motiiv (Mis saatus tabas ta perekonda?), mis paneb teda ette võtma kõiki neid pööraseid avantüüre ning hoiab lugejat tema seiklustele kaasa elamas. Koos leitnandiga viibime Kuul, avastame Tooni tegeliku saladuse, eksleme Virumaa Katastroofikeskuse lõputuis tunneleis ja muundume müütiliseks sortsiks. Kindlasti on oluline ka asjaolu, et Kallos on kangelasena pidevas muutumises, seda nii keeleliselt (anglitsismide ilmumine kõnepruuki), emotsionaalselt (vihapursked) kui ka füüsiliselt (kehaline regress). Tegemist ei ole stereotüüpse alfaisasest sõjardiga, kelle ainsateks liikumapanevateks jõududeks on kuiv püssirohi ja rinnakad näitsikud. Kallose näol on tegemist kõige kaasakiskuvama tegelasega meie märuliulme anris pärast Willard Vallutajat.

Kui esimene kogumik ilmus kolme mehe koostöö viljana, siis vastse kogumiku autorite ring on tunduvalt laienenud ning ka võrdõiguslikkuse volinikul pole põhjust nina kirtsutada. Esimene kogumik oli küll tunduvalt mitmekülgsem nii stiililt kui ka tonaalsuselt, kuid samas oli ka lugude keskmine tase kõikuvam. "Saladuslik tsaar 2: Duumioru lood" on ennekõike Maniakkide Tänava nägu (kaheksast loost seitsme puhul on ta ainu- või kaasautor) ning see pale on morn, lootusetu ja jõhker. Esile on kerkinud rida uusi fundamentaalseid küsimusi: Kas inimkond, kui liik säilib? Missuguseid vahendid on lubatud liigi päästmise nimele kasutada? Kas rahvusel on enam kohta katastroofijärgses maailmas? Kadunud on J.J. Metsavana poolt esimesse kogumikku sisse pikitud mängulisus ja huumor (Õnnepäeva jutud) ning asemele on tulnud sapine eneseiroonia ja enesehävituslik maailmapilt. Arvestades, et uue kogumiku jutud räägivad üleüldiselt kõige tumedamast ja lootusetumast perioodist Ippoliti-Tooni maailmas, on tonaalsuse muutus täiesti mõistetav.

Lõpetuseks tuleb siiski küsida: Ippolit, quo vadis? Kas lugejad peaksid ootama kolmandat jutukogu katastroofijärgsest uuest ja helgemast maailmakorrast ("Saladuslik tsaar 3: Õnnepäeva uued seiklused")? Või on mõnel senistest autoritest plaanis hoopis iseseisev romaan tegevuspaigaga ühismaailmas? Romaani näol oleks tegemist kvalitatiivse hüppega, mis annaks võimaluse tunduvalt põhjalikumalt lahti mõtestada ka ühismaailma ajalugu või tulevik. Kindlasti ei ole Ippoliti-Tooni maailma võimalused end ammendanud ning ulmefännid soovivad oma riiulil näha vähemalt raamatute triloogiat.

Jutud Strugatskite Keskpäevamaailmates (J. J. Metsavana)

,,Ulme on kirjandusvaldkond, mis allub kõigile üldkirjanduslikele reeglitele ja nõudmistele, tegeleb üldiste kirjanduslike probleemidega, kuid seda iseloomustab eriomane kirjanduslik võte - ebatavalise elemendi olemasolu. Tõeline ulme - see on ime-saladus-tõepärasus."

Arkadi ja Boris Strugatski

Siin ta siis on! Kauaoodatud, vähemalt minule, Veiko Belialsi poolt koostatud ja tõlgitud valikkogumik vendade Strugatskite keskpäevamaailmast. Olin Belialsiga varemalt ,,Labürindiõhtutel" vesteldes end juba niivõrd üles kütnud, et kui kuulsin kirjastaja Eva Lutsult, et raamatud on trükikojast temani jõudnud, võtsin kohe samal õhtul auto ja sööstsin endale trükisooja eksemplari hankima. Seetõttu olin üks esimesi inimesi (väljaspool kirjastuse loojate ringi), kes seda raamatut sai käes hoida ja lugeda. Ning ütlen etteruttavalt ära, et kuigi vahel võib lootuste liigne üleskütmine valusa tagasilöögi anda, siis seekord oli raamat tõesti täpselt nii hea, kui lootsin selle olevat.

Esimene Arkadi ja Boriss Strugatski lugu ,,Kauge vikerkaar" on sellest, kuidas mõõdutundetu ja vastutustundetu solkimine arusaamatu teadusprobleemiga tulevikutsivilisatsioonilt äkitselt vaiba jalge alt ära tõmbab ning persest näksab. Ideelt suurepärane lugu, mille ainukeseks miinuseks oli inimeste liigne robotlik kangelaslikkus (isegi 15-aastased tundsid piinlikust, et neid lasteks peeti). Pidevalt vaid valesid otsuseid vastu võttev ning kahtluste käes vaevlev Robert oli realistlikuna õnnestunud karakter. Üllatuseks meeldis mulle ka vendade välja mõeldud "tehnomula", mis ei kandnud vaid näilise dekoratsiooni ülesannet, vaid mõjus oma läbimõelduse ja seoste tõttu ehedalt. Samas oleksin kunagi sellise asja tõttu jalgu trampinud. Mäletan, kuidas aastaid tagasi ajasid "Suure ilmutuse" fukamiseerimise kirjeldused suisa marru. Jutu lõpp pani esialgu kulmu kortsutama - kuidas siis nii, et Gorbovski saab surma? Tähelepanelikumalt mõeldes sain aga aru, et tegelikult tõid vennad tekstis vähemalt neli võimalust katastroofi üle elamiseks (ja edasistes lugudes leiutati veel üks - viies)

Teine lugu (samuti Strugatski vendade oma), ,,Poiss põrgust", on omamoodi integratsioonilugu (eriti hea lugeda praeguse pagulaspaanika harjal) sellest, mis juhtub, kui tuua ajupestud sõdalasnooruk õitsvasse keskpäeva kommunismi. Minule oli seal ülimalt nauditav kiri-kamraadidele-stiilis poisi kirjeldus tema ümber toimuvast. Üheaegselt nii muhe kui robustne ning liigutav. Näiteks meeldis mulle kohutavalt, kuidas ,,lahingukass" üritas progressorite majas enda tuppa kasarmutunnet tekitada ja salaja "pederiided" seljast võttis ning mundrit kandis, et end jälle austusväärse inimesena tunda. Või kuidas ta aknast laskepositsioone otsis, padruneid paljundas ning robotit drillis. Sarnaselt ,,Kauge vikerkaarega" paistis ka siin välja Keskpäeva inimeste läbimõtlematus ja lausa mõistmatus, kui oli vaja suhelda millegi täiesti võõraga. Ainult nüüd ei tundunud maalased enam sama meeldivad kui varem. Kornei oli poisi kõrval (kellega oli väga kerge samastuda) justkui võõrik ja vaenulik tulnukas. Ehk keskpäev heitis oma esimese ja pikema varju ning maailma näilise sõbralikkuse mask hakkas mõranema.

Mihhail Uspenski ,,Rästikupiim" algab punktipealt sealt, kus ,,Poiss põrgus" lõppes, ja meeldis mulle ainuüksi seetõttu, et Kornei muudeti veelgi ebameeldivamaks tegelaseks ja et rändurite ning leidlastega keerati veel üks sõlm peale ja sisuliselt anti progressoritele imelise elegantsusega üle lõusta. Viimaste inimsõbralik mask lõi sellega loomulikult veelgi enam kõikuma.

Neljas lugu, Jaroslav Verovi ja Igor Minakovi ,,Operatsioon Viirus", on samuti otsene järg teosele ,,Põrnikas sipelgapesas" ning isiklikult ei soovitaks seda lugeda, kui viimati mainitud teos ja ,,Asustatud saar" lugemata, heal juhul läheb lihtsalt suurem osa lugemismõnust kaduma, halvemal juhul aga ei saa üldse mitte midagi toimuvast aru. Igal juhul algab lugu sealt, kus Põrnikas lõppeb, ehk Skikorsky seisab suitseva püstoliga Abalkini kohal ja Maia Glumova karjub ikka veel. Edasi pööratakse muidugi aega viitmata loole väike vint sisse ja kõige selle tulemusena leiab Maksim end taas vanalt tuttavalt Saraksilt, ülesandega tungida Saareimpeeriumi kõige sisemisse ja salapärasemasse ringi. Tegemist pole isegi niivõrd fännikirjandusega, kuna autoritel polnud mitte ainult vendade isiklik luba, vaid ka nende materjalid-mustandid kirjutamata jäänud romaanist - ja seetõttu on antud jutus terveid lõike, mis vendade endi kirjutatud.

Viies, Andrei Lazartuki lugu ,,Kõik on hästi", on kindlasti kõige süngem, kõige raskemini loetav ja samas ka kõige rohkem mõtteid tekitav. Ka varasemad jutud olid keskpäevamaailma osas üsna kriitilised, aga Lazartuki kõrval tunduvad need suisa utoopiad. Tõsise fännina ei jäta see autor just palju kive ja kaheldavusi ümber keeramata ja hea on, et see lugu asub kogumikus kõige lõpus, ainuüksi seepärast, et pärast antud teksti lugemist on raske vendade tulevikupildile endise pilguga vaadata. Kuigi see tekst pole ühegi Strugatskite tekstiga seotud sama tugevalt kui ,,Operatsioon Viirus", tasuks enne lugemist vähemalt ,,Väikemees" korra üle sirvida.

Kokkuvõtteks tuleb tunnistada, et vennad on tõesti suured autorid. Palju on õigupoolest kirjanikke, kes on enda üksikute vihjete (Mida on väärt ainuüksi ,,Kauges vikerkaares" toodud 12-realine lõik Massachusettsi masinast!) või pooleldi öeldud lausete abil suutnud inspireerida terveid lühiromaane?! Näiteks selgub järelsõnast, et ,,Operatsioon Viirus" pole sugugi ainuke võimalik tõlgendus Maksimi reisist Saareimpeeriumi, vaid neid on veel tervelt kolm tükki. Ainuüksi see fakt avaldab muljet. Või siis veel üks näide sellest, kuidas Strugatskite maailm elab oma salapärast elu - tekstis ,,Poiss põrgust" satuvad robot ja poiss peale Null-T reisimise tõttu mahajäetud liikuvale maanteele. Ühele sellisele, mida kirjeldati tekstis ,,Tagasitulek". Pealtnäha tähtsusetu tilluke detail, aga jäi meelde, lisas maailmale sügavust ja tekitas mõtte, et aga palju neid teid võib metsades olla? On need teed-atmosfääripuhastajad mingi oma teadvusega jne. Kui sellesse detaili veel pisut süüvida, polegi enam palju vaja, et sünniks juba täiesti uus tekst.

Lõpetaks selle arvustuse aga Verovi ja Minakovi mõttekäiguga selle kohta, miks ulmefännid moodustavad, erinevalt teiste kirjandusanrite fännidest, ühise vennaskonna. Nende nägemus põhineb Strugatskite eespool tsiteeritud ulme definitsioonil (ime-saladus-tõepärasus) ja lähtub tõdemusest, et selle kolmiku esimene komponent - ime - sisaldub igas ulmeteoses. Usk imesse on aga igasuguse religioosse maailmavaate üks alustalasid. Ulmekirjanduse imed pole enamasti ühekordsed ja tühised (nagu tihti peavoolu kirjandusel), vaid lähtuvad universaalsemast küsimusest - elu mõttest. Teadusulme tegeleb selliste (muu hulgas ka religioossete) küsimustega, nagu kõiksuse sünd ja lõppemine, inimese tekkimine ja kadumine, mõistuse olemus, kas me oleme Universumis üksi, utoopia ja düstoopia (Paradiis ja Põrgu)... Ehk siis teadusulme on tegelikkuse mõtestamise vahend, mis on välja vahetanud religiooni.

Raamatuarvustus ,,Pikkmarss" (Leila Tael)

Terry Pratchett´i ja Stephen Baxteri Pikkmaa sarja kolmandas eesti keelde tõlgitud osas ,,Pikkmarsis" jõuavad astujate rännakud Marsile. Nagu Maal, on ka Marsil palju paralleelseid kaaslasi, mille keskkonnad ja ajalood erinevad üksteisest suuremal või vähemal määral ja leidub isegi elu.

Lisaks ,,Pikkmaast" ja ,,Pikksõjast" tuttavatele tegelastele tuleb esile uus intelligentsete laste põlvkond ning sündmused võtavad ennenägematu pöörde.

Käesolevas teoses on pratchettliku sarkasmiga meelde tuletatud inimeste liigiomast tunnust põlata ja hävitada kõike, mis mingil moel harjumuspärasest erineb. Marsi tegevuse ja Maade vahelise astumisega kõrvuti jooksvas tegevusliinis selgub, et kõrvalmaailmas, kohas nimega Õnnelik Maandumine, on välja arenenud uus üliinimeste rass. Pidades endid tavainimestest paremateks ja targemateks, nimetavad nad endid järgmisteks ning tekib reaalne oht seni valitsenud inimkonna kihi väljasuremiseks. Kuna noorte einsteinide meelest on põliselanikud neandertallase tasemel, ei tule järgmistel mõttessegi põliselanikega järglasi saada ja nad eelistavad paljuneda omavahel. Vanema liigi esindajad suhtuvad järgmistesse vastandlikult. Kui ühed peavad neid arukuse ja vastupandamatu sarmi pärast jumalateks, siis teised peavad salamisi plaani, kuidas ohtlikud noored Maade pealt jäädavalt pühkida. Kumb arvamus otsustavaks saab, jäägu esialgu saladuseks.

Marssidel hakkab seiklema erakust superastuja, kes on üle pikkade aastate uuesti kohtunud oma isaga. Pole raske arvata, kellelt karmi olekuga naine rännukihu on pärinud. Koos satuvad nad üliohtlike sündmuste keerisesse, leides elu punasel planeedil, mis polegi igal pool sama värvi, avastades kosmoselifti ja palju muud põnevat.

Teine tugev naiskarakter, miljonite Maade kohal hõljuva õhulaeva kaptenist trollikaitsja, on oma meeskonda võtnud lisaks trollidele ja inimestele ka ühe ajukoera. Seekord peab ta langetama ülitähtsa otsuse. Millise nimelt, jääb lugejale avastada.

Kogu Pikkmaa sarja on osavalt kokku sidunud Tiibeti mootorratta parandaja hingega tehisintellekt Lobsang, kelle kunstlikke kehasid leidub kõikjal, ka päikesesüsteemi ääremail. Tema lemmik-keha on vana Tiibeti munga välimusega ning olles platoonilises abielus samuti kunstlikku keha omava mootorratturist nunna Agnesega, moodustavad nad äärmiselt kummalise paari. Agnese ülesandeks on Lobsang maa peale tagasi tuua, kui tema ideed liialt pööraseks muutuma hakkavad, kuid ta oskab seda teha piisavalt delikaatselt, et mitte lõhkuda perfektset harmooniat ja austust teineteise vastu.

,,Pikkmarss" on täis pikki ja sügavmõttelisi kirjeldusi, just nagu sarja eelmised raamatudki ning sellel põhjusel on peetud neid romaane igavateks ja venivateks. Tegelikult on tekst hoolikalt läbi mõeldud. Autorid on analüüsinud inimloomuse halbu ja häid külgi ning tegudega kaasnenud tagajärjed on kujutatud äärmiselt realistlikult. Kõike head saab kurjasti ära kasutada ja teistsugustest nähtustest oodatakse alati halvimat. Omakasupüüdliku enamuse hulgas leidub üksikuid samariitlasi, kuid parimad kavatsused võivad viia hukatusliku lõpptulemuseni. Just niisugused masendavad mõtted tekkisid raamatut lugedes, kuid tõde ongi kõige valusam.

Hiline Lõikus - pika teekonna lõpp (Alan 'Paganarh' Sigus)

29. ja 30. mail toimus Tallinna lähistel vanas Pahkla raketibaasis postapokalüptilise rollimängu viimane osa, tõmmates joone alla tegevustikule mis sai alguse 2011 aasta kevadel Tartus Raadi lennuväljal.

Kuigi järjekorranumbriks oli 5, siis tegelikult oli see üritus juba seitsmes, sest vahepeale oli pikitud ka vahemänge, mida eristati komakohaga. Lisaks oli veel läbi viidud ka rollimängulisi üritusi läbi Skype, kus kirjeldusmängudes paljud osaleda said.

Niisiis, viimane lugu. See pidi tulema piisavalt tugev, et mõjuks lõpuna, panused pidid olema suured. Alustasid ju mängijad aastaid tagasi kui oma Asulate ekspeditsioonigrupid, kes käisid heljurõisikute (mutant-taimede) gaasi korjamas, ning nüüd, aastaid hiljem, pidid nad kokku minema teise kõrgtehnoloogilise riigiga, mis oma mõjuvõimu Varssavist juba Riia varemeteni küünitama hakkas. Kuna mängijad olid põgenenud (endise) Eesti territooriumilt represseerivate Linnade küüsist Läti aladele, ei olnud neil ka tagasiteed.

Konfliktiga lõppenud kohtumine Fuusia Vürstiriigi võimu esindajatega oli orkestreeritud juba eelmise mängu lõpus ning enne mängu anti välja vaid üks trumpkaart- teadmine säilinud militaarsatelliidist, mille pardal on veel üks välja laskmata tuumalõhkepeaga rakett.

Alus konfrontatsiooniks oli loodud ning kuigi võimalik oli ka rahumeelne lahendus, oli organisaatorite poolt mängijatele ette antud palju põhjuseid ja materjali, mis Fuusia koletislikkuses kahelda ei lasknud. See pidi tõukama neid iidset kontrollpunkti korda tegema ja vajutama seda suurt punast tuumanuppu, mis tsentraalselt juhitava kõrgtehnoloogilise Fuusia Vürstiriiki piisavalt raskelt vigastaks ja seeläbi mängijatel Läti territooriumil oma isikliku väikese eluruumi püsti panna laseks. Kuidas neil läks, saate juba lugeda altpoolt.

Mängu tegemisest ka natuke.

Sellesse mängu läks organisatoorselt väga palju vaeva, valu ning mis põhiline, aega. Kõik Skype "ekspeditsioonid", mis pidid viima loogilise jätkuni, kogu mängu struktuur ning ettevalmistused erinevateks lahendusteks. Selleks, et saaks suurema mängu korraldada ära kahe põhi-GM abil, on põhirõhk eeltöö kogusel ja detailsusel, et mitte ükski mängijate välja mõeldud krutski või maanteel rikki läinud BTR organiseerijatel jalgu alt ära ei lööks.

Vaja oli ka, et mängijaid tuleks pigem rohkem kui vähem, mis oli tähtis nii mängijate osapoole mitmekesistamiseks kui ka vastaspoolt kehastavate fuusialaste ridade täiendamiseks. Lõpparvuna osales mängul veidi üle neljakümne inimese, mis oli küll pigem organisatoorse miinimumi kandis, kuid oli piisav, et edasi anda "viimase suure mängu" tunnet. Suurima osalusega Lõikuse mäng on olnud kolmas, kus territooriumi jagasid omavahel viiskümmend mängijat.

Oma osa mängu erilisemaks tegemisel oli ka muidugi Kaitseliidu poolt lubatud soomusmasina kasutada saamisel, mille reaalset kohale jõudmist uskusin isiklikult alles siis kui seda nägin, sellepärast olid ka kõik mängu plaanid ja struktuur kirjutatud topelt- soomusmasinaga ja ilma. HL5 on minu teada ka esimene airsofti mäng Eestis, mis on kaasanud reaalse soomusmasina ning seda aspekti hoiti salajas ja pidi tulema üllatusena kõigile mängijatele. Kuigi masinal ei olnud mängu jaoks keskset rolli, pidi see lihtsalt lisama veel natuke ägedust nendele inimestele, kes sellest piisavalt hoolisid.

Lõppsõna enne mängukirjeldust.

Kuna see jutustus sai läbi, võtavad mängutegijad nüüd natuke puhkust, enne kui üldse hakkavad mõtlema edasiste plaanide peale. Hetkeseisuga on plaan selline, et järgmistena toimuksid Lõikuse maailmas mõned üksikmängud, millel on oma lõpp ja algus ühe ürituse raames ning võibolla tulevikus alustab uue sarjaga. Meil ei ole ka midagi selle vastu, kui keegi teine midagi Lõikuse maailmasse teeb. Olgu see mäng, pilt, jutt või muu kreatiiv.

Septembris toimub ka suur pidu, kuhu on kutsutud kõik, kes kasvõi korra HL mängudel käinud või niisama huvilised on, et mõnusamalt heas seltskonnas kogu teema kokku võtta.

Ürituse nimi on Hiline Lõikuspidu ning täpsem info ilmub õige pea meie Facebooki lehele.

Järgnev mängukokkuvõte on kokku pandud kasutades vaid osalejate tagasisidet. Lõigud ei pruugi olla ajaliselt täpselt õiges järjestuses, kuid annavad edasi kogu üritusel toimunud tegevuse. Täistekste saab lugeda foorumist< /a>.

(Maxim (Meedik) - Zarvik)

Mõni ekspeditsiooni õhtu on lihtsalt ärevaks ajav. Seekord oli neid põhjuseid aga terve ühe käe sõrmede jagu.

Esiteks ajas Maximi närvi see, et esimese asjana võimaliku vastu liikumise piirialadele jõudes tuli oodata. Lihtsalt passida ja oodata lisavägesid, sest kuidagi oli peamiselt spetsialistidest koosnev kamp jõudnud sõdurite põhiväest ette. Juba ainuüksi see oli üks halb märk ja kohutavalt halb planeerimine.

Teiseks ajas teda närvi see, et kogu kamp, kes oli kohal, oli täiesti sihitu ja organiseerimata. Kütid küll uudistasid juba lähimate põõsaste all ja tutvusid kohaliku fauna ja flooraga, aga ülejäänud passisid nagu kuradima leemurid keset kuradima lagendikku - hea sihtmärk kõigile.

Kolmandaks häiris Maximi see, et Sõõrik, st ptüi Rõõsik juba peaaegu põõnas mäevalli najal, mõistmata võimalikku ohtu meie ümber. Kuidas on võimalik, et see tehnik, kes vaevu isegi oma kotti kanda jaksas, oli veel elus?

Neljandaks jõudis Maximile alles siis kohale, et ta pidi olema lahingmeedik - see kes kuulirahe varjus haavatu juurde tormab ja sellel ajal, kui teised sõdurid tuld eemale juhivad, kiirlappimist teeb. Kurat küll, see oli see kõige ohtlikum ja raskem osa, kus tuli kiiresti tegutseda ja veel kiiremini määravaid otsuseid vastu võtta. Vahel võis olla õige otsus ka halastuslask ning Maxim pigistas oma relva käepidet - jah, muud selle vana, aeglase ja roostes rondiga teha ei olnud, enesekaitseks sellest asja polnud - võis vaid loota, et seekord polnud seda vaja kasutada.

(Karu (Sõdur) - Wiking)

Kogu ekspeditsioon kulges väikestes gruppides "Zeusi" suunas. Ühe sellise grupi moodustas 1.0 - Karu, 1.1 - Vikat ja kolonel Laik ning neljandaks oli kummalist rauast potti peas kandev võitleja, kes igal sammul kolksus ja kolises... Korra tuli mõttesse, et laseks tal nii sadakond sammu meie ees käia, ehk tõmbab "soovimatut" tähelepanu ja kolmik jõuaks õigeaegselt reageerida... õelaks muigeks see siiski vaid jäi.

"Zeusi" leidmine käis ilma suurema draamata, eel-grupp oli juba kohale jõudnud ja ala kindlustanud. Kiire ülevaade - piisavalt julgeoleku jõudusid oli baasis, ning kolonel haaras initsiatiivi, et teeb väikse "jalutuskäigu". Colti-le anti info, et luuregrupp liigub välja.

(Birgit (Meedik) - Crata)

Minu jaoks oli saabumisõhtu küllaltki rahulik ja vaikne - meedikuid oli kohapeal mitu, nii et potentsiaalsete ja reaalsete vigastatutega tegelemine oli kontrolli all; kõik spetsialistid olid igati oma ülesannete kõrgusel ning töö käis (isegi Rõõsikut oli võimalik selgete käskude abil tööle panna); juhtimislikest küsimustest oli esialgu suurim oma laagripaiga valik, mida sai mil.juht Coltiga pikalt ja põhjalikult arutatud ning lõpuks (suures osas ka mänguvälise ohutuse pärast) otsustasime punkrist pisut eemal oleva lagedama platsi kasuks; Margarita tegi detoxi valmis ning nimekirja alusel sai see ka kõigile sisse joodetud; laagri üles löömine ning toitlustusküsimused said sujuvalt delegeeritud, et juhuks, kui punkri juures on vaja teha mingeid otsuseid või tegusid, oleks mul tsiv.juhina kiire võimalus sõna sekka öelda; luuresalgad sõdurite ja küttide isikutes olid väljas ja ka valve oli korraldatud. Tehhid olid punkrist saanud kätte automaatkaitsesüsteemi juhtpuldi ning seal oli ka kõige tähtsam, mida me otsisimegi - Zeusi juhtkonsool, mis generaatoriga ühendades õnnestus isegi käima saada. Puudu oli veel vaid antenn, et kuskil kaugel orbiidil oleva tuumalõhkepeade satelliidiga ühendust võtta (kogu see värk oli Birgiti jaoks suhteliselt abstraktne tehhide pärusmaale kuuluv ulmejutt). Kui ka tuuker oma varustusega oli kohale jõudnud ning teisel korral mürgisesse ruumi sukeldudes lõpuks juhtnöörid sai, mida otsida vaja oleks, tõigi ta sealt välja juhtsüsteemi tööle saamise jaoks ülivajaliku antenni. Paraku aga selgus üle tehhi õla juhtkonsooli ekraani passides, et sellele vaatamata ei ole kõik siiski päris töökorras - masin ei tea koordinaate, andmed on "katki"..

