Peatoimetaja veerg 06/16 (J. J. Metsavana)

Nonii, suur suvi keeb ulmefännide ümber nagu lahtine tuumareaktor ja Estconini on jäänud lausa loetud päevad. Viimane aeg end ära registreerida. Neile, kes veel kõhklevad või ei julge tulla, on meil selles numbris ka väikene Estconi külastaja meelespea, mis loodetavasti suudab vastata mitmetele segaseks jäänud küsimustele ja ühtlasi hajutada ka hirme. Ka stalkeri hääletus on kohe-kohe lõppemas - seega ärge sedagi unustage. Pange oma ulmelemmikud kenasti ritta ja saatke ära, et pärast poleks tühja vaidlust nagu praegu inglastel ja Euroopa Liidul.

Reaktor on ise suviselt õhem, aga endiselt kvaliteetne. Onu Kalveri juba traditsiooniliseks muutunud sünnipäevaõnnitlus filmistaarile võtab seekord ette ühe õudusfilmide ikooni. Tõlkelugusid on suisa kolm ja neist üks pärineb ka Estconi külastava ja seal esineva Juha Jyrkäse kirjutusmasinast. Teine on Divovi "Vastasseis Moskva jõel" ja kolmas Nick T.Chani "Õed". Lisaks avaldame ohtralt illustreeritud katkendi Leila Tael-Mikein romaanist, mis enda verisuselt ei jää sugugi Maniakkide Tänavale alla. Loomulikult ei puudu terve hunnik väärt raamatuarvustusi, filmiarvustusi ulmenalju, kirjandusuudiseid ja muud. Head lugemist!

Reaktor on jätkuvalt loetuim ja mahukaim ning ainus igakuiselt ilmuv ulmeajakiri Eestis.

Kaanepildi autoriks Estookin. estookin.deviantart.com

Stalker 2016 hääletus, nädal aega armuaega (Jüri Kallas)

Täna, 4. juulil, kell 12.00 pidi lõppema Stalker 2016 hääletus, aga südant kõvaks tehes sai juba reedel otsustatud, et hääletus saab nädalajagu pikendust.

Miks? Suvi, inimesed laiali ning hääletuse reklaam on liikunud kuidagi uimaselt. Leidsime ka, et patt oleks mitte kasutada käesolevat Reaktori numbrit reklaamiks.

Jah, ma mõistan, et mõni juba hääletanu võib olla nüüd pahane, et miks ta kiirustas, aga õige asja nimel olen ma valmis ainuisikuliselt kogu kriitika enda kraese võtma ja vaikides alla neelama...

Stalker 2016 hääletus lõppeb siis 11. juulil 2016, kell 12.00.

Ja see tähtaeg on tõesti lõplik.

*

Stalker 2016 hääletusnimekirjad leiab siit: http://ulme.ee/Stalker/2016/2016-haeaeletus

Samal teemal ka ajakirja Reaktor eelmises numbris: http://ulmeajakiri.ee/?ulmeauhinna-stalker-2016-haaletus

Enamikele Stalkeri-küsimustele, kui mitte kõikidele, saab vastuse siit: http://ulmeajakiri.ee/?taas-algab-stalkerihaaletus

Varasemad auhinnad: http://ulme.ee/Stalker

Palju õnne, Robert Englund (Kalver Tamm)

Klassikaliselt treenitud näitleja. See kõlab erikuradi veidralt. Juuni sünnipäevalaps Robert Englund, kes 6. juunil oma 69. sünnipäeva tähistas, end aga just sedasi nimetada võiks, kui tal peaks selleks soovi olema. Jah, Robert on käinud aastaid teatrikoolis ja siis kõigi õudusfilmisõprade rõõmuks ,,raisanud" end Fred Kruegerina. Ja seda kaheksa korda järjest.

Nüüd peaks tulema see koht, kus ma ütlen, et Robert on tegelikult teinud veel palju teisi tähelepanuväärseid rolle. Ma ise muidugi siiralt uskusin sellesse, et ma lihtsalt ei olegi kursis mehe teiste hiilgelrollidega. Olen nüüd aga seisus, kus tuleb tõsta käed üles ja öelda, et Fred Krueger ongi Roberti elutöö ja kui tema ülejäänud tööd ja toimetamised teil nägemata on, siis otseselt midagi katki sellest ei ole. ,,Phantom of the Opera" (1989) ja ,,Mangler" (1995) on kaks ehk tuntuimat filmi, kus mees peaosas on. Ja ,,Mangler" on tuntud selle poolest, et tegemist on uskumatult jabura filmiga (eesti keelde panduna võiks filmi pealkiri olla ,,Tapja Pesupressimismasina Rünnak").

Mis võib-olla paneb juba mõnegi lugeja mõtlema, kas siis ei võinud mõnda laiema haardega sünnipäevalast õnnitlemiseks valida? Ei võinud! Kui ma endagi reaktsiooni peale mõtlen, siis tundub tundub see pisuke pettumus veider. 19 aastat, 8 filmi ja täiesti ikooniline tegelaskuju ja siis on mul nahhaalsust küsida: ,,Mida sa veel oled teinud?" Arvestades muidugi, kuidas Robertit iseloomustatakse ja mis mulje ta oma karakterivälise jutuga on jätnud, siis vast ta kohe ei tule selle küsimuse peale mulle unenägudesse kollitama. Väidetavalt on näiteks mehel kombeks õppida võtteplatsil ära kaasnäitlejate/võttemeeskonna liikmete nimed.

Ning lisaks on temas ka sellist toredat ja värskendavat ausust. ,,Jah, ma tean küll, et mitmegi filmi, milles osalenud olen, stsenaarium ei ole kõige hiilgavam, aga oluline on olla ekraanil ja mulle makstakse hästi." (Selline lühendatud kujul esitatud mõte ühest tema intervjuust). Hästi maksmisega seoses, olevat muide juba seeria teise filmi (,,A Nightmare on Elm Street 2: Freddy's Revenge ") kaalutud kedagi teist Freddy rolli, sest Robert küsis palka juurde, aga stuudio mõtles, et mis seal vahet saab olla, meik läheb ju peale. Õnneks tuli mõistus koju ja mida film edasi, seda rohkem Roberti peale mängitakse. Mina oma silmaga fikseerisin ära, et juba kolmandas osas (,,A Nightmare on Elm Street 2: Freddy's Revenge") lastakse ta juba korraks ka ilma meigita kaamera ette. Robert ise peab muide väga oluliseks seda, et kui ametlikult alles kuuendat (,,Freddy's Dead: The Final Nightmare") osa anriliselt ka komöödiaks liigitatakse, siis tegelikult on kõik seeria filmid sellised, kus ei hekseldata tuimalt ja tõsiselt 90 minutit jutti. Lastakse hoopis Robertil paksu grimmikihi alt näitlejameisterlikkust demonstreerida ja onelineritega pinget maandada. ,,Welcome to primetime!"

Ja kui nüüd tulla uuesti selle teema juurde, et aga mis ta siis ikkagi veel teinud on? On selle vastuseks lugematu arvu lahedaid ja märkimisväärseid kõrvalrolle (imdb.com andmetel küll mitte üle 154). ,,Behind the Mask: The Rise of Leslie Vernon" on üks, mille mees ise uhkusega esile toob. Mina lisan siia hoobilt kaks telesarja osa - ,,Masters of Horror: Dance of the Dead" ja ,,Married with Children: Damn Bundies". Kel vähegi rohkem huvi on, siis tasub populaarse videojagamise lehekülje otsingusse toksida ,,The Englund Files". Ja eriti rafineeritud maitsega filmisõbrad võivad sealsamas lehel otsingusse toksida ,,Mahakaal".

Nii et palju õnne, Robert Englund! Mees, kelle karjääri ilusaimaid hetked on möödunud põlenud näoga lapsetapjana nugadega mööda metalli kribides ja teismelisi tappes ja keda selle eest palavalt armastatakse.

Estconlase meelespea: abiks nii ulmemorsale kui esmakülastajale (J. J. Metsavana)

Esiteks tuletaks meelde, millega täpselt tegemist. Estcon on Eesti ulmefännide kogunemisüritus olnud juba aastast 1998. Keskmiselt käib kohal 80-100 erinevast soost, erinevas vanuses ja erineva ametiga inimest. Põhiline erinevus Est- ja muude maade 'conide vahel on ilmselt selle looduslähedus ja vaba mitteakadeemiline õhustik. Mis ei tähenda, et üritusel sügavamat sisu poleks. Peetakse ettekandeid, rolli- ja lauamängulahinguid, grillitakse, supeldakse, juteldakse, vaadatakse filme jne. Aga kõigil nendel asjadel osalemine pole mitte kohustus, vaid võimalus. Õhtusel tegevusel pole otsest piiri, seda võib jätkata kuni hommikuni. Sellest tulenevalt alustaks ka esimese punkti, öörahuga ehk...

1. Öörahu ei ole ega tule. See ei tähenda, et magada ei saa. Pidu käib lihtsalt varajaste hommikutundideni ja sellist aega, kui kedagi üleval pole, naljalt ette ei tule. Samuti ei suuda korraldajad garanteerida, et mõni liigselt õlut kuuganud ja ülemäära lustlik ulmik ei hakka näiteks järve ääres Cthulhu poole huikama või koos sõpradega mõnda tuntud ühislaulu (näiteks ,,Ma lõbus õllepruulija..." või ,,Mida teha purjus madrusega...") üürgama.

2. Ööbimisasemed on ilma linadeta. See tähendab kolme võimalust: a) teha inimsushit ehk rullida end tekki; b) üürida omaniku käest 2.50  eest lina või c) tuua lina kodust kaasa (korraldusmeeskonna poolt soovitatud lahendus). Muide, alati võib metsa alla oma telgi püsti panna või end mõnda sõbralikku toanurka magamiskotiga sisse seada.

3. Grill. Kuna eelmisel aastal oli ulmikute poolt ära põletatud küttepuude hulk peremehe arvates ebamääraselt suur, siis seekord oleme kuival: soovitatav on tõsta auto peale suuremat sorti grillsöekott või siis kaas-grillihuvilistega koopereeruda, kambapeale sütt osta ja see kellegi autosse laadida.

4. Proviant. Lähim pood on Palamusel. Sinna on jala paar kilti astumist või siis mõni minut autoga sõitu. Üldiselt oleks soovitatav arvestada sellega, et koht on ikkagi harjumuspärasest tsivilisatsioonist eemal ning sellevõrra tuleb rohkem varustust kaasa pakkida. Heas seltskonnas kulub õlut ning liha alati ohtralt, seega tasub provianti võtta varuga. NB! Alkohol on lubatud täisealistele ja mõistlikus koguses. Korrarikkujad noomime läbi ja tõstame ukse taha.

5. Uutel huvilistel tasub silmas pidada, et vanem ulmefännide põlvkond võib kaugelt paista ohtlik ja mõned neist meenutada motogängi liikmeid, aga tegelikult on nad ohutud nagu kassipojad ning väga lusti- ja naljahimulised. Kedagi tema lugemuse pärast ei halvustata, seega astu aga ligi ja tee juttu. Kõik saavad ka nimedega rinnasildid ja peale esimest õhtut on kõik juba omavahel tuttavad. Estconil käib palju Eesti ulmekirjanikke, tõlkijaid, toimetajaid ja kirjastajaid. Palju võrreldes sellega, et kuskil mujal nii palju sellist rahvast naljalt kokku ei kogune, eriti veel nii suhtlusaltis õhustikus. Indrek Hargla, Veiko Belials, Mart Kalvet, Raul Sulbi, Eva Luts, Arvi Nikkarev, Jüri Kallas jt.

6. Äri. Kui sul on kodus üleliigseid ulmeraamatuid, filme, postreid jne võta need julgelt kaasa. Päevasel ajal käib tavaliselt üsna vilgas müügi- ja ostutegevus, seega saad ehk üleliigsest kraamist lahti ja teenitud rahaga uut ja huvitavat lugemisvara muretseda.

7. Alaealised peavad olema kas koos täiskasvanust saatjaga või vähemalt täiskasvanu kirjaliku loaga. Kui sa oled lapsevanem, kes mõtleb, kas võtta laps kaasa või saata omapäi üritusele, võta ühendust ja räägime sel teemal.

8. Transport. Registreerumisvormis saab märkida, kas vajad transporti või pakud transporti, Estconile või sealt ära. Kõige mugavam on tulla autoga. Kui mitte, siis www.peatus.ee või bussireisid.ee Kui vajad sealt kohale toomist, anna märku, püüame korraldada.

9. Saun. Sauna köetakse nii reede kui laupäeva õhtul. Saun on väike majake järve lähedal ning paadisillalt saab vette. Sauna ees on veranda ning laud pinkidega. Kui osalejad ise just teisiti ei korralda, on tegemist segasaunaga. Sauna kasutamise eest eraldi tasu pole, see on osavõtutasu sisse arvestatud.

10. Registreeruda ja osavõtutasu tasuda saab ka kohapeal, aga kui soovid kindlasti voodikohta, siis tasub veebis registreeruda ning osavõtutasu enne ära maksta. Veebis registreerudes saad kommentaarikasti märkida ka oma kaaslas(t)e soovid.

11. Rollimäng. Kui tahad kindlasti osa saada, otsi Ove enne õhtut üles. Rollimäng käib paberi, pliiatsi, täringute ja jutuvestmisega.

12. Filmiprogramm. Õhtul, kui väljas pimedaks läheb (ja ametlik programm on lõppenud), räägitakse peamajas põnevatest üllitistest, mida sa ise ehk ei leiaks, aga vaadates naudiks.

13. Meie kasutuses on 5 paati ,(aga nende kasutamine käib kainelt ja ainult Estconi korraldajate (Veiko, Metsavana, Kersti jt) eelneva loa alusel! Paatide võti saab samuti olema ühe korraldaja käes).

14. Lõunasöök. Selle saame teha avatumas õhkkonnas ehk sööginurgaks on üks eraldi katusealune ka, kuhu on lihtsam kohale toodud söök organiseerida.