(Maxim (Meedik) - Zarvik)

Telgi raam polnud veel püstigi, kui tuli teade - kolm fuusialast liiguvad juhtimiskeskuse poole. Kurat võtaks! Kui peaks minema lahinguks, peab olema vähemalt üks jooksuvalmis meedik käepärast. Maxim haaras oma meedikukoti kaenlasse ja tormas mäe, mille all asus keskus, poole tagasi. Mäe peal oli mitu tsiviili ja posu sõdureid. Colt vaatas kindlal pilgul tee peale. Jah seal nad olid. Kolm tumedat kuju. Osad kehaosad metalse läikega. Olid nad masinad või inimesed? Nii kaugelt ei olnud rohkem detaile näha. Ja nad lihtsalt seisid seal! Lihtsalt keset teed! Justkui ootamas valangut enda pihta! Ülbed tõprad.

Oli näha, et mitmel sõduril näpp juba sügeles. ,,Enne ei lase, kui ma käsu annan!" andis Colt selge korralduse. Laskemoon oli loetud ning nii kaugelt oleks see raisku läinud. Pealegi oli kahtlane, kas kuulid neid üldse korralikult tapsid. Eelnevate kogemuste järgi läks ikka mitu salve täristamist, enne kui üks fuusialane maha saadi. Ja see oli vaid üks. Siin oli neid praegu kolm.

Fuusialased liikusid vahepeal metsavahel, vahepeal tee peal, vahepeal lähenesid, vahepeal kaugenesid. Nende teguviis ja motiiv oli arusaamatu. Ühel hetkel igatahes nad lahkusid. Kas nad käisid lihtsalt kontrollkäiku tegemas, meid üle lugemas või uurimas, oli arusaamatu. Kontakti igatahes ei toimunud.

(Karu (Sõdur) - Wiking)

Kiirustame tagasi tuldud teed, et jõuda oma baasile lähemale... Olles liikunud vaevu pool teed, tuleb läbi raadio teade: "Fuusialaste kolmik liigub tagasi." Krt, nad tulevad otse meile peale... Kiirete hüpetega kaob kolmik võssa, et võtta sisse varitsuspositsioonid, võsa on tihe ja ei soosi eriti vaikset ligi hiilimist... Seame ennast teest viie meetri kaugusel sisse. "Laseme nad endast mööda, avame seljatagant tule..." Aega planeerimiseks 30 sekundit... Vikat viskab oma heinarõugu suuruse seljakoti maha võsa alla, võtame kohad sisse ja...

Pikal sammul möödub esimene must mees, siis teine... Adrenaliin tõuseb, süda lõhub... ja viimaks kolmas, metall, voolikud, kiiver... KUULIPILDUJA! Seatutt kaalikatega... Krt... omaette sõnatult vanduda samblasse... Aga juba tõuseb Laik, tõstab automaadi ja koos Vikatiga liigume kiirelt teepeale järgi.

Veidi lähemale, veidi veel... Meid ei ole veel märgatud... VALANG rebestab õhtuse vaikuse, küborgi seljast lendab sädemeid... Lisan omalt poolt veel üksiklaskudega - kaela, selga, pähe... Küborg peatub... Kas tõesti sai nii kõvasti pihta?! Peatumine oli vaid hetkeks, järgmisel hetkel teeb see masin kannapöörde ja käes tõuseb kuulipilduja... Aju registreerib veel mustava vintraua suudme... Õnneks võtab seljaaju üle ja esimene valang läheb napilt üle pea, kui teeperves saab maoli maas olles ennast võimalikult väikseks sihtmärgiks teha... Ja oi raisk kus see kulla laulis, oksad, sodi lendamas, teelt ülespaiskuvad kivid ja sädemed... Taganeda! Laik ja Vikat juba võsas ragistamas, sööstan neile järgi... Haarame oma mahajäetud kola ja baasipoole... Kuulipilduja valang saadab meid järjest pimenevasse metsa.

(Birgit (Meedik) - Crata)

Õhtu edenedes ja hämaruse saabudes kasvas ka ootusärevus - mis mõttes ei ole fuusialastega veel rohkem kontakti olnud, kui et luuregrupp neid nägi ning nad korra meie vaatevälja jalutasid. Mis salakaval plaan neil on ja miks nad juba ei ründa? Kas ootavad pimedat ja/või abivägesid? Oli juba sügavalt pime, kui viimased meist punkri eest põhilaagrisse suundusid, jättes punkri katusele mõnemehelise valve. Laagris oli meeleolu suhteliselt optimistlik, võiks isegi öelda, et lõbus - seda vaatamata salapäraselt meie telkidesse ilmunud Fuusia propagandale, mis andis väga selgelt märku sellest, et nad teadsid, kust meid leida ja suutsid meie laagrisse täiesti märkamatult sisse hiilida ning segamatult sealt ka väljuda. Õnneks piirdusid nad seekord vaid lendlehtede jagamisega.. Ühest küljest rahustav, ent teisalt mõõtmatult häiriv teadmine. Kui laagris oli juba rohkem rahvast, ei jäänud võsas luusijad enam nii märkamatuks ja meie sõdurid jooksid välja teenitud õhtusöögi juurest relvadega metsa neid püüdma, kuid tabada neid paraku ei õnnestunud. Vähemalt ei saanud ka keegi omadest viga. Meeleolu oli taas pisut ärevam. Sellegipoolest nõudis väsimus oma ning ees ootas uus tõenäoliselt tegus päev. Hilja alanud öö möödus üllatavalt rahulikult

(Maxim (Meedik) - Zarvik)

Maxim ärkas viie paiku külmavärinate peale. Tuli telgi ahjus oli kustunud. Olgugi, et ta enda uni oli läinud, vaatas ta kõrval külmuvaid kaaslasi ja otsustas tule uuesti üles teha. Peale pikka pusimist ja susimist - ega Maxim kütt polnud, et selliseid asju osata - sai ta lõpuks tule üles. Ukse tagant kostus kriipimist ja väsinud häält ,,Lase sisse, külm on". Üks vaene sõdur oli juhtimiskeskuse mäe peal maganud ning seal täiesti läbi külmunud. Maxim lasi ta sisse tingimusel, et ta ahju veel kütab ning mees keeras ennast ahju ette kerra.

Tuvastades, et ta on terves laagris ainsana ärkvel, otsustas Maxim ka lõkke üles teha, et saaks seal peal kõigile hommikusööki teha. Oli imekspandav, et keegi kogu selle ragistamise peale ei ärganud - aga küttematerjali oli ju vaja. Põie tühjendamine põõsaste vahel tuletas valusalt meelde kogu dedoxi, mida sai eelmisel õhtul tarbitud. Maxim hammustas huulde, et mitte valjult sajatada ja laagrit sellega üles ajada.

No pagan, isegi fuusialaste lendlehed olid kiletatud ja ei sobinud küttehakatiseks. Kui suure pusimise peale lõke lõpuks käima läks, oli telgi korstnast tulev suits juba otsas - selge, ka see ahjuvalvur jäi magama. Maxim muigas, et mida oleks tal küll teha, kui nüüd äkitsi fuusialased tuleks. Ihuüksi lõkke ääres keset magavat laagrit, nagu kuradima leemur keset kuradima lagendikku. Aga lõke oli mõnus. See oli isegi jumalate soojendamiseks sobilik.

...

Kas olime me tõesti valmis saatma teele tuumalõhkepead? Kas me olime valmis seda vastutust võtma? Mida tähendas see otsus tulevastele põlvedele? Maxim arutas seda küsimust õhtul ka Marita ja Rõõsikuga, kellest viimane ütles otse välja, et tema tehnikuna võib kõike muud teha aga viimast kinnitusklahvi keeldub ta vajutamast. Seda vastutust tema ei võta.

(Karu (Sõdur) - Wiking)

Kõht täis, tuju hea, varustus selga ja tööpäev alaku. "Zeusi" punkri ümber käis hommikust peale tihe sehkendamine - tehhid sebivad ja vadistavad midagi klaverist ja genekast, tuuker on jälle kenasti päikest saanud... Küsimuse peale, et näe krt, see lõunamaa päike on ikka raju, saan ainult altkulmu pilgu... noh, ju siis talle ei räägitud tema külas, et paras kogus hanerasva ja lõuatäis hundijalavett pidi hästi päikesepõletuse korral aitama, aga noh, tont neid tuukreid teab, äkki nad ongi selliseid, külarahvas rääkis, et osad pidi päris neegriks kätte minema, kui pikalt selles ametis püsivad... Tuukrile kaabut tõstes jääb pilk pidama punkri katusele, kus sehkendab suurem kontsentratsioon tsiviliste jälle - pool paljalt, ilma relvadeta, lillekesed juustes... Korraks jään kahtlema, et äkki ma magan alles... Kõvema häälse küsimise peale, et: "Hei, päike paistab ja väga lahe on aga kas teil seal üleval vahipost... VALANG, küsimus vahiposti osas sai vastuse - vaenlane oli hiilinud vargsi lähemale, võtnud punkriotsas peesitavad tsivvid tule alla ja neid langes seal nagu loogu... Eetris ragises Laigu hääl: "Liigun paremalt pealt, proovin tiivata" Püssilukkude lõgina saatel tormavad sõdurid lahingusse. Lahingukära järgi on vastaseid mitu, vähemalt 2-3. Kiirelt lokaliseeritud - alustame tulistava vastase piiramist. Musta riietatud kogu külitab punkriveeres oleva künka veeres, rindkere ja pea on näha, automaat palge, üksiklasud... õlga, rindkere, pea... kogu kaob. Midagi oli pildil valesti... Ei olnud sädemeid, mis turviselt minemapõrkuv kuul tekitab, ja see viimane peapauk ja roosa udu... krt... Kahtlusi kinnitab võidurõõmsalt küünarnukkideni verine meedik, et näe, need polegi päris... Need voolikud polegi neil küljes. Seetõttu nad siis kukkusid nii siva...

Eetris ragiseb Laik: "Vaenlane taandub läbi baaslaagri tagasi."

Liigume Vikatiga Laigule järgi, et saada vee skalpe. Aga nii kiirelt, nagu nad olid ka tulnud, kaovad mustad mardikat metsa alla peitu. Peame parasjagu plaani, et kuidas oleks neid parem jälitada, kui antakse häiret: "Fuusialased punkri juures teel, kaugus 100m

(Helmut (Sõdur) - Magnus)

Esimene sündmus, mille ma eraldi ära märgiks, oli kahe oma poole sõduri tagasitulek. Nähes neid tulemas, hüüdsin ma neile: "Sõdurid! Kus on teie tsiviilid,

keda te valvama pidite?" Kui tsiviil ja sõdur lähevad metsa ja tagasi tuleb vaid sõdur, on midagi väga halvasti.

Sõduritel käsutati relvad maha, ning peale tsiviilide ja ülejäänud sõdurite tagasijõudmist selgus, et esimesed kaks olid Fuusia käes vangis olnud. Nendega oli kukla kaudu tehtud mingeid tundmatuid meditsiinilisi protseduure, niisiis pidid meie tehhid ja meedikud neid üle vaatama. Kogu selle aja olid nad püssitorude ees. Üks neist püssitorudest oli minu oma, sest sel hetkel ei osanud ma ette kujutadagi, et mõne tunni pärast võin mina olla teisel pool toru. Ma tean, millised mõtted mul käisid läbi, kui kuulsin kahtlusaluste jutte. Fuusia tehnikud on ilmselgelt neile meditsiinilist ajupesu teinud, muutnud nende mõtteid. Ühelt ei leitud kiipi, aga see ei tähenda midagi, kiip võis olla ennast sügavamale söönud. Seda, et kahele sõdurile vabatahtlikult meeldis see, mida nad Fuusia laagris nägid, selle peale ei osanud ma sel hetkel tulla.

Ja nüüd hakkavad pihta sündmused, mis defineerivad edasise. Palju ma olin juhuse ohver ja palju enda ettevaatamatuse ohver, see jääb teie otsustada. Kuna Fuusia oht oli lähedal, valvasin pulti (tuumarajatise punkrit-toim), kuid üks hetk tekkis isiklik vajadus käia korra laagris. Jõudsin, püss õlal, laagrisse ja nägin seal ühte inimest. Näitasin talle käsi rahustava estiga, et olen oma. Sekund või kaks läks protsessimiseks, et tema ei ole oma. Meie telkidest ja metsa vahelt astusid välja ülejäänud Fuusia sõdurid ning käskisid mul alistuda. Ülejäänud omad olid eemal, puldi juures. Peale hetkelist mõtlemist karjusin kopsupõhjast "Kontakt!" ja pistsin jooksu. Kuid mul pole elus varem õnnestunud kuulidest kiiremini joosta ja ka praegu ei teinud ma uut saja meetri jooksu rekordit. Mu puusa tabasid kuulid ja ma kukkusin valude käes künkanõlvale, mis viis laagri ja puldi vahelisele platsile. Kuid sõnum oli edasi antud, enda poole sõdurid aktiveerusid. Fuusia sõdurid mu ümber jooksid lahingpositsioonidele ja kaalusin roomamist omade suunas, kuid liiga valus oli. Hetke pärast tulid ka Fuusia sõdurid tagasi, rääkisid võõras keeles ja sidusid mu haavu.

(Birgit (Meedik) - Crata)

Saime natuke hingetõmbeaega, mille ajal enamus olid väga ettevaatlikult üleval künkal madalad ning veel võitlusvõimelised sõdurid valvasid teraselt ümbrust, kui järsku marssisid otse meie "õuele" kolm fuusialast, kes tulid meile oma masinlikult kõlavat koostöö ja väärtustamise juttu ajama. Nagu me enam ei mäletaks, mismoodi meid põhjast siia jõudes väärtustati.. Minu üllatuseks aga tõusis Sten ühel hetkel oma varjuliselt positsioonilt meid kaitsmast püsti ja hakkas alla vastaste juurde minema. Colt käsutas tal vähemalt relva maha, see veel puudub, et ise fuusialastele relvi juurde viia. Ajupessu nakatumine ei tundunud tõenäoline, nii et tema ainsaks vabanduseks suutsin välja mõelda, et ju siis "õhupallipoiss" tõesti ei mäletagi, mida me fuusialaste kohta seni ise kogenud ja teistelt kuulnud oleme - paljud ütlesid, et tal ei ole mäluga kõik päris korras, aga et asi nii tõsine oli, oli päris ehmatav. Masendav oli vaadata, kuidas meie kriitiline ekspeditsioon kaotas veel ühe kaitsja ja veel sel moel. Siis algas uus tulevahetus, meie sõdurid olid jõudnud end peaaegu tiivalt haarama manööverdada, ent positsioonid ei olnud ideaalsed ja fuusialased olid sama vastupidavad kui eelmisel sügisel, aga mehi ja laskemoona oli meil oluliselt vähem. Katse oli küll vapper, aga tulemuseks olid vaid oma poole haavatud ning tervetena lahkuvad fuusialased, kes veel tee äärest Laigu kaasa haarasid. Situatsioon läks aina hullemaks. Peast käisid läbi erinevad võimalikud tagavarastsenaariumid, et punkri sisu vähemalt fuusialaste jaoks kasutuskõlbmatuks muuta.

(Maxim (Meedik) - Zarvik)

Eemal tee peal oli näha lahkuvate fuusialaste tumedaid kujusid. Ka Sten paistis nende seas olevat. ,,Pekki küll. Kõik kolm fuusialast olid püsti ja täiesti tegutsemisvalmid ja meie mehed ... lipp lipi peal ja lapp lapi peal... nagu kuradi kapsad, ainult et nõelapistetega. Äkki oli nendega sõdimine mõttetu. Kas me olime just sorkinud kepiga herilasepesas?" mõtles Maxim ja jälgis kuidas tumedad kujud silmapiiri taha kadusid.

Paar hetke hiljem tõusis samast kohast tolmupilv ja kostus mürinat.

Mida kuradit? Mis see oli?

Mingi masin?

Maxim jälgis õudusega, kuidas silmapiirile kerkis .. ... rauast sõjamasin.

Ei ole võimalik! Oli see soomuk?

,,No nüüd on küll täitsa putsis!!!" karjus Maxim ja pages koos teiste tsiviilidega metsavahele peitu.

(Karu (Sõdur) - Wiking)

"Tsivilistid KIIRELT varjendisse! Läheneb SOOMUK!" Isegi hommikune kutse köögist: soojad pirukad! ei pannud tsivilistide jalgu vudima kiiremini kui võlusõna SOOMUK, punkriotsast vehkat tehes lülitasid osad isegi esisilla sisse, kui neljakäpukil mäe otsast alla tulid... Soomuki müra aina lähenes. Sõdurid võtsid sisse kaitsepositsioonid...

Järjest läheneva soomuki turjal oli näha ratsutamas inimesi... Lülitasin automaadi tulereiimi ümber valangutele... Kui, siis juba... Kui ühtäkki on tunne, et üks seal soomuki katusel olevatest kujudest on tuttav... Vangid? Ei... See on ju meie kütt!!! Ja siis kaikub üle mootori müra: NEED OLEME MEIE! Me oleme OMAD!

Milline kergendus! Rõõmuhõisked, punkrist juubeldades väljuvad inimesed... Poldiküla mehed ja naised laekusid viimaks oma eksirännakuilt! Soomuki luuk lüüakse valla ja välja tõstetakse haavatuid... Laik! Ta on elus!? Meedikud tormavad appi ja haavatud kolonel viiakse angaari turgutamisele. Tuli välja, et soomuki meeskond oli rivist välja löönud selle küborgi, kes Laiku tahtis vangistada... Milline vedamine. Samas ei anna miski asi rahu... nagu oleks ära unustanud... Soomuk manööverdab end kaitsepositsioonidele... vangid... Käiakse silitatakse meie uut terasest lemmikut... raadiosaatjad... spioonid... käes! Krt, meil on ju laagris fuusialaste käes olnud vangid... ja nad on relvastatud!

Järgneb midagi väga halva unenäo laadset asja: vangide isoleerimine, ülekuulamine, tehhidelt ja meedikutelt info nõutamine, jutt kiipidest ja pealtkuulamisest, arutelu teemal, kes keda kontrollib ja kuidas... kas ka ilma relvadeta on vangid meile ohtlikud... kõik ohunäitajad on nii punases kui veel punases olla saab... Ajupestud vangide pidev lalin: fuusia hea, teie barbarid, fuusia hea, ... Vastase osava üritusega meie leeri kiilu lüüa? Segadust ja anarhiat külvata? Ja neid on ainult 2 hetkel... ja juba on niipalju jama...

(Helmut (Sõdur) - Magnus)

Läksin, kuni nägin tuumapuldi esikülge ja sinna ette pargitud soomukit. Lähenedes tõstsin kaugelt juba käed üles. Lähemale jõudes käskis Karu mul seisma jääda ja põlvili laskuda. Ma ütlesin, et vajan meedikut ja tehhi. Mul kästi vest eest lahti teha, mille peale võtsin selle ära, ning särk üles tõsta, mille peale võtsin ka selle ära. Mul ei olnud varjata midagi ja kavatsesin täielikult koostööd teha.

Peale ülevaatamist lasti mind omade laagrisse. Rääkisin ära, mida nägin, mida kuulsin, ning teatasin, et ei kavatse poolt muuta. Ma ise olin täiesti nõus kokkuleppega, et ma ei võta esialgu relva kätte, sest ma ei tea, mida Fuusia minuga tegi. Ma rääkisin, et ma ei poolda ikkagi Fuusiat, ning seetõttu koheldi esialgu mind palju paremini, kui teist vangi, kes oli minuga enamvähem samal ajal tagasi saabunud, ja kes rääkis, et Fuusia ei ole nii halb, kui arvatakse, ja nendega saab rahumeelsemalt asju ajada. See teine vang sai üpris jõhkra kohtlemise ohvriks.

(Leena (Meedik) - Tindome)

Ma tean küll, mis mind seda tegema ajas.

Kui me oleksime hääletanud 5:3 või 6:2 tuumapommi kasuks, kui oleks olnud vähemalt korralik vaidluski, ilmselt oleksin pidanud reetmist piisavaks patuks, et mitte minna ja fuusialastega ühendust võtta. Aga see, kuidas oli nagu iseenesestmõistetav lasta see asi sinna välja, kus eeldatavasti on elusolendeid, kuidas selle üle üldse ei diskuteeritudki, kuidas Laik ütles, et häh, seda me ju siia tegema tulime, ja kõik olid nõus - see oli mulle silmade avaja ka omade suhtes.

Sest Tseemi on mulle armas ja ägevlased seda enam ning võibolla olin nende suhtes sellest armastusest pimestatud. Arvasin nii iseenesestmõistetavalt, et tuumapomm, eeldatav Paugu põhjustaja, ei ole kellegi meelest variantki, ja vastupidises veenduda oli nii õudne, nii päris, nii uskumatu ja samas nii vaieldamatu, et ma pidin selle kuidagi oma maailmapilti mahutama - ning sellega ka elama.

Uue maailmapildiga.

Mõnd aega vähemalt.

Kõndides fuusialaste poole, samas kindalt teadmata, kus nad üldse on, käis mul peast läbi, et võin ka lihtsalt kõndida ja kõndida, jääda metsa maha ja surra detoxi-puudusesse. Aga kõndisin visalt edasi ning seal nad olidki. Algul küll mulle arusaamatud, sest mis keelt nad küll rääkisid? Aga siis juba ka arusaadavad ning arusaajad, nii naeruväärselt usaldavad - mina küll kedagi sedasi valveta meie laagrisse ei jätaks - ning kaheldamatult inimlikud.

Mida me ometi tegime? Mida me ometi tegime?

(Maxim (Meedik) - Zarvik)

Sõdurid kogusid ennast soomukisse, et hankida juurde moona ja kütust generaatorisse, ning hakati kutsuma spetsialiste. ,,Mina olen täna juba jooksnud. Jookse sina. Saad hea koolituse," ütles Maxim Õpilasele ja saatis ta salgaga kaasa. Enamik tsiviile, vangid (Helmut, Lilleke ja Pohl) ja mõned sõdurid jäid juhtimiskeskusesse.

Tekkis tuline vaidlus, mida vangidega, eriti Lillekesega, kelle küljes oli kiip, teha. Spetsialistid nimetasid neid piisavalt puhasteks, samas kui sõdurid olid valmis nad kõik maha laskma. ,,Järgmine kord vot saab see Karu ja teised sellised detoxi asemel minu käest botoxit. Mõjub teine sama hästi, aga võtab kõhu kah lahti. Vaielgu veel spetsialistidega," sisises Margarita peale pikka ja tulist vaidlust. Colt hoidis külma närvi. Ta küll nõustus pigem sõduritega, aga ei tahtnud ka tsiviilidega tülli minna.

Esialgu jäeti vangid siiski ellu nö katsejänesteks.

...

Ekspeditsioon jõudis tagasi ning hüüti meedikut ja nõuti detoxi. Raadio teel oli Margarita selgeks teinud, et korraliku detoxi jaoks oli vaja taimi samast mürgitatud piirkonnast, aga vangide kaitsemise ajal oli vee keema ajamine jäänud tegemata. Nüüd hakkasid biod kiirelt tööle ja detoxi keetma, Maxim aga tormas soomuki juurde. ,,Lükake tuukrile need tabletid sisse, siis vähemalt pole nii valus" ulatas ta Juhtme Jussile valuvaigistid. Juss askeldas natuke ,,Kuule tule vaata üle, ta ei võta neid!" Maxim ronis sisse. Cirm vedeles oma mantli alla peitununa soomuki põrandal. Maxim kontrollis hingamist ja vangutas pead. Siis pani ta sõrmed kaelale, katsus pulssi ja ohkas. ,,Detoxiga pole enam kiiret! Tuuker on läinud!" hüüdis ta läbi soomukiluugi.

(Cirm (Tuuker) - Logerin)

See on hind, mida tuukrid maksavad, mida ka mina lõpuks maksin. Kõik mürgis ujujad hoiavad teadlikult ühe käega surma sõprust. Sukeldusin ma ju selleks, et tillukesel külal, kes mu hinge oli pugenud, oleks võimalus või siis vähemalt pisimgi lootus helgemale homsele. Sammud minu eluteel olid rajatud sellele lootusele, lootusele inimlikuma tuleviku suhtes, mida külaelanikud hiljem omakeskis nii isekalt hävitasid. Ei olnud nad esimene küla, kes pisarail silmade ja liigutavate lubadustega tuukreid taas mürgimerre saatsid, kuid kahjuks jäid nad minu viimaseks. Nagu kõik muu ilus, mis tollel päeval lõpetati.

Soomusmasinas valdas mind usk veel viimaste hetkedeni, et kohe tulevad hoolitsevad käed ja puudutavad mind, viivad mu soojemale asemele, kui praegune trööstitu raudne kirst. Viimase lootuse kustutas juhuslik hääl mis välistas igasuguse pääsemise. Abistavat detoxi ei olnud ja ka ei tulnud. Sellega oli küla mulle vastanud nii, nagu kõik lõpuks vastavad. Tundsin veel läbi raske une, kuidas arsti käsi mu elurütmi otsis ja lahkus. Lahkus ka viimane tahtejõulõng jättes endast maha hauakase vaikse sahina.

(Birgit (Meedik) - Crata)

Pingeline ja ärevaks tegevalt kaua kestnud vastutegevuse ootamine sai lõpuks läbi, paraku mitte seetõttu, et Zeus oleks segamatult oma positsioonile jõudnud, vaid fuusialased tulid meid takistama. Punker oli õnneks eelnevalt ära kindlustatud, soomuk võttis katva positsiooni, enamus spetsialistidest jõudsid lahingukära alates punkrisse peitu koos mõne kaitsva sõduriga ning ülejäänud sõdurid jäid välja kaitsesse. Välja jäid ka relvastamata vangid. Pimedas tuumapunkris passimine kuulates lähedusest kostvaid valanguid ja plahvatusi oli meeletult närvesööv. Zeus ei olnud ikka veel paigas ja mul ei olnud aimugi, kui kaua meie sõdurid suudavad väljas veel vastu pidada. Fuusialasi tundus raadioside järgi väga palju kohale tulnud olevat ja ehkki mõned neist olid (peaaegu? täiesti?) inimesed, oli neil ka mitu kõvemat küborgi. Pigistasin püstolikaba tugevamalt pihku ja lootsin, et vähemalt keegi meist peab veel need viimased pikad minutid vastu. Zeus roomas sihtmärgile lähemale nagu tigu ning lahingukära väljas aina jätkus. See oli omamoodi rahustav tegelikult - kuni väljas on veel keegi meie omadest kaitses, on meil võimalus oma missioon lõpule viia. Passisin kannatamatult vaheldumisi juhtkonsooli helendavat ekraani ja punkri tagavarasissepääsu.

(Karu (Sõdur) - Wiking)

Hakkab peale, aeg oma leib välja teenida, T-30min.

Pinge tõuseb... vaenlane läheneb. Ringkaitse, hoiame silmad lahti, et kaitsta soomukit, taganen esimesse angaari, et kaitsta soomukit vasakult ja paremalt küljelt. Punkri katusel läheb lahinguks, kontakt! Valangud, ragin, plahvatused, siis jääb kõik vaikseks... Alla immitseb vaid suitsu... Liikumine vasakult, üritatakse lasta soomukit, lask, vastane kukub. Mööda teed lähenevad teosammul 3 küborgit... KOLM!? "Vikat, sa kata punkri ust, kui ma kukun, vala niipalju kui torust tuleb, las techid mätsivad mingi pommi kokku, meil läheb seda ilmselt vaja!" Lahing jätkub. Kuulid vihisevad juba esimesse angaari sisse, krt väga lähedalt läks see viimane valang. Olen sunnitud taganema angaari suudmest, kui näen paremalt jooksmas meest mustas, poetamas midagi soomuki alla... "KURAT, nad panid mi..." plahvatus lööb selili, kurdistab, kõik vilistab, läbi suitsu on näha jooksvaid kujusid... Keegi laseb veel soomukist vastu, kõik pole veel kadunud. T-20min.

Keegi raputab õlast, liikuv suu, MA EI KUULE! Vikat näitab näpuga... millegi peale, mis tal käes on ja saan ta suu liikumisest aru... MIIN. Heli tuleb vaikselt tagasi: Tõmbad selle nii ja rohkem ei näpi, siis käib pauk kui peale astub.

Mustad pressivad peale, küborgid on soomukist nii 30m kaugusel... avavad tule kuulipildujatest, soomuk tulistab vastu, torn küll ei liigu enam, aga vapper meeskond ei anna alla. Vahelduva eduga on näha meie vaprat kütti küünitamas soomuki luugist välja ja oma pump-püssiga asju tegemas. Siis avatakse tuli mõlemalt poolt soomukile, kütt saab mitu tabamust ja langeb luugist sisse... Sihitud lask ja järgmine must mardikas kukub, angaari visatakse granaate, õnneks ei taba, granaatidele järgneb suitsukate. T-10min.

"Vikat, mul läheb viimane salv, nad on kohe soomuki juures, noppisin veel kaks ära" Vikat noogutab ja jätkab tulistamist. Üks must saab tabamuse ja jääb teise angaari ette lamama... Kust kurat neid niipalju nüüd välja roomab - vasardab peas mõte... kuulipildujaga küborgid liiguvad aina lähemale, üks laseb juba valangutega otse laskeavadest sisse... On aeg... noogutan Vikatile, tõstan sõrmed mütsiserva juurde, oli au. Automaat ühte kätte, teise käega miin lahingvalmis, jooksu pealt esimese angaari ette maha ja soomuki varju.

"Tule raibe!" Automaat kerkib, kirbule tuleb metallist monstrumi pea, lask, lask, klõks... Viimane mõte, et kurat, nüüd siis lõpeb moon... kui punkri katuselt tulnud valang rebestab läbi parema külje... T-2min.

(Margarita (Bio) - Iti)

Ei Helmutit, Lillekest ega Pohla poldud punktisse lubatud. Isegi mitte nüüd. Metslaste kari. Ka ina ei jõudnud enam sinna, vaid pugesin kahe angaari vahel olevasse prakku. Eemalt kostus metalne hääl: ,,Koostöö. Saab. Premeeritud. Vastuhakk. Karistatud". Silme eest jooksid läbi pildid ja helid esimesest kohtumisest fuusialastega, fuusialase kuulist jäänud arm paremas sääres hakkas kergelt tuikama. Süda peksis kõrvus.

Proovisin punkrisuus olevale Vikatile hõigata, kui vasakult fuusialasi peale tuli, kuid tundus, et ta ei kuule. Hirm oli meeletu. Meenutasin Pohlale tema lubadust. Või meenutas tema mulle. Helmut põgenes läbi akna angaaris. Soomuk langes. Esimene kuul õlga tuli ootamatult. Enda vere nägemine on mind alati kummastanud, nii ka see kord. Justkui läbi udu kuulsin Lillekese häält, kuid ei saanud aru, mida ta küsis. Järgmised kuulid tulid kiiresti ja igale poole, enne, kui mõte täiesti hajus, kuulsin veel hüüet: ,,Vilnius sai pihta! Vilnius sai pihta!". Ahastus. Kas tõesti lasime pommi valesse kohta?

(Mait (Sõdur) - Rene)

Kükitasime Karvukiga seljad koos punkri katusel, vaheldumisi laadides ja kattes. Põõsastes hiilis fuusialasi. Teavitasin nende liikumistest raadio kaudu, kuid vastused jäid aina napimaks. Oli selge, et pikalt me enam vastu ei pea. Juba ragistaski üks punkri nõlval põõsas ning teine taga künkal. Kuule lendas igast suunast, taganeda polnud kuhugi. Tuttav tuline valu rangluu all, vajusin müürile toetudes kössi. "Meedik!" Aga ma teadsin, et kedagi enam ei tule. Läbi hägu kuulsin veel Karvuki vandumist ning generaatori vaikset põrinat. "Mida kauem põriseb, seda parem", mõtlesin hääbudes. Ärkasin veel hetkeks, et avastada end fuusialase kaenlas loksumas tee poole, kust kostis lakkamatu tihe kuulirahe. Karvuk oli teises käes. Kumin, vaikus. Järsku ärkasin sähvaka peale kaelas. Lamasin murul, ümbritsetuna fuusialastest. Krabasin kaela - plaaster. "Mis te tegite? Mis te mulle sisse panite? Mida te tahate?", karjusin plaastrit katkudes. "See on kõigest haavaplaaster," ütles fuusialaste meedik rahulikult ja sonkis juba Karvuki kaela kallal, "seal ei ole midagi muud. Ära katku, muidu haav ei parane!". "Võta oma relv, mine tagasi punkrisse ja ütle teistele, et rahumeelne lahendus on veel võimalik," jätkas teine, tugevalt soomustatud, fuusialane. Nüüd toibus ka Karvuk, kes taibates, mis temaga on tehtud, pigistas kramplikult päästikule ja külvas fuusialasi kuulide ja läbi hammaste surutud vandesõnadega. Tugevalt soomustatud fuusialane blokeeris Karviku relvatoru oma metalse jalaga ja kordas kuule taludes: "Koostöö on võimalik. Koostöö on veel võimalik." Olin hämmingust tardunud. Mõtlesin: "See ei ole reaalne! Mida nad tahavad? Kas ma olen ikka üldse elus?". Siis lõppes fuusialase kannatus ja ta lõpetas Karviku püstolilasuga pähe, lausudes "Koostöö võimatu".

Kurgus austuspisar, mõtlesin: "Lõpuni lojaalne" ja langetasin pea. "Mida te tahate?", kordasin uuesti.

"Võta oma relv, mine tagasi punkrisse, ütle ...." Nii nad tardusid poole lause pealt. Kordasin veel oma küsimust, kuid käed kobasid juba fuusialaste paunasid. Vabastasin nad kiirelt üleliigsest laskemoonast ja pagesin kandade välkudes punkri poole. Punkri ees seisis tardununa võimas Sturmküborg...

(Karu (Sõdur) - Wiking)

Läbi vereudu näen, mismoodi see sama küborg, keda olin sihtinud, tõstab nagu aegluubis käe, suunab püstolitoru soomuki laskeavast sisse ja hävitab viimase vastupanu soomukist... läbi kirbe püssirohu suitsu kõnnib maa värisedes mööda... midagi veel koletumat - meeletus turvises ründe-küborg... "väärtustades" 1200 lasku minutis enda ümber olevaid võitlejaid... Verekaotusest ja väsimusest kipub pilt eest minema... Kohe... no nüüd... kui kaua veel... Kui järsku küborgid seiskuvad. Läbi suitsuvine on näha pikali kukkuvaid musti mehi... Rõõmuhõiske asemel tuleb suust ainult vahutavat verd. Punkrist välja tormavad juubeldavad tsivilistid, allesjäänud sõdurid... VÕIT!

Silmad seletavad ligi tormavad Birgitit, meie kallis Tsiv juht, kiire esmaabi ja jääb veel ellugi... Kui äkist kostub ründe-küborgi suunast: autonoomne programm käivitub 10, 9, 8... Üle huulte valgub nüüd juba lausa maniakaalne naer: Odin, Thor... oodake vaid, kui ma teid Valhallas näen, löön rsk mõdukannu lapikuks pähe! 3, 2, 1... Küborg aktiveerus, tina hakkasid saama kõik, kes olid relvis ja ohtlikud... Vasaku käega tule all relvarihma rakmete küljest vabastada on umbes sama hea kui pea-peal seistes, peale sital käimist männikäbiga varvaste tagumentti pühkida... Ehk rohkelt käginat ja vähe villa ja tõenäosus, et peale tubli üritust on endiselt tsiribiribimm, päris kõrge. Küborg lähenes esimesele angaarile... ja korraks ärkas lootuse tuluke... Seal on MIIN! Paar sammu veel, ainult paar... Ja siis see raibe pööras hoopis teise angaari... valu tuli lainetena tagasi... Liiga palju oleks olnud loota, et see nii lihtsalt läbi saaks... Angaaris olid veel inimesed varjul, valang valangu järel lähetas see monstrum sinna veel kuule...

(Vikat (Sõdur) - Drazic)

Ja siis TA tuli.....

Järsku astus suitsu seest välja suurim fuusialane keda Vikat eales näinud oli. Täis metalne mees. Silmagi pilgutamata lükkas Vikat automaadi valangutele laskma ja.... Esimene salv läks. Seljalt kerkinud sädemepilvele vastas fuusialane valanguga. Õnneks ta pöördus ja Vikat sai tühjendada samamoodi ka oma teise ja kolmanda salve. Samuti püstoli ja.... Kuulid said otsa.

Vikat karjus punkrisse sisse:" Mul on kuulid otsas - kas meil on veel kuule?"

Omalegi üllatuseks sai ta sealt vastuse, et jah - minul veel on. Peale ilmselt elu kiiremat laadimistööd sai ta über-fuusialase selga valada veel kaks salvetäit kuule. Karu oli haavata saanud väljas - lõpp paistis juba lähedal. Punkrist kostva hüüu "Varssavi sai tabamuse" katkestas Vikati kõrval seina tabav fuusialase valang. Saabus vaikus. Peale hetkelist pausi sai Vikat aru et vaikus ei tulenenudki kurdiks jäämisest ega haavata saamisest. Keegi tõesti ei lasknudki enam.

Väljas avanes troostitu vaatepilt - Margariita oli surnud - kaetud verega mis sama erkpunane kui ta juuksed. Karu oli haavatud - ja veel paljud sõdurid surnud. AGA fuusialased olid paigale tardunud. Rahvas liikus punkrist välja - kõik juba peaaegu et rõõmustasid ja siis kõlas metallmehe poolt võõramaa keelne "Switching to autonomous mode". Samal hetkel kui über-fuusialane ennast püsti tagasi ajas viskus Vikat soomuki taha peitu. Fuusialane hakkas punkri poole liikuma lastes taaskord valangu valangu järel. Vikat viskas maha tühjaks saanud automaadi... sama teed järgnes püstol.

Vesti vahelt välja tõmmatud nuga käes püsti sosistas Vikat endale: "Sa suudad seda - Sa oled parem kui tema" ja sprintis üle platsi fuusialasele järgi.

Üks kiire hüpe - üks täpne noalöök täpselt kiivri ja kaela kaitsme vahele. Fuusialane hakkas keerama ent samal hetkel keeras Vikat noa oma asukohas risti. Über-fuusialane vajus põlvili. Mida ei suutnud sajad kuulid, selle tegi taaskord ära külm ja täpne teras...... VÕIT.

Räpina loomemaja 2015 (Leila Tael-Mikein)

Reedel, 5-ndal juunil kogunesid Räpina mitteametlikus loomemajas ehk Jaagup Mahkra suvekodus Tartu ulmekirjutajad, et linnakärast eemal loodusest inspiratsiooni ammutada, ideid jagada ja kogu nädalavahetuse kirjutada. Loomulikult olid lubatud puhkepausid, mille hulka kuulus meeleolukas

ekskursioon Räpina vaatamisväärtustega tutvumiseks.

Esimene päev:

Pool kirjutajate seltskonnast jõudis loomemaja juurde enne peremehe saabumist. Laskmata ennast heidutada, hõivasid külalised aia ja võtsid kehakinnitust. Välikaminas süüdati tuli ja grilli peale läks lisaks vorstidele kuivanud pitsa. Lõpuks saabus ohtrate vabanduste saatel ka peremees, kes hilines temast mitteolenevatel põhjustel.

Kirjutajad said võimaluse tuppa minna ja trükimasinad seina ühendada. Algselt sohvri rollis olnud Räpina Poeediks ristitu, kes tegelikult proosat viljeleb ning hoopiski Tartus elab, pidi masinate vähesuse tõttu leppima klassikalise paberi ja pastakaga.

Õhtu jätkus lõbusamas meeleolus ning töö kõrvalt jagus aega aias jutupuhumisekski. Üksteisega võrreldi kirjapandut ja tehti plaane ühisjutu jätkamiseks. Teemad varieerusid etnost ja vaimumaailmast kosmoseavarusteni. Kuna raske töönädal oli selja taga, lõppes esimene päev loomemajas üpris kiiresti, et anda võimalust järgmisel hommikul juba puhanuna ja värskena jätkata.

Teine päev:

Usinamad kirjutajad istusid juba varahommikul arvutite taga, sest keskkond soodustas inspiratsiooni teket ja sõnu tuli nagu seeni pärast vihma.

Lõunaks olid kõik ärganud ja valmis traditsioonilisele Räpina ekskursioonile minema. Tee peal tuli jutuks käimlakultuur läbi aegade ning lahendamata jäigi mõistatus, kas kellegi aias kuuride kõrval seisvad putkad on välikäimlad või hoopiski moosikeldrid

Tegime järve ääres National Geographic-u stiilis grupipilti

ning Räpina Poeet kasutas veekogu ületamiseks alternatiivsemat silda.

Sillaületamine lõppes katkise klaastaara ja märgade pükstega, kuid kõik luud ja kondid jäid terveks ja vahejuhtumit meenutati lõbusas meeleolus.

Külastatud sai ka ametlikku Räpina Loomemaja esist platsi, sest kultuuriasutuse uksed olid sellel päeval suletud. See ei seganud muidugi pildistamast.

Pärastlõuna ja õhtu jätkusid tavapärase kirjutamise ja grilliga. Videviku eel saabunud noorkirjanik Krips tahtis samuti lõkke äärde tulla, kuid teda ei lubatud liha mekkima enne, kui ta on selle kirjutamisega välja teeninud. Nõnda läkski vaene kirjanik kiiresti trükkima ja saabus uuesti aeda alles siis, kui küpse liha juba otsas oli ja toores alles tulel. Läinud uuesti kirjutama, proovis ta varsti veelkord õnne, kuid jäi jälle hiljaks ja nõnda mitu korda järjest, kuni liha otsa sai ja Krips tühja kõhuga jäi.

Pimeduse saabudes, kui enamus seltskonnast juba magas ja peremees Mahkra Metsavanaga lõkke äärde juttu ajama jäi, sain võimaluse ennast ilusti esikusse sisse seada ja kirjutada. Öö on loomingulise tegevuse jaoks parim aeg.

Kolmas päev:

Usin sulesepp Triinu, kes kunagi ulmelühijutuvõistluselt esikoha auhinna koju viis, trükkis juba varahommikul, ületades loomemaja päevadel kirjutatud jutu mahuga iseenda rekordeid.

Osa rahvast veel puhkas, aga teine oluline osa oli kuskile kadunud. Läksin asja uurima ja ennäe - Maniakkide Tänav ja Metsavana istusid aias ning plaanisid uue päikesesüsteemi loomist!

Selgus, et õuduskirjanikuna kuulsust kogunud Mant oli juba kella viiest saati üleval olnud ja kirjutanud. Metsavana ajas jalule pooltoore alõki söömise järelmõju ning lahenduse leidis müsteerium, miks tualettpaber kogu majas otsa oli saanud.

Lõpuks saabus aeg ärasõiduks.

Sellel ajal, kui Mahkra autoga saabunud seltskond laadale läks, sest minekuga polnud kiiret, kasutas Mant juhust ja tuunis sõbra auto ära, et ikka kõik näeksid, kes rooli taga istub.

Ja oligi aeg teele asuda. Kuna paljud Tartu kirjutajad ei saanud seekord loomemajast osa võtta, käidi välja idee suve lõpus üritust korrata. Osavõtnute ühine arvamus oli, et nii palju pole veel kunagi kirjutatud ja oleks loomemaja kolme päeva asemel nädala kestnud, saanuks terve romaan valmis kirjutatud.

Filmiarvustus: Kaunitar koletisega raevu rajal (Andres Mesikepp)

,,Mad Max: Fury Road" (Austraalia-USA 2015)

Reissöör: George Miller

Osades: Tom Hardy, Charlize Theron, Hugh Keays-Byrne jt.

Tänavuse suvefilmide hooaja üheks oodatuimaks ulmelooks oli postapokalüptilises maailmas toimuv petrolpunk-seiklus ,,Mad Max: Fury Road" - järg 30 aastat tagasi tehtud triloogiale.

Austraalia filmilavastaja George Milleri loodud saaga on teadagi klassikaline kultuslugu, teerajaja omataoliste seas. 1979 tõi arstidiplomiga reissöör välja filmi ,,Mad Max", mis näitas kaose ja anarhia sündi kataklüsmijärgses maailmas. Politseinik Max Rockatansky (Mel Gibson) on väheste seas, kes üldise allakäigu keskel veel seadust jalul püüavad hoida. Kui lähikonda terroriseeriv motojõuk tapab ta parima sõbra ning seejärel ka ta perekonna, võtab Max õigusemõistmise enda kätte. Selline lindprii kujunemislugu on sisuliselt vestern ja sellena dramaatiliselt tugev. Vesternlik oli ka linaloo järg, 1981 valminud ,,Mad Max 2: The Road Warrior", Vahepeal veelgi enam barbariseerunud maailmas tuleb Maanteesõdalasel kaitsta kaabakate eest kütusekonvoid. Road movie´s kasutati mõnuga vihjeid Metsiku Lääne postitõldadele (eeskätt John fordi klassikalisele ,,Stagecoachile"). Ei jäänud kaks kolmandata ja neli aastat hiljem jõudis vaatajani triloogia kolmas osa. Kui aga lugu oli siiamaani tõusujoones kulgenud, siis kolmas film takerdus ambitsioonidesse ja kaotas palju oma hoogsusest. Ühelt poolt pakuti küll põnevaid pilte taastekkinud orjanduslikust korrast oma eksootilistes üksikasjades, kuid kogu filmi süee logises. Ka Tina Turneri mäng sõjaemand Aunty Entity osas oli vaieldav. Nõnda peavadki kriitikud üsna üksmeelselt tugevaimaks triloogia teist osa. Mis aga puutub ,,Mad Maxi" kinoajaloolisse pärandisse, siis lõi triloogia terve ulmefilmide alaanri, mis pakkusid nomaadilugusid tuleviku tühermaadel. Ega teema polnud varemgi tundmata, kuid ,,Mad Max" jättis kauaks ajaks sellele anrile oma iseloomuliku hõngu. Ehedaimaks tõestuseks on sellele muidugi Kevin Reynoldsi lavastatud ,,Waterworld" (1995).

Nõnda saigi uut filmi vaatama mindud kahesuguste tunnetega. Esmalt võis eeldada, et palju ennenägematut siin enam olla ei saa, teisalt aga tahtsin näha, kas Miller on suutnud oma marki hoida ja ehk ka midagi üllatavat pakkuda. Ja ega suvemärulit vaadates pettuma ei pidanudki: lugu lendas edasi täisgaasiga, trikid ja eriefektid lõid lausa oimetuks. Selle juures polnudki ehk õige otsida süee originaalsust, tõsist dramaatikat või ilmutuslikku sõnumit, sest eesmärk kaasaelatavat märulit teha saab täidetud nendetagi.

,,Fury Road" toob meid aega, kus barbaarsus on saavutamas juba oma haripunkti, toob maailma, kus maanteed tolmuks pudenenud, tänane tsivilisatsioon põrmu varisenud ning maksavad jõud ja kiirus. Ent hõimu- ja klanniühiskonna kõrvale tekivad ka juba sõjakad linnriigid. Maha on peetud sõjad eluliste mahlade - vee ja bensiini pärast.

Nende sõdade veteran Immortan Joe (Hugh Keays-Byrne) ongi rajanud oma riigi, mida ta türanlikult valitseb sõjapoisteks hüütud võitlejate armeega. Film algab episoodiga, kus tühermaale ilmunud Vihane Max (sedakorda Tom Hardy) langeb ebavõrdses võitluses sõjapoiste kätte vangi ja teda ootab veredoonori karjäär Joe impeeriumis. Süee pöördepunktiks saab ohvitser Furiosa (Charlize Theron) juhitud vastuhakuks saanud kütusekogumisretk, kuhu ,,varuosana" võetakse kaasa ka Max (lapsena röövitud Furiosa on samuti olnud Joe vang). Samas ootab oma eneseteostusvõimalust ka mehaanikust sõjapoisiks tõusnud Nux (Nicholas Hout). Selles trios jääb nimiosatäitja kõige kahvatumale kohale, kohatised vihjed Maxi varasemale elule ei suuda piisavalt avada tegelase olemust ja motivatsiooni.

Filmi peakangelane on hoopis Furiosa. Buuri-prantsuse päritolu Hollywoodi kaunitar Chaelize Theron paistab ikka silma jõuliste ja karmide karakterite kehastajana - ennekõike sarimõrvarist prostituudi rolliga filmis ,,Monster" (parima naisnäitleja Oscar), aga ka osatäitmistega ulmefilmides ,,Aeon Flux" ja ,,Prometheus". Terasest käe ja tahtega Furiosana suudab ta taaskord vaataja lõpuni endaga kaasa elama panna. Osatäitjate poolelt on huvitav seegi, et Immortan Joe´d kutsus Miller mängima Hugh Keays-Byrne´i, näitleja kes esimeses Mad Maxi filmis kehastas tsiklimeeste sadistlikku pealikut Toecutterit. Tolle mahlaka rolli kõrval jääb Immortan paraku aga abloonseks kurjamiks.

,,Fury Roadi" kunstnikutööd võib aiva kiita, tervikliku disaini poolest tõuseb uus film vanadest kõrgemale. Pearaskus on siin mõistagi autodel ja muudel sõidukitel, mis saavutavad kohati suisa osaliste staatuse. Eeskätt muidugi Furiosa sõjarekka ehk war rig. See koletislik kütuseveok on kokku pandud Tatra raskeveokist, Chevrolet´ 1940. aastate sedaanist ja kahest VW Põrnikast (võtete jaoks tehti koguni kolm niisugust rekkat). Muidugi, esialgsel kavandil, mille tegi 1999 disainer Tony Wright, nägi masin veelgi imposantsem välja, meenutades Rodney Matthewsi joonistatud auruvedurit. Üldse võib raevu raja romurallil näha ühtekokku 350 sõidukit, mis muuhulgas annavad ettekujutuse sajast aastast autokujustuse ajaloos. Tõsi küll, veidi muutunud kujul...

Austraalia ja Namiibia kõrbetes filmitud hoogsa vaatemänguga näitab George Miller ehedal kujul barbaarsust, kohati lausa Conani looja Robert Howardi vaimus. Barbaarsus ja ellujäämine selle keskel ongi filmi juhtmõteteks. Aga ka anarhism ja mässumeel. Esialgu sirgjoonelisena paistvas märulis kohtab veel muidki ideid. Nii peitub ju Joe liignaised vabastanud Furiosa mässumeeles mõte naiste enesemääramisõigusest. Siin võib näha vihjet koguni Ridley Scotti ,,Thelmale & Louise´ile".

,,Mad Maxi" uut filmi pean kokkuvõttes pigem õnnestumiseks. Sest Milleril läks korda teha seda, mis paljudel teistel lavastajatel mitte - tuua edukalt välja järg vanale loole. Mulle näiteks ei paku mingit huvi ,,Terminaatori" arvukad eel- ja järellood, võrreldes esialgse meistriteosega on need sedavõrd kahvatud ja samas ülespuhutud. Ka Michael Manni ,,Miami Vice´i" kinoversioon kukkus läbi, sest polnud arvestatud muutunud ajastuga. Kuid George Miller suudab oma uude loosse edukalt sisse tuua 80ndate vunki ja kuraasi. Nii võib ,,Fury Roadi" mõju kesta kauem kui maisikrõpsupakk, mis poole seansi pealt tühjaks saab. Jääb üle ära oodata ka kavandatav järg ,,Wasteland", et näha, kas austraalia lavastajal visiooni ka edaspidiseks jätkub.