15. Veel hulk pisiasju. Wifi on olemas, sisse saab parooliga peamajas ja 25 m selle ümber. Kõigis majades on veekeetja, külmkapp ja suuremates ka pott ja pann, need on majadesiseseks kasutamiseks.

Tegelikult on alati ilma karmide reeglite ja meeldetuletusteta hakkama saadud, nii et ära lase sel nimekirjal end kohutada. Üldiselt soovitaks lugeda eelmise aasta ülevaadet ja küsida häbenemata kõige kohta, mis küsimusi tekitas.

Kohad kust küsida: Facebook, kohalik ulmelist sf2001@ulme.ee või joel.jans@eenet.ee

Filmiarvustus: Muljeid filmist Warcraft (Miikael Jekimov)

Kohustuslik spoiler-hoiatus ette.

Ei saa öelda, et ma üles kasvades Warcrafti mängu suur austaja olin, maitse kaldus alati hoopis Heroes of Might and Magicu poole ning orkide-inimeste vaheline igihaljas võimuvõitlus jäi mul kogemata. Paar korda küll kobamisi Warcrafti kolmandat osa uudistasin, ent see teenis pigem võrdluseesmärki teise pärisaja strateegiamängu Age of Empiresiga. Enne filmi vaatamist tegin üle aastate kaks kiirmängu, mõlema tulemust on ehk parem mitte mainida, ning läksin ühes sõpradega filmi vaatama, mina küll sügavamate maailmateadmisteta tavakülastajana outsideri pilgu läbi.

Kriitikute arvamust vaadates võiks Warcrafti puhul justkui tegemist olla saksa fantaasiafilminduse tulekandja Uwe Bolli parimate paladega. Seega olin mõnevõrra ettevaatlik, ent siiski lootusaldis meeldiva üllatuse saamiseks. Süeest pikemalt mitte rääkides võiks selle kokku võtta orkide maailma hävimise tulemusena rassi saabumisega Azerothi ning nende sõjalise elu konfliktile inimeste kuningriigiga. Orkide puhul on tegu marginaalse erinevusega Tolkieni deemonlikest groteskidest, kes on tänu Sõrmuste Isanda maailmale kahtlemata tuntumad. Warcrafti orkid on tublisti suuremad, kulturisti mõõtu väikeste peadega lihasmäed ning räägivad ja mõtlevad Tolkieni omadest kraadi võrra erinevamalt. Pigem on tegu vanadest pulp-kirjandusest tuttavate barbaritega, kes viibutavad sõjanuia - mida suurem, seda parem - ning materdavad kambakesi väiksemaid uljaid kangelastest inimsõdalasi põhimõttel, et sõda on elu ja tugevam võimutseb.

Filmi puhul jagub närimist aga küll. Esiteks tundub, et Warcraft langeb omaenda mütoloogia ohvriks - tahetud on näidata võimalikult palju ning luua sügav ja kaasahaarav maailm, millesse sukelduda, ent pigem tuleb välja rohkem uppumise tunne. Tegelased jooksevad ühest kohast teise, ühest linnast järgmisse, lastes erkaanil haarata suuri linna- ja maastikuplaane, ent igasugune taustainfo ja sisukam teadmine maailmast jäävad vaatajal saamata. Kohati oleks võinud neid paiku ning (süee)liine tunduvalt kärpida ning rohkem keskenduda vähemale, ent sügavamalt. Kõige nõrgemana leidsin olevat kogu maagide nõukogu liini, mis oleks võinud vabalt olemata olla ning film ei oleks suurt midagi kaotanud. Samas pidi ju filmis olema ka reetur, ilma kelleta ükski õige fantaasiamaailm täielik ei oleks, ning maagide nõukogu ja ühe tegelase poolt juhuslikult üles korjatud raamat juhatasid justnimelt äraandja kindlaks määramiseni. Surmaeelne lunastus ei jäänud muidugi tulemata.

Tegelasi on samuti liialt palju ning ükski pole korralikult välja joonistatud. Arvutimängu austajad saavad kindlasti aru, kes on kes ja mida ta on teinud või hakkab kunagi tegema, ent tavavaataja kratsib lihtsalt kukalt (minul läksid lõpuks küll erinevad orkid ja inimesed sassi, nimedest rääkimata). Kes? Miks? Enamik tegelasi on justkui õblukesed pappabloonid, nimi ja amet korraliku kodanikuna olemas, ent igasugune edasine lihv puudub, ainsa erandina orkikangelane Durotan, kelle sõdalasimago taga on oma pere ja klanni päästmise jaoks rabelev hing (tahaks öelda, et on inimlikult kujutatud tegelane, aga ei vist saa. Orkilikult? Emotsionaalselt? Midagi taolist). Ei mäleta, et filmi jooksul oleks ka kordagi inimpeategelase (Vikingsi sarjast tuttav Travis Fimmel) nimegi mainitud, minu jaoks jäigi ta Ragnar Lothbrokiks kuna ta kujutas tegelast täpselt sama pentsikuna niikuinii. Isegi isiklik tragöödia ei suutnud tema tegelast suuremalt muuta. Kohustuslik romantiline süeeliin Ragnari ja poolorkist orjatari vahel ei kuku samuti just ülemäära veenvalt välja, pigem tolkneb jalus kui kohmakas kolmas osapool, keda keegi ei ole vestlusse kutsunud.

Kõige enam häiris mind aga orkide iidse traditsiooni põhise kahevõitluse teostus. Peamine antagonist pahalas-amaan Gul'dan muidugi esimese tapluse sohiga võitis, kasutades oma käsutuses olevat musta maagiat fel, tavapärasest kirveviibutamisest jäi tublisti vajaka ning appi tuligi võtta muud varnas rippuvad abinõud. Säärase tavarüvetamise peale tõstsid aga orkid kõvasti kisa, ent matsid oma rulluva protestitulva kiiresti maha mõistes, et küllap on mineviku jäänukid tegelikult ülehinnatud.

Kahevõitluse sohijärgne olukord mängis välja niiviisi:

Mitmetuhandepealine orkihord: Ei-ei, säärast reetur-argpüksi, kes kõige püha-pühamat tava rikub, meie küll teenida ei saa.

Pahalas-amaan tapab paar rohelisemat orki sama musta maagiaga, millega ennist kahevõitluse enda kasuks pööras, justkui näitamaks, et vaadake ma oskan veel.

Mitmetuhandepealine orkihord: Egas midagi, traditsioonid polegi meie ühiskonnas suuremat rolli kandnud, pole sul häda ühti.

Hiljem aga kui Ragnar omaenda surmaduellis suurest musta maagiaga karastatud orkisõdalasest (kes küll kogemata kombel unustab enda täiustatud võimeid kasutada) jagu saab, ei lööda teda maha, sest neidsamu traditsioone, mida enne rikuti, peab siiski ju au sees hoidma; ehkki resultaat tuli sedakorda samuti sohiga, kuna Ragnari võiduhoop läheb orki hella kohta ja järgmine läbi selja. Teab, mis reeglid siis korraga kehtivad.

Tundub, et siunasin tublisti filmi ja käiasin kohati sama katkist grammofoni, mida kriitikudki. Tegelikult mulle film täiesti meeldis, kõigi puudujääkide kohta jagus sellel palju positiivseid külgi. Visuaalsed efektid olid üsna võimsalt tehtud ning näitlejate digitaliseeritud näod orkidel samuti. Filmi vaadates ei tundnud kordagi, nagu oleks tegu green screeni ees sehkendavate mehikestega, erinevalt näiteks viimasest Kääbiku filmist, millest Warcraft teerulliga üle sõidab ning vaatab pärast järele, et mis alles jäi (kuigi see ei tohiks eriti keeruline saavutus olla). Ülesehitus oli küll mõnevõrra aeglane ja katkendlik, kuid seletavat kirjeldust stiilis see-on-meil-niimoodi-sest-kunagi-ammu-juhtus-naamoodi liialt mitte, mis säärase avara maailma kajastamise esimeses osas kipub tihti peale olema filmi ja tempo allakäiguks. Madinat ei saa laita ning ka huumorit jagus aeg-ajalt, seega igav see film kindlasti ei olnud. Kaks tundi kulusid meeldivalt.

Lõpp valmistas küll mõneti pettumuse, kuna filmist ei jäänud terviklik mulje, tegu oli otseselt järje sisse seadmisega ning kõik liinid jäeti nimme pooleli. Arvutimängufilmide tavapärast läbikukkumist kaaludes üsna julge samm. Arvestades siiski, kui palju publikutulu film on juba sisse toonud, võib oodata, et teine osa ikkagi tehakse, hoolimata kriitikute pea üksmeelsest materdamisest.

Kokkuvõtvalt, filmikunsti ajalukku Warcraft ei lähe ja fantaasiaanri midagi uut juurde samuti ei lisa. Mis kumbki polnud aga omaette eesmärgid. See-eest oli niisama mõnus vaadata; suurepärased visuaalid ja mõned löömastseenid, rohkemate emotsioonidega maalitud orkirass, kes suurte vasaratega pisikeste inimeste raudrüüsid sisse tagusid, ning potentsiaali lubav maailm, mille mütoloogiat loodetavasti järgmistes osades põhjalikumalt lahatakse.

Filmiarvustus: Approaching the Unknown (Ralf Sauter)

Kes pärast "The Martiani" vaatamist tundis, et isu Marsi-teemaliste ulmefilmide järele ei saanud täielikult rahuldatud, võib ette võtta Mark Elijah Rosenbergi igati eesmärgipärase autoritöö "Approaching the Unknown", kus usaldusväärse Mark Strongi poolt mängitud astronaut William D. Stanaforth saadetakse ihuüksinda 270 päeva kestvale teekonnale punase planeedi suunas. Marssi kavatsetakse koloniseerida ning sinna elama asuda planeeriv Stanaforth on valitud esimeseks inimeseks, kellel luksus selle pinnale astuda. Film jälgib pikka ja üksildast reisi, vastates ükshaaval erinevatele missiooni puudutavatele küsimustele, mis võivad vaatajat vaevata, ning seades Stanaforthi erinevate tehniliste probleemide ette, mida pardal lahendada. Nagu "The Martiani" Mark Watney, on missiooniks aastaid valmistunud Stanaforth nutikas ja pragmaatiline teadlane, kes muuhulgas on loonud temaga kaasas oleva unikaalse reaktori. Kuna mees rändab solitaarselt, võib ennatlikult jääda mulje, et filmis teksti peaaegu polegi, kuid tegelikult peab ta regulaarselt videokõnesid kolleegide või teda imetlevate võõrastega. Samuti kuuleme eksistentsiaalseid sisemonolooge.

Üksildaste astronautide psühholoogilistest jõukatsumustest on läbi aastakümnete mitmeid filme tehtud -- esimese hooga meenuvad võrratu "Moon" ja 70ndate kultusteos "Silent Running". "Approaching the Unknownil" puudub kahjuks oma kindel nägu, mille järgi teda mäletama jääda, aga hästi kammerlike ning tõsisesisuliste ulmekate austajail ei tohiks seda vaadates piinlik hakata. Reiidebüüdi kohta on see suht ambitsioonikalt teostatud, stsenaarselt ilmekas ning meelevastaseid maitsevääratusi siin ei silma. No näiteks ei ilmu ootamatult välja värdjalikke elukaid (vaatan sinu poole, Danny Boyle!) ega näe inetuid arvutis tehtud plahvatusi, mis ähvardaks kosmosekauboi laevast minema tähtede vahele lennutada. Tegemist pole lennuka seikluse, vaid pessimistliku karakterdraamaga, mis keskendub koduplaneediga hüvasti jätnud Stanaforthi motiividele, eesmärkidele ja tunnetele. Käesolevat lugu saaks edukalt teatrilavalgi etendada.

Filmi vaevab aga kaks esileküündivat probleemi. Esiteks: katarsiseni jõudes hakatakse liiga julgelt "2001: A Space Odysseyt" ahvima ning näeb maailma kõige tobedamat skafandrit. Kui nüüd täitsa karm olla, siis viimased minutid on nagu popsus peaga kokku pandud Snickersi reklaam. Teiseks: Mark Strongil, kes reeglina väärikalt esineb, ei õnnestu intrigeerivalt kirjutatud peategelast huvitavaks mängida. Kui mainitud Mark Watney oli botaaniku kohta meeletult karismaatiline tüüp ning "Moonis" oli põnev jälgida Sam Belli oma seletamatu teisikuga jagelemas, siis Stanaforth meenutab oma monotoonsuses kuivetut robotit. Kaldud imestama, miks tal peast mõni kruvi välja ei kuku. Kui peaossa oleks leitud näitleja, kes lähenenuks tegelasele loomingulisemalt, võiks "Approaching the Unknown" isegi suurepärase madala-eelarvelise ulmedraamana mõjuda.

Aga mis selle juures igal juhul võlub, on hea tunnetus ning teatav intelligentsus, mida kaasajal ei saa paljude ulmekate kohta öelda. Film nõuab mõningast seedimist ning paneb kõigele lisaks mõtlema ühe reaalse globaalse probleemi ehk veepuuduse üle, sest Stanaforthi loodud riistapuu võimaldab mullast puhast vett saada. Selliseid taibusid Maa vajabki, aga vaat -- ta saadetakse sealt hoopis minema...

Mu sõber Guy sedalaadi filmidest jälle ei vaimustu. Kui seda talle kirjeldasin, kostis ta: "sounds more like approaching 8 hours of good sleep to me".

Originaalne postitus pärit siit: Approaching the Unknown

Filmiarvustus: Warcraft (Jaagup Mahkra)

Ahh, Warcraft, kellele ja milleks sind küll tehti? Mängusarja fännidele? Noh, mina olen üks neist, kuid ma ei tunne, et see film mind kuidagi kõnetab. Inimestele, kes on Warcraftist kuulnud? Juba tõenäolisem, arvestades, et tänapäeval on enamik nooremaid inimesi selle nimega tuttavad, kuid kuulnud olemine ei tähenda veel huvi. Neile, kes valimatult suviseid blockbustereid vaatavad? Peaaegu täppi. Aga tegelikult tehti sind hiinlastele, kelle hulgas on piisavalt kõigi eelpoolmainitud demograafiate esindajaid. Seda tõendavad ka kassanumbrid. Võibolla suutiski see film hiinlasi rõõmustada (kes teab, mis nende imelike kollaste mehikeste peakestes toimub), kuid mind ja enamikke lääne inimesi mitte.