Arvutimänguarvustus: Invisible Inc. (Ove Hillep)

On aasta 2074 ning maailma valitsevad megakorporatsioonid, kes on kõrvale tõuganud kõik traditsioonilised rahvusriigid ning valitsevad oma kaubandussektorit raudse rusikaga. Andekate häkkerite teenistused võivad ulatuda väiksemate riikide eelarve kanti ning üleilmne võrk ulatub kõikjale. Raske on leida peidupaika sellises ühiskonnas, kuid siiski...

Invisible Inc. on erasektoris tegutsev luureagentuur, mis on korporatsioonidele oma tegevusega jalgu jäänud. Seega võetakse tarvidusele meetmed selle hävitamiseks. Õnneks pääseb agentuuri juht koos paari agendiga põgenema ning korporatsioonide ahnete käte vahelt suudetakse päästa ka agentuuri AI Incognita. Sellega algab võidujooks ajaga, kuna peen tehismõistus suudab vähese võimsusega võrgusüsteemis toimida vaid 72 tundi. Õlekõrrena haaratakse võimalusest istutada Incognita mõne suurkorporatsiooni tohutusse võrgustikku ning otsingud mõne sellise järele algavad.

Invisible Inc. on taktikaline spioonimäng, kus mängijal on kasutada 72 tundi, et enne aja lõppemist oma meeskonda piisavalt treenida ning igast põnevate seadmetega varustada. Erinevaid ülesandeid on lademes: tähtsate korporatsioonimeeste ajudest varakambrite koodide urgitsemine, teiste agentide päästmine, serverifarmide puistamine, relvaladude riisumine ning loomulikult lõpumissioon Incognita istutamine korporatsiooni peaarvutisse.

Kuna tegu on siiski ajaliselt piiratud mänguga, kestab üks kampaania ehk 4-8 mängutundi, olenevalt sellest, kui osavalt sa oskad kaardile ilmuvaid ülesandeid valida, ning sellest, kui palju sa taktikalistel ülesannetel mõtlema kipud. Sedapidi ei ole see mäng ehk just oma hinda (19.99$ Steam-is) väärt, kuid pärast iga kampaania läbimist, tuleb lukust lahti hulk nodi, mida siis uuesti proovida saab: uued agendid, uued lisad Incognitale, uued ülesanded ning ka uus varustus.

Lisaks kaasastassitavale varustusele saab agente täiendada ka implantaatidega, mis muudavad neid järgnevatel operatsioonidel kasulikumaks. Lisaks saab agentide treenida ka oskusi: kiirus, jõud, häkkimine ning anarhia (mis mõjutab varastamist ning valvurite uimastamist). Võimsamatel varustuselementidel on tihtipeale ka oskusnõuded, mistõttu ei saa taskuserverit, millega saab Incognitale vunki juurde anda, kasutada täiesti võhiklik häkker.

Erinevat nodi oma agentidele saab lisaks agentuuri hädisele varustajale hankida suuremas koguses missioonide käigus, komistades otsa mõnele nano-fabrikaatorile, kust saab osta kõiksugu nänni alustades bio-implantidega ning lõpetades süstaldes ergutitega. Loomulikult maksab see kõik omajagu raha, kuid kui eelneval korral on käidud mõne korporatsiooni varasalvi puistamas ning agentide treenimine (mis käib ka loomulikult raha eest) meelest läks, siis võib tegelast päris korraliku varustusega premeerida.

Relvastusest on agentide seas kõige levinuim käsitaser, millega saab turviseta valvureid kostitada meelierutava elektrilöögiga, mis neil pildi mõneks ajaks eest ära võtab. Leidub ka narkoosipüstoleid ning tulirelvi, kuid nende laskemoon on üpriski piiratud ning kallis. Pealegi on kõik valvurid varustatud südametegevust jälgivate sensoritega, millest on küll võimalik läbi raskuste mööda hiilida, kuid mis teeb nende tapmise üpriski tülikaks, kuna see tõstab häiret.

Kuna agentide toimetamine hoonesse läbi korporatsiooni turvavõrgu jätab oma jälje, ei saa ka ülesannetel lõputult passida. Igal käigul tõuseb häire tase 1/5 võrra ning igal uuel tasemel võivad maha võetud turvasüsteemid end re-bootida või korporatsioon lisavalvureid saata. Seega parim viis ülesanne täita on jääda varjatuks. Valvurite patrullmarsruudid (kui nad just postil ei ole) on väga etteaimatavad ning väheke hoolsam olles on neid võimalik suuremalt jaolt vältida.

Mängu tegevus toimub kahel tasandil: maailmakaardil, kus mängija saab valida täidetavaid ülesandeid ja planeerida edasisi missioone, ning ülesandeid täites, kus agendid, valvurid ning vahirobotid käigupõhiselt ringi vudivad. Igal agendil on oma kiirusomadusele vastavalt tegevuspunkte, mida ta oma käigul tarvitada saab. Rünnak on eriline tegevus, mida saab oma käigul tegevuspunktidest hoolimata teha vaid korra.

Lahingutegevus ise on äärmiselt lihtne ega hõlma endas mingit juhuslikkust. Kui lased, saad ka pihta. Kui sind lastakse, saadakse ka pihta. Ja selles mängus ei ole agentidel tervisepunkte, vaid tabamus lööb agendi rivist välja. Sellisel juhul on kaks võimalust missiooni lõpetamiseks: kas tüüp ravimitega (kui neid kaasas juhtub olema) üles turgutada või lohistada ta teleporterini. Viimase puhul ei pea vist mainima, kui aeglane selline tegevus on. Juhuslikkuse puudumine ei anna mängule küll realismitunnetust juurde, kuid teisalt on olemas hiilimismängus nõnda vajalik kindlustunne. Kui mängija ise just midagi tuksi ei keera, saab valvurite pilkusid väga edukalt vältida.

Mäng näeb välja pisut karikatuurne, kuid see ei sega mängimist. Pigem vastupidi. Kõik animatsioonid on tehtud professionaalselt ning kvaliteetselt - mängimise ajal ei täheldanud ma ühtegi asja, mis ei oleks olnud omal kohal. Tasemete kujundus toimub algoritmi järgi ning see on mitmekülgne, loogiline ja väga palju avastamisrõõmu pakkuv. Agentide sisenemispaik ei ole alati kompleksi otsas, mistõttu tuleb tihti hakata orienteeruma, kus on ülesande siht, kus väljapääs ning rühm otsingute kiirendamise eesmärgil laiali jagada.

Invisible Inc. on taktikaline strateegiamäng, mis on tublisti mõjutatud klassikast: UFO (või uus XCOM), Jagged Alliance või isegi FTL. Tasemete väga loogiline ning andekas algoritm ning iga kampaania lõpetamisel avanevad agendid, varustus või Incognita tarkvara muudavad selle mängu nauditavaks ka pärast mitmekordset läbimängimist. Isiklikult leian, et kuigi osalt tehnilistes aspektides alla jäädes, pakub see mäng suurepärast konkurentsi XCOM-ile, millel oli lisaks positiivsetele aspektidele ka hulk pahna küljes. Lühikesed kampaaniad, väljajoonistuvad karakterid, põnevust ja adrenaliini pakkuvad ülesanded, mis on kõik ühendatud küberpungi juhtmepuntrasse, teevad sellest mängust peagi uue klassiku, millele Shadowrun oma ideoloogiliselt iidse mängumehaanikaga kuidagi ligi ei pääse.

Uudiskirjandus 06/15

Kirjastus Fantaasia

Esmaspäev algab laupäeval

Arkadi Strugatski ja Boriss Strugatski

Tõlkija Tatjana Peetersoo

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Venemaal kultusteose staatust nautiv romaan on vendade Strugatskite loomingus üsnagi erandlik teos, nende ainsa fantasy'na on see teravalt satiiriline, kohati absurdne, kohati hüsteeriliselt naljakas. Raamatut on nimetatud metsikuks, pööraseks, ohjeldamatuks, seda on eriti teadustöötajate hulgas ohtralt tsiteeritud.

Romaani tegevus toimub Teaduslikus Uurimisinstituudis Nõia- ja Võlukunsti Ilmingute alal, kus saavad kokku teadus, maagia ja sotsialism ning igati ootuspäraselt puhkeb kaos. Romaani kirju tegelastegalerii moodustavad lisaks teadureile ja bürokraatidele kõiksugu erinevad mütoloogilised ning fantaasia- ja õuduskirjanduse kullafondist pärit tegelased.

Romaanis parodeeritakse mitmeid tuntud tekste nagu H. G. Wellsi «Ajamasin», kuid on leitud ka, et mingi tunnetuse poolest sarnaneb teos Clifford D. Simaki «Härjapõlvlaste kaitseala» ning Mihhail Bulgakovi «Meistri ja Margaritaga». Romaani pealkirigi sündis üsna kirjanduslikul moel. Boriss Strugatski sõnul mängiti talle 1960. aastate algul vemp, öeldes, et Leningradis ilmus müüki Ernest Hemingway uus raamat «Esmaspäev algab laupäeval». See pealkiri meeldis vendadele oma aforistlikus sügavuses nii väga, et nad pealkirjastasid nõnda lõpuks oma romaanikäsikirja.

Jumalad ise

Isaac Asimov

Tõlkija Juhan Habicht

Sari: Sündmuste horisont

"Lolluse vastu ka jumalad ise on jõuetud." See paljukorratud, Friedrich Schilleri värsside kaudu kuulsaks saanud tsitaat ühendab raamatu kolme üsnagi eripalgelist osa, kus nimetatud probleemiga on hädas mitte ainult meie universumi asukad. Tasuta lõunate üle tasub alati järele mõelda. Kui inimkonnale pakutakse tasuta energiat, ollakse üliõnnelikud ega vaevuta eriti järele mõtlema, miks see meie kätte sattus. Mõned Maa teadlased üritavad siiski hoiatusi jagada ja teadlaste vahel läheb lahti ränk võimuvõitlus. Paralleeluniversumis aga, kust tasuta energia saabub, püütakse süümepiinade tundjaid ohjeldada. Muuhulgas pakub raamat välja ka võimaluse, miks tekkis Suur Pauk. Raamat on võitnud Hugo, Nebula, Locuse ja Ditmari auhindu.

Kirjastus Ersen

Tähekuningad

Edmond Hamilton

Tõlkija Kersti Kaljuvee

Kahekümnendast sajandist pärit mees osaleb tuleviku kosmosesõjas, mis leiab aset 200 000 aasta pärast! Lõpp sõjale - või maailmale?

Edmond Hamiltoni ,,Tähekuningad" ilmus esmakordselt 1949. aastal. See on lugu Teise maailmasõja veteranist John Gordonist, kes töötab ühes New Yorgi kindlustuskompaniis ega suuda pärast sõjas läbielatut rahuaja igapäevaelu rutiiniga harjuda. Ta igatseb seiklust ja selle ta ka saab. Ühel ööl võtab temaga telepaatilisel teel ühendust mees nimega Zarth Arn kaugest tulevikust, kes ütleb end elavat 2020. sajandil. Ta teeb Gordonile ettepaneku vahetada ajutiselt teadvused (hinged), et ta saaks kogeda elu Maal kauges minevikus ja Gordon omakorda näeks, millised muutused maailmas selle pika 2000 sajandi jooksul on toimunud. Gordoni seiklushimu saab temast võitu ja ta võtab ahvatleva ettepaneku vastu. Algab kahekümnendast sajandist pärit mehe reis läbi galaktika, mis pakub talle erutavaid seiklusi, hingematvalt kauneid vaateid ja jahmatama panevaid avastusi - kuid ka suurt ohtu, sest aeg, mille saatus talle selleks valis, on halvim kui üldse olla saab.

John Gordon peab mängima Galaktika printsi rolli ja päästma Galaktika kurjade jõudude võimu alla sattumise ohust. See pole sugugi kerge. Küsimärgi alla satub ka tema oma kehasse ja planeedile Maa tagasipöördumine.

Hugh Howey

Silmapete, I osa

Tõlkija Piret Lemetti

Varemetes ja mürgitatud tulevikumaailmas elab kogukond hiiglaslikus, sadade korruste sügavuses

maa-aluses punkris. Mehed ja naised peavad tulema toime ühiskonnas, täis reegleid ja nõudmisi, mis on väidetavalt mõeldud neid kaitsma. Punkris kehtivaid reegleid aastaid vankumatult kohaldanud erif Holston astub ootamatult üles suurima tabu vastu: ta soovib punkrist välja minna. Tema saatuslik otsus vallandab drastiliste sündmuste rea. Tema asemel määratakse ametisse täiesti

ebatõenäoline kandidaat: Juliette, mehaanik, kel puudub korrakaitses väljaõpe, kuid kes on erakordselt andekas masinate parandaja. Nüüd usaldatakse Juliette'i kätesse punkri masinavärgi parandamine ja ta saab peagi teada, kui rängad on purustused teda ümbritsevas maailmas. Punkris on algamas miski, millele ajalugu vaid vihjab ja millest selle asukad ei ole julgenud isegi sosistada. Ülestõus.

Kirjastus Varrak

Vaikivate asjade aeglane settimine

Patrick Rothfuss

Tõlkija Juhan Habicht

USA fantasy-kirjaniku Patrick Rothfussi ,,Vaikivate asjade aeglane settimine" viib lugeja ,,Kuningatapja kroonika" sarjast tuttava Auri maailma.

Too kahupeaga õbluke plika elab Ülikooli all pimedates keldrites, kus on palju käike ja torusid, mitme korruse jagu mahajäetud ruume, mõned neist uhked ja kaunid, mõned läbipääsmatult mulda ja kiviprahti täis varisenud.

Auri on ühtaegu söakas ja uje, salapärane ja kuidagi katki. Ta loodab, et kui kõik asjad maailmas saavad oma päris õigele kohale, siis saab maailm ehk terveks ja ka tema ise pole enam nii katki. Võib-olla saab siis kõik veel korda...

Eesti keeles on ,,Kuningatapja kroonika" sarjas ilmunud raamatud ,,Tuule nimi. Esimene päev", ,,Tuule nimi. Teine päev" ja ,,Targa mehe hirm".

Abistav õiglus 1. osa

Ann Leckie

Tõlkija Juhan Habicht

,,Ta oli külmunud, muljutud ja verine - aga ma tundsin teda. Ta nimi oli Seivarden Vendaai ja palju aega tagasi oli ta olnud üks mu ohvitseridest, noor leitnant, kes viimaks edutati teise laeva komandöriks. Olin mõelnud, et ta on juba tuhat aastat surnud, aga praegu oli ta kahtlemata siin." Nii alustab oma jutustust romaani peategelane Breq, kes on poolenisti robot, poolenisti zombi ja kes palju aastaid tagasi oli planeet Shis'urna orbiidil transpordialuseks.

Võimas kosmoseimpeerium, mis on aastatuhandete jooksul üha suuremaks paisunud, on nüüd silmitsi tugeva vastasega. Olukorda ei tee lihtsamaks seegi, et impeeriumi praktiliselt surematu valitseja on lasknud endast teha lugematul hulgal kloone, kes kõik on mööda ilmaruumi laiali.

Autori debüütromaan on pälvinud ingliskeelse ulme kõiki neli tähtsamat auhinda.

Ulmeuudised 06/15

Ulmestaar

Kes on Ove? Sellele on koheselt vastust peaaegu võimatu anda. Ainuüksi ameteid on mehel loendamatul hulgal nagu näiteks sepp, korstnapühkija, tõlkija, metallitehnoloog ja lauamänguguru. Lisaks on ta kauaaegne ulmefänn ja Reaktori üks olulisim ja pikaaegseim toimetaja.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on käsil kadunud Bergi "Reekviem Galateiale". Leian selle olevat suurepärase raamatu ning imestan, et pole sellele varem otsa komistanud. Praegune eksemplar sai mitmeid kuid tagasi kusagilt odavmüügist ostetud, kuid on teine pidevalt uute raamatute ees järjekorras tahaplaanile pidanud jääma. Lõpuks avastasin selle mingi raamatukuhja alt ning otsustasin ette võtta. Ei kahetse!

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Suuresti loo hoogsus ning karakterite areng. Paigaltammumine ning vaid olustikukirjeldused mind üldiselt ei köida. Kõige kohutavam oli minu meelest Potteri viimane osa, mis sinnamaani oli täitsa kenasti edenenud, kuid jäi siis pooleks raamatuks (mida ei ole üldse vähe) paigale püsima. Läbi häda suutsin selle läbi närida.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kindel lemmik on Phil Eklundi lauamäng High Frontier, mis tõsiteadusliku ulme esindajana kujutab eesolevast kosmose koloniseerimist pagana põnevalt ning väga tõepäraselt. Kahjuks aga pole sellele lihtne leida mängijaid mängu kõrge learning curve tõttu. Teise koha pälvib kindlasti GRR Martini raamatul põhinev Troonide mäng, mida ma olen mänginud lugematu arv kordi, leides alati midagi uut ning põnevat. Leian selle olevat strateegilises osas samaväärne malega (ärge nüüd kividega surnuks loopige, malesõbrad) ning sotsiaalses mõttes kõvasti eespool, kuna laua taga on kahe mängija asemel neid hoopis 4-6.

Raamatute/kirjanike osas on valik juba tunduvalt laiem ning hetkelemmik jääb tilpnema kuhugi Scalzy, Card'i, Reeve, Heinleini ning Martini vahele. Nad on niivõrd erinevad, et kindlalt üht teisele eelistada ei kannata.

Romaanivõistlusel tunnustati ulmekirjanikke

Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel pälvis ürii ühehäälsel otsusel esikoha kirjanik Armin Kõomägi käsikiri ,,Lui Vutoon". Teise koha vääriliseks valiti Märt Lauri käsikiri, kolmanda kohaga pärjati Jim Ashilevi käsikirja ning neljanda koha pälvis Helen Eelranna käsikiri. Lisaks auhinnalistele kohtadele märgiti ära kuue autori käsikirjad. Kokku laekus romaanivõistlusele 94 algupärast ja seni avaldamata käsikirja.

Lisaks auhinnalistele kohtadele märkis romaanivõistluse ürii ära käsikirjad, mille autorid Tamur Kusnets, Tea Lall, Mairi Laurik ja Mann Loper peaksid olema ulmesõpradele tuttavad.

Pildid pärit sellelt aadressilt

Täheaeg 15 ootab kaastöid 1. novembriks!

Täheaeg 15 ootab kõigi kodumaiste ulmeautorite lühiproosaks liigituvaid kaastöid! Järgmise numbri kaastööde saatmise tähtpäev on 1. november 2015. Tagasisidet, kas kaastöö on avaldamiseks vastu võetud, saab alates 15. novembrist 2015.

Kaastööd saata aadressil: raulsulbi@gmail.com. Sobivad Pagesi, Open Office'i, Wordi, aga ka RTF-dokumendid. Väga umbkaudne uue numbri ilmumisaeg võiks olla 2016. aasta esimene pool.

Ametliku teate ja täpsemad nõuded leiab siit lingilt.

Lauamängumuljeid Tallinna ulmefännide kokkusaamiselt.

Iga kuu kolmandal reedel toimub "Kadunud Mandril" ulmefännide kokkusaamine. Vist veebruarikuus oli Andreasel kaasas lauamäng "Innovation" ja otsis mängijaid. Muidugi olin nõus. Ma polnud seda iial mänginud ja mul polnud aimugi, mis mind ees ootab, aga kui pole kaotajaid, siis pole ka võitjaid ja võitjal on seda uhkem tunne, mida rohkem vastasmängijaid võidetud saab.

Igale mängijale jagati kaarte ja neid jäi veel hulk ülegi, need pandi laua keskele ja sorditi tugevuse järgi ära. Kõige nõrgemad läksid mängijaile kätte, olime ürgajas. Selles oligi idee, et mida edasi, seda innovatiivsemaks asi muutub.

Mängijad käivad kordamööda ja tavaliselt seisneb käik mõne kaardi aktiveerimises. Iga kaardi peale on kirjutatud, mis siis juhtub, kui kaart aktiveerida. Mulle jäi mulje, et iga kaardi aktiveerimisel juhtub erinev asi.

Mäng on jagatud etappidesse, mida on tosinajagu. Tuleb koguda punkte ja esimese etapi võidab see, kes saab 5 punkti täis. Teise etapi võitmiseks on vaja koguda 10 punkti ja nii edasi, iga 5 punkti kohta 1 etapp. Peale selle on veel olemas üldvõitja, aga kuidas etapivõidud ja üldvõit omavahel seotud on, see jäigi mulle segaseks.

Olime neljakesi: mina, Margus, Andreas ja Liina. Mina ei jaganud strateegiast ega taktikast mitte õhkagi. Mängisin üsna umbes. Margus ja Andreas olid seevastu kogenud mängijad. Sellepärast oli mulle suur üllatus, et esimese punkti teenisin just mina. Varsti sain veel teise punkti. Ja siis sain 4 punkti korraga, teistel polnud veel kellelgi midagi.

Kas olen nüüd etapi võitnud? Ei veel, pean ootama, kuni käigujärg minuni jõuab. Kuid Marguse kord oli enne. Ta nõidus mult ühe punkti vähemaks. Siis luges ta minu punktid kokku ja leidis, et ma olen endiselt esimest etappi võitmas. Siis nõidus ta mult veel ühe punkti maha ja ma võitnud etappi.

Mulle pidi onu külla tulema, nii et ma ei saanud lõpmata kaua mängulaua taga istuda. Lootsin, et poolteise tunniga saab mäng läbi. Kuid kolmveerand tunniga polnud isegi esimene etapp tosinast lõppenud, ehkki palju polnud puudu. Kui kolmveerand tundi korrutada 12-ga, saame ... täistööpäeva. Margus ütles, et nii kaua siiski ei lähe.

No ja siis sai Margus punktid kokku ja võitis esimese etapi. Kuid mul õnnestus veel mõned punktid saada, isegi 10 tuli kokku. Kas suudan võita teise etapi? Ei siiski, Andreas oli käigujärjekorras vahetult enne mind ja temalgi oli täpselt 10 punkti, nii kuulutas ta end teise etapi võitjaks.

Pärast seda ei saanud ma tükk aega ühtki punkti, aga Margus võitis 15 punktiga kolmanda ja Andreas 20 punktiga neljanda etapi. Mõtlesin, et nii lähebki lõpuni, kes oskavad, saavad punkte ja kes ei oska, ei saa. Minul oli endiselt 10 ja ma ei mäleta, kas Liina üldse sai midagi või jäi lõpuni nulli peale.

Iga kaardi servas olid mõned tillukesed märgid ja kui oli palju ühesuguseid, oli sellest kasu. Teistel olid ees sellised kaardid, mille servades olid juba kellad ja tehased, aga minul olid rohelised puud, mis teadupärast väga innovatiivne ei ole. Mõtlesin juba, et pean selles suhtes midagi ette võtma, aga samuti mõtlesin, et poolteist tundi on mängitud ja pean lahkuma.

Siis teatas Liina, et saan 8 punkti korraga juurde, ja kohe pärast seda teatas Margus, et saan veel 8 punkti. Ma polnud nende punktide saamiseks ise midagi teinud, aga nüüd oli mul 26 punkti, millega võitsin viienda etapi. Ja siis teatas Liina, et see, kelle kaartide servades on kõige rohkem puid, on nüüd võitnud, ja mina olin üldvõitja. Poolteise tunniga oli mäng läbi ja ma jõudsin õigel ajal koju.

Mulle ei jäänud "Innovationist" head muljet. See pole normaalne, et esimest korda mängiv inimene, kes ei saa aru mängu strateegiast ega taktikast, võidab kogenud mängijaid. Males või kabes oleks see välistatud. Peale selle on võitmise tingimused tavaliselt lihtsad: males ja kabes on kaotanud see, kes ei saa teha määrustepärast käiku, mälumängus ja bismargis on võitnud see, kes saab kõige rohkem punkte, trilmas ja reisis ümber maailma see, kes oma nupud esimesena kindlatele positsioonidele saab, "Timeline'is" ja turakas see, kes oma kaartidest esimesena lahti saab. Mina ei tea tänini, mida on "Innovationis" mängu võitmiseks tarvis teha ja miks see võit mulle kaela kukkus.

Taivo

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Isutekitaja: Väljapraakimine (Oleg Divov)

Arvi Nikkarevi lahkel loal avaldame katkendi uuest Skarabeuse romaanist "Väljapraakimine". Raamat ise on saadaval kõigis hästivarustatud raamatukauplsutuses.

Peatükk 22 (katkend)

Olles kõiges eriti punktuaalne, säilitas Tepe isegi hukkamise puhul subordinatsiooni: rühmakomandörile, türgi agaale, oli valmis pandud kullatud otsaga teivas.

,,Valjuok! Kust sul niipalju raha on? Kõigepealt mööbel, seejärel Porsche, nüüd siis veel ka olmetehnika..."

,,See kõik maksab ju kopikaid!"

,,Ilmselt joon ma liiga palju," ohkas Gussev ja vajus mõttesse.

,,Aga miks ka mitte juua?" lohutas teda Valjuok. ,,Pesumasin on sul ju olemas."

,,Ära sega. Ma arvutan. Püüan deebetit-kreeditit kokku lüüa. Ohoh!"

Viimane hüüatus ei käinud raha kohta, mis Gussevil tõepoolest haruldaselt kiiresti sõrmede vahelt libises. ,,Kahekümne seitsmendat" rammis ohtlikult must Volga, plafooniga katusel, ja kihutas edasi, tõugates sõna otseses mõttes teelt autosid, mis ohtliku liikleja eest ehmunult kõrvale tõmbusid.

,,Kas sa numbrit nägid?" Gussev sirutas käe transiiveri järele.

,,Kohe." Valjuok vajutas gaasi ja ,,kahekümne seitsmes" sööstis eespool haake tegevale Volgale järele. Läbi tumendatud klaaside polnud võimalik kindlaks teha, kes sees istub. ,,Nii. Näed? Soliidne number."

,,Jah." Gussev kutsus välja Keskosakonna. ,,Ljohha, haagi talle sappa. Korrapidaja? See on Gussev. Meil on siin ettenägematud asjaolud, võime oma pool tunnikest hilineda. Ei, mitte erakorraline olukord, lihtsalt tuleb kellelegi üht-teist selgeks teha. Just nimelt. Ela."

Valjuok jõudis Volgale järele ja sättis end sellele sappa. Must auto jätkas liiklusvoo rammimist, selle kiirus oli tõusnud üle saja. Ees ilmus nähtavale miilitsa kontrollpost.

Gussev avas kindalaeka ja tõmbas välja painduva kronsteiniga kinnitatud pardakompuutri - lameda halli monitoriga tillukese klaviatuuri. Lülitas välja muusika. Võttis ühenduse osakonna serveriga ja sukeldus andmebaasi.

,,Oh sa poiss!" hüüatas ta. ,,Tõesti soliidne number. Kohe näed, nüüd löövad kangelaslikud võmmid sellele asjamehele kulpi, aga meid peavad kinni. Nii, möödume liiklusohutuse valvepostist number nelikümmend üheksa. Ljohha, võta tihedalt kannule. Pidagu meid eskordiks."

,,Kes see on?" küsis Valjuok kuulekalt Volgale järele võttes. Linnavälisel maanteel oleks niisugune neljarattaveoga monstrum kaheksasilindrilise V-mootoriga kapoti all väljapraakijate autole kergelt ära teinud. Aga linnaolud nullisid kogu selle valitsuseauto võimsuse ära. Igal juhul niikaua, kuni rataste all oli kuiv asfalt.

,,Saad teada." Gussev pilgutas vandeseltslaslikult silma.

Nagu arvata võiski, viskasid militsionäärid Volgale kulpi, kuid väljapraakijate igulid pidasid paremaks mitte märgata. Gussev lülitas transiiveri miilitsalainele.

,,Post number nelikümmend üheksa!" röögatas ta. ,,Siin SJA vanem piirkonnavolinik Gussev. Valveposti ülem kohe kuuldele, joostes! Kapten! Mille kuradi pärast sa praegu Volga läbi lasid? Aga mina kusen selle peale, et minister! Ta peab sisse lülitama sireeni ja vilkuri, kui tal nii kiire on! Ta on juba kogu maanteel liikluse pahupidi keeranud! Aga nüüd keeran mina nende trikkide eest talle! Ning pärast keerab tema sulle selle eest, et sa teda rajalt maha ei võtnud, kas on selge? Tema juba näitab sulle, kuidas oma tööülesandeid kohitseda! Kõik, oled vaba!"

Gussev sulges puhisedes transiiveri ja surus seadme tagasi kindalaekasse.

,,Mulle meeldib logardite peale karjuda," tunnistas ta. ,,Mõtlevad välja igasuguseid kiirusepiiranguid ja pärast siis ise rikuvad neid."

,,Mis minister see oli?" küsis Valjuok. ,,Lase käia, kui sa kavatsed teda peatada, nüüd on selleks õige aeg."

,,Informatsiooniminister. Ainult et teda ilma vilkurita ei sõidutata. Seal on ilmselt autojuht ja mingi eit."

Gussev vajutas nupule juhtimispaneelil. Kapoti alt kostis kõrvulukustavat huilgamist, auto esiosa valgustasid eredad sähvatused.

,,Sotsiaalse Julgeoleku Agentuur!" ütles Gussev mikrofoni. ,,Käsin mustal Volgal null- null-kuus viivitamatult peatuda."

Maantee muutus ootamatult tühjaks, kuigi kesklinn oli käega katsuda. Väljapraakimise aastate jooksul oli ausatel kodanikel kadunud huvi erakordsete sündmuste vastu ning asemele tulnud võime hajuda momentselt ümbritsevasse ruumi, kui kärsahaisu hakkas tulema.

Volga viskles kramplikult ühest tee äärest teise, kuid kiirust ei vähendanud.

,,Lähene vasakult."

Gussev lasi ukseklaasi alla ja tõmbas Beretta välja. Valjuok ajas ,,kahekümne seitsmenda" Volga külje alla.

,,Kuidas ma ei armasta ebakindlaid," pomises Gussev püstolitoru valitsuseauto toonitud akna poole suunates.

Mõistnud, et temaga ei naljatata, vajutas Volga juht nii kõvasti piduritele, nagu oleks tal seal miski kinni kiilunud, ja keeras hetkega teepeenrale. Valjuok blokeeris rangelt instruktsioonikohaselt auto eestpoolt, tõmbas kabuurist nõelpüssi ja hüppas maanteele. Gussev väljus kiirustamata ja heitis läbi tuuleklaasi pilgu kinnipeetud autosse. Talle vahtisid otsa ehmunud näod. Esiuste klaasid vajusid aeglaselt alla. Väga paksud klaasid, soomustatud. Nähtavale ilmusid tõkestid, mis kaitsesid salongi juhusliku nurga alt lastud kuuli eest.

,,Tukid aknast välja!" käratas Gussev esiistmetel olevatele meestele. ,,Aeglaselt."

Autojuht ja ihukaitsja viskasid oma püstolid kuulekalt välja. Tagumiste uste klaasid olid endiselt suletud, salongi ,,ülemuste pool" oli eraldatud tiheda musta kardinaga. Gussev teadis, et eest pole võimalik vaheseina avada.

,,Kamanda välja ja pane pikali," andis ta korralduse Valjuokile, kes oli surunud oma nõelpüssi juhile vastu kõrva. Ise astus ta tagumise ukse juurde ja andis käega märku väljumiseks.

Mitte mingit reaktsiooni. ,,Jah, niisama lihtsalt seda tüüpi siit välja ei suitseta, kuni ta pole oma pükse kinni nööpinud," mõtles Gussev.

Kinnipeetud lamasid kollasel sügismurul. Neil oli vedanud: ammu polnud sadanud vihma. Kergete jalahoopidega sundis Valjuok mehed lamama nagu peab - väljapraakijad nimetasid seda ,,vormi andmiseks".

,,Kes autos on?" küsis Gussev.

,,Informatsiooniminister," turtsatas ihukaitsja. ,,Oma naisega."

Gussev puhkes naerma ja võttis põuest tagavarapideme.

,,Ei, kullake," ütles ta. ,,Mitte oma naisega."

Muidugi, auto sisemise vaheseina võis kergelt läbi tulistada. Aga Gussev ei kavatsenud ju kedagi välja praakida. Ta kordas oma esti, nõudes, et end soomusseina taga varjav tegelane välja astuks. Helistab ilmselt Kremlisse. Või siis kohe meie direktorile. Järgmine üle kogu Keskosakonna antud korraldus kõlab: ,,Võtta Gussevilt KÕIK!" Ha-ha-haa!

Nagu tema sõnade kinnituseks kostis ,,kahekümne seitsmenda" salongist kutsungisignaal. Väljapraakijate isiklikud raadiosaatjad vaikisid, signaal tuli peadispeteripunktist. Aga tähendab, et selle võis rahulikult perse saata.

,,Suruge kõrvad kinni," soovitas Gussev, astus paar sammu tagasi, suunas püstoli Volga tagumise akna poole ja asus nii kiiresti, kui jõudis, päästikule vajutama.

Viisteist lasku sulasid üheksainsaks kõrvulukustavaks mürinaks, viie sekundiga sülgas püstol välja kogu pidemetäie. Soomusklaas muutus pudruks. Gussev vahetas välkkiirelt pideme, võttis välja padruni - ja nüüd jõudis temani, millega ta tegelikult just praegu oli tulistanud...

Vasakust uksest rullusid metsiku vingumise saatel asfaldile kaks kogu. Jõulise hüppega maandus Gussev pagasiluugil, seejärel katusel ja suunas ülevalt alla nüüd juba mitte püstoli, mille ta ettenägelikult oli jõudnud kõrvale panna, vaid nõelpüssi.

Paks punase lõustaga minister surus rusikasse valitsuse telefoni ärarebitud toru. Sasitud juustega umbes kahekümneaastane brünett hüppas ikka veel lakkamatult röökides jalule ja sööstis üle tee. Pääsenud õnnelikult vähemalt kümne auto alla sattumisest, tormas näitsik teeäärsesse teravate ogadega põõsastikku ja jätnud sinna suurema osa oma garderoobist, kadus silmist.

Oma ülesande auga täitnud klaas tõi kuuldavale midagi rahuloleva ohke taolist, varises kriginal kokku ja tõmbus seejuures käkra nagu tsellofaankott.

,,Vägev," ütles Valjuok.

Asfaldil lebav minister ahmis kramplikult õhku. Telefonitoru surus ta kogu jõust rinnale. Väljapraakijate autost kostis meeleheitlik signaal.

Nõelpüstolit kabuuri toppides ronis Gussev alla. Ta haaras ministril rinnust, tõstis mehe märgatava jõupingutusega üles ja toetas korralikult vastu autot.

,,Mina olen SJA vanem piirkonnavolinik Pavel Gussev! Järgmisel korral," urises ta päraniaetud põrsasilmadesse vaadates, ,,lülitate sisse vilkuri, kui ületate kiirust, ei pea kinni teemärgistusest ja tekitate avariiohtlikke olukordi! Kas on selge? Ja peatute viivitamatult, kui väljapraakimine seda nõuab. Said aru? Aga tegelikult ei saanud sa millestki aru. Näib, et sina..." Gussev vedas ninaga õhku ja tõmbus kiiresti eemale. ,,Ühesõnaga: kirjutan teile hoiatuse, härra. Teade tuleb eripostiga. Ptüi!"

Gussev jättis ministri rahule, tegi tiiru ümber põhjalikult lõhutud Volga, heitis pilgu ehmunud lakeidele ja lõi käega.

,,Kas kuulsite kõik?" küsis ta. Autojuht ja ihukaitsja hakkasid, nii palju kui ebamugav asend võimaldas, innukalt noogutama. ,,Kas saite kõigest aru? Hea küll, minge, pühkige oma peremehe taguots puhtaks. Olusid arvestades annan teile mõlemale esimesel korral andeks. Aga õppetunni soovitan meelde jätta. Nüüd olete vabad. Lähme, Ljohha. Show on lõppenud."

Väljapraakijad istusid autosse.

,,Kas klient lasi alla?" küsis Valjuok autoga kohalt võttes.

,,Mhmh," noogutas Gussev raadiosaatja mikrofoni tõstes ja mõtlikult laupa kibrutades.

,,Millega sa tulistasid? Kas soomustläbistavatega?"

,,Mhmh."

,,Miks? Kas meelega?"

,,Loomulikult mitte!" Gussev tõstis tahtmatult häält. ,,Jäta rahule. Halloo! ,,Kahekümne seitsmenda" meeskond, Gussev. Kes kutsub välja? Just nii. Ei midagi erilist. Korduv ja sihilik avariiolukorra loomine maanteel ja kuritahtlik mitteallumine korraldustele. Jah, hoiatasin. Aga mida te tegelikult tahate? Ei, kullake, las tema vabandab minu ees. Pojuke, kas sa ei kuulnud? Ma olen Gussev. Gussev Pavel Aleksandrovit. Ja sinu haisev minister roomab homme neljakäpukil minu juurde. Ta on nüüd minu ees su-ur võlglane. Aga täpselt mis asjus võlglane, seda ütlen ma ainult Agentuuri direktorile ja isiklikult, konfidentsiaalselt. Niiviisi kannagi ette. Kõik, mine persse." Gussev riputas mikrofoni kohale ja võttis välja sigaretikarbi.

,,Tähendab, sa oled ikkagi SEE Gussev," pomises Valjuok. ,,Huvitav."

,,Ei ole huvitav," nähvas Gussev. ,,Ma pole SEE Gussev ja üleüldse pole ma mingi Gussev ja jätke te kõik mind vähemalt hetkekski rahule!!"

,,Lase lõdvaks, Pee," ütles Valjuok. ,,Kuivõrd mingi sa ka poleks, mina vilistan selle peale. Igal juhul olen ma sinuga."

,,Aitäh sellegi eest," ühmas Gussev. ,,Kas sa niisugust kõnekäändu tead: ,,Kalavaesel ajal on ka viidikas kala"?"

Valjuok tõmbas silmad kavalalt kissi ja Gussev tundis, kuidas süda soojaks läks. Tema juhendatava miimika oli väga rikas. Kiskjalikult kõõritada, ähvardavalt põrnitseda, sapiselt muiata ja muljetavaldavalt alalõuga ette sirutada oskas Valjuok hiilgavalt. Kusjuures iga grimass oli nagu mingi enda paroodia, imiteeris seda, kuidas Valjuok tegelikult oleks võinud välja näha, kui ta oleks juhtunud sündima koledaks ja verejanuliseks.

,,Ja mille kuradi pärast ronisid sa väljapraakimisse, poiss?" mõtles Gussev vargsi Valjuokki silmitsedes. ,,Kas tõesti nagu mina, et kaoks hirm elu ees? Et kujutada endast ise kahejalgset õudust? Oi, missugune viga see on, sõbrake! Mina ometi tean seda. Olen küllalt näidelnud, küllalt kedagi mänginud. Ja nüüd olen jõudnud siiamaale. Olen muutunud kurat teab kelleks. Aga võibolla läheb see sinust mööda? Sa oled ju hoopis teistsugune: sinu jaoks pole SJA eksisteerimine mingi patoloogia ega väärastus, vaid olemise normseisund. Sul pole olnud vaja end murda, võttes kodumaad niisugusena, nagu see on nüüd - mõtestatult julmana."

,,Niisiis, sina pole kala," võttis Gussev kokku. ,,Ja mul on väga hea meel, et oleme koos. Kuigi me tegeleme mingisuguse jamaga, aga isegi kõige viimase jamaga tegelemine on tunduvalt meeldivam heas seltskonnas."

Valjuok naeratas kaasakiskuvalt ja keeras Gogoli bulvarile.

Jutt: Ringkaitse (Heinrich Weinberg)

Kinnitamata andmetel oli täna pärastlõunal kella 14.30 ajal Ida-Virumaal, Tudulinna alevikust põhjapool toimunud plahvatuse põhjuseks meteoriit. Pealtnägijad on postitanud sotsiaalmeediasse pilte ja videoklippe, millelt on näha üle taeva liikuvat suitsujutti. Objekti langemisega metsa kaasnes plahvatus, mida kuulsid ümberkaudsete asulate elanikud ligi 20 km raadiuses.

Päästeameti ja Lennujuhtimiskeskuse kinnitusel ei olnud tegemist lennuõnnetusega. Sündmuskohale on suunatud Rakvere, Jõhvi ja Mustvee tuletõrjebrigaadid. Päästeameti Jõhvi osakonna juhataja Kaarel Ustavi sõnul on mitmenädalast kuivaperioodi arvestades oluline maksimaalselt suurte jõududega ennetada võimalikke metsa- ja rabapõlenguid. Vajadusel saab Päästeamet kaasata Kalevi jalaväepataljoni ja Pioneeripataljoni ajateenijaid ja tehnikat. Ustav pani inimestele südamele, et nad hoiduksid võimalikust põlengupiirkonnast esialgu eemale.

[Võimalik meteoriiditabamus Ida-Virumaal; ERR uudised - 18.07.2018]

Räsitud riietega mees oli seotud suure ruumi keskel töölaua külge, mis oli mõned kraadid tahapoole kaldu. Mehe pead kattis mustast riidest kott, ta hingeldas raskelt, püüdes samaaegselt toime tulla nii palavuse, õhupuuduse, kui silma kippuva higiga. Klambrid käte-jalgade ümber soonisid valusalt, haavast ta meelekohal oli voolanud veri alla krae vahele ja ta süda peksles ärevusest.

Vasemalt kostis mingi heli. Lähenesid sammud. Peakott tõmmati hoolimatu liigutusega ära ja ta jäi laevalguses silmi kissitades enda ees seisvat tumedat kogu vahtima.

Skafandris mees.

Kinnipeetava näol mänglesid erinevad emotsioonid. Ta keeras pead mõlemale poole, vahtides paaniliselt ringi. See oli suur ruum.

Ta oli metsas kinni nabitud, talle oli kott pähe tõmmatud, käed kinni köidetud ja siis oli teda kuhugi sõidutatud, mingisse hoonesse lohistatud. Mis neetud näitemäng see skafandriga veel olema pidi? Kas ta on kuidagi millegagi kontaktis olnud, et on vaja end tema eest kaitsta? Selle mõttega kaasnes kuskil tagumises kuklasopis külm hirm. Kuid viimaks sai pahameel ikkagi võitu.

,,Teil ei ole mingit õigust mind siin kinni pidada!" pahvatas ta. ,,Ma nõuan advokaati ja..."

,,Tegelikult," lõikas skafandrist tulev sünteetilise kõrvaltooniga hääl protesti läbi, ,,võime me teiega teha, mida ise paremaks peame, hr Tänak."

Oma nime kuuldes jäi vang natuke rahulikumaks. Ta silmitses skafandris meest põhjalikumalt: nimesildil oli kirjas LEHTPUU ja tärnid auastmetunnusel viitasid leitnandile.

Lehtpuu kummardus lähemale ja Tänak nägi läbi skafandri näokatte tema naeratust. See ei olnud sõbralik naeratus.

,,Kas te ise ka aru saate, mis supi sees te olete?" küsis Lehtpuu

,,Ma olin lihtsalt metsas kahe sõbraga matkamas, kui teie sõjardid mind ebaseaduslikult kinni võtsid ja tõid mu siia, mis iganes koht see ka poleks ja kus iganes see ,,siin" ka on..." ütles Tänak. Ta tõmbas hinge, et kuuldavale tuua järgmine seerja proteste ja ähvardusi inimõiguste teemal.

,,Siim... Ma ju võin öelda Siim?" ütles Lehtpuu, enne kui Tänak jätkata jõudis. ,,Ausaltöelda mõtlen ma, et võiksime ,,sina" peale üle minna! Kas sa ei leia, et see oleks märksa mugavam? Pole tarvis olla nõnda ametlik." Ta ajas end sirgu ja võttis skafandri küljetaskust mingi asjanduse.

Tänak keeras pead ja püüdis näha, millega tegu. See oli justkui väike tahvel või suur telefon. Lehtpuu vedas selle pinnal sõrmega ringi ja korraga elustus Tänaku ees õhus kolmemõõtmeline pilt.

Mida värki!? Tänakule ei antud aega selle realiseeritud tehnoloogiaime üle pead murda.

,,Metsas matkamas, ütled sa," tähendas Lehtpuu sarkastiliselt, osutades pildil Tänakule ja tema kahele kaaslasele. Kolm meest olid tõesti varustatud matkavahenditega. Kuid lisaks oli näha, et nad kasutasid öönägemisseadmeid ja olid relvastatud.

,,Ei saa just öelda, et need oleksid tüüpilised jahirelvad," ütles Lehtpuu ja suurendas kujutisel ühe osa sisse, nii et teravustus SigSaueri automaatpüss. ,,See on tõsine tükk rauda, mees! 7,62 kaliiber, kõik kellad ja viled küljes, parasjagu niivõrd seaduslikus konfiguratsioonis kui selline riistapuu üldse tsiviilis olla saab... Mida te teha mõtlesite? Karusid jahtida või!?"

,,Ei või kunagi teada..." ütles Tänak. Ta tundus olema sellest natuke häiritud, et tema ja ta kaaslased on püütud sedasi pildile. Lõppeks olid nad kasutanud kamuflaai, mis pidanuks nad isegi soojuskaamerale nähtamatuks muutma. Aga jah - sõjaväe võimalused olid ilmselgelt paremad kui nende põrandaalustel kontaktidel. ,,Mis te mu sõpradega tegite?"

,,Jah ei või kunagi teada, mille või kelle otsa te sattute kui olete tulnud relvastatult sõjaväe keelutsooni ja üritate müüa legendi, et lihtsalt matkate," sõnas Lehtpuu ignoreerides küsimust.

,,Mis sa raisk mu sõpradega tegid!?" röökis Tänak enesevalitsust kaotades ja hakkas oma köidikutes rabelema. Klambrid lõikusid talle randmetesse, veri tilkus sõrmeotstelt põrandale ja Tänak möirgas vihaselt, kuni talle jõudis kohale, et tal pole pääsu kuhugi. Ta jäi hingeldades lauale lebama ja pressis vaikselt paar vandesõna kuuldavale.

,,Me natuke nagu eksisime ära," ütles Tänak viimaks õlgu kehitades. Hädine vale, kuid vähemalt esialgu pidi ta jääma oma legendi juurde. ,,See ei anna teile alust selliseks kohtlemiseks." Ta näis natuke enesekontrolli tagasi saavat. ,,Laske mind vabaks või andke üle politseile! Ma pole sõjaväelane, et mind peaks siin teie baasis kinni pidama."

Lehtpuu kummardus, et lähemalt tema käsi vaadata.

,,Hmmm," tegi ta ja ajas end uuesti sirgu.

Ta ei võtnud vaevaks esmaabi osutada, vaid otsis oma kuvarist järgmise faili ja kuvas seekord Tänaku silme ette maakaardi. Silmitsenud seda hetke, keeras ta kaardi sujuva käeliigutusega ümber, et vaade vangi jaoks õige oleks.

,,Siin näed meie baasi territooriumi," ütles Lehtpuu. ,,Ilusasti on ära tähistatud turvatsoon, mille puhul kehtivad teavitused-hoiatused ja keelutsoon ja siis tõkestusvöönd. Ja siin -" ta kuvas kaardi kõrvale 3D videofaili - ,,oled sina koos oma kamraadidega suure teatetahvli juures, mis informeerib teid, et sisenete turvatsooni."

Nad vaatasid vaikides videokaadreid kolmest matkalisest, kes mööda teerada metsa vahel liikusid ja siis suure sildi juures üksteisest pilte tegid, et oleks ikka ilusasti selge, kus nad asuvad.

,,Mis te nende piltidega teha mõtlesite?" küsis Lehtpuu. ,,Facebook'i üles panna? Või pigemini siis juba sellele oma konspiratsiooniblogi lehele?"

Tänaku hingamine oli kiirenenud ja nägu hakkas õhetama, pulss ta kaelasoontel tuksles nähtavalt.

,,Te ei saa meid siin kinni pidada!" sisistas Tänak. ,,Meil on palju sõpru, kes teavad, kuhu me tulime! Need videod ja pildid on juba netis üleval, kõigile näha! Kui meiega midagi juhtub, siis kõik teavad... Meid on liiga palju, et te kõiki vagaseks saaksite teha! Teil pole võimalik seda kinni mätsida!"

,,Kinni mätsida!? Vagaseks teha...?" Lehtpuu tegi nimme imestunud näo. ,,Mis meil siin kinni mätsida? Sa sisenesid oma sõpradega sõjaväe keelualale ja meil on äärmiselt kahju teatada, kuid teie suhtes rakendati vastavaid meetmeid, mille eest kõiki inimesi on hoiatatud. Näed - loe ise veelkord seda infotahvlit: ,,Alutaguse polügooni turvatsoon, millel viibimine on keelatud ja kuhu ilma loata sisenejad arreteeritakse ja antakse üle tsiviilvõimudele. NB! Lisaks turvatsoonile ümbritseb Alutaguse polügooni keelutsoon, mis on tähistatud. Keelutsooni sisenejate suhtes võib sõjavägi kohapeal rakendada surmavat jõudu ilma täiendava hoiatuseta!""

Lehtpuu vaikis kaks hetke. ,,Asjaolu, et sa praegu veel elus oled tuleneb tegelikult sellest, et mul oli lihtsalt igav... Tead - need 24-tunnised valved võivad olla õige tüütud kui midagi ei juhtu. Aga noh, ilmselt oli täna minu õnnepäev, sest te tulite nagu tellimise peale." Sõjaväelase nägu valgustas õel muie.

,,Vaataks õige siin natukene ringi, härra Tänak," ütles Lehtpuu. Ta puudutas kuvarit ja Tänakut laua külge aheldanud klambrid klõpsasid lahti.

,,Keera ringi!" käsutas Lehtpuu.

Natuke segaduses Tänak koperdas laualt maha betoonpõrandale ja keeras sõjaväelasele selja. Esimest korda vestluse jooksul silmitses ta hämaralt valgustatud ruumi, milles nad olid. See oli justkui mingi laboratooriumi või sellise asja laoruum: seinte ääres olid riiulid ja kõrged klaaskapid.

,,Jalad harki ja kummardu!" haugatas Lehtpuu. ,,Rohkem harki! Ja käed seljale! Nii - keera käeseljad vastamisi..."

Tänak keeras end hoopis ringi, et Lehtpuule kallale karata. Enne kui ta jõudis sammugi teha, tabas teda talumatult valus hoop kõhtu. Valulained lahvatasid mööda ta keha laiali ja kontrollimatult värisedes langes ta põrandale maha.

Toibudes avastas ta oma meelehärmiks, et ta käed on selja taha aheldatud. Ta keha tuikas valusalt.

Lehtpuu seisis sealsamas kõrval ja vaatas, kuidas Tänak end oiates ja teda maapõhja siunates ringi keeras. Ta kummardus ja asis Tänakul varrukast kinni ning tõmbas ta püsti.

,,Ära ole idioot!" Lehtpuu tõstis Tänaku silme ette metallist pulga, mille sisemusest kostus isemoodi undamist - justkui laetaks kondensaatoreid. ,,See on suht-koht kahjutu, kuid rämedalt valus nagu sa nüüdseks juba omast kogemusest tead."

Ta viipas käega enda ümber.

,,See siin on meie näidisteruum," ütles Lehtpuu. ,,Las ma näitan sulle, mis meil siin tegelikult on."

Ta sikutas Tänaku lähima riiulini, millel seisid reas klaasist kastid. Hämaras valguses seletas Tänaku silm mingeid vidinaid ja justkui materjalikänkraid. Ta ei suutnud ühegi nähtud objekti otstarvet mõistatada, sest need olid võõrapärase moega.