Warcraft on paras segadus, vat mis ta on. Seda püüti tegema hakata juba aastate eest, ja säärane venitamine tähendab harva head. Muuhulgas tundis reissööritooli vastu huvi isegi Uwe Boll, kes muidugi resoluutselt minema aeti. Mõneti on mul sellest kahju - vähemalt oleks nalja saanud. Tema asemel pandi pukki mingi tundmatu mittemidagiütlev tüüp, kes tegi mittemidagiütleva filmi. Kuna erilisus on tänapäeva filmimaailmas halb, ja kuna vaatajaid meelitab mitte filmi headus vaid frantiisi nimi, siis läks pikk ootamine asja ette. Hurraa!

Film räägib esimese Warcrafti mängu sündmustest. Azerothi kuningriiki ründavad portaali kaudu teisest maailmast tulevad orkid ning inimesed hakkavad neile vastu. Warcrafti kahekümne kahe aasta eest alguse saanud maailm on mängusarja arenedes kirjutatud igati põhjalikuks ja põneva taustalooga paigaks. Kahjuks on ekraniseeringu kallal töötades sellega üsna rohmakalt ümber käidud. On näha, et kompleksset alglugu on üritatud lihtsustada, kuid minu arvates valedest kohtadest: mina saan aru, mis toimub, ent paljud, kes maailma ei tunne, võivadki jääda kukalt kratsima, kuna paljud vajalikud selgitused on puudulikud või olematud. Me teame, et Garona on segavereline, kelle üks vanem oli ork, kuid mis tõust oli teine? Mina tean, aga aga noid teisi näidatakse filmis vaid korra vilksamisi ja neist ei räägita mitte midagi ei siis ega hiljem. Süee, mis on ühtaegu algkooli tasemeni lihtsustatud ja sellegipoolest segane ja arusaamatu - niimoodi ei tehta, kulla inimesed!

Tegelased. Ouch. Azerothi rahvastik paistab nägude järgi otsustades koosnevat peaasjalikult Vene larparitest; nende eestvõitlejaks asub ärajoonud Leonardo DiCaprio ilmega tegelane ja nende kuningas ei paista poole ajast üldse aru saavat, miks ta seal on. Mõistan teid täielikult, majesteet, ja tunnen kaasa. Olgem ausad, näitlejatevalik on kesine, aga ega näitlejadki saa kuigi palju ära teha, kui tegelased on viletsalt kirjutatud. Kes pole ühemõõtmeline fantasykliee, on inimmõistusele hoomamatute käitumismallide ja motiividega. Vähemasti orkid, ehkki nad koosnevad pikslitest, on veenvamad kui inimesed. Ütlen kohe ära, et CGI (ja visuaalia üldiselt) on filmis päris hea. Kollid on tehtud hästi ja originaalitruult ja näevad välja ägedad. Totakad, aga ägedad. Kõikvõimalik maagiaga kaasnev tulevärk on ka ilus. Kahjuks on mõnes asjas algmaterjali järgimisega ka liiale mindud - näiteks azerothlaste turvised näevad "päris elus" pehmelt öeldes kentsakad ja mitte kuigi praktilised välja. Umbes nagu oleks tegu larparitega.

Et väärt maailm ja tegelased on niimoodi ära lörtsitud, siis kas tasub seda filmi üleüldse vaadata? Noh, igav otseselt ei hakka. Ülalmainitud hea CGI teeb võitluste vaatamise nauditavaks, ja võitlusi on palju. Kui mitte mõõga, siis maagiaga. Vähemalt korra viie minuti jooksul näidatakse, kuidas inimesed ja orkid kuskil metsavahel üksteist 3D-nüpeldavad. Üldiselt ongi filmi tegevus tsükliline: võitlusstseen, eepiline maastikuvaade, dialoogide kiire ettevuristamine, otsast alga. Ja niimoodi kuni lõpuni. On näha, et kahe tunni sisse on üritatud mahutada vähemalt kolme tunni jagu materjali, ja samas on üritatud punktipealt järgida mingite hingeta kontorianalüütikute ettekirjutusi, kuidas peab actionfilmi üles ehitama: palju kaameraga vehkimist ning minimaalselt mahti mõtlemiseks, mida kuradit ma seal kinos teen. (Hingetu analüütik ütleb, et eks ikka selleks, et järge vaatama minna!)

Halvim moment: Seksinali. Ma polnud veel Kääbiku omadestki toibunud.

Parim moment: Murloci cameo. Pool kinosaali rõkkas rõõmust, mina kaasa arvatud.

4/10

Treiler

Raamatuarvustus: Võlukunsti tumedam pool (Leila Tael-Mikein)

Alustuseks tänan Päikese Kirjastust, kes saatis raamatu kuldsesse paberisse pakituna, kaane vahel kuldkollane sedel ilusate soovidega. On tore teada, et lugejast hoolitakse.

Raamat ise on oma pakendit väärt. Lühidalt võib sisu kokku võtta sõnadega: põnev, kaasahaarav, ettearvamatu.

Pikemalt nii:

peategelane nimega Kell on maagiliste võimetega salakaubavedaja, kes segab ennast pidevalt ohtlikesse seiklustesse. Ta vahendab kaupa paralleelmaailmade vahel ning kõigis neis dimensioonides on olemas erinev London. Linnu ühendab vaid nimi ja mälestused kunagisest ühtekuuluvusest. Linnades elavad kuningad suhtlevad üksteisega Kelli abil, sest tema on üks kahest allesjäänud antarist - maagist, kes suudab ühest Londonist teise liikuda.

Teiseks peategelaseks on Delilah Bard ehk Lila - poisiliku välimusega noor neiu, kes elatab ennast varastades. Kelmi ja salakaubavedaja teed ristuvad ning kuigi nende tutvus ei alga sugugi sõbralikult, saavad neist peagi partnerid, eks aitavad teineteisel ellu jääda. Ei, sellest ei kujune tüüpiline armulugu. Tunded jäetakse üldse tahaplaanile ning neil lastakse üliharva välja kumada. Lugedes meenusid mulle sarnaste paaridena röövlitütar Ronja ja tema sõber Birk. Pigem mängukaaslased üliohtlikus mängus kui armastajapaar.

Meeldejäävateks isiksusteks on veel prints Rhy, edev ja võrgutav noormees, kelle kohta Kell ütles, et prints püüaks külge lüüa isegi kenasti polsterdatud toolile; kaksikutest hirmuvalitsejad Athos ja Astrid Dane, kes hoiavad Valget Londonit koletu võlujõu abil ohjes; teine antar nimega Holland, kes sarnaneb Kellile, kuid on tema omamoodi negatiiviks; kõrtsmik Barron - isakuju ja kaitsja, kelle juurde Lila uhkusest hoolimata alati tagasi tuleb, lubades mõttes talle kunagi abi ja peavarju eest tasuda.

Miks ikkagi selline pealkiri? Milline on siis võlukunsti tumedam pool? See selgub alles viiendas peatükis, kui Kelli kätte satub must võlukivi, mis kisub ta ohtlike sündmuste keerisesse, olles ühtaegu abiks ja surmatoojaks. Mitte, et raamatus enne midagi ei juhtuks. Varasemad peatükid tutvustavad tegelasi ja neid ümbritsevaid maailmu ning kirjaniku osav sõnakasutus muudab selle ülimalt nauditavaks. Kirjeldused muudavad read värvikaks filmiks, annavad kujutlusvõimele tiivad. Kuigi maagilisest Londonist on varemgi kirjutatud, suudab V. E. Schwab ikkagi üllatada ja anda lugejale täiesti uudse kogemuse.

Ühe loogikavea tooksin siiski välja: alguses on Lilat kirjeldatud kui mehelikku naisterahvast, kes on suutnud isegi kõrgseltskonda kuuluvad daamid ära võluda, varastades nad sedasi vaikselt paljaks Sattudes kaklusesse tänavajõuguga, avastab üks pättidest kogemata, et Lila on tegelikult hoopiski naine ning edasiste sündmuste käigus hakkavad seda taipama teisedki tegelased, isegi need, kes teda esmakordselt näevad. Tekib küsimus, kas Lilat tabanud okk tema tõelise mina avastamisest muutis ta tõepoolest silmnähtavalt naiselikumaks? Vaevalt küll.

Rohkem midagi halba öelda ei oskagi. Küllap võlus see võlukunst mind ennastki, kuigi ma pole varem sedasorti lugudest eriti vaimustunud. Seekord ei koosnenud raamat ainult sauaga maa pihta koputamisest ja loitsudest. Maapinda rebiti tükkidena üles ja paisati teistele näkku. Loitsud kammitsesid, rebisid liha luudelt ja võisid võtta isegi inimese kuju. Veri tilkus ja voolas ojadena ning seda ei valatud kunagi niisama. Tegelased olid võimsad, kuid mitte haavamatud.

Kui keegi sellest raamatust filmi teeks, kuluks kindlasti meeletult palju raha ja eriefekte, aga tulemus ületaks oma visuaalse poolega Tolkieni ,,Sõrmuste isanda".

Raamatuarvustus: Meie oma ,,Da Vinci kood"??? (Oskar Nassar)

Kõmu on linna peal lahti pääsenud! Raamatupoodidesse olevat jõudnud meie oma "Da Vinci kood"! Sama kaasahaarav, sama närvekõditav. Eesti ulmekirjanduse uut tähtteost "Atlantise väravad" tutvustati isegi rahvusringhäälingu ühes populaarsemas telesaates. Sellise au osaliseks ikka iga uus ulmeromaan ei saa.

Mulle kingiti I.R. Tagariani "Atlantise väravad" sünnipäevaks sõnadega: "Kuulsin, et pidi olema hea raamat! Ja sulle meeldib ju ulmet lugeda.". Kui ma järgmine nädal teost loengute vahel ajaviiteks lugesin tuli üks mu lennukaaslastest kohe küsima: "Kuidas on? Ma kuulsin, et pidi hea olema.". Mina ei osanud kippu ega kõppu kosta, sest olin alles lõpetamas kolmandat peatükki ja lõplikku otsust teose kvaliteedi osas polnud ma veel jõudnud teha. Kahjuks ei tulnud mul kohe pähe küsida, kus ta sellist kiitust kuulis. Ühtegi arvustust polnud ju selleks hetkeks teose kohta veel ilmunud. Mõtlesin, et võsaraadio üürgab ikka vist eriti valjusti üle Eesti. Hakkasin kohe suurema huviga edasi lugema. Las ikka tekst ise tõestab oma headust!

Nüüdseks on kõik peatükid loetud ja tekst on oma põhiseadusest tuleneva sõnaõiguse saanud. Ütlen alustuseks, et minu seekordset lugemiselamust mõjutas väga Elara "Hingede mäng", mille olin lõpetanud just enne "Atlantise väravaid". Nimelt näitas kontrastiefekt taas oma võimu. Peale "Hingede mängu" tundub vist iga raamat maailmakirjanduse tippteosena. Samasse kategooriasse tahtsin ka "Atlantise väravad" alguses liigitada, kuid peagi kaotas illusoorsus oma mõju ning mu tajumeeled said taas parlanksi.

Minu peamine etteheide "Atlantise väravatele" on see, et teos pole piisavalt filmilik. "Atlantise väravates" jooksid kõik kaadrid otsekui aegluubis. Kordagi ei tekkinud tunnet, et peategelaste või nende "püha ettevõttega" võiks midagi halvasti minna. Natuke nende suunas tulistati ja paar pommi plahvatas, aga ma teadsin juba enne päästikule vajutamist, et tegemist on paukpadrunitega. Tegelikult ei tekkinud mul kordagi tunnet, et see seiklus isegi peategelastele eriti korda läheb. Valdavaks jäi siiski suhtumine: "Kui keegi teine maailma päästma ei söösta, siis eks me tee selle ise ära.".

Autor on kõvasti nitti võtnud Dan Browni stiilist: lühikesed peatükid, pidev keskkonna vaheldumine, magnetiliselt üksteise poole tõmbuv uurijatepaar, salaorganisatsioonid, vandenõuteooriad ja muidugi on maailmalõpuni jäänud loetud päevad. Aga romaan võtab end kõige selle keskel liiga tõsisena ja püüab mulle kogu seda lugu alternatiivajaloolise tõena pähe määrida. Romaan on paksult täis (alternatiiv)ajaloo- ja arheoloogiaalaseid hüpoteese ja "tõestatud fakte". Tegevuse kulgedes muutuvad need aina enam ballastiks ja pidurdavad pidevalt faabula kulgu. Keegi ei vaidle neile ju nagunii vastu, mis sa neist nii tulihingeliselt tõestad. Selleks on teised raamatud!

Lõpetuseks küsiksin palju meil neid "valguse neitsisid" eesti kirjanduses nüüd juba on? Kas iga maailma päästev isik peab ikka olema eesti sugu? Huvitav, kas lätlastel on oma romaanides alati maailma saatust enda käes hoidev isik lätlane või äkki hoopis serblanna. Kõik rahvad ei saa ju nõnda enesekesksed olla?! Aga eestlased ongi ju üks äravalitud rahvas ja kogu maailma saatus sõltub ainult meie viitsimisest. Vähemalt meie raamatud on sellist soovmõtlemist täis.

PS: Vigu nagu sigu! Keeletoimetaja teenigu oma palganumber ikka ausalt välja!

Kurioosum 06/16: Ulmefilmide kaunitarid (Rauno Pärnits)

Filmisait Flixter on koostanud ulmefilmide kõige ilusamate kaunitaride pingerea aastakümnete lõikes. Sellega võib nõustuda või siis mitte, aga vähemalt pealtnäha pole aastakümnete lõikes eriti midagi muutunud.