,,See siin on mingisugune personaalarvuti," osutas Lehtpuu hulktahukale, mille üks külg oli kaetud keeruka ornamendiga ja teine oli sile ning läikis tuhmilt. ,,Kuvab õhku kolmemõõtmelisi kujutisi." Ta tõstis oma kuvari Tänaku silme ette: ,,Meie kuvarid on selle asjanduse pealt maha viksitud."

,,Need -" ta osutas tükikestele teises klaaskastis - ,,on mingi huvitava polümeermaterjali tükid, väga kerge, väga tugev, talub ropult kõrget temperatuuri. Me kasutame seda turviste loomiseks."

,,Mis mõttes..." hakkas Tänak küsimust vormima, kuid Lehtpuu lohistas teda juba edasi.

,,Näed seda piklikku asja? See on plasmapüss!"

Nad jõudsid töölauani, millel seisis akvaariumit meenutav klaaskast. Põhja, kaanele ning kahele küljele olid kinnitatud metalse läikega plaadid, mille vahel õhus hõljus vaikselt keereldes metallkuubik.

,,Antigravitatsiooni seadme prototüüp..." tähendas Lehtpuu.

,,Kuidas..." püüdis Tänak uuesti suud lahti teha.

,,Pea lõuad!" haugatas Lehtpuu ja sikutas teda edasi.

Seina ääres olid reas suured - Tänak leidis, et sobilik nimetus on ilmselt puurid.

Esimeses neist oli klaasist seespool peenesilmaline metallvõrk. Puuris sees heljus pidevalt kuju muutev valgustomp. Kui Lehtpuu ja Tänak puurile liginesid, hakkas see intensiivsemalt kiirgama ja viskus siis korraga vastu puuriseina, põrkus aga sädemevihma saatel metallvõrgult tagasi.

,,Saa tuttavaks - see on meie oma isiklik tuletont," Lehtpuu irvitas rõõmsameelselt, vaadates õudust Tänaku näol. ,,Meil pole siiani halli aimugi, mismoodi see asi toimib." Ta itsitas justkui hullumeelsest heameelest: ,,Tegelikult ei tea me siiamaani sedagi, kas see on intelligentne olevus või meie mõistes lihtsalt metsloom. Osad minu kolleegid on veendunud, et ta on intelligentne, teised seda arvamust ei jaga. Paar tükki arvavad, et tegelikult pole see klassikalises mõistes isegi mitte elus, vaid mingi füüsikaline anomaalia, mis reageerib kuidagimoodi meie kehasoojusele või feromoonidele või mis iganes... Ainus meie jaoks arusaadav reaktsioon on siiani olnud ilmselge soov tappa igaüht, kes ,,vaatevälja" ilmub."

,,Niipalju siis meteoriidist..." pomises Tänak. ,,Meil oli ikkagi õigus!"

Järgmises puuris oli mingi hämaruses helendav taim. Kuid lisaks helendamisele tundus, et see liigutab end aeglaselt. Justkui otsides midagi. Lehtpuu võttis puurist valge laboriroti ja viskas selle luugi kaudu suurde puuri helendava taime juurde. Tänak tundis judinaid mööda selga roomamas.

Taim muutus valvsaks, see näis justkui kuulatavat, pöördus siis oma lehtedega puuri nurka tõmbunud ja hambaid näitava roti poole ning korraga sähvatasid lehtede hargnemiskohast piitsadena jätked, rott oli läbi torgatud ja tõmmati sinnasamasse taime keskele, kuhu oli korraga tekkinud teravate ogadega ääristatud ,,suu".

,,Nüüd sa tead, mis on seal saanud meie sõnajalgadest," ütles Lehtpuu vaikselt. ,,Kujuta endale siis ette, milline on sammal või mänd või... ma ei tea - näiteks kärbseseen!"

,,Seda te siis varjategi..." pomises Tänak. ,,Mingi alla kukkunud tulnukate laev! Te hangite sealt tehnoloogiat ja teostate oma eksperimente. Rahvale aga ajate puru silma meteoriidi ja radiatsiooni teemal!"

,,Sina paranoikust idioot!" naeris Lehtpuu. ,,Loomulikult me uurime seda. Meie ja ameeriklased ja britid ja veel mõned... Me oleme mõne aastaga siit uskumatuid tehnoloogiaid välja nõristanud!"

Ta lükkas Tänaku edasi lahtise puuri juurde. Selles oli vahesein, mille taga ei tundunud olevat muud kui pimedus. Justkui kõike endasse neelav, ootav, valmisolev pimedus.

,,Alguses ronisid teadlased seal ringi nagu sipelgad," ütles Lehtpuu. ,,Nad krabasid kokku kõike, mis said. Aga siis hakkasid need seal ringi liikuma. Meie omad kodused, tuttavad taimed ja loomad muutusid... millekski muuks."

Ta vaatas Tänakut, kes seisis sõnatult ringi vahtides, näol peegeldumas hämming ja hirm.

,,Kogu see keelutsooni värk pole mitte selleks, et inimesi sealt eemal hoida... Oh, muidugi on vaja neid sealt eemal hoida! Ohutuse asi ikkagi. Su kaks kaaslast tõenäoliselt langesid millegi sellise või veelgi hullema ohvriks." Lehtpuu osutas ,,sõnajalale", mis oli ametis roti seedimisega ja valgusest koosnevale olendile.

,,Mis sa arvad, miks me oleme pidanud kahel korral turva- ja keelutsooni laiendama?"

,,Ah...? Noh -" tegi Tänak.

,,Meil on vaja need seal sees hoida," ütles Lehtpuu. ,,Nad tahavad levida, me arvame, et koloniseerida, mitte terraformida, vaid reformeerida meie ökosüsteem millekski muuks, neile sobilikuks. Meil on siin ringkaitse, kontrolljoon, et nemad välja ei pääseks!"

,,Ja mis siis nüüd..." proovis Tänak uuesti midagi öelda.

,,Sina lollakas pidid sinna ronima!" katkestas Lehtpuu teda taas. ,,Sa oled olnud kontaktis. Noh - mis seal ikka - eks me saame näha milleks sina muutud!"

Ta tõukas Tänaku lahtisesse klaaspuuri ja vajutas nupule. Kiiremini kui Tänak reageerida jõudis, sulgus klaasist kast ta ümber, lõigates läbi tema karjed. Puuri vahesein avanes ja tagumises osas olnud pimedus küünitus ettepoole, ümbritsedes meeleheitlikult rabeleva mehe.

Jutt: Otsustamise hetk (Mairi Laurik)

1.

"Siit 50 miili põhja pool asub küla ja sealt veel päeva jagu kirdesse, on linn" jutustas vanamemm tasasel häälel. "Ei mina enam mäleta tolle linna nime, kuid on need ju kõik ühtemoodi saadanajäänukid! Helgivad vastu taevast nagu tahaks vanade aegade kombel kosmosesse välja jõuda, meelitavad igas't mõtterämpsu endale lähemale, kuid rahulikku maapinnatunnetust ei paku nad grammi eestki."

Kara istus põrandal, jalad ristis, pea küljele kallutatud ja kuulas vanamemme juttu. Ta püüdis üht taolist hiidkantsi ette kujutada. Mitte keegi nende väikesest hõimust polnud iial linna sattunud. Ka külades käies polnud mehed toonud kaasa enamat ebausust ja kuulujuttudest. Kara oli kuulnud, kuidas linnamüürid pidavat õhtupäikeses helkima ja kõrgeimad majad tõusid nii kõrgele, et rebestasid ülemiste korrustega suisa pilvi. Räägiti, et linnaisandad suudavad tavalisest inimesest läbi näha ja neil pidid olema masinaid, millega surmale määratuid elule tagasi tuua. Vanamemm joonistas alati jumalate märgi õlale, kui keegi sellest surmast päästmise asjast rääkis. Kara veel täpselt ei mõistnud, miks, kuid paistis, et memme meelest pidi lastama inimesel surra, kui selleks aeg on.

Kara ema oli olnud teist meelt, vähemalt korra. See oli kahe talve eest, kui Kara vanem vend Raip oli saastunud aladel heljurõisikuid korjamas käinud ning tagasi jõudes kiiritusjääkidesse haigestunud. Ema nuttis silmad peast, kui Raip iga tunniga üha väetimaks ja viletsamaks jäi. Küll sajatas ta kõiki jumalaid, küll keelas teistel soo peale jalutama minemise, kuid iga vihapurse lõppes ikkagi vanamemme õla najal nutmisega. Viimaks, kui miski ei paistnud aitavat, panid Kara vanemad, memme vastuseisust hoolimata, haige poja küla ainsale mootorsõidukile ja vedasid ta linnaväravate taha. Seitse päeva nutsid ja palusid vanemad linnamüüri taga, kuid kui Raip oma viimase hingetõmbe lõpetas, tõid ema ja isa poja taas koju, matsid siinsamas saasteala serval kasvavate sootaimede vahele ja itkesid ühes ülejäänud perekonnaga.

,,Inimene peab teadma, kuidas haiseb kõdu ta talla all," jätkas vanamemm porisemist, käed ravimtaimedega askeldamas, ,,kuidas vetrub soo ja kui valus on kivile kukkuda. Ega muidu sinust õiget inimest kasva. Aga linnad ajavad oma metallist masinate ja klaasist majadega inimesi hulluks ja rumalaks!"

Küllap õpetasid linnavanaemad oma lapselastele risti vastupidist. Küllap rääkisid nemad soo mürgisusest ja tuule ohtlikkusest, mõtles Kara ja mõistis täie teravusega, et ilmselt oli neil mõlemal õigus.

2.

"Sinuga on hea äri ajada, Karm!" muheles Lääneküla koguja. Soovahe rahvas vedas oma õisikud ikka tema juurde - ilusad rammusal rabapinnal kasvanud viljad, olgugi pisut ebamugavalt pakendatud, kuid neist ebamugavustest sai kergelt üle.

"Nende kolme eest võtan padruneid," mühatas Karm koguja meelitustest välja tegemata. Padrunid olid heaks vahetuskaubaks igal pool. Peotäie eest sa soola siit või peenemat kangast teise koha peal. Kõiki neid kummalisi pisikesi asju, mida naised iga reisi pealt tagasi nõutasid - küll oli selleks õmblusnõelad, küll ravimid. Memm nõudis vahel tugevat jõhvi, siidniiti. "Ja ülejäänute eest vaataks hea meelega natuke su hoovi peal ringi."

"Vaadake aga julgesti!" muheles koguja vastu. "Enne talve tulekut on sul kindlasti uusi nahku kasukaks vaja. Muide," jätkas mees pea sosinal, "ma räägin sulle esimesena, kuid eile astusid siit linna kaupmehed läbi ja neil oli seda va hermeetilist kangast. Ma täitsa sinu peale mõeldes võtsin veidi. Vali välja, mida sul tarvis läheb ja too oma õisikud teinekordki minu juurde."

Hoolikalt valis Karm kaupa, mida õisikute asemel endaga kodu poole tagasi viia. Ta tõstis soovitu ühte hunnikusse, lisas juurde veel ühe kirvetera ja linnapäritolu läikiva noa. Tal ei olnud küll uut nuga tarvis, kuid selline läikiv ja hele, kerge ja terav nuga näis nii sobiliku kingitusena, mida tütrele viia. Kara õrnade sõrmede vahele sobis selline kindlasti imeliselt.

Karm võttis ühe padrunikasti sülle ja kõndis sellega tagasi masina juurde. Nüüd tuli vaid siit ja mujalt küla pealt vajalik ostukraam kokku otsida, mõne aja pärast kokkuostjalt tühjad purgid tagasi nõutada ja seejärel koju minna.

"Tehtud!" teatas ta sõiduki juurde tagasi jõudes. "Iiran, mine jahi seda piiritust ja punast surma, mida ema nõudis. Ma võtan Kõo endaga koguja hoovile nahku ja rauda tassima." Iirani selg oli nõrgem kui Karmil, sestap tundus õiglasem, et Karm noore Kõoga rauda tassima hakkab.

"Ma lähen ise Kõoga, vennas!" teatas Iiran resoluutselt. "Ei tule kõne allagi, et ma külas poja silma alt välja lasen."

Karm vaid noogutas. Ta ladus taskud padruneid täis ja viskas tühja kasti Iiranile. Senikaua, kuni Karmi enda poeg, Raip, veel elavate kirjas oli, polnud ka tema oma poega külas silmist lasknud. Liiga palju lollusest ja ahnusest kannustatud ohte varitses siin noori. Liiga palju võõraid liikus ja tihtipeale tuli silmitsi seista ka sakstega, kes sõdureid otsimas käisid. Noored ja naiivsed olid nende jaoks kergeks saagiks.

Karm vaatas, kuidas Iiran ja Kõo masinaga koguja hoovi tagurdasid, kontrollis siis igaks juhuks veel püstoli kohalolu ja hakkas astuma. Ajad olid karmid, sama karmid ja keerulised kui aastate eest, mil Karm ise nolgina isa kõrval jõlkus ja küllap olid need ka sama keerulised kui ajad, mil Kara poeg kord oma isaga maailma raskust tundma õpib.

Jah, kunagi, kui Kara lapsed külas käima hakkavad, ohkas Karm raskelt. Esmalt pidi ta leidma selle kellegi, kelle kõrval Kara lapsi võiks saada ja alles siis sai mõelda lapselastest, kuid unistamine polnud ju ometi keelatud. Karmil oli kahju, et sel reisil polnud silma hakanud ainsatki noort meest, kel oleks vähimatki võimalust Soovahel mõistuse juurde jääda. Karale oli vaja kaaslane leida, seda oli memm korduvalt rõhutanud, kuid Karm keeldus oma ainsa tütre suvalisele vastutulijale kupeldamisest. Ei saanud ravitsejagi talle selle mõtte eest etteheidet teha!

3.

Kara kuulas hajameelselt memme juttu, kuid tema mõtted olid juba mujal. Tüdruku pilk eksles aknatagusel hoovil, peatus madalama rohuga kaetud ristkülikul. Tavaliselt seisis seal perekonna ainus mootoriga sõiduk, kuid praegu, juba viiendat päeva järjest sai ka selle koha peal rohi vabama juurdepääsu päikese valgusele. Hoov näis ilma masinata nii tühi.

"Millal isa tagasi jõuab?" mõtiskles Kara poolihääli. Viis päeva tagasi pakkisid mehed kogutud õisikud auto peale ja läksid neid külasse raha vastu vahetama. Õisikute müümine oli meeste töö, mis eeldas püssi õlal kandmist ja vajadusel saagi või vahetuskauba jõuga kaitsmist. Seega olgugi, et Kara ja kõik teisedki pereliikmed aitasid hinnalisi vilju otsida ja korjata, polnud Kara ise kunagi kodust kaugemale sõitnud. Siin oli ta sündinud ja kasvanud, siin oli ta maailma eest kaitstud ja memme tarkuse poolt hoitud.

"Küllap nad varsti tulevad," lohutas memm. "Eks saab seegi reis läbi ja mehed jõuavad viimaks tagasi. Mine tea, ehk võtab su isa sel korral ka mõne noormehe kaasa. On juba ülim aeg, et sinagi saaksid lapsi kandma ja kodu kaunistama. Mis sa meil nüüd oled? 19-aastane?"

"Kakskümmend," sosistas Kara. Ta juba teadis, kuhu memme jutt nüüd edasi tüürib, kuid küllap oli ta selle loengu ka ära teeninud. Eelmisel talvel sattus soode vahele lausa kolm meest, kuid üks neist oli liiga vana, teine näis Karale liiga lollina ja kolmas suri lihtsalt ära veel enne, kui tüdruk temast õiget sotti sai.

"Meie, Soovahe elanikud, ei ela nii kaua, et tüdrukud pirtsutada saaksid," hurjutas memm karmilt.

Kara teadis, et armastus pole esimese tähtsusega, kui kaalul on eluspüsimine ja perekonna jätkusuutlikkus, kuid kas oli siis liiga palju loota, et mees, kelle lapsi ta kord kandma hakkab, oleks vähemalt meeldiv kaaslane? Kara noogutas memmele mõrult, täpsemalt kuulamata, milliste sõnadega memm sel korral hurjutab, tõusis toolilt ja astus majast välja.

Suvine äike paitas Kara põski, kui jahe tuul tüdruku juustes mängis. Ta hingas sügavalt soolõhna ja naeratas läheduses paistvatele kodustele hoonetele. Koht, kus nad elasid, ei olnud isegi küla mõõdus. Soovahel oli kokku vaid kuus maja, kõigis elamas mõni Kara sugulane. See oli perekonna pesa - nii nimetas kohta memm. Kara onu, Iiran, nimetas kohta katkupesaks ja nii kaua kui Kara mäletas, oli Iiran alati soovinud, et nad siit ära koliksid. Liiga palju olevat õhus vanaaja reostust ning mitte keegi nende perest ei elanud naljalt vanemaks kui viiskümmend aastat. Memm oli erand. Memm oli tänaseks juba viiekümne kaheksa aastane. Jah, hambaid memmel enam polnud ning ta nägi ehk pisut veider välja, kuid sellegi poolest toimetas memm majapidamises endise tarmukusega.

"Siit ei tulda sõdureid värbama," oli memme ainus vastus igale onu Iirani porinale ning pärast seda, kui onu Iiranil poeg sündis, olid need vestlused veelgi kiiremad lõppema. Kui kunagi peaks poeg sündima, mõistis Kara, oleks tema ise nõus kasvõi veelgi sügavamale sohu kolima. Soo võis sind küll mürgitada, kuid võis ka säästa. Sõda, mida linnade vahel pea lakkamatult peeti, ei halastanud kellelegi ega millelegi - maad väetati sooja vere ja soolikatega ning pommimasinate kütusejäägid imbusid pikapeale ikka siia - üha laienevasse sohu. Sootaimed hingasid neid mürke, leinasid langenuid ja peletasid uudishimulikke silmapaare kaugemale.

4.

Mõned sajad meetrid enne pruulikojani jõudmist, märkas Karm silmanurgast elajat enda poole tormamas. Instinktiivselt haaras ta vöölt relva ja tulistas, kuid elajas oli liialt suur, et üks tühine kuul teda maha võtaks. Metsik ja valust pööraseks aetud loom tormas pimesi edasi nagu lugudest kuuldud sõjasoomukid. Kui Karm nägi, kuidas loom end hüppevalmis seadis, tõmbas mees vasaku käe instinktiivselt kaitseks näo ette ja hoidis looma sihikul. Viimases lootuses tulistas mees salve tühjaks, kuid kihvad lähenesid endiselt. Juba hoo sisse saanud elajat poole hüppe pealt ei peata.

Elaja kihvad surusid Karmi käsivarde, kuid suu enam kokku ei tõmmanud. Käe küljes rippuv kogu lõtvus ja vajus alla, sundides mehe kätt kaasa langema. Soos elajaid ei olnud ja nendega oli Soovahe rahval alati raske toime tulla. Soos olid omad ohud ja omad hirmud, kuid neid ohte näisid ka elajad kartvat.

"Roojane elajaraisk!" sisistas Karm läbi poolsuletud huulte, kui vigastamata käsi vaistlikult haava kinni surus. Nüüd sai mees esimest korda ka looma laipa lähemalt vaadata. Suur ja ilus loom oli see olnud enne, kui Karm ta rinna sõelapõhjaks lasi ja kellegi mõõk looma pea kere küljest eemaldas.

Mõõk oli korralik sõjarelv - ilusa sepistusega, hästi tasakaalus ja mõõdukalt raske. Karm kaalus mõõka käes, kuid kelle mõõka ta ikkagi kaalus? Kiiresti tõstis Karm pea, et tänada meest, kes ta elu päästis. Poiss, mitte palju vanem kui Kõo, seisis ta kõrval ja jõllitas oma verist mõõka.

"Sa päästsid mu käe, kui mitte lausa elu!" lausus Karm kasutuks muutunud tulirelva taskusse lükates. Ta sirutas käe, et võõrast tänada, kuid võõras raputas vaid pead ja pöördus pomisedes minema.

"Ma lubasin, et ei tapa enam kunagi," kuulis Karm poisi pominast ühe lausekatke.

Austades poisi otsust, kui too tervitusest loobus, jäi Karm oma koha peale seisma. Ta ajas kuue seljast, rebis pluusilt varruka küljest ja sidus selle ümber sügava kihvahaava.

"See nolk tappis minu looma!" kuulis Karm karjumist. Ta pööras pilgu hääle suunas ja nägi pruulikoja uksel seisvat ohvitseri. Karmil polnud aimugi, millise linna mõju alla küla täna kuulus või millise väe mundrit ohvitser kandis. Linnad olid küladest kaugel ja kõrgel ning Soovahe rahval puudus nendega seegi tilluke side, mis suuremail küladel olemas oli. Kasu polnud ka ohvitseri kuuevärvist - Karm lihtsalt ei teadnud, millise linna värvid olid rohelised. Rohelised! Roheline nagu kevadine soo ja suvine laugas; roheline nagu mürgine sudu laugaste kohal, nagu hallitus väsinud leival.

"Võtke ta kinni!" räuskas ohvitser edasi. Neli sõdurit tõusid lauast, paljastasid mõõga ja piirasid poisi ümber. Karm siunas endamisi ja astus kiirelt lähemal. Näis, et plaan kiirelt kodupoole asuda, oli elaja poolt kahtluse alla seatud ja hullu vormikandja poolt nurjunuks tunnistatud.

"Sinu elajas oleks mu tapnud, kui poiss teda peatanud poleks!" hõikas Karm. Esmalt rahumeelselt, püüdis ta endale meelde tuletada. Olgugi, et ta ammu juba täiseas mees oli, oleks ta oma vananev ema, perekonna tark ja ravitseja, mehe pea jagu lühemaks võtnud, kui siin ilmaaegu tüli paisutada.

"Loll, kes pruulikoja läheduses tulirelvaga mängib, on ka surma ära teeninud!" räuskas ohvitser Karmi sõnadest suuremat välja tegemata. "Võtke ka tema kinni!"

Neli õnnetut sõdurit, kes kõigest väest püüdsid ametiredelil edasi jõuda, vaatasid üksteisele hetkeks nõutult otsa, kuid jagunesid siis ümber. Kaks neist lähenesid Karmile, kuid nii lihtsalt neil Soovahe meestega ei lähe, mõtles Karm mõru muigega. Haavatud kätt keha vastu surudes, haaras ta terve käega puusalt pika noa. Nuga oli enamasti mugavam kui mõõk. Seda oli kergema kaasas tassida ja nuga kõlbas paljuks sellisekski, mille puhul mõõgast grammigi kasu polnud. Nüüd pidi nuga lihtsalt oma suurema venna tööga toime tulema.

"Ma olin kollasest joonest väljaspool, kui su hull loom mind ründama tuli," teatas Karm ja astus poisile lähemale. Poiss, nüüd oli sel nolgil siis nimi - poiss, mõtles ta mõrult. "Poiss hoidis mu elavana - iga mees, kes siin on, võib seda kinnitada."

"Kuid see nolk tappis mu elaja! Andke neile korralik õppetund!"

"Sa ei pea mind kaitsma," pomises poiss, kui Karm talle lähemale jõudis.

"Sina ei pidanud mind ka päästma, kuid tegid seda ikka."

"Ma olen tapma õpetatud elajaid liiga palju näinud," kehitas poiss õlgu. "Me võitsime sõja," viipas poiss ohvitseri poole, "olime kõrvuti lahingus, kuid nüüd?"

Tal ei lastudki mõtet lõpetada. Juba sunniti neid relvi tõstma ja end kaitsma. Karm andis parima, kuid pidi kibedalt tõdema, et kahekümneaastaste kõrval oli ta juba vana ja aeglane, lisaks veel haavatud niigi. Poiss oli seevastu võimas. Igas löögis oli jõud nagu sõltuks ta armsama elu just sellest löögist. Igas mõõgaliigutuses sees meeleheide, justkui ei ootaks teda mitte kusagil mitte keegi.

Kuskilt kostus karjumist, masinate pidurdamise hääli, kuid Karm keskendus vaid käesolevale hetkele. Temal oli naine, kelle nimel elus püsida; tütar, kelle ees kohustused kanda. Venna nimel soovis ta kiiremini kaklusega ühele poole saada, sest ainult nii sai ta Iiranit ja Kõod kaitsta.

Ühest sõdurist sai Karm jagu, poiss oli maha niitnud veel kaks, kuid nad mõlemad väsisid, tegid vigu ja ühe libastumise tulemusena rapsas vaenlase mõõk poisi vasakut kätt. Koos said nad viimasestki mehest jagu, kuid kui Karm pilgu tõstis, märkas ta ohvitseri koerte juures askeldamas.

"Raisk!" röögatas ta vihaselt. "See laseb väike-elajat lahti."

Poiss pööras, kuid oli juba hilja. Värske vere hais ajas looma elevusse, loom ründas poissi ja Karm oli nüüd korral see, kes koera peast vabastada sai. Nuga ent polnud mõõk, nentis ta endamisi ja lõi uuesti, kuid kui koer viimaks kõngenult liivale lebama jäi, oli poiss teadvusetult maas.

5.

Memm oli memm, peletas Kara süngemaid mõtteid ja seadis sammud venna haua suunas. Alati rõõmsameelne Raip leidis oma viimasel rännakul saastealale hiiglasliku heljurõisikute kasvukoha ja tõi tol päeval lausa seitse valmis vilja korraga koju. Valmis vilja koos varrejupiga ja kõik need püsisid koduni tervetena, et hiiglaslikesse hermeetiliselt suletavatesse purkidesse panduna küla kaupmeestele viia ning seal viimaks hõbemüntideks vahetada.