1950ndad

3. Patricia Neal, Helen Benson filmis Päev, kui maailm jäi seisma (The Day the Earth Stood Still (1951))

2. Anne Francis, Alraira filmis Keelatud planeet (The Forbidden Planet (1956))

1. Dana Wynter, Becky Driscoll Kehanäppajate invasioon (Invasion of the Body Snatchers (1956))

1960ndad

3. Linda Harrison, Nova filmis Ahvide planeet (Planet of the Apes) (1968)

2. Jane Fonda, Barbarella filmis Barbarella (1968)

1. Raquel Welch, Loana filmis Miljon aastat enne meie aega (One Million Years B.C.) ja Cora filmis Fantastiline reis (The Fantastic Voyage) (mõlemad in 1966)

1970ndad

3. Persis Khambatta, Lt. Ilia filmis  Star Trek the Motion Picture (1979))

2. Jenny Agutter, Jessica filmis Logan's Run (1976))

1. Carrie Fisher, Princess Leia Organa filmis Tähesõjad: Uus lootus (Star Wars: A New Hope) (1977)

1980ndad

3. Natalie Wood, Karen Brace filmis (Brainstorm (1983))

2. Ornella Muti, Princess Aura filmis Flash Gordon (1980))

1. Mathilda May, kosmosevampiir filmis Elujõud (Lifeforce (1985))

1990ndad

3. Jennifer Connelly, Anna/Emma filmis Pimeduse linn (Dark City (1998))

2. Carrie Anne Moss, Trinity filmis Matrix (The Matrix (1999))

1. Milla Jovovich, Leeloo filmis Viies element (The 5th Element (1997))

2000ndad

3. Megan Fox, Mikaela Banes filmis Transformerid (Transformers (2007))

2. Claudia Black, Sharon filmis Kottpime (Pitch Black (2000))

1. Firefly naised: Gina Torres, Morena Baccarin, Jewel Staite, and Summer Glau filmis Serenity - põgenemine uude maailma (Serenity (2005))

Kõver kiirgus 06/16 (Rauno Pärnits)

Venemaa-USA ühisekspeditsioon jõuab Marsile. Juba esimesel uurimisretkel hakkab ameeriklane sajatama: "Raisk, sakslased on meist ette jõudnud?"

"Mispärast?"

"Vaata: maas vedeleb suunaviit: Marsi saatkond. Võtke ja täitke nõutavad dokumendid ja registreerige end järjekorda."

***

NASA teatab maa-välise sõnumi registreerimisest. ifreeritud teate dekodeerimine võttis mitu aastat ränka tööd ja lõpuks saadi lugeda:

"See on nii! Läkitage 5x10^50 vesiniku aatomit igasse allpool loetletud tähesüsteemi, seejärel kirjutage oma tähesüsteemi nimetus nimekirja algusse ja kriipsutage maha nimekirjas viimane. Seejärel läkitage see teade veel 100 tähesüsteemi. Kui te niiviisi toimite, siis me garanteerime, et 0,25 Galaktika pöörde jooksul te saate vastu piisavalt vesinikku, mis on küllaldane teie tsivilisatsiooni eksistentsi tagamiseks niikaua, kui entroopia ei saavuta maksimumi."

***

Venelased katsetavad ülisalajast uut kanderaketti SS-50. Start õnnestus, kuid vigade tõttu navigeerimissüsteemis kadus rakett vaateväljast. Tundrasse saadeti otsingumeeskonnad. Üks neist kohtas tukti.

"Tukt, ega sa suurt tulekera pole taevas lendamas näinud?"

Tukt hakkab näppude peal loendama: "Regulaarlendu Anadõri - nägin, otsingukopterit nägin, ameeriklaste luurelennukit - nägin, raketti SS-50 - nägin,... Suurt tulekera ei näinud."

***

Marsil jalutavad kaks rohelist mehikest. Üks küsib teiselt:

"Kuule, aga kas sa usud maalaste olemasolu?"

"Maalaste?! Pead sa mind lolliks või? Ära oled mind tüüdanud oma muinaslugudega roosade mehikeste kohta!"

***

Kaks astronoomi kaevad teleskoobiga, kuidas Marsi pinnal tärkavad üheaegselt sajad tuumaseened.

"Ma ju ütlesin sulle, et Marsil on intelligentne elu!" teatab esimene rahulolevalt.

***

Harlan Ellison astub baari. Baar vabandab.

***

Mis vahe on Syfy telekanalil ja vogoni luulel?

Vogoni luules mainitakse mõnikord ka tulnukaid.

***

Teadlased avastasid uue, seni teadaolevaist kõige raskema elemendi, mida esialgu nimetatakse tinglikult administraatiumiks. Uuel elemendil ei ole prootoneid ega elektrone, mistõttu paigutub ta perioodilisustabelis kohale null. Tal on vaid üks neutron, millel see-eest on aga 25 aseneutronit, 175 alamneutronit ja 111 alamaseneutronit, kokku aatommassiga 312. Elemendi aatomit hoiab koos senitundmatu vastasmõju, mida esialgu nimetatakse bürokravitatsiooniks.

***

Paarike kaeb õudusfilmi. Kõige jubedamate monstrumite ilmumisel kiljatab naine "Ema!" ja poeb mehele kaissu.

Mees irvitab: "Ära tundsid!"

Uudiskirjandus 06/16

Kirjastus Fantaasia

Uurimismeeskond. Kolooniate Inspektsiooni jutud.

Murray Leinster

Tõlkinud Ain Raitviir, Priit Kenkmann, Külli Seppa, Jaana Talja

Kaanepilt: Meelis Kroetskin

Orpheuse raamatukogu

Ameerika ulmeklassiku Murray Leinsteri (1895-1974) Hugo-auhinna võitnud jutustus "Uurimismeeskond" peaks kogumiku "Lilled Algernonile" vahendusel kõigile eesti ulmehuvilistele hästi tuttav olema. Kes ei mäletaks kodiaki karusid Haputaigna Charley't, Sitka Pete'i, Faro Nelli ja Kullatükki ning nende seiklusi Loren Kahe kolooniaplaneedil.

Vähem on teada, et Murray Leinster kirjutas neli üsna sarnase skeemiga ajakirjajuttu kokku raamatuks, mida ühendas Kolooniate Inspektsiooni vaneminspektori Bordmani tegelaskuju - "Uurimismeeskonna" eestikeelses variandis Roane, kuna omal ajal tõlgiti ära just ajakirjaversioon -, kelle tööülesanded viivad ta neljale väga erineva kliimaga kolooniaplaneedile erinevaid probleeme lahendama. Nüüd jõuabki see neljast ajakirjaloost kokku kirjutatud raamat eesti ulmehuviliste lugemislauale, raamat, mida tihti peetakse üliviljaka Murray Leinsteri peateoseks.

Elavad surnud: Kuberneri tõus

Robert Kirkman, Jay Bonansinga

Tõlkinud Martin Kirotar

Kaanepilt: Meelis Kroetskin

Seriaali "Elavad surnud" maailmas pole vihatumat meest kui Kuberner, despoot, kes juhib müüristatud Woodbury linna, sundides vange omaenda lõbuks zombidega võitlema. Aga kuidas ta alustas? Kuidas tast sai selline mees? Tuleb välja, et ta alustas vaikse, rahuliku muusikaärimehena, kes armastas väga oma venda ja vennatütart. Kas võib öelda, et kui vaatad küllalt kaua kuristikku, vaatab kuristik viimaks sinu hinge? See raamat on Kuberneri lugu.

On elavaid surnuid täis maailm ja Brian Blake, ta vend Philip, tolle tütar Penny ja nende sõbrad Bobby ja Nick, kes üritavad keset zombide maailmalõppu ellu jääda, alguses teisi inimesi otsides, siis neid umbusaldades, viimaks - kahjuks küll enamikku neist - vihates.

Kirjastus Ersen

Varjuvaras

Marc Levy

Liigutav jutustus esimesest armastusest, sõprusest ja unistustest.

,,Varjuvaras" räägib loo poisist, kes kasvab üles erilise andega: ta saab varastada inimestelt varjusid ja need usaldavad talle saladusi. Tumedad peegeldused tulevad ja lähevad, heites neile kuuluvate inimeste kohta salajasi pilguheite.

Kui peategelane suuremaks kasvab, õpib ta oma annet kasutama, et aidata endal leida teed koolikiusamise, esimese armumise ning meditsiiniüliõpilasena esimeste tööülesannete ja sõprussuhete vahel. Üritades parandada teiste tehtud vigu, taipab ta, et veel pole hilja oma lapsepõlveunistusi püüda.

Kirjastus Varrak

ABISTAV HALASTUS. 3. osa

Originaal: Ancillary Mercy

Ann Leckie

Inglise keelest tõlkinud Juhan Habicht

Toimetanud Kirsti Sinissaar

Kujundanud Toomas Niklus

240 lk, pehme köide

Radchi impeeriumis käib kodusõda, sest valitseja Anaanderi kloonid on omavahel impeeriumi arengusuundade pärast tõsiselt tülli läinud. Athoeki tähesüsteemis näivad asjad admiral Breqi - endise sõjalaeva - kontrolli all olevat. Siis aga leitakse orbitaaljaama hämaramast osast keegi, keda ei saaks nagu üldse olemas olla, saabub salapärase ja ülivõimsa Presgeri impeeriumi esindaja ning seejärel ilmub oma laevastikuga Breqile kätte maksma Anaander Mianaai ise.

Breq keeldub oma laeva ja meeskonnaga põgenemast, sest nii jääksid Athoeki inimesed hätta. Võiduansid on väikesed, kuid see pole Breqi kunagi peatanud. Esimese sammuna tuleks anda kõigile Athoeki tehisintellektidele enesemääramisõigus, teadmata küll, millise poole nad valivad...

,,Abistav Halastus" on romaanide ,,Abistav Mõõk" ja ,,Abistav Õiglus" järg.

RÄNDAJA I

Diana Gabaldon

Originaal: Voyager

Inglise keelest tõlkinud Lauri Vahtre

Toimetanud Ede Kõrgvee

528 lk, pehme köide

Diana Gabaldoni ,,Võõramaalase" sarja kangelane Claire valmistub taas ajareisiks.

,,Võõramaalase" sarja peategelaste Claire'i ja Jamesi viimasest kohtumisest on möödunud kakskümmend aastat ja aeg on edasi läinud nii 20. kui ka 18. sajandis. Viimane asi, mida Claire Jameist teadis, oli see, kuidas too Cullodeni all langes. Koltunud paberite uurimine toob välja aga jahmatava tõe, mis seisis kõik need aastad naise käeulatuses, aga mida Claire ei osanud või julenud otsida.

Claire'ile on määratud veel kord Jamie Fraseriga kohtuda. Selleks tuleb tõmmata joon alla kogu 20. sajandis elatud elule, jätta maha armastatud tütar ja minna vastu tundmatule minevikule. Minevikule, millest saab taas Claire'i ja Jamie tulevik. Aastad pole jahutanud nende armastust, kuid on muutnud neid endid. Nii Jamie kui ka Claire on läbi käinud rasketest katsumustest, mida võib mõlema puhul nimetada pikaks vangistuseks. Põnev seiklusjutt kannab lugeja otimaa uduselt mägismaalt kihavatele Edinburghi tänavatele, moodsasse Bostoni haiglasse ja akadeemilistesse ringkondadesse, et sealt taas pikkade aja- ja vahemaade taha kanduda.

SALAMÕRTSUKA TEEKOND II

Robin Hobb

Originaal: Assassin's Quest

Inglise keelest tõlkinud Sash Uusjärv

Toimetanud Krista Kaer

168 lk, kõva köide

Regali käest napilt eluga pääsenud Fitz jätkab teekonda oma isanda ja kuninga Verity juurde, kes on kadunud Mäestiku kuningriigi metsikutesse mägedesse, muistsete elderlingide maadele. Koos ootamatult leitud vanade ja uute liitlastega asub ta ohtlikule retkele, et viia täide oma saatus Valge Prohveti Katalüsaatorina.

Troonianastaja Regal on samal ajal koondanud kõik oma väed Mäestikuriigi piirile, et takistada iga hinna eest sihile jõudmast nii oma venda Verityt kui talle appi ruttavat Fitzi. Kuue Hertsogkonna rannik on jäetud punalaevade rüüstata ning lootust ei paista kusagilt.

Bucki rannikul pisikeses Moivaranna külas on endale kodu leidnud Burrich ja Molly koos Fitzi pisikese tütrega, kellest on nüüdseks saanud ainus Farseeride pärija. Kuid Regal on lapsest haisu ninna saanud ja mõrtsukad on neil juba jälil.

PIKK UTOOPIA

Terry Pratchett, Stephen Baxter

Originaal: The Long Utopia

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

Kõva köide, 328 lk

Pärast Sammupäeva ja katastroofilist Yellowstone'i purset levivad inimesed aina kaugemale Pikkmaale. Kaugele Pikkmaale jõuab ka Lobsang, tiibeti mootorrattaparandaja peaaegu kõikvõimas uuskehastus, kes on võtnud nõuks jumalasarnaselt positsioonilt tagasi tõmbuda ja vaikselt talu pidama hakata. See plaan pööratakse aga pea peale, kui selgub, et nagu juhuslikult on just selles maailmas midagi väga viltu. Selle olukorra lahendamiseks ei piisa Lobsangi enda jõust, vaja on kutsuda appi superastuja Joshua Valienté, uus inimliik Järgmised ja Lobsangile ainuomaselt ka... Lobsang ise. Kaalul on Pikkmaa ja terve inimkonna säilimine, kõik peavad tegema, mida suudavad, ja paistab, et keegi peab tooma ülima ohvri...

HÄVING. LÕUNA ULATUSE TRILOOGIA I

Jeff VanderMeer

Originaal: Annihilation. Southern Reach trilogy 1

Inglise keelest tõlkinud Juhan Habicht

Toimetanud Kirsti Sinissaar

Kujundanud Anne Pikkov

176 lk, pehme köide

Piirkonnas, mida tuntakse kui ala X, toimub midagi kahtlast. Ametliku versiooni kohaselt korraldati naabruses tegutsenud sõjaväebaasis mingi katsetus, mille käigus läks üht-teist valesti. Tulemuseks oli lokaalne ökokatastroof. Kuna looduslikult on tegemist peamiselt mangroovialaga ja seal ei olnud suurt midagi peale paari kaluriküla, ei häiri toimunu eriti kedagi, liiatigi on juhtunust juba aastakümneid möödas. Vahel saadetakse järjekordne ekspeditsioon olukorda üle vaatama. Mõnikord juhtub ekspeditsiooniliikmetega aga imelikke asju. Näiteks lähevad nad tülli ja lasevad üksteist maha. Või siis ilmuvad järsku tagasi koju teadmata, kuidas nad seda tegid, ja on üldse kuidagi nagu ära vahetatud.

Triloogia ,,Lõunaringkond" esimene osa ,,Häving" kujutab endast järjekordsel ekspeditsioonil osaleva naisbioloogi päevikut. Sellest selgub, et miski pole päris nii, nagu instrueerimisel öeldi, ja ka mitte nii, nagu esimesel silmapilgul paistab, vaid pigem kõhedust tekitavalt kummaline.

,,Häving" võitis 2014. aastal parima ulmeromaanina Nebula auhinna. Eesti keeles on Jeff VanderMeeri (snd 1968) loomingut varem tutvustatud antoloogiates ,,Täheaeg 4" ja ,,Täheaeg 9".

Ulmeuudised 06/16

Ulmestaar

Selle kuu ulmestaariks on Rivo Mägi. lisaks paadunud ulmefännile on Rivo veel soojusvõrgu operaator ja veganina loomavaba toidu propageerija.

1. Mida praegu loed? Hetkel polegi ühtegi ulmekat pooleli, mis on üsna tavapäratu. Aga just mõnda aega tagasi lugesin järjest läbi Saladusliku Tsaari teise ja kolmanda osa. Järgmiseks on end valmis pannud Heinrich Weinbergi "Pimesi hüpates", Simon Clarke "Trifiidide öö" ja Täheaeg 15. Weinbergi raamat tekitab juba ette mõnusat ootust, sest seni ilmunud lood on olnud minu maitse järgi. Üldiselt kulub palju lugemisaega ka muu kirjanduse, sealhulgas erinevate õpikute ja käsiraamatute, lugemiseks, ja siis on ulmekatel lausa teraapiline mõju.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mulle meeldib kui raamat mu täielikult hõivab. Kui raamatut lugedes hakkab fantaasia nõnda kaasa lendama, et ma istun justkui kinosaalis. Töötab kõige paremini romaanide puhul. Miskipärast kogumikud mulle niimoodi ei mõju, vist on lugude üleminekud liiga järsud ja sageli ma loengi sellepärast kogumikke loohaaval ja pean lugude vahepeal pausi. Üldiselt olen ma leplik lugeja ja suudan teinekord ka suht igavast raamatust rõõmu tunda, huvitav on näha lamedate tegelaste taustal põnevat maailma või vastupidiselt hallis maailmas toimetavaid ägedaid karaktereid.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile. Ainult kolme lemmikut välja tuua on küll keeruline. Minevikus sobrades arvan, et esimese korraliku ulmelitaka andis mulle 1992 aastal Keith Laumeri "Põrgukoerad". See oli hoogne märul kurjadest tulnukatest kosmosest, kes varastasid Maa sõjameeste ajusid ja pistsid need siis kuskil kosmilisel sõjatandril oma tankide sisse. Kui enne sattus ulme lugemislauale suht juhuslikult, siis peale seda raamatut hakkasin ma spetsiaalselt ulmekaid valima. Samas ei tea öelda, mis emotsioon tekiks seda teost uuesti lugedes. Tol ajal lugesin enamuse ajast väikelinna raamatukogu kesist valikut, aga õnneks oli ka raamatukoguhoidjal sarnane maitse ja ta oskas palju soovitada. Sellest ajast võiks lemmikuteks lugeda Arthur C. Clarke "Linn ja tähed", Clifford D. Simaki "Nagu õieke väljal" ja John Wyndhami "Trifiidide päev".

Hilisemalt on sügavalt puudutanud Vernon Vinge raamatutega "Leek sügaviku kohal" ja "Sügavik taevas"; Charles Strossi "Accelerando", Leo Kunnase Gort Ashryni triloogia. Siiski on palju raamatuid, mis ei tule ehk kohe meelde, aga on lugemise hetkel tundunud parima raamatuna maailmas.

Raamatute paksuse teemal.

Eelmises Reaktoris oli küsitlus raamatupikkuste teemal. Nagu tulemused näitavad, siis 63% vastanutest on valmis ostma 200 lehekülje pikkuseid raamatuid, hoolimata sellest, et enamuses ulme alaliikides peale noorsookirjanduse peavad välismaa kirjastajad sellist käsikirja liiga lühikeseks, mis ei müü. 9% vastanutest eelistaksid osta pigem 300 lehekülje pikkuseid raamatuid ja 27% vastanutest ostaks raamatute asemel hoopis midagi muud :)

Ropecon 2016

Nüüd varsti, 29. - 30. juulil, toimub Helsingi messikeskuses Ropecon 2016. Tegu on Soome ühe mõnusama rolli-, laua ja miniatuurimängude messiga, mida saadab mõnus melu, head mängud ning Soome suvine leitsak. Juba kaks aastat järjest on seal käinud ka Reaktori välisreporter Reaktori lugejatele festivali kohta infot kogumas. Sel korral toimub festival esimest (ja loodetavasti ainukest korda) Helsingi messikeskuses, kuna Ropeconi tavaline toimumispaik - espoo konverentsikeskus - on järgmise aastani remondis.

Erinevalt läänelikest messidest, võib Ropeconil mäng ning melu kesta läbi öö, mis tavaliselt nii lähebki. Aukülalistest on praegu teada Claus Raasted, Taani LARPiguru ning Ross Watson, tuntud lauamänguautor ja kirjanik.

Nagu tavaks, on korraldajate poolt organiseeritud tasuta ööbimine, kuid magamiskoti võiks kaasa pakkida.

Loodan, et messil näeb seekord rohket eestlaste-poolset osavõttu. Toimub see ju otse üle lahe ning on senimaani andnud väga meeldiva elamuse.

Rohkem infot: https://2016.ropecon.fi/en/frontpage-ropecon-2016/

Must Kast: Nornide mängud

Must Kast esitleb küberpunklavastust ,,NORNIDE MÄNGUD" - vanaskandinaavia eepose "Vanem Edda" ainetel.

Nornide kuulutust pead sa ehk kõluks

või arutuks ahvioimuseks,

aga vees sina upud, kas või aeruta pärituult:

mis määratud hukkuma, hukkub.

(Vanem Edda, tlk Rein Sepp)

Kõrgtehnoloogilise, kuid rusustunud elukeskkonna ääremaadel põgenevad kolm erineva minevikuga noort naist. Kelle eest? Kuhu? Miks? Kes on too noormees, kes varjudest välja imbub? Ja kes on nemad - nornid? Hingetud jälitajad, kurja käsilased, mängumanipulaatorid, muutuste motivaatorid? Nemad on saatusemäärajad, kelle eest pääsu ei ole. Nemad ja nende mäng, mis saab põgenikud igal juhul kätte. Ning nüüd ei jää muud üle, kui loota vaid endale. Liitlasi selles mängus pole.

Lohutus tulevikus hargnev karge, karm ja jõuline lugu keskendub kolme kangelanna (vale)valikutele, valgustab läbi vihkamise ahelreaktsioonid ja küsib, kas lõppematute rollide ja topeltidentiteetide peegelmaailmas on armastus ja sõprus üldse võimalikud. Kui kellelegi ei või kindel olla, kas endale võib? Või on ka valikud manipuleeritavad ning kõik teed viivad vaid hukule? Miks me valime nii, nagu valime? Kas saaksime etteantud rajalt eemalduda?

Ulmelises ja muusikalises keskkonnateatri lavastuses ,,Nornide mängud" kohtub vanaskandinaavia eepos ,,Vanem Edda" küberpungiga. Eesti teatrimaastikul haruldane hoiatuslik ulmeteema toob fookusesse virtuaalmaailma peibutised ning kütkestavad ohud. Lavastuse tekst on kirjutatud lavastaja Jaanika Juhansoni poolt koostöös näitetrupiga ning põhineb seni Eestis algmaterjalina kasutamata vanaskandinaavia eepose ,,Vanem Edda" kangelaslauludel (Rein Sepa tõlkes). Seekordne rõhuasetus on mõnevõrra tavatu - lood minevikuhämarusest on tõstetud tulevikuruumi, simulatsioonide ja mängude maailma, kus tegelikke võitjaid ei leidu. Või siiski?

ESIETENDUS 3.07.2016 kell 19.00

Tartus Raadi lennukiangaaris (Roosi 83)

AINULT 7 ETENDUST JUULIS

5.07, 6.07, 7.07, 8.07, 9.07, 10.07 kell 19.00

9.juuli etendus on viipekeelse tõlkega ja sellele eelneb lavaruumi tutvustus pimedatele ja vaegnägijatele.

5.-10.juuli etendustele järgnevad arutelud trupi ja lavastajaga, mida modereerivad ja mille külalisteks on erinevad kultuuritegelased.

KESTUS

3 h vaheajaga

Uksed avatakse kell 18.00.

Kohapeal on avatud kohvik. Söögi- ja joogipoolist pakub Vein ja Vine!

Etenduspaika pääseb jalgsi kesklinnast 20 minutiga - tuleb kõndida Roosi tänava lõppu ja pöörata paremale esimesse lennukiangaari (Roosi 83, viidad üleval).

Etendusruum on ratastooliga hõlpsalt ligipääsetav.

PILETID 12 EUR (õpilane, tudeng, pensionär) / 15 EUR

Grupisoodustused: alates 5st inimesest 10 EUR / 12 EUR

Erivajadustega inimesele sooduspilet 12 EUR, saatjale tasuta. Ligipääs ratastooliga on olemas.

Kooli- ja noortegruppide õpetajale/noorsootöötajale on sissepääs tasuta.

Piletid müügil Piletilevis ja tund enne etenduse algust sularaha eest kohapeal.

Lisainfo: info@teatermustkast.ee

KOHTADE ARV ON PIIRATUD! Osta pilet ette juba täna, et garanteerida endale istekoht.

NB! Musta Kasti sõber Hektor hostel pakub etenduste päevadel Tartus soodsat peatuspaika. Perioodil 3.-10. juuli on kõik broneeringud märksõnaga "MUSTKAST" 10% soodsamad. Broneerimine: www.hektorhostels.com

Teatriteaduse üliõpilaste Liina Laanese ja Kätriin Jõesoo blogi lavastuse valmimisprotsessist: https://lavastusnornidemangud.wordpress.com/

Lisaks toimuvad neljal korral mängu-teemalised tasuta loengud Genialistide Klubis:

7.06 kell 18.00 Tarmo Jüristo ,,Mis on mäng?"

9.06 kell 18.00 Sven Heiberg ,,Mäng ja tehnoloogia"

14.06 kell 18.00 Andrus Org ,,Mäng ja ulmekirjandus"

16.06 kell 18.00 Loone Ots ,,Mäng ja müüt"

www.teatermustkast.ee

Lisainfot facebookis: https://www.facebook.com/events/1543639679273647/

Jutt: Kadunud tulevike otsinguil (Riho Välk)

"Test, test, üks, kaks, kolm."

"Kuulen sind, keelemoodul töötab hästi. Proovi nüüd mu nime öelda. Ja märksõnu. Me ei tohi kummaski eksida, muidu on halvasti."

"Jah, jah. Nii, Peeter, kuuled mind?"

"Peeter kuuleb. Marto? Marto? Kurat kui imelikult see nimi ikka kõlab. Ja misasi see "kurat" veel on?"

"Olen Marto, kuulen sind. Nimed genereeris laevaarvuti meile kohalike häälikute põhjal. Ilmselgelt pole sellel ajastul ja eriti siinses pärapõrgus meie nimesid veel leiutatud. Ja "kurat" on kohalik mitmekülgne nimi-, ase- ja vandesõna umbes kõigele," selgitas Marto.

""Olen Marto" küll õigesti ei kõla. Aga suva, las ta olla. Meie andmete kohaselt on meie uuritavad subjektid niikuinii esiteks üsna segaduses ning teiseks, ei mäleta nad meid hommikuks niikuinii".

"Oot, me ei hakka nende peal ju mälukustutust kasutama? See on ju Ajaloo sündmustesse sekkumise eeskirjade järgi rangelt keelatud, võtab kuradima kaua ning ajab lõpuks subjekti psüühika üsna segamini."

"Ära muretse," vastas Marto. "Meie andmete kohaselt... Nii, siin on kirjas et "antud andmevahetuse seansil osalejatel on andmete suure hulga, ning seansil läbi viidavate traditsiooniliste tegevuste tõttu tugev tendents kaotada verbaalselt vahetatud, ning läbielatud sündmuste kohta käivat infot, eelkõige puudutab see esmakordselt nähtud inimeste nägusid ning nimesid," mis tähendab, et meie ei pea midagi tegema. Nii, korda meie eesmärk üle".

Peetri nime saanud ajarändur kordas mõttes punkte üle. "Niisiis, meie eesmärgiks on koguda meie jaoks hetkel kadunud spekulatiivseid andmeid tuleviku kohta. Eelkõige puudutab see ajarändu, laevatehnoloogiat, küberneetikat ning võimalikke postapokalüptilisi süsteeme. Spekulatiivsete andmete kogumise eesmärgiks on omakorda võimalike uute tehnoloogiate väljatöötamine, ning potentsiaalsete negatiivsete ajaliinide vältimine".

"Tubli. Keelemoodul ei haki, laev ütleb, et su jutt on loogiline ja ka mina saan sellest aru. Seega, pargime laeva siia veekogu põhja, ning lähme vaatame selle asja üle," lõpetas Marto missioonieelse kokkuvõtte.