Heljurõisikud olid Kara perekonna leib ja sool leiva kõrvale. Ometi, nii nagu paljud teisedki sootaimed, peitsid heljurõisikud endas ohtu - mürki ja langenud tsivilisatsioonide viha. Pea pooleteise meetri kõrguseks kasvavatele taimedele ilmusid kevaditi leinavalged õied. Päikese ja tuule toel valmisid aegamisi kerged ja heljuvad viljad. Esmalt olid viljad sama valged kui õied, õrnalt karvase pinnaga, kuid üha suuremaks ja hinnalisemaks paisudes, muutus viljade pind nahkjalt siledamaks, liitekoht varre juures omandas taevasinise jume.

Neid samu õrnade seintega vilju Raip oma viimasel retkel koju tõigi. Vend polnud isegi korralikku kiirguskindlat vammust selga ajanud, kui soo peale kondama läks, kuid hinnalisi vilju ei saanud ju ometi väljale vedelema jätta. Kara ise aitas vennal õisikuid hiljem klaasanumatesse panna ja ta mäletas ikka veel vaatepilti, kuidas üks viljadest lõhkes veidi enne kaane sulgemist. Hallikas-hägune gaas voolas kuurialuses laiali ja hajus viimaks tuulde. Kuid Raipile viiest viljast ei piisanud. Sel ajal, kui Kara kuuri puhastas, enda vammuse seljast võttis ja tuppa läks, seikles Raip veelgi kaugemale sohu, et tuua tolle ühe kaotatu asemele uued viljad.

Muidugi oli ka Kara vanemate majapidamises kogumiskonteinereid, millega gaas viljadest kätte saadi, et väärtuslik gaas vähema ruumi ja väiksemate kadudega edasi toimetada, kuid memm keelas nende kasutamise. Kara ei mõistnud veel päris täpselt memme keelamise tagamaid. Nad ju kasutasid kaitsvaid vammuseid ja maske! Kõik peale Raipi, ohkas Kara. Tol viimasel korral läks Raip lihtsalt soo servale vaikust nautima, eksles tavalist jakki kandes sügavamale sohu ja nii ta need õisikud koju tõigi. Muidugi kasutas terve pere heljurõisikutega tegelemiseks lisaks vammustele ka tuultele avatud kuuri, kuid siiski pidas memm viljade avamist liiga ohtlikuks tööks ja asjatuks enesetapjalikuks riskiks.

"Perele pole verist raha tarvis!" lõi memm jala maha ning pärast Raipi õnnetut hukku oli Kara nõus selle selgitusega leppima.

Vaikides haaras Kara kuurist paksema vammuse ja vedas maski üle näo. Mitte ükski täiemõistuslik hing ei roni soo serva kaitsevarustuseta! Mitte keegi peale tema venna, krimpsutas Kara nina. Nendest seitsmest viljast, mis Raip tookord koju tõi, jõudsid kaubitsejateni viis. Ülejäänud kaks olid üleküpsed ja lõhkesid anumates. Suur hermeetiline purk kaitses küll lähedalolijaid gaasi mõjude eest, kuid gaas ise muutus õhuga segunedes kasutult lahjaks ja müüdamatuks.

6.

Karm lükkas koera laiba jalaga eemale ja kiikas igaks juhuks sinna, kus koerad madala lasipuu külge kinnitatud olid. Mine tea, mitu hullu verekoera tol sõjardil kaasas oli, kui ta lausa elajat endaga vedas. Õnneks ei paistnud ükski seotud koertest vahutavatena ja küllap oli pruulikoja peremehel sama mõte peast läbi käinud, sest hullunud ohvitser lebas oimetuks lööduna või koguni surnuna koerte kõrval maas. Tol hetkel polnud Karmil sooja ega külma ohvitseri elust.

"Kas keegi teab sellest poisist midagi?" uuris Karm tee veerde kogunenud vaatajatelt. Kõigi esmane reaktsioon oli pearaputus, kuid mida võikski oodata külarahvalt, kes pidevas sõja ja sõdurite hirmus elama on pidanud? Kui kõik peenem kraam tuli linnadest, mille värve sõdurid kandsid?

"Ütles, et on kuskil lõuna poolt pärit," kostis esimene hääl areldi.

"Õlut kandis ta kõvasti," teadis teine. "Endal alles lõug tatine, aga Uhuri all juba sõjakogemused kätte saanud."

"Ja-jaa, seda rääkis ta purjus peaga pikalt, kuidas nad Uhuri vallutasid ja kuidas seejärel temasuguste tööleping üles öeldi ja nad külma terase saatel linnast välja visati."

"Noor poiss, aga sellist sitta näinud, et ei temast enam õiget inimest tule," ohkas keegi vanem naine. "Ehk on lausa hea, et ää' kooles siin, saab vähemalt hingele rahu."

Karm vaatas poissi, kuid palja silmaga oli võimatu kindlaks teha, kas poiss veel elas või mitte. Ta togis korra jalaga, kuid keha ei reageerinud.

"Ega selline jah endale normaalset naist enam leiaks," vadistasid moorid edasi. "Liiga armistunud hing noore keha jaoks, see hirmutab iga tüdruku eemale."

Karm nügis veel kord kinganinaga poisi lõtva keha, kuid sel korral poiss liigahtas. Oli veel elus, ohkas Karm raskelt, kuid poisi haavad viitasid peatsele surmale.

Tahtmatult nügisid Karmi sõrmed ravimikotikest. Poiss oli ta päästnud, kuid kiired esmaabi ravimid Karmi paunast ei pruukinud veel poissi elus hoida. Oli vaja imet; imet ja ravitsejat, et poiss uuesti jalule saaks. Võõraste jutukatkeid kuulates polnud Karm kindel, kas nendeski piisab. Need, kelle hing oli lõplikult lahingusse jäetud, ei kippunud iial paranema.

Ta mõtles läbi kogu tormakuse, millega poiss võitles ja ohkas. Olgugi võitlus elu nimel, ei paistnud too sõjas sandistatu millegi nimel elada tahtvat.

Karm võttis taskust kapsli, koukis ettevaatlikult ühe immutatud männiokka välja ja surus selle poisi kaela. Kui kuskil oli mingi lootus, pidi poisi süda aeglustuma, rütm rahunema ja poiss magama seni, kuni nad viimaks koju, memme ravivate käte alla jõudsid. Karm rebis poisi pluusist siile, sidus nendega haavad ja lootis, et Iiran oskab piisavalt mõelda ja masinaga siia välja sõita.

7.

Mõte veel kinni isa ja onu müügiretkes, jalutas Kara edasi. Huvitav, kas isa tõesti suudab mõne mõistliku mehe külast siia meelitada? Ja mis siis, kui see mees Karale üldse ei meeldi? Kas ta peab leppima? Jah, ta peab leppima vähemalt sellega, et ta mehega lapse sünnitab. Edasi pole neil enam vaja koos olla, nii oli memm viimaks tüdrukule lubanud. Memm oli lubanud, et kui Kara ei suuda seda värsket verd taluda, saab ta endale memme maja ning memm aitab kasvatada last, kelle Kara ilmale toob. Hea oleks, kui neid lapsi oleks neli või viis, sest siin, sooservas, ei elanud just kuigi paljud lapsed täisealiseks saamiseni.

Vaikselt mõtteid mõlgutades astus Kara sooserva poole. Juba paistsid puud, millest paarsada sammu edasi tuli siniste õitega põõsastik ning kohe põõsa taga oli kivi, mis tähistas Raipi puhkepaika. Kara ahhetas, kui märkas puu küljes tuttavlikke vääte ja õisi. Viljad polnud veel valmis, kuid need olid heljurõisikud, mis siin kasvasid.

Ta jooksis edasi, pööras hoolimatult ümber puu, peatus haual ja tundis pisaraid silmi täitmas. Heljurõisikud, needsamad rikkuseallikad, mille levik oli kord saaste tõttu alguse saanud; taimed, mida siinkandis enam leidus kui puhtama pinnasega külades, kuid siingi harvad olid! Terve haud oli kaetud valgete õhuliste viljadega. Kalmu rammul kasvasid viljad kiiremini ja tugevamatena. Raipi keha andis perekonna toitmiseks vajalikku energiat isegi nüüd, mil tema naljad enam maja ei täitnud. Valged viljad õõtsusid varasuvises tuules, üksik kollane liblikas istumas kõrgeima kupli peal. Gaas! Liitrite viisi kõige väärtuslikumat gaasi.

Ettevaatlikult võttis Kara taskust noa ja lõikas mõned varred läbi.

8.

Nüüd, kus lisaks elajale ka mehed surnult lebasid, kippus olukord Karmi jaoks üha keerulisemaks muutuma. Külavanem jõudis pruulikoja juurde just siis, kui Karm poisi haavade sidumist lõpetas. Ega Karm külarahvast süüdistanudki, et nood talle appi ei tulnud. Iga täiemõistuslik inimene hoidis neist võõrastes külades tolknevatest endistest sõduritest eemale. See siin oli Karmi ja poisi vaheline asi.

"Mis sa surija peale ikka raiskad," ühmas külavanem.

"Minu higi, mida raiskan," teatas Karm resoluutselt, poisilt pilku tõstmata. "Minu higi ja minu otsus, kelle peale ma seda kulutan. Kui poiss kiiresti ravitseja juurde saab, on teda ehk veel päästa."

"Olgu! Aga sa ei saa teda enne ära viia, kui me siin ametliku kuulamise oleme korraldanud. Viis laipa pole niisama mitte midagi."

"Mida sa minult kuulda tahad?" Karm ajas end püsti, lükkas selja sirgu ja kõrgus ähvardavalt üle külavanema. "Mina tulin pruulikoja poole, elajas ründas, mina lasin õigel pool kollast joont salve tühjaks, poiss võttis elajal pea maha. Edasi oli juba puhas lollus ja seda oskavad kõik teisedki kirjeldada."

"Tule korraks istuma, paneme su ütlused vanemate kogu kuuldes kirja ja siis saab juba edasi vaadata," ajas külavanem edasi.

Karm raputas vaid pead. Olgu poiss oma või võõras, oli Karm nooruki oma hoole alla võtnud hetkel, mil esimese ravimisvõttega lähenes. Õigupoolest juba hetkel, mil poisi kaitseks ohvitseri vastu sõna tõstis, nentis Karm endamisi. Nüüd oli poiss igal juhul tema vastutusel.

"Poisist ma eemale ei lähe!" raputas ta pead. "Kui te, lollpead, peate just minu käest kuulma, kuidas too orikas elaja surma peale ära pööras, siis vea oma vanemate kogu siia. Näevad nemad ka nii kohta kui reaalseid jälgi, mille me võitlusega maha märkida suutsime."

Veel enne pimeda saabumist rääkis Karm vanemate kogule juhtunust, pruulikoja peremees kinnitas ta sõnu ja kümmekond pealt näinud talumeest kiitsid veel takka järgi, igaüks Karmi tugevust ühe vindi võrra uhkemaks keerates.

"Viis laipa pole naljaasi!" teatas külavanem pikka kuulamist kokku võttes. "Karm ja poiss vastutavad nelja laiba eest ja pruulikoda tervikuna viienda eest. Olgu tapetud enesekaitseks või muul põhjusel, ei saa me ka sel korral kommetest mööda minna. Seega Karm ja too teadvuseta sõdur peavad kahe peale kaevama neli hauda ja pruulikoja töölised üheskoos viienda. Elaja paneme külaväljal vardasse, sest see on liiga maitsev liha niisama raiskamiseks."

Külarahva heakskiitev vile saatis viimast otsust.

"Küla reeglites on kirjas," jätkas külavanem, kui suurem vile oli vaibunud, "et iga suurem kiskja, kes on küla territooriumil tapetud, kuulub tervele külale. Loomale surma toonud mehele antakse üks looma tagumistest kintsudest, kui ta seda soovima peaks."

Karm kehitas esmalt õlgu. Poiss tappis elaja, tema jagu oli ka kints, kuid poiss oli pikali maas, ravimist unele suigutatud, ega saanud enda eest kosta.

"Me võtame selle kintsu kaasa," mühatas Karm viimaks. "Ja nüüd näita mulle, kus ma kaevama pean hakkama! Aeg jookseb ja poiss vajab ravi."

9.

"Memm!" hõikas Kara juba eemalt, viljadega küla poole joostes. "Ema! Tädi Alle!" Kui naised üksteise järel ustele ilmusid jätkas Kara, ikka veel joostes: "Raipi haual on heljurõisikud! Neid on seal nii palju nagu tahaks Raip meile ikka veel rikkust tuua." Ta komistas ja kukkus. Üks õrnadest viljadest lõhkes ta käes ja Kara silmi jooksid pisarad. Need olid väärtuslikud tööriistad, liha, nahad ja kütus, mis ta silme ees õhku hajus.

Läbi hajuva gaasi ja silmini nina ees kasvavas heinas nägi Kara, kuidas ema eemal trepist alla tormas.

"Riia!" karjus Memm järsult. "Katsu sa vaid sinna minna!"

Ema peatus ja noogutas valuliselt. Ilma kaitsevarustuseta ei saanud ta teha muud, kui vaadata eemalt, kuidas tema ainus tütar murult tõusis, terved viljad kokku korjas ja läks, nüüd juba ettevaatlikult kõndides, klaaskonteinereid peitva kuuri poole. Memm viskas vammuse üll, sidus näokaitse ette ja järgnes Karale kuuri.

"Sina, Kara, pead teadma," kõlas memme rahulik hääl tüdruku selja taga. Memm astus kuuri, istus pingile ja toetas pea vastu seina. "Mind pole enam kauaks ja ma pean oma teadmised edasi andma."

"Millised teadmised, memm?" uuris Kara. Talle ei meeldinud sugugi, kuidas Memm ikka ja jälle oma surmast rääkis ja üks osa tüdrukust lootis, et ehk aitab teadmiste jagamine memme tuju tõsta. Nii oli see olnud juba mitmeid aastaid ja siiani paistis tüdruku tehnika toimivat. Sõna haaval tuli memmele jõud tagasi ja sõna haaval sai Kara üha targemaks. Nii õpetas memm Karale soo tundmist ja Soovahe dünaamika tunnetust. Sel moel sai Kara teada perekonna kalleimate väärisesemete väärtusest ja asukohast.

"Tarkus, mida ma sulle täna ulatada tahan on selline, mille eest meie küla maani maha võetaks ja tulevaste põlvede hoiatuseks veel ümbergi kaevataks," ohkas memm ja juhtis Kara istuma. Viimased viljad olid endiselt Kara pihkude vahel. Tüdruk oleks soovinud need küll enne ära panna, kuid memme sõna oli külas seaduseks - teda kuulasid ühtviisi nii lapsed kui täiskasvanud mehed, ei olnud Karal nüüdki pääsu.

"Mitte kiiritus ei tapnud su venda, kuigi see oli temast ütlemata rumal, et ta soos ilma korraliku vammuseta liikus ja oma ainsa kaitse, suvise jaki, alt nuga otsima hakates kangast noateraga vigastas. Ma parem ei mainigi seda tobedat rätikut, mille ta kiirustades näokaitseks ette sidus!" Memm vangutas pead ja vaikis hetke, patsutas siis Kara jalga ja jätkas mõtlikult: "Need olid heljurõisikud. Küllap lõhkes su vennal korjamise käigus ka üks õisik ja eosed, mis vilja servadelt lendu tõusid, tapsid viimaks su venna. Tema haigus kulges just sedapidi ja sinu tänane leid vaid kinnitab mu arvamust."

"Sellepärast sa ei lubagi meil õisikuid avada ja kogumispurke kasutada?" uuris Kara ja memm noogutas. "Kuid miks peaks selle pärast küla maha võtma?"

"Mitte otseselt selle pärast, kuigi ka see on ohtlik teadmine. Iga uue seose teadmine on miski, mis teeb teadja teistest paremaks. Meile annab see eelise taimede kogumisel ja kuigi me elame pead kõrvuni soos ja sajandite saastas, suudame siiski ka väikese kogukonnana elus püsida. Selle luksuse eest peame tänama vaid endi mõistust."

"Siis," juurdles Kara, "polnud eosed ka see teadmine, mida sa edasi anda soovisid?"

"Osaliselt oli," nentis memm. "Sinust saab uus perekonna pea, sina pead teadma kõiki mürke ja ravimeid." Kara neelatas. Kui raske oli kuulata memme allaandmist, kuid memm kogus end ja jätkas siis juba reipamalt: ,,Teine osa, palju olulisem ja ohtlikum, on seotud gaasi endaga. Ma olen elanud ilmas piisavalt palju aastaid, näinud mehi ja naisi õitsemas ja langemas. Siin, sooserval on taimi alati enam olnud, nende korjamine on meile tulusam kui küla elanikele." Memm joonistas käega kaare enda ümber. "Siin pole vanu varemeid läheduses, kus aardeid kaevata ja nii on heljurõisikud meie ainus ellujäämise võimalus."

Veel üks vili lõhkes Kara käte vahel.

"Ma aiman, mida linnad nendega teevad," sosistas memm Kara kõrva lähedal. ,,Ma olen soost leidnud Linnade teadmise."

Kara tõstis pilgu lõhkenud viljalt ja tänas vaikides õnne, et polnud veel vammuseid seljast harutama hakanud, kuid memme vammuselt paistis üks rebenenud õmblus.

"Memm, sul on auk vammuses!" karjatas Kara.

"Küllap see mu viimane auk oli," ohkas memm, rehmas käega ja jätkas: "Ma olen juba aastaid liiga vana selle maailma jaoks. Sa ära pane seda auku praegu tähelegi, vaid kuula!"

Kara noogutas ja püüdis taas keskenduda kõigele, mida memm öelda tahtis, kuid nii uskumatult keeruline oli mõelda, kui värv memme näost tasapisi hajus ja tema hingamine üha ebalevamaks muutus.

,,Gaas mängib su mõtlemisega," sosistas memm. ,,Keskendu, laps! Gaas soodustab..." Memm neelatas. "...mängib su mäluga... Kõige mürgisem..."

Memm vaikis. Kara ootas hetke, kuid Memm ei liigutanud enam. Jah, memme aeg oli möödas, Kara aeg ees. Talle tuuakse külast mees. Kui mitte sel korral, siis järgmise reisi ajal, nentis tüdruk täidetud klaasanumaid silitades ja viimast vilja tihendatud kaane alla peites. Ta saab lapse ja jääb ellu! Just nagu memm, püüab ta hoiduda edaspidi eoste eest veelgi enam ning ühel päeval uurib ta välja selle, mida memm enam öelda ei suutnud.

10.

"Anna mulle oma okaste kapsel!" hõikas Iiran Karmile. "Poiss vajab järgmist, kuid minu omad on läbi."

Karm peatus, pühkis otsa eest higi, nühkis peo pluusi vastu kuivemaks ja viskas vennale oma ravimipambu. Kolm hauda olid juba kaevatud ja peagi sai valmis ka neljas.

"Viimane," pomises Karm ja lõi labida uuesti mulda. Valugrimassi saatel mudis Karm kätt, millesse elajas oma kihvad oli löönud. Kahe terve käega kulgeks haua kaevamine palju kiiremini, kuid harva sai võitlusest tulnud mees täiesti tervena austuse hauda kaevata. Karm vaid naeris ja asus taas kaevama.

"Pask, et see ka nii lollisti pidi välja kukkuma!" siunas Iiran endamisi. Tema sai vaid pealt vaadata, kuidas vend vigase käega terve öö kaevata rassis, kuidas poisist elu aegamisi välja nirisevat paistis, kuidas Kõo, ta oma poeg, üha närvilisemaks muutus. Nad oleksid pidanud juba ammu kodus olema, kuid surnute vastu tuli austust üles näidata. Sajandite vanune komme polnud maa sellest nurgast kuhugi kadunud - kui julgesid elu võtta, siis vähim, millega austust avaldasid, oli hoole ja higiga kaevatud haud.

"Lollisti läks, jah, see asi," ümises Karm endamisi pead noogutades. Ühest küljest olid need laibad, millele ta aegamisi haudu kaevas. Surnutest mees väga ei hoolinud, sest sõdurid, kelle elu nad lõpetasid, ei hiilanud just kuigi suure tarkuse või empaatiavõimega. Noored nolgid, kes peni kombel ülemuse sabas sigadusi tegid. Kahju oli noortest eludest küll, kuid lõppeks ei saanud keegi päästa meest, kes ise oma elu ei kaitse ja siin kandis polnud mingit sõda, mis sunniks neid käsule alluma. Siin oli elajas ja tema loll omanik.

Mida ta aga poisist peaks mõtlema, ei suutnud Karm oma südames päris selgust saada. Kui ta poisi kaasa võtab, saab poisist mees Karale, tema ainsale tütrele. Millise mehe ta koju viib? Karm ohkas ja heitis kiire pilgu sonivale poisile. Muidugi oli alati võimalus, et poiss reisi üle ei ela, kuid sellisel juhul raiskasid nad hea hulga ravimeid lihtsalt laibale, olgugi enneaegselt.

Teisalt, pidi Karm tõdema, päästis poiss tema elu. See tähendas omakorda, et poiss oli perekond. Perekonda aga maha ei jäetud ja niisama kergelt surnuks ei tunnistatud. Karm surus labida sügavalt mulda, viskas järgmisegi täie mulda august välja. Aga loll oli poiss küll, siunas mees endamisi. Mis valu oli tal tulla Karmi elaja käest päästma? Mitte, et Karm ellu jäämise üle kurtnud oleks, kuid vaat, kuhu poiss seetõttu sattus! Ja Kara juba lolli meest enda kõrvale ei lubaks, ohkas Karm.

Aga kas tema lubaks lolli mehe oma tütre kõrvale? Mees vandus, sülitas ja kaevas edasi. Otsused olid tehtud. Järgmised otsused on memme teha ja kui Kara poissi taluda ei suuda, saab tüdruk endale ja lapsele koha ravitseja majas. Ema antud lubadus rahustas natuke mehe muretsevat südant, kuid päris rahulikuks ei teinud seda miski. Ainuke tütar tal oli ja temale võiks ehk veidigi soojust peale paista enne, kui aeg ja soo Kara karmiks ja endassetõmbunuks muudavad. Isale võiks ju ometi jääda see vähene lootus!

11.

Kara vaatas memme laipa. Kolm pisarat langesid üle tüdruku põse, kui ta vaikses leinas viimast anumat sulges. Nüüd oli tema küla ravitseja, ohkas ta seejärel ja asus tegutsema. Käes oli päev, milleks memm teda ette valmistanud oli, kuid milleks iial valmis olla ei saanud. Esimesi toimetusi teadis Kara täpselt. Ta lasi mõttest läbi veel memme viimased sõnad ja noogutas endamisi.

"Mitte keegi ei pea surema!" lubas ta pühalikult.

Kogu jõudu kokku võttes lohistas Kara surnukeha kuuri alt eemale ja avas kõik uksed-luugid, et õhk viimsegi gaasikübeme minema puhuks. Eostest rääkis memm. Eostest, mõtles Kara.

"Kara!" Tüdruku pilk tõusis laibalt ja püüdis kinni lähemale jooksva Lia.

"Seisa seal, kus sa oled!" karjus Kara. Lia peatus ehmunult. Mitte kunagi polnud Kara sel moel oma väikese nõbu peale karjunud ja nüüd, mil teadmine Karale endale kohale jõudis, oleks ta soovinud Liat lohutada, kuid selleks polnud hetkel aega.

"Lia, mine pane oma soovammused selga ja tule tagasi!" hüüdis Kara. Lia oli küll vaid kümneaastane, kuid kedagi paremat Karal hetkel võtta polnud. Täiskasvanud askeldasid põldudel tööd teha ja päris pisikesi siia valvama kutsuda ei saanud. Kui memme kehas aga eoseid oli ja kui need tõepoolest sel moel ka elava inimese küljes kasvama suutsid hakata, pidi Kara nüüd tõelise ravitseja otsustavusega perekonda kaitsma.

"Ma panin selga," teatas Lia, kui ta uuesti joostes lähemale tuli. Kara sammus talle vastu, peatus viiekümne sammu kaugusel memmest ja ootas.

"Sina seisad siin!" teatas Kara karmilt. "Tolle õunapuu all on memm, surnud memm, ja sina valvad, et keegi talle lähemale ei läheks. Oota siin!"

Lia vastust kuulamata jooksis Kara memme majja, haaras seinalt suure jahipüssi ja viis selle Liale.

"Sa ju tead, kuidas seda kasutada?" küsis ta tüdruku ette kükitades ja püssi Lia poole lükates. Lia noogutas, ise nuukset alla surudes.

"Oh Lia," anus Kara vaikselt, "anna mulle andeks, et ma su peale enne karjusin!" Ta toetas käe vastu väikese tüdruku näokaitset ja ootas kuni too noogutas. "Memmel oli haigus, soo haigus ja sa ju ei taha, et see kellelegi edasi nakkub? Selle pärast palun ma sul siin seista ja valmis olla. Iga suur, kes tahab sinust mööda minna, tuleb peatada. Sa ei pea ju pähe sihtima, vaid jalga. Eks ole? Neid kuulihaavu oskan ma lappida, kui vaja."

"Aga väikesed?" nuuksatas Lia nii, et kleenuke pats ta õlal hüppas.

"Väikesed võta sülle ja tõsta eemale, kui vaja. Aga ma ei usu, et sa väikeste pärast muretsema pead. Nemad on kõik täiskasvanutega põllul."

"Mina olen ju ka!" sosistas Lia. "Ma pidin ainult emale toobi vett viima. Nüüd ta ootab mind ega tea, et sa mu siia panid."

Kara kallistas tillukest tüdrukut. "Ma pean nii ehk naa neile sõna viima. Ma võtan siis veetoobi ka endaga kaasa."

Kas see siis oligi vastutus, mõtles Kara endamisi. Südamevalu veel enne kui miski üldse alata jõudis?

12.

"Karm, ära jandi!" karjus Iiran ja raputas venda. Karm avas silmad ja vaatas enda ümber. Ta oli masinas, Iiran istus roolis ja poiss hingitses Karmi kõrval pool-löötsakil asendis.