Laev laskus põõsaste varjus veepinnale, lasi ajarändurid mööda silda maale, ning kadus solinal sügavama järveosa poole.

"See õhk siin on nii värske ja puhas. Ja samas on selles nii palju elusat. Isegi Neo-Pekingi kuplialune õhk ei ole nii mõnus ja nemad on oma õhu üle veel kuradima uhked," vadistas Peeter vaimustunult.

"Näe, veelind. Mingi.... part vist? Ja kuula, kuidas prääksub," ei jäänud Marto võlgu. Kohmetunult vaatas ta ringi ja sundis oma hääletooni tõsisemaks. "Peeter, me ei ole siin lõbureisil, me oleme siin missioonil. Kui me käitume kohalikest erinevalt, tekitab see meie vastu uudishimu. Uudishimu tähendab keerulisemaid küsimusi. Küsimusi, millele me vastata ei oska. Halval juhul tuleb missioon katkestada, ning terve siinne aegruum mitmeks kohalikuks ajaühikuks hüljata. Halvimal juhul aga antimateeriaimplantaat ja pauhh". Lause lõpetas Marto estikuleerides, kuidas ta pea plahvatab.

Mitu sellele ajastule kohast liikurit mürisesid tolmupilve üles keerutades mööda. Õnneks paistis juba missioonifailis kirjeldatud rajatis. Kohale jõudes otsisid nad tükk aega silti "registreerimine", lõpuks selle leidnud, tabasid nad aga enda vea. Andmevahetuse seansil osalemine toimus nimelt nimekirja alusel - nemad aga sattusid sellesse aastakümnesse esimest korda, ei saanud võimalik olla, et keegi oleks nende tulekust ette teatanud.

"Tere-tere, kuidas nimed?"

"Marto Jõrtam Ja Peeter Hando", suutis Marto vähese puterdamisega välja öelda.

"Nii, teid pole siin nimekirjas. Aga pole hullu, ruumi on."

Poisid jõudsid juba kergendunult hingata, kui aga neid vastu võtnud isik nendelt midagi nõudis. Nõudis kohalikku vääringut. Valuutat, mida neil ilmselgelt ei olnud.

Marto saatis implantaadi kaudu laevale juhise: "Laev, kohene käsk ainemuundurile. Toota nõutavas summas kohalikku vääringut. Eirata direktiivi 531c, mis keelab kohaliku vääringu omavolilise tootmise. Imperatiivne on direktiiv 993/a, erandi loomine missiooni läbikukkumise vältimiseks."

Taskus olnud ainemuundur värises korraks ning pärast hetke näitlikku sobramist ulatas Marto kohalikule mingeid paberitükke, mis olid selle ajastu valuuta.

Kohalik läks võltsingu õnge, ning andis neile vastu kaks plastikuga kaetud sedelit, millel olid nende nimed, ja ütles lõpetuseks: "Nautige üritust".

Enne kui meie vaprad ajarändurid suutsid kolme sammu astuda, peatas neid järgmine kohalik. Tegemist oli tõeliselt imposantse isendiga - tema nägu kattis tihe karvkasv, mis peaaegu ulatus veelgi vägevama rasvmoodustiseni tema kõhul. Ta vaatas poisse korraks uurivalt ning isegi veidi umbusklikult, kuid siis muutus ta näoilme lustlikuks.

"Noh, poisid, esimene Estcon?"

Lõik romaanist Fata(l) Morgana (Leila Tael-Mikein)

Fata Morgana on katsetamisjärgus olev arvutimäng, milles igaüks võib saada supervõimetega tsirkusetäheks.

Õudiku pseudonüümi kandev noor õuduskirjanik nõustub osalema mängu loomises. Tal tarvis teha muud, kui siseneda virtuaalreaalsusesse ning lasta oma peas elavad deemonid vabaks . Kaotada pole midagi, peale...

Elu.

,,Lugupeetud publik!" hüüdis erkpunaste puhvpükstega ja punase kummist võltsninaga kääbus, kelle roosas ümmarguses näos laiutas üksainus suur roheline silm. ,,Tänast õhtut jätkab südametu, külmavereline ja sadistlik Timukas!"

Mehe selja tagant astus välja pikas mustas ürbis sünge kogu. Teravatipulise kapuutsi serv jättis tema näole tumeda varju. Timukas hoidis käes pruunist riidest nartsu, mis hetk hiljem osutus kinni seotud kotisuuks. Seintel ja laes rippuvatel lühtritel süttisid arvukad küünlad ning Timukas hakkas võbelevas tulekumas aeglaselt kotti avama. Teda vaadates meenusid rahva hulgas etendust jälgivale Õudikule, kes oli oma igapäevast kasinat leiba teeninud kirjanikutööga, jõulud. Ta tundis samasugust ootusärevust nagu lapsepõlves jõuluvanalt kinki oodates. Justkui tema mõtteid aimates pöördus Timukas pealtvaatajate poole ja küsis teeseldud sõbralikkusega: ,,Kas te olete olnud head lapsed?" ,,Jaa!" röökisid mõned uljamad mehehääled. Ülejäänud ootasid põnevusega, mis edasi saab. Timukas pistis käe kotti ja tõmbas sealt juukseid pidi välja inimese pea.

,,Tema ei olnud hea laps," jätkas Timukas kahetsevalt. Oranide patsidega kehatu pea avas silmad ja naeratas nagu missivõistluse võitja.

Visanud tarbetu kehaosa justkui jalgpalli hooletult üle õla, hakkas Timukas ülejäänud rümpa kotist välja harutama. Eemale veerenud pea naeratas endiselt, kuid äkitselt käis selle näost läbi imelik nõksatus ning edev irve asendus imestuse ja hirmuga. Silmad pöörlesid oma koobastes, nagu püüaksid kolju seest põgeneda. Kui Timukas oli keha kotist välja harutamisega valmis saanud, pani ta selle istuma lihtsale metalltorudest jalgadega toolile ja kinnitas rindkere alumiiniumteibiga seljatoe külge. Seejärel võttis ta vöölt pussnoa ning tegi alasti ihu sisse pika lõike. Nahk ja liha avanesid õide puhkeva lillena. Pea vahtis toimuvat okiseisundisse sattunu klaasistunud pilguga. Kusagilt ilmusid lavale räbaldunud välimusega rotid, kes hakkasid ahnelt lavalaudadele tilkuvat verd lakkuma.

Timukas lõikus ülima hoolega kehast tükke ja viskas sõrmeotsi rottidele nagu makarone. Nii mõnigi pealtvaataja ei suutnud etendust kauem jälgida ning jooksis oksendama.

Kui kehast enam suurt midagi järel polnud, asetas Timukas pea tagasi kaela külge, kinnitas selle paari kiire klambripüstoli plõksuga ja kõigi allesjäänud pealtvaatajate silma all hakkas äralõigatud liha asemele kasvama uus. Kokkulapitud neiu tõstis käed näo kõrgusele ning jõllitas neid päranisilmi.

Noort naist lõikunud Timukas ootas, kuni rotid kõhu täis olid söönud ja hakkas siis nende kallal midagi askeldama. Peagi jooksid kõigi loomade küljest ühte punkti kokku peenikesed traadid.

Timukas vajutas pihku peidetud puldi nuppe ja rotid hakkasid traatide otsas sünkroonselt üksteise järel keerulisi topelt-, kolmik- ja isegi neliksaltosid viskama. Lavale lähemal seisev publik võis tähelepanelikult vaadates näha üht olulist asjaolu: need rotid olid juba enne elektrilaengute saamist surnud. Jah, nad küll sõid verd, soolikaid ja ihuliikmete küljest lõigatud tükke, aga loomade kehad lagunesid juba ning roiete vahel mustendavatest aukudest tilkus rohekaspruuni vedelikku. Irevil hambad hekseldasid toorest liha, kuid mõnel rotil tükkisid silmamunad koobastest välja veerema või kukkus alalõug küljest ning tantsu ajal pudenes tükikesi veelgi. Timukas kasutas kõiki ressursse viimase hetkeni, kuni polnud enam midagi kasutada. Korralikke rotilaipu ei saanud ometi niisama minema visata.

Timuka abiline oli nüüd terve. Vaid mõned üksikud vermed meenutasid äsja aset leidnud võigast etteastet. Üheaegselt alanud aplausiga hakkas assistent karjuma. Ta kisendas nii, et kopsud tundusid iga hetk lõhkevat. Ebainimlikku jõudu kasutades rebis neiu ennast tooli küljest lahti ja hüppas lavalt alla publiku sekka. Pealtvaatajatest kaugemal, seina ääres seisva Õudiku pilk kohtus neiu roheliste silmadega. Tüdruk võttis suuna tema poole ning äkitselt leidis Õudik oma käte vahelt hirmust minestanud lõdva ja täiesti alasti naisekeha. See oli ju Veronica! Ta oli tõepoolest siin! See tüdruk, kes oli temale truult järgnenud kõikjale, ka valgete seintega tuppa, kus rahahädas tudengeid katsejänestena asjatundjate valvsa pilgu all virtuaalmaailmaga ühendati.

Programm peaks ta nüüd iga hetk automaatselt välja logima, mõtles Õudik üllatavalt reaalset raskust süles hoides, teadmata, mida temaga peale hakata. Kuid juba rebiti naine ta käte vahelt, kaeti suure valge linaga ja viidi ära eesriiete taha.

Siin toimitakse tühjade avataridega siis niimoodi, järeldas Õudik. Ta sulges silmad ja püüdis sundida ennast üles ärkama. Midagi oli läinud valesti - see polnud kohe kindlasti paradiis, mida talle lubati. Tema lapsepõlveunistuste tsirkuses, kuhu ta virtuaali sisenedes oli soovinud sattuda, ei saanud olla selliseid etteasteid. Kuigi Õudik nüüd täiskasvanuna suurt ei mäletanud, eeldas ta, et oli soovinud näha kloune ja läbi tulerõnga hüppavaid lõvisid. Midagi lõbusat vahelduseks neile komaaridele, mis teda nii ööl kui päeval olid jälitanud.

Häälte kakofoonia ja lakkamatu sagin vaibusid ühtlaseks suminaks. Õudik tundis, kuidas vajub pehmesse sügavikku. Küllap ootas teda ees naasmine igavasse reaalsusesse.

Ülejäänud lugu saate lugeda siit: Fata(l) Morgana I osa: Hape

Jutt: Viimne kiri (Maks Hull)

Pean jätma jälje. Sest olen viimane.

Mind jälitab KAPO, KRIPO, Interpol, sõjaväepolitsei, kindlasti veel keegi. Ei tea, kas saavad kätte mind ennem nemad või suren haiguse tõttu. Lõpp on nii või naa kohe käes.

See sõda oli juba peaaegu võidetud, vanal ajal, kui nad olid lihtsalt näljased elajad. Aga, jahi elasid üle, jäid ellu, vaid kõige targemad, kavalamad. Evolutsioon....

pikka aega elasid nad varjus, õppisid ennast ja oma himusid valitsema. Said üle religioonist ja neid hävitanud plazebost.

Eelmise sajandi teises pooles tõusid nad jälle, neid ei põletanud enam päikesevalgus. Kreemid, puudrid, tehisnahk aitasid varjata, neid ei hävitanud enam Kristuse rist ega pühitsetud vesi - uued elajad olid pärit ateistide hulgast. Peeglis olid nad nüüd näha ega eristunud muudmoodi teistest, tänu riietele ja meikapile. Isegi naha külmuse vastu leidsid nad vahendi, küttekaablite võrgustik kunstnaha all. Nii langes soojuskaamera meie relvade hulgast välja. Ka energiaallikas on tänapäeval igaühel taskus kaasas, ka elektronkiirguse järgi ei erista tänapäeval kedagi. Ja mis kõige hullem. Nad taipasid, kuidas Meie maailm töötab, nad pöörasid selle meie endi vastu. Nad tegid karjääri, nii poliitikas kui ka kuridegelikus maailmas. Sõjaväes. Luures. Turvateenistustes. Politseijõududes. Vaimuhaiglates. Nad tõusid kõrgetele kohtadele nii siin kui seal. Nad osid osa meist, meist eristamatud. Nad olid meie kohal.

Me lebasime kogu selle aja õndsas teadmatuses vanade võitude loorberitel. Me ei näinud vajadust värvata uusi sõdureid, neid välja õpetada. Meie meelest oli kõik kontrolli all. Me mandusime ja rasvusime.

Äratus tuli, kuid liiga hilja. Kuni olime vaid meie nende vastu, võitlesime vaid nende endiga, saime veel kuidagimoodi hakkama, kuigi neid oli palju raskem leida kui varem ja nende füüsilised võimed olid alati meist peajagu üle olnud. Kuid meil oi meie kogemused ja tahe. Kasutasime rohkelt kavalust, peibutasime, ohverdasime vahel süütuidki. Endid treenisime tippvormi, parcoure, võitluskunstid. Aga nüüd on nende käsutuses kogu see kasulike idiootide armee. Meie - päris inimeste - riigid.

Pimedal kõrvaltänaval prostituuti tühjaks imeva olendi kõrvaldamine oli meile jõukohane, aga kui selle olendi turvalisuse eest seisab terve armee? Suurriigi julgeolekuteenistuse tipp?

Kui lõpuks adusime, mis toimub... Viimaks. Me proovisime, atentaadid, terroriaktid, aga iga katse kohta kaotasime omi võitlejaid... meid oli niigi vähe...

Enam ei olnud ka kindel, kes on kes..., sest ainuke tuvastamismeetod, mis jäänud, on intuitsioon... Mind piinab, mul on tõesti kahju.. Mõnel korral võisime me eksida...

Iga väike edu kahandas meie võimekust, ükshaaval noppisid meie oma rassi esindajad, keda me nende eest kaitsesime, nende käsul, meie parimaid poegasid... Ja nüüd on minu, viimase võitleja käes järjekord....

... ehk jõuan oma kirja valmis... kätes ei ole enam jõudu ja trükkimine on vaevaline... vähk närib mu sisemust... Te peate teada saama...

.. Euroopale on vaja töökäsi? Rahvastik vananeb? Sõjapõgenikke peab aitama, ütlevad nad...