"Mis lahti?" uuris Karm veidi virgununa. Ta püüdis aknast välja vaadates asukohta tuvastada, kuid vaateväli oli poritiival reisiva Kõo tõttu piiratud. Hea, kui keegi veel noor ja kleenuke on, mühatas Karm. Tema ise ei saaks sel moel reisida ka tervete kätega, kuid Kõo paistis lausa nautivat seda näkku puhuvat tuult ja kramplikult uksest kinni hoidmist.

"Veel paar miili koduni," teatas Iiran. "Sa parem ära üritagi praegu kustuma hakata! Ravimeid meil rohkem pole, poiss on viimased omale kahmanud, seega sina pead omal jõul ärkvel püsima."

"Ära nüüd üle dramatiseeri," mühatas Karm. "Pole mul häda midagi! Memm vaatab korra otsa ja naerab ainult, et suur mees nii tühise haavaga valu tunneb. Võib olla õmbleb ühe piste suurimale augule, annab klõmaka jõhvikajooki valu vaigistamiseks ja ongi kogu lugu."

"Siis püsi ärkvel!" ähvardas Iiran. "Ei mina hakka memme torisemist kuulama, kui sina oled haavade omanik."

Karm vaid mühatas, kuid ajas end siiski sirgemaks ja püüdis silmi teravamalt lahti hoida.

"Mis pask siin toimub?" ehmatas Iiran, kui nad esimesest majast mööda sõitsid. Karm vaatas venna poolt viibatud suunas ja temagi süda tõmbus halvema aimduses kokku. Viljapuuaia servas seisis pisike Lia, kes ebalevalt, kuid siiski otsustavalt suurt jahipüssi endaga kaasas tassis.

"Lia!" hüüdis Kõo, hüppas hoo pealt maha ja jooksis tüdrukutirtsu poole, kuid südamliku tervituse asemel nägid Iiran ja Karm, kuidas tüdruk värisevate kätega relva tõstis ja midagi Kõole seletas. Kõo tõstis allaandvalt käed ja jäi koha peale seisma.

"Paneme masina ära, viime poisi memme juurde ja tuleme siis tagasi," teatas Karm rahulikult. "Olukord tundub siiski kontrolli all olevat ja küllap memm juba teab, miks ta plika relvaga hoovi peale sättinud on."

Iiran noogutas ja keskendus taas masina juhtimisele.

"Memm!" hõikas Iiran autost välja astudes, kuid keegi ei vastanud. Iiran kehitas korraks õlgu. "Tundub, et ta on teistega koos põllule läinud," ühmas ta Karmile. "Ma lasen Kõol sinna joosta!"

13.

"Memme ei ole enam!" Kara seisis ravitseja maja uksel, käed rinnal risti ja pilk kaugusesse suunatud. Karm ei pidanud tütrele otsagi vaatama, et lapse valust osa saada. Kara oli väikesest saati rohkem memme kasvatada ja koolitada. Ema meelest oli juba tillukeses Karas olemas see miski, mis temast hea ravitseja pidi tegema ja Karm nõustus oma emaga - Kara oli tähelepanelik ja sihikindel. Karas polnud seda hooletut lapsikust, mis Raipile saatuslikuks sai.

"Siis oled sina see, kes meid nüüd aitama hakkab," lausus Karm nii soojalt kui suutis. Ta vedas enda masinast välja, astus tütrele lähemale ja silitas kareda käega üle tütre paistes põse.

"Ema ja Eila kaevavad soo servas hauda," sosistas Kara, pead isa põue peites. "Lia valvab, et keegi memmele liiga lähedale ei läheks. Ma leidsin Raipi haualt õisikud, valmis õisikud ja sel korral oli see memm, kes soo haiguse endale sai."

Tüdruk nuuksatas hetkeks, lasi isal end veidi lohutada, kuid raputas end seejärel kiiresti taas asjalikuks.

"Aga sinu käega on midagi juhtunud," teatas Kara tõsinedes. "Matmine võib oodata, sest ega memm rohkem surra saa. Näita oma käsi siia ja räägi, mida sa sellega teinud oled!"

"Jah, ravitseja!" teatas Karm uhkusega naeratades. "Läksin elajaga kaklema, aga see poiss," ta viipas peaga masina poole, "päästis mu elu. Tema vajab ravitsejat rohkem kui mina."

"Siis võivad Kõo ja Iiran ta tuppa vedada sel ajal, kui ma su käe üle vaatan," teatas Kara jonnakalt. "Ma olen täna juba ühe inimese oma perest kaotanud. Ma lihtsalt keeldun teist veel kaotamast! Ma keeldun."

Karm noogutas ja lasi tütrel oma haava vaadata. Just nii nagu nad ennist olid arutanud, sai ta ravitsejalt topsi jõhvikajooki õmblemise valu vähendamiseks. Just samamoodi sai ta pahandada ja pidi lubama järgmisel korral tähelepanelikum olla, kuid hetk, mil Karm majast lahkus, ei teinud teda teps mitte rahulolevaks nagu varasemalt juhtunud oli.

"Isa, mis siis saab, kui ma ei suuda teda perekonda vastu võtta?" kummitas Karmi peas tütre viimane küsimus. Karm astus paar sammu kodu poole, oli valmis vammused selga panema ja Lia välja vahetama - muuks tööks temast praegusel hetkel kasu ei olnud. Ometi peatus ta veel enne oma maja välisust, vandus valjult ja läks joonelt ravitsema maja juurde tagasi.

14.

Ettevaatlikult võttis Kara noormehel saapad jalast, sidus jalarätid lahti ja heitis need saabaste kõrvale põrandale. Terava noaga lõikas ta pluusijäänused seljast ja püksid jalast. Mees pidi olema temavanune, nentis Kara vaikselt. Nii noored paranevad tavaliselt kergemini. Ometi, hoolimata noorusest, oli mehe keha kaetud erinevas vanuses haavade ja armidega. Näis nagu oleks temast äkkega üle sõidetud ja seda siis mitmel järjestikusel kevadel korratud.

"Millest sa läbi oled tulnud?" ahhetas Kara endamisi.

Raske ohkega sidus Kara kangaribad lahti ja asus haavade seisukorda uurima. Esmalt tuli hinnata kõikide haavade raskusastet, tuletas ta endale memme õpetussõnu meelde. Mehe jalal olid vaid kriimustused, nendega oli lihtne. Õlal ja rinnaesisel paar suuremat ja sügavamat haava, kuid mitte midagi sellist, millega Kara toime poleks tulnud.

Võõra vasaku käega oli aga teine lugu. Näis nagu oleks seda püütud otsast raiuda, seejärel närida ja viimaks haamriga luid puruks pekstud.

"Selle käega sa ellu ei jää," sosistas Kara. Kui memm oleks elus, saeks ta käelaba maha, sõlmiks sooneotsad kinni ja kataks köndi kailuämbliku tiheda võrguga, mõtles Kara mõrult. Korra oli Kara näinud memme just nii tegusemas, kuid tol ajal oli Kara vaevu kaheksa-aastane ega suutnud veel kõike ülemäära täpselt meelde jätta.

Toona oli taat oma jala kirve alla jätnud nii, et seda enam ravida ei saanud. Kara mäletas tänaseni, kuidas taadi jalg tumesiniseks tõmbus, seejärel haisema hakkas ja taadi valust röökima ajas. Kara mäletas ka seda, kuidas memm enne mitu tundi nuttis, kuid viimaks taadi südametöö aeglustas ja sae kätte võttis. Kuid õiget elulooma taadist enam ei tulnudki. Esmalt taat turtsus ja pahurdas, karjus valust, mida ta enam tunda ei saanud, kuid seejärel kadus taadil söögiisu ja viimaks ei tahtnud ta süda enam tööd teha.

"Taadi hing jäi mahalõigatud jalga," rääkis memm. "See immitses koos verega köndist välja, mädanes koos varvastega soolaugaste vahel."

Kui Kara nüüd võõra käe maha lõikab, kas võõra hing voolab siis ka köndist välja või suudaks Kara seda peatada? Memm teaks! Memm juba oskaks õigesti teha, kuid memme polnud enam kuskilt võtta. Kara vajus seal samas laua kõrvale maha ja nuttis oma leina. Memm suudaks ehk päästa mehe, kes päästis tüdruku isa, kuid Kara oli veel liiga noor. Sel hetkel näis ta iseendale nii rumala ja saamatuna ega suutnud päriselt mõista, kuidas ta üldse sai uskuda, et pere eest hoolitsemisega toime tuleb. Siin ta nüüd oli, vaevu kolmandat tundi pere ravitseja, kuid juba nüüd ei saanud ta hakkama. Mis siis veel tulevik tooma peaks?

Läbi leina ja enesehaletsuse kuulis Kara ukse avanemist. Ta pühkis kiirelt pisarad ja tõusis. Teised ei pidanud teadma, et ta ravitseja ametiga toime ei tule. Hambaid huulde surudes haaras ta piirituse ja puhastas väiksemad kriimustused jalgadel, kattis need puhta kangaga ja liikus edasi.

"Kara!" Kara pööras, et näha isa väsinud kogu uksel seismas.

"Isa, sa pidid puhkama!" Ta püüdis olla asjalik, kuid püüdmine oli tol hetkel ainus, milleks ta võimeline oli.

"Küllap ma puhkan," mühatas Karm. "Räägi mulle parem, miks ma aknast su pisaraid kuulsin?"

"Katkine käsi tuleb maha saagida," teatas Kara vaikselt, "kuid ma pole seda varem teinud. Mäletad, mis taadist sai, kui memm tal jala maha lõikas?"

"Mäletan," noogutas Karm, istus toolile ja jälgis tütre tegemisi. "Muidugi, kui külamooride juttu uskuda, siis pole poisil enam hinge niigi olemas," ühmas ta külas kuuldut meenutades. "Aga midagi temas vast ikka veel on, kui ta elaja minu eest maha lõi."

"Ja mina pole memm!" teatas Kara vaikselt. "Mul pole memme kogemusi ja...! " Ta hääl katkes.

"Ja mis?"

"Ja ma ei tea," sosistas Kara imevaikselt, "kas ma tahan seda, mis tuleb siis, kui ta eluga pääseb."

"Ah nii," ohkas Karm.

"Sina tunned teda," uuris Kara raevukalt. "Räägi mulle temast nii palju kui sa oskad!"

Ja Karm rääkis. Kara sõrmed libisesid üle haavade. Üks teise järel puhastas ta väiksemaid, õmbles kinni mõned suuremad ja kattis kõik järgemööda puhta kanga või ämblikuvõrguga. Nüüd oli jäänud vaid see käelaba, mille uuesti sidumisest vähimatki kasu ei sünniks. Kara vaatas kätt ja ohkas.

"Need peaksid olema memme otsused," ohkas Kara.

"Ja nüüd on need sinu otsused," noogutas Karm pead. "Ka mina lootsin, et ma saan tulla ja memmelt küsida, kas poiss sulle sobib või mitte, kuid küllap sa pead endale nüüd ise nõu andma."

Kara neelatas. Mis nõu sai ta siin anda? Kohustused olid kohutused ja tema pidi igal juhul suureks kasvama. Elu peab edasi minema ja kui ta tahab oma laste suureks kasvamist näha, peab ta selles suunas sammu astuma. Oodata pole enam midagi. Vastu puigeldagi pole enam kellelegi, kui memm enam kuklas ei hurjuta.

"Mitte ainult ravitsemises," jätkas Karm, "vaid sina oled nüüd see, kes peab mulle rääkima, millal on parim aeg kibuvitsa õisi korjata," jätkas Karm.

"See on lihtne! Tuleb vaid pungade värvi ja põõsa all kasvava rohu lopsakust hinnata."

"Ja sinu käest tulen ma küsima, kuidas Riia seljavaludele leevendust leida."

"Vii ta sauna ja määri pärast pajukooresalviga," vastas Kara kindlalt.

"Kui Lia kord suureks saab, küsib ta just sinult, kuidas last rinda imema saada..."

"...Tuleb vaid piimaga määrida."

"Ja vaid sina otsustad, kas poiss on perekond või mitte. Kui ta perekonda ei kuulu, siis viin ma ta parem kohe sohu. Meil ei ole ravimeid nii palju, et neid võõraste peale raisata."

Kara neelatas, mõistes isa mõttekäiku paremini, kui ta soovinud oleks. Kahe kiire sammuga astus ta üle toa ja haaras seinalt sae. Ta puhastas tööriista piiritusega, pingutas nahkrihma ümber noormehe käe ja asus tööle.

Kara ei märganud, millal isa toast lahkus. Ta ei märganud ka seda, kuidas päike üha madalamale vajus. Tema tähelepanu jagus vaid mehele tema ees. Iga üksik veresoon tuli sulgeda, könt kindlustada ja sisse mähkida ja seejärel loota, et hing mehesse alles jäi.

"Mina pidin otsustama, et sa oled perekond," teatas Kara teadvusetule mehele, "ja ma otsustasin. Mina pidin otsustama, kas ma sind tahan! Ja ma otsustasin ka selle. Olgugi, et sa ilmselgelt loll pead olema, kui aega niimoodi valisid. Memm oli parim ravitseja. Tema oleks su korda teha suutnud, kuid memm on läinud." Kara ohkas hetkeks. "See siin pole mingi sädelev linne ega isegi mitte kärarikas küla. Ma pole küll külas käinud, kuid räägitakse, et meil on siin midagi kõla ja suurtalu vahepealset. Soo on siin mürgine ja maa annab kidurat saaki, kuid see on minu pere ja kui mu sõnad peaksid sind otsustamisel aitama, siis on see nüüd ka sinu pere."

Ta peatus, istus korraks toolile ja mõtles veel korra läbi, mida ta mehele lubanud oli.

"Igatahes lähen mina nüüd memme matma ja sina katsu selle aja see ära otsustada, kas sa lähed või jääd!"

Ta pesi käed, sättis pluusi sirgemaks ja läks. Igaühe jaoks tuli kunagi viimane lõikus - kelle jaoks varasem, kelle jaoks hilisem. Memm oli nüüdseks läinud ja Kara kavatses kogu hingega võidelda selle eest, et pere nii pea enam ühtegi liiget ei kaotaks.

Järjejutt: Valge härrasmees. 1. (J. J. Metsavana, Agur Tänav)

Reaktor alustab autorite Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana jutu "Valge härrasmees" avaldamist. Algselt ilmus see jutt järjejutuna Lääne maakonna ajalehes Lääne Elu ning ka Reaktor avaldab selle jutu järjejutuna, et pakkuda lugejatele sarnast lugemiselamust. (Toimetus).

Haapsalu Täisautomaatset Vanglat juhib arvuti ja siia pole lubatud kaasa võtta mitte mingeid infotehnoloogilisi seadmeid. Seega eemaldati mu koljule kinnitatud ajur, siirik, mille abil normaalsed inimesed võrgus käivad. Üldiselt on raudne reegel see, et küberkurjategijaid ei panda tehisintellekti poolt juhitavasse vanglasse. Põhjus, eks ole, on ju selge - häkkeritel on nii oskused, kui kalduvus infotehnoloogilistesse seadmetesse sisse murda ning seal segadust tekitada. Meiesuguseid hoitakse vanades heades inimvalvuritega asutustes. Mina sattusin siia tänu kohtule, kes mõistis mind süüdi mitte küberkuriteos vaid varguses, täpsemalt intellektuaalse omandi varguses eriti suures ulatuses. Ära viisin ma selle omandi aga füüsilise kandja peal, mitte võrku pidi. Andmehulk oli lihtsalt nii suur, et läbi neti pumpamine oleks võtnud hiiglama aja. Seega varas, mitte küberkurjategija. Karistus - eluaegne, sest bitikuhi, mille ma varastasin, oli ikka... üüratu. Terve digitaliseeritud inimene ja talle uue bioloogilise keha loomise materjalid. Hindamatu värk. Eriti mulle. Ta oli mu pruut.

Nii, et automaatvangla. Asupaik on vanglal eksootiline. Transhumaanne Arendus OÜ oli vanglaehituse konkursi võitnud tänu ideele rajada see igivana piiskopilinnuse alla. Haapsalu City on oma veerand miljoni elanikuga Eesti suurimaid linnu, ning sellesse uute hoonete rajamise küsimus on päris keerukas. Ajaloolisi hooneid kohalikud seadused mõistagi lammutada ei luba ja linnuse alune oli veel ainus paik, mille alla polnud maalõhkujat kaevatud. Kui hõljuk maandus ja ma kahe valvuri saatel masinast väljusin, nägin, et müüridele ümberringi olid laotud uhiuued paekivist valvetornid, neist turritasid välja elektriokiseadmed, tornide sisemused aga pakatasid moodsaist elektroonilistest jälgimisseadmetest. Vangla linnuse all oli tagurpidise püramiidi kujuline, 100 000 ruutmeetrit, 35 korrust. Alla sai liftiga otse linnuse õuelt. Lift oli suur, siia oleks mahtunud terve jalgpallimeeskond. Ma vaatasin maa sügavusse korruseid lugevat näiturit ja mõlgutasin omaette mõtteid. Kui sa oled aastakümneid olnud iga päev, igal hetkel ning isegi unes viibides võrku ühendatud, on ajuri kaotamine nagu mõnest meeleelundist ilma jäämine. Ma ei tee nalja, see on tõesti häiriv. Isegi häirivam, kui olla lahutatud oma äsjaleitud armsamast. Olime jõudnud Sirtsuga koos olla vaevalt mõne nädala. Ma mõtlen ,,niiviisi" koos.

"iigume edasi!"

Valvur tõukas mind õlast ja väljusime liftist. Ma olen häkker arvuti poolt juhitavas vanglas. Mis tähendab seda, et mul on suur võimalus siit jalga lasta. Mis sest, et mu ajur ära võeti, küllap juba leidub võimalus vangla administratsiooni sisevõrku saada ja kirjutada seal asjad nõndaviisi ümber, et arvuti laseb mu vabandustega lahti. Oleks mul ajur alles jäetud, siis oleksin siit ilmselt juba nende kahe vanglateenistuse mehega koos välja kõndinud.

"Näoga seina poole!"

Käerauad eemaldati, kongiuks avanes ja mind lükati sisse, uks mürtsatas kinni. Kuulasin, kuidas valvurite sammud eemaldusid. Edasi hakkasid minu järele valvamisega tegelema masinad. Muigasin. Hakaku pihta, mina olen valmis.

Vaatasin kongis ringi. Mu uus ajutine elupaik oli pisike, kahe inimese tarbeks kohandatud betoonhall kambrike. Kaks voodit, nurgas televiisor. Väikses niikeses ukse juures vesiklosett. Istusin ukse juures olevale voodile.

"No terekest."

Keegi ei vastanud. Mees, kellega pidin jagama oma edasisi elupäevi, oli tüse, kolmekümnendates aastates tüüp. Parasjagu magas ta vastasvoodis, tilgutivoolik käe küljes. Haige? Miks nad teda siis haiglaosakonda ei vii? Viskasin voodile pikali. Igatahes lubatakse siin päeval vedeleda.

Millest ma mõtlesin? Ei tea, ilmselt mitte millestki. Mõtted hakkasid tulema aegamööda, nii kuidas minuni jõudis mu eluaegse saatus. Nurgas plõksatas tööle viisor ja seal tervitati mind. Puhas tekst, ei mingeid liikuvaid pilte. Viisoris soovitati võtta pult, valida ekraanile ilmuvast menüüst sisekorraeeskirjad ja nendega tutvuma asuda. Võtsin tõepoolest puldi. Eks tutvume siis olukorraga.

*

Olin just lõunasöögiga ühele poole saanud, kui kaks inimkujulist robotvalvurit uksest sisse tammusid, suured ja ümarad nagu veeboilerid.

"Palun heitke rahulikult oma voodile pikali, käed-jalad vabalt. Aitäh."

Peeter, mu konginaaber, ajas end võpatades voodist istukile.

"Kuidas?" ei saanud ma aru. ,,Miks pikali? Miks end lõdvaks lasta?"

Peeter rahunes.

"Küll ehmatasid, saatanad, mõtlesin juba, et minu järgi."

"Kuule, misasja nad tahavad?"

"Ega nad sulle ütle, pole programmeeritud."

"Ütle siis sina."

Peeter irvitas ainult vastuseks. "Mind pole ka programmeeritud."

Robot kordas oma sõnumit ja tõstis ühe manipulaatoritest. Selles oli roheka vedelikuga täidetud automaatsüstal. Enne, kui ma jõudsin pikali visata, ilmus roboti selja taha Peeter.

"Ma viskan korra põit," vabandas ta robotile, kuid koperdas teeseldult ja kukkus süstalt hoidvale valvurile meelega otsa. Jalamaid haaras teine android tal kõrist ja surus vastu seina.

"Vabandust!" kähistas Peeter, "see oli kogemata!"

Valvur lasi ta lahti ja Peeter kobistas tagasi voodisse. Mina aga jäin vahtima esimese roboti käes olevat automaatsüstalt, mille ampulli sisu oli nüüd värvitu. Peeter oli selle nii peenelt ära vahetanud, et robotid ei saanud midagi aru.

"Mis sa seal..." küsisin, kuid vist sai aeg otsa ja äkitselt olid mõlemad masinad mul kallal, väänasid voodile ja lukustasid selle külge. Kostis sisinat, kui mulle süstiti veeni ampull, mille Peeter oli ära vahetanud. Järgmisel hetkel veeresin juba koos voodiga palatist välja. Peeter lehvitas mulle rõõmsalt roheka ampulliga järele.

"Kuulge!" hüüdsin robotitele, kuid need ei vastanud. Langetasin pea jõuetult padjale ning jälgisin koridori laes mööduvaid päevavalguslampe. Mis siin ikka kisada ja rabeleda - kui masinatele pole vastust programmeeritud, siis nad ka ei vasta. Jäin juurdlema hoopis millegi muu üle. Mille oli Peeter neilt sisse vehkinud ja mille need masinad mulle sisse süstisid? Kuhu nad mind viivad? Ma ei pannud tähelegi, kui olime pika koridori läbinud.

Võpatasin kui voodi tabas mingit ust ja selle pauguga lahti lõi. Küünitasin pead kõrgemale ning nägin, et olime jõudnud keerulisi seadmeid täis tuppa, mille keskel troonis kümnekonna liigendkäega robot. Valgus helkis selle kroomitud osadel, käte otsas olevatel skalpellidel, saagidel, klambritel. Operatsioonisaal! Mu otsaesisele tõusis külm higi, vaateväli kitsenes ja nägin ainult läikivat automaat-doktorit. Oleksin tahtnud kisendada, kuid hääl suri mu kõris. Android-valvurid tõukasid voodi otse robot-doktori lõdvalt rippuvate kämmalde alla ning lahkusid. Valitses vaikus, mil tajusin, kuidas kehas mäslesid adrenaliin ja hirm. Selja tagant kostis avaneva ukse kolksatus.

"Hei sõber, kuidas käbar käib?" kostis lustlik vene aktsendiga hääl.

"Ah ta on niikuinii narkoosi silmini täis, lükka parem masin käima ja vaatame kas seekord tekib ka mingi tõrge," porises teine, karedam mehehääl.

Pöörasin pead. Tegemist oli kahe sinistes tunkedes tehnikuga, üks pikem kolge, slaavipäraste näojoontega, ja teine väike, tüse kiilakas, eestlane.

"Narkoos," ütles kiilakas.

Ma olin ju täie teadvuse juures. Kas Peeter...?

"Kuidas see juhe käibki?" pomises vene aktsendiga kutt robotkirurgi kallal pusides.

"See lähebki vaid ühtepidi, kui ei sobi, panid valesti."

"Kuused-palgid, ma juba neljas kord...näe nüüd sobis."

"Mis paganat te tegema hakkate?" prahvatasin meeste suunas. Pead pöördusid, lühike ja kiilakas eestlane astus lähemale.

"Hakkad tasuma oma kuritegu ühiskonnale," sõnas ta karmilt. "Esialgu ühe jalaga, see läheb mõnele sõjaveteranile."

"Jalaga?" karjatasin. "Te hakkate mult jalga maha saagima?!"

"Mitte meie," sõnas venelane leebelt. "Masin võtab, meie oleme vaid hooldusinsenerid. Sina lesi paigal, see pole üldse valus."

"Terve jala korraga?"

"Ikka korraga, kas sinu meelest oleks parem, kui sentimeetri kaupa lõigataks?"

Servomootorite surinal ärkas lihunik-robot, tõmmates mu tähelepanu jäägitult endale. Kas nad kavatsesid mind opereerida sellal kui ma olen täie teadvuse juures?

JÄRGNEB

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 6/15 (Artur Räpp)

Mängujuhita rollimängusüsteemid (Jason Morningstar)

Intervjuu: Jason Morningstar (Ove Hillep)

Vasturepliik alternatiivajaloo ja ulme asjus (Jüri Kallas)

Sir Christopher Frank Carandini Lee (1922 - 2015) (Jaanus Makko)

Estcon 2015 tulekul (J. J. Metsavana)

Tuhat numbrit ajakirja (Jüri Kallas)

Puppygate ehk Läbikukkunud Hugo 2015 (Tõnis Hallaste)

Ippolit, quo vadis? (Oskar Nassar)

Jutud Strugatskite Keskpäevamaailmates (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus ,,Pikkmarss" (Leila Tael)

Hiline Lõikus - pika teekonna lõpp (Alan 'Paganarh' Sigus)

Räpina loomemaja 2015 (Leila Tael-Mikein)

Filmiarvustus: Kaunitar koletisega raevu rajal (Andres Mesikepp)

Arvutimänguarvustus: Invisible Inc. (Ove Hillep)

Uudiskirjandus 06/15

Ulmeuudised 06/15

Isutekitaja: Väljapraakimine (Oleg Divov)

Jutt: Ringkaitse (Heinrich Weinberg)

Jutt: Otsustamise hetk (Mairi Laurik)

Järjejutt: Valge härrasmees. 1. (J. J. Metsavana, Agur Tänav)