Valetavad.

Toidulaud vajab katmist, on nende tegelik eesmärk... kui on palju inimesi, ei pane keegi selles segaduses tähele kui tuhanded kaotsi lähevad... Keerulisem on seletada, miks saksa muinasjutulises väikelinnas 20 pensionäri enam oma kontole laekuvaid rahasid ei kasuta. Veel keerulisem seletada, kuhu väikelinna ainuke noor tütarlaps äkki kadus...

nad upuvad Vahemeres, öeldakse meile... Teadke, allveelaevadega peetakse neile jahti kui elajatele...

.. Liikumisandur andis häire..

...

Nad on siin...

send ja siis vajutan päästikule ... Kui käsi jaksab veel relva tõsta... Kui jõuan ...

Tõlkejutt: Vastasseis Moskva jõel (Oleg Divov)

Tõlkis Jüri Kallas.

Koidikul jõudsid venelaste tankid Moskva alla.

Kolonni esimesel masinal avanes torniluuk. Sealt ilmus välja megafoniga käsi. Selle järel ka leitnant Ivanov.

"Turkad, andke alla!" karjus Ivanov megafoni. "Andke alla, muidu läheb asi kurjaks! Venelased saabusid!"

Moskva ringtee sissesõitu takistava barrikaadi varjust vaatas välja brigaadikindral Huhujev.

"Juudilõust, ma olen su ema pannud!" kisas ta. "Modaheedid ei alistu!"

Näitas leitnant Ivanovile keskmist sõrme ja tõmbus igaks juhuks kohe ka varju.

Raskel komnadörisammul astus tanki juurde alampolkovnik Krivorutko.

"Leitnant!" käratas ta. "Mis taidlus see olgu! Megafon siia. Ja oma mittevene lõust peida ka tanki ära, kähku. Muidu hakkab vastane meist veel eiteamida arvama."

Ivanov andis megafoni käest ja ütles solvunult: "Ise mobiliseerisite armeesse kurat teab keda ning nüüd sõimate."

Seejärel, nagu kästud, puges oma mittevene moluga tankitorni varjule.

Alampolkovnik Krivorutko tõstis megafoni suule ja röökis: "Andke alla, turkad! Muidu läheb jamaks!"

"Ma olen su ema pannud, vene siga!" hõikas brigaadikindral Huhujev vastu.

Torniluugist ilmus taas välja Ivanovi pea.

"Raisk, kui konstruktiivne dialoog," märkis ta.

"Kao siis oma Iisraeli, kui nii tark oled," mossitas alampolkovnik. "Kuidas ma su arust siis turkadega rääkima pean?"

"Kohe me saame teada," ütles Ivanov. "Näed, ami kah kohal."

Läbirääkijate juurde liikus lühikeste sööstudega, kord tankide varjus, siis jälle varjust väljas, sõjaline nõuandja, kapten Morgenstern.

"On küll loll, aga turkasid kardab," kommenteeris Krivorutko. "Tark siiski. Või ikkagi loll?"

"Võiksite ise ka varjuda," soovitas Ivanov.

"Mina seisan omal maal," ütles alampolkovnik kaalukalt.

Morgenstern jõudis kohale ja kükitas tanki taha.

"Nu?" küsis ta vigases vene keeles.

"Mida?" ei saanud Krivorutko aru.

"What the hell is going on?"

"Kuule, räägi vene keelt, kuradi ami?" läks alampolkovnik marru. "Mida sulle su sitases West Pointis õpetati?"

"Ma kaeban teie peale," ütles Morgenstern selges vene keeles.

"Ahaaa!" rõõmustas Krivorutko. "See on juba mehesõna."

Morgenstern võttis taskust tõlkemasina ning kukkus nuppe sõtkuma.

"Lahkuge avatud ruum!" nõudis elektrooniline aparaat plekisel häälel.

"Selge," Krivorutko noogutas ja tõstis megafoni. "Lahkuge avatud ruum!" röökis ta barrikaadi poole.

"Ise sa lahkuge avatud ruum! Ma olen su ema pannud!" tuli sealt vastuseks.

Ivanov vaatas nukralt komandöri ja ütles: "Varem või hiljem ajate te vaese ami hulluks. Tüüp pöörab ära ja meie saame mingi jama kraesse."

"Pole hullu!" vastas Krivorutko uhkelt.

Morgenstern sõtkus endiselt tõlgi nuppe.

"Teatage vastasele, et te tegutsete NATO mandaadi põhjal!" ütles tõlk.

"Pihtas-põhjas!" hüüdis Krivorutko megafoni.

"Ise loll!"

"Lolli eest sa veel saad, kits selline!"

"Ja sina saad kitse eest!"

"Lasteaed," tegi Ivanov kokkuvõtte ja pani suitsu ette.

Morgenstern pistis käe tanki varjust välja ja sikutas alampolkovnikut püksisäärest.

"Kes?! Nimi?!" oli alampolkovnik segaduses. "Ah, sina..."

"Teatage vastasele, et kooskõlas 2013. aasta Washingtoni leppega, peab nende poolt hõivatud territoorium naasema Moskva Vabariigi jurisdiktsiooni alla!"

Krivorutko sügas kukalt.

"Kas peab tõlkima, seltsimees alampolkovnik?" küsis Ivanov.

Krivorutko näitas talle trääsa. Pani megafoni suule.

"Niisiis, turkad!" röökis ta. "Teiega räägib Moskva Vabariigi tankivägede komandör, alampolkovnik Krivorutko! Amide nõuandja väidab siin, et te peate minu maa pealt vabatahtlikult kaduma. Teate seda?!"

"Ütle amile, et ma olen ta ema pannud!" paluti barrikaadi tagant.

"Leitnant! Tõlgi!"

"Answer is negative."

"Mulle tundub, et sa ei tõlkinud kogu juttu," märkis Krivorutko.

"Answer is negative and fuck you," täiendas leitnant.

"See on juba parem," nõustus alampolkovnik.

Kükitav Morgenstern volksutas silmi ja vangutas pead. Seejärel kummardus tõlgi kohale.

"Teatage vastasele, et kooskõlas 2013. aasta Washingtoni leppega, kui keeldutakse vabastamast ebaseaduslikult hõivatud territooriumi, jätavad NATO väed enesele õiguse hinnata keeldumist kui ebasõbralikku tegevust."

"Lõpuks ometi," Krivorutko ägises rahulolevalt ja röögatas: "Noh, turkad, tehke endale ise ots peale!"

"Valetad! Mida ami ütleb?" kostis barrikaadi tagant.

"Sedasama ütleb!"

"Ei või olla!"

"On-on! Kõik turkad peavad kooskõlas 2013. aasta Washingtoni leppega enesele ise otsa peale tegema!"

"Amide sead!" vingatas brigaadikindral Huhujev.

"Modaheedid ei alistu!" ütles Krivorutko talle ette.

"Ise loll!"

"Kordab ennast," naeratas Krivorutko. "Pärdik läks närvi."

Ivanov kadus torni sisemusse ja ilmus veidi aja pärast taas plasttopsiga. Kummardus alla, ulatas topsi alampolkovnikule.

"Kohv."

"Kuid mulle?" küsis tõlk plekisel häälel.

Krivorutko võpatas ootamatusest.

"Assa, raisk," ütles ta topsi vastu võttes. "Tee amile kah. Aga lahjem."

Morgenstern haakis raadiosaatja vöö küljest lahti ja pobises sinna midagi.

"Kaebab, raibe, et talle esimesena kohvi ei anta," selgitas Krivorutko leitnandile.

"Järsku peaks talle ka veel pisut peldikupaberit kerima?" nähvas Ivanov põlastavalt.

"Katsu sa..."

"Polnud mõtteski, seltsimees alampolkovnik."

Krivorutko jõi kohvi lõpuni, andis topsi leitnandile tagasi, ootas, kuni see uuesti täidetakse ja ulatas häguse vedeliku Morgensternile.

"Noh, mida me nüüd peale hakkame?" uuris ta nõuandja käest. "Mida? Miks sa vait oled, amikene? Säh, larbi meie vene kohvikest. Ehk tõmbad kurku ja kärvad."

Morgenstern tõmbaski kohvi kurku, ajas ülejäänu enesele sülle ning hakkas läkastama. Alampolkovnik astus tanki taha ja virutas mõnuga nõuandjale rusikaga selga.

"Elus," nentis ta ja astus tanki varjust välja.

Barrikaadi varjust ilmus nähtavale kiilas pea.

"Venelased! Öelge amile: leping on vale!"

"Keda see huvitab? Meid ei koti teie lepingud amidega! Tapke end maha, turkad!"

"Te olete ju NATO väed!"

"Keda kotib!"

"Te olete ju venelased..."

"Seepärast ei kotigi!!!"

Pea kadus barrikaadi varju. Ivanov pani järgmise suitsu ette, mõõtis pilguga barrikaadi.

"Tulistaks korra?" küsis ta. "Harjutuseks..."

"Siis annab ami küll otsad. Washingtoni leppes pole tulevahetusest sõnagi. Seal on kirjas, et niipea, kui saabuvad NATO väed, niipea jooksevad kõik lurjused kohe laiali."

Morgenstein turtsus ja sülitas tanki taga. Ivanov suitsetas. Krivorutko ootas.

"Ahoi, venelased!" hüüti barrikaadi tagant. "Kuulge, minge õige koju?"

Ivanov vandus ropult ja ronis tagasi tankitorni.

"Leitnant!" hüüdis Krivorutko.

Ivanov pistis pea torniluugist välja.

"Ära sa minuga neid juudinalju tee," soovitas Krivorutko leebelt.

"Oleksite pärast öelnud, et ma kogemata läksin päästiku pihta."

"Kirsaga, jah... Jätta, leitnant. Rahulikult."

Morgenstern pomises taas midagi raadiosaatjasse.

"Nüüd kaebab, et ma lõin teda," oletas Krivorutko. "Lojus."

Kolonni saabast jooksis kohale tentsik.

"Seltsimees alampolkovnik, tulge sööma."

"Tooge siia. Mulle ja leitnandile."

"Selge."

Morgenstern lõpetas raadiovestluse ja võttis taas tõlgi kätte.

"Kas te teatasite vastasele, et NATO väed jätavad omale õiguse..."

"Juba kaks korda," katkestas Krivorutko.

"Twice," tõlkis leitnant.

"And fuck you," lisas alampolkovnik. "Raisk. Keel komistas. Mina pole seda öelnud."

Morgenstern jäi mõttesse.

Kolonni esiotsa jõudsid kokamütside ja -kitlitega sõdurid. Paari minuti pärast uhkeldas keset teed laud, mida kattis lumivalge lina ja sööginõud. Toodi kaks tooli. Ivanov ronis tankitornist alla.

"Mida meile täna siis pakutakse?" uuris Krivorutko lauda istudes. "Jälle omlett? Olgu, siis. Leitnant, löö kampa."

"Venelased!" hüüti barrikaadi tagant. "Viina tahate?"

"Turka on närvis, raudselt," naeris alampolkovnik. "Näe, kus vingerdab."

Mõnda aega ei toimunud midagi erilist. Ohvitserid sõid hommikust, Morgenstern jõllitas juhmil pilgul oma tõlkemasinat.

"Venelased! Kuulge, venelased!"

"Mis vaja?" küsis Krivorutko toitu mäludes.

"Kaua te siin veel olete?"

"Mis sul sellest, salat? Näri salatit! Me jääme siia kauaks. Alatiseks."

"No on sead..." kõlas barrikaadi varjust.

Alampolkovnik loputas omleti suure kruusi kohviga alla, naaldus tooli seljatoele ja vaatas mõtlikult oma kõhtu.

"Saab sõda läbi," ütlas ta, "hakkan sporti tegema. Jooksma. Igal hommikul. Iga hommik siiski mitte, kuid puhkepäevadel kindlasti. Pühapäeviti."

Morgenstern sai tardumusest võitu ja võttis raadioläbirääkimised taas käsile.

"Mina lähen aga maale," teatas Ivanov, suitsu võttes.

"Erru lähed, või? Jäta jama. Omavahel öeldes, sul on üsna kohe järgmine kupp soolas.

"Tänud muidugi, aga... Mul on amide teenimisest kõrini. Panen parem mesila püsti, hakkan mõdu tegema. Tulete külla ja..."

"Sa ei teeni amisid, Kodumaad teenid!" kuulutas alampolkovnik kindalt. "Nagu ütles seltsimees Stalin, Hitlerid tulevad ja lähevad, aga venelased jäävad."

"Nojah..." ütles Ivanov. Ja ei öelnudki midagi enam.

Hommik oli selge. Päike kerkis üha kõrgemale Moskva kohale. Ivanov suitsetas, puhus suitsu taevasse. Krivorutko põrnitses halvakspaneval pilgul Ringtee taga turritava Ostankino minareti betoonnõela.

Morgenstern tõi kuuldavale artikuleerimata häälitsuse, püüdes niimoodi tähelepanu.

"Mis vaja?" küsis Krivorutko. "Süüa tahad? Kahjuks ei jäänud midagi järgi."

"Vastavuses tekkinud kriisisituatsiooniga annab väejuhatus käsu taanduda konsultatsioonideks ja jõudude ümbergrupeerumiseks!" kuulutas masintõlk.

"No taandu siis," nõustus Krivorutsko heatathtlikult.

Nõuandja haakis raadiosaatja vööle, peitis masintõlgi taskusse ja kappas lühikeste sööstudega kolonni sabasse oma Hummeri juurde.

"Ami," nentis alampolkovnik väga tuimal häälel.

Mõtles ja lisas: "Küll jumal saatis meile ikka lolli. Lõpetasime ta toitmise ja puha, juba teist nädalat kugistab vaid kuivpajukit, aga targemaks ei saa."

Tulid kaks sõdurit ja hakkas lauda koristama.

"Kuulata käsku," teatas alampolkovnik kuhugi vaadates. "Käesolevast hetkest ei saa ami grammigi kohvi. Teatada kogu isikkoosseisule."

"Selge."

Sõdurid võtsid nõud, võtsid ka laua ning lahkusid.

"Hei!" hüüdis alampolkovnik järele. "Kui kuulen, et keegi andis amile tualettpaberit - võtan pagunid maha ja panen kartsa!"

Ivanov tõusis, ringutas, ronis tankile ja hõikas luugiauku: "Minge sööma."

Masinast ronisid välja unised tankistid.

Ivanov mõõtis pilguga Moskvat ja vaatas Krivorutko poole.

"Ja kuidas siis?" küsis ta. "Lööme laagri siiasamasse üles?"

Krivorutko heitis jala üle põlve, sügas halli habemetüügast lõual ja nentis: "... ja hiljem nad ütlevad "Vastasseis Moskva jõel". Leitnant, kas sa oled valmis ajalukku minema?"

"Suvalise loo sisse sattuda ma ei taha," vastas Ivanov kiirelt. "Kuid ajalukku - alati..."

Alampolkovnik tõusis ja hakkas mööda maanteede edasi-tagasi käima.

"Venelased!" hüüti barrikaadi tagant. "Mis te passite? Miks ei taandu?"

Krivorutko kõõritas leitnandi poole.

"Ami koputas," ütles Ivanov. "Kindel."

Alampolkovnik pani käed seljale ja põrnitses süngelt barrikaadi.

"Kingime kasti viina!" hüüti sealtpoolt. "Reispassiks!"

Alampolkovnik nipsutas sõrmi. Leitnant ulatas talle kähku megafoni.

"Noh, kaks kasti!" kisati barrikaadi tagant. "Rohkem ei ole, ema nimel!"

Krivorutko kõlgutas mõtlikult käes megafoni.

"Kaks ja pool kasti! Rohkem enam tõesti pole! Sõitke juba minema, Kristuse nimel!"

Ivanov hirnatas solvunult tankitornis.

"Millegipärast ei meeldi mulle "Vastasseis Moskva jõel"," ütles alampolkovnik. "Ei kõla kuidagi. Ja õpikutes näeb igav välja. Lastel pole samuti põnev taolist lugeda."

"Moskva lahing?" pakkus Ivanov.

Krivorutko tõstis megafoni, suunas lehtri barrikaadi poole ja käratas: "Kuule, turka! Nimi!!!"

"Kaks ja pool kasti... Brigaadikindral Huhujev!"

Krivorutko laskis megafonil alla vajuda.

"Tänud, turka," ütles ta vaikselt. Andis megafoni Ivanovile tagasi ja tolle mõistmatut pilku kohates, selgitas: "Ajalukku minevas lahingus peaks väejuht ikka oma vastase nime teadma."

Ivanov noogutas nõusoleku märgiks ja pistis megafoni torniluugist sisse.

Tormates saabud virgats.

"Seltsimees alampolkovnik! Ami on seal närviline. Küsib, et millal liikuma hakkame."

"Ei hakkagi," nähvas Krivorutko. "Mina ja ütle staabiülemale, et hommikusöögi otsa olen ma määranud sõja turkadega. Vormistagu käskkiri. Jah, mis peamine - amil pole seda teada vaja."

"Just nii!" virgatsil lõi nägu särama ning ta tormas minema sellise kiirusega, et võttis suisa asfaldi tolmama.

"Vaata, leitnant," ütles Krivorutko, "vaata, kuidas sõdur sõja üle rõõmustab. Ja sina tahad erru minna."

Ivanov pani järgmise suitsu ette, pigistas tühja suitsupaki rusikas känkra ja virutas selle teepervele.

"Ma mõtlen ehk ümber."

Barrikaadi taga vehkis keegi valge kaltsuga.

"Moskva lahing..." venitas leitnant unistaval häälel.

"Viina! Kaks ja pool kasti!" röögiti barrikaadi tagant. "Ja eit! Eite tahate, venelased?! Eit on hea, ei kahetse!"

Krivorutko naeratas kurjalt.

"Ei, leitnant, mitte lahing..."

Ivanov jäi jätku ootama. Ja alampolkovnik jätkaski: "Moskva tapatalgud."

Päike tõusis üha kõrgemale pilvitus taevas iidse vene linna kohal.

2006. a

Tõlkejutt: Velese raamat (Juha Jyrkäs)

Juha kirjutab ulmet, mängib elektrikannelt (metal) ja õpetab runo värsimõõdus kirjutamist. Tal endal on ilmunud luule-eepos Ouramoinen, kus ta miksib enda sõnul soome runosid, barbar Conanit ja Manowari. On kirjutanud laulusõnu folkmetal ansamblile Korpiklaani ja tõlkinud näiteks Metsatöllu laulusõnu soome keelde. Juha on olnud külalisena Finnconil ja Ropeconil ning Helsingi ja Turu raamatumessidel. Juha külastab ka tänavust Estconi ja kuna ta on õppinud Tartu Ülikoolis soome-ugri keeli ning kultuuri saame temaga suhelda eesti keeles.

Jutu tõlkis Veiko Belials.

1.

Virgun tardumusest hetkel, kui Master´s Hammeri esimene plaat ,,Ritual" Hell´s Belli hämaruses mürinal käima läheb. Mäletan ähmaselt, et soovisin seda plaati, kuid unustasin end siis vestlema Tomái ja tema bändikaaslastega. Pea on lisaks väsimusele raske punasest absindist, slivovitist ja Becherovkast, hulgast tehhi kvaliteetõllest rääkimata. Maagiline intro, pahaendeline meeleolu ja musta metal´i sünged, karuselt karmid noodid suutsid mu siiski tegelikkusesse tagasi tuua.

Meenus, miks ma Prahas olen.

,,Sa rääkisid midagi erikontserdist," küsin ma. ,,Äkki räägid lähemalt?"

,,Küll sa kohapeal näed," nähvab Tomá. ,,Kõik sujub plaanipäraselt. Velikonoce on meile väga tähtis."

,,Seda kindlasti. Ma lihtsalt mõtlesin, et sa pole ühtegi üksikasja maininud. Kus see ots üldse toimub?"

,,Ma ju ütlesin, et kõik on kontrolli all. Ära pabista, Kettunen! Võta rahulikult. Ma luban, et eelseisvat ööd sa ei unusta!"

Ma ei vasta, vaid tuiutan klaasi.

,,Mis viga, Kettunen?"

,,Ei midagi. Olen lihtsalt pisut väsinud."

,,Võta end kokku, Kettunen! Sa oled juba nii kaugele tulnud. Igaks juhuks tuletan siiski meelde, et võid veel loobuda, kui tunned, et ei ole valmis. Aga selle otsuse pead sa tegema nüüd. Nii et küsin veel kord, oled sa valmis riskima? Oled sa valmis kogema Velese hõbeda väge?"

,,Olen."

,,Hüva. Kohe hakkame minema. Aga enne võtame korralikud napsid."

Lauda tuuakse uus ring slivoviti. Eesseisev kavatsus ei tundu enam eriti mõistlikuna.

,,Toost Valesele! Maa, vete ja manala jumalale!"

,,Valesele!"

Mu karjäär plaadimüüjana sai alguse aastaid tagasi. Rajasin Magick´u isalt saadud pärandusega ja müüsin maha oma kidrad. Ehkki muusika, eriti black metal, on mulle endiselt hingelähedane, ei tahtnud ma seda enam ise teha. See aeg oli minu jaoks möödas. Nüüd oli aeg edasi liikuda. Kuigi mu punt oli olnud koos Impaled Nazarene, Beheriti ja Barathrumiga kunagi üks esimestest soome black metali teerajajatest, ei jõudnud meie kunagi nii kaugele kui nemad. Meie esinemised olid rohkem kantud aadetest, rituaalidest ja filosoofiast. Iga kontsert oli elamus. Ärilisest seisukohast see ei toiminud. Sellele vaatamata jätkasime kangekaelselt, süda põlemas, leek lõõmamas. Lõpuks lagunes ansambel erinevate uimastite, raske elu ja vaimsete probleemide tõttu. Isegi pärast seda suutsin veel kaua jätkata, enne kui mängimisest loobusin.

Magick sündis teistsugusest vajadusest. Mäletan, kui keeruline oli 80date lõpus ja 90date alguses hankida äärmuslikumat, haiglasemat, saatanlikumat ja agressiivsemat muusikat. Olin usin kassetivahetaja. Asendusteenistuse ajal kulus mul teinekord terveid päevi ja öid, et kopeerida trööbatud demokassette, koopiate koopiaid ja kopitanud linte ühelt c-kassetilt teisele ning neid siis üle maailma laiali saata. See oli aeglane äri, aga tasus end ära. Selle abil oli võimalik tutvuda uue, värske muusikaga, mida tehti pimedates pommivarjendites, robustsetes garaaides ja ajahõlma vajunud prooviruumides. Selle abil tekkisid olulised kontaktid, kellega ma siiani ühenduses olin.

Tänapäeval on internet ja noored saavad sealt otse muusikat laadida. Aga sellele vaatamata on ikka veel palju ka neid, kes ihkavad kogeda äärmuslikku muusikat ehedana, tõelisena, raputavana. Õiges formaadis. C-kassettidena, vinüülidena, CD-plaatidena. Magick sündis sellest vajadusest. Kasutasin äri alguses kõiki oma kontakte, lõin suhted usaldusväärsete hulgimüüjatega ja pärast keldripoe asutamist tellisin soovitud spetsiaalväljaandeid üle maailma. Panustasin haruldastesse erieksemplaridesse, sest teadsin, et nende järele on nõudlust. See tasus end ära. Firmast sai kiiresti Soome tuntuim ekstreem-metal´i äri.

Siis aga andis masu kogupaugu. Mõnedki erafirmad lõid selle paine all vankuma ja murdusid. Tegin kõik, et Magick ei langeks. Uskusin oma visiooni. Olin sunnitud laenu võtma ja veeringuid veeretama. Kogesin raskeid aegu. Aga äri pidas vastu. Hakkasin esinemisi korraldama. Black metal, death metal, doom metal, pagan-metal, trash metal. Mõnevõrra sekka ka esoteerilist folki ja ambienti. Selline muusika, mida ma ise armastasin ja müüsin. Peagi hakkas käive jälle kasvama ja ronis plusspoolele. Aga masu polnud veel läbi. Sel ajal hakkas juhtuma muidki kummalisi asju.

Kahtlastes seltskondades liikunud sõber Vesku jäi ühel pimedal ööl kadunuks ja mingil hämaral moel oli see seotud Galerie Koskivuo kummalise hävimise ja minugi äri uurinud vene agentidega. Magick sai selle juhtumi järel ohtra negatiivse tähelepanu osaliseks, aga teisalt tuli see ka kasuks, sest kohta hakati otseses mõttes ohtlikuks pidama.

Siis mõistsingi, et mul on vaja esinemise jaoks tõeliselt äärmuslikku bändi. Kedagi, kes on tõeliselt ohtlik. Kedagi, kes venitaks black metal´i piirid kaugemale kui ükskõik milline kirikupõletaja.

Siis kuulsingi ma esimest korda tehhide Velesova Kniha´st.

2.

Lõkked annavad ürgsele orule värvi, valgustavad mustavat ööd. Transis publik on end oodates laagrisse sättinud. Öösorride ketramine kajab öös ja ritsikate sirin joovastab. Näha on tüüpilist mustariietatud extreme-metal publikut ogaliste randmerihmade, padrunivööde, corpse paint näomaalingute, nahkpükste ja bändi särkidega, aga liigub ka palju uuspaganlikes riietes inimesi, kes kannavad tehhi rahvarõivaid või muid keskaegseid riideid. Nad loitsivad muinasslaavi keeles. Kõigil neil on kaelas muistse usu sümbolid, neist silmatorkavaim loomulikult Velesi lohemao-kee.

Veles on slaavi mütoloogias maa, vete ja manala jumalus. Ka seostatakse teda karja, lohemadude, nõiduse, muusika ja rikkusega. Ta on suur, aga kapriisne jumal, kelle templid ehitatakse alati madalale - orgudesse, kuristikesse, sügavatesse kurudesse. Teda austatakse slaavi uuel aastal ehk esimesel märtsil. Siis on elavate ja surnute maailma piirid hägused ja usutakse, et esi-isade vaimud tulevad koos elavatega uut aastat tähistama. See on velikonoce, suur öö.

Templivaremete vanad sambad sobivad hästi kokku kogukate kõlaritite, trummikomplekti, kitarride ja taustakangaga. Kõlarid huugavad, taustakangas lehvib kevadtuules, paljastades Velesi sarvilise, suure habemega ja maduja näo, mis näib turritavat sillerdavatest soomustest. Velesova Kniha liikmed asuvad oma kohtadele. Teadsin, et Tomá on üks neist, aga ta ei rääkinud kunagi, mis pilli ta mängib. Salapära looritab bändi. Neil kõigil on ees grotesksed maskid ja seljas lambanahast jakid. Laulja-kitarrist kallab maha ohvrijoogi ja haarab oma instrumendi. Ja siis see algab.

Esmalt hakkab kõlarite sumina tagant kostma õrnu lisandusi, mis kõlavad nagu tuule sosin ja loodushääled. Siis kuulen kriipivaid kitarre, mis liituvad mantrataolise lauluga. Bassisagedus tungib sügavale kehasse ja sunnib südant lööma samas taktis. Tuiutan joobunult.

Ajataju kaob. Ma ei tea, kaua kontsert juba kestnud on. Lood näivat üksteisesse sulavat, kuid muutuvad pikkamisi ja vääramatult aina hirmutavamaks. Hääled tõusevad ja valjenevad. Ma ei taju enam enda ümber olevat publikut. Näen vaid varemetes templit ja bändi. Nad näivad olevat üks.

Äkki löön käed kõrvadele. Ma ei suuda enam. On tunne, et trumminahad lõhkevad iga hetk. Ma ei suuda enam ümberringi keerlevat kakofooniat välja kannatada. On tunne, nagu piinaks muusikud üksteist ja muusika peidaks end teispoolsusest tulevates hullumeelsetes, kataklüsmilistes meelthalvavates jõududes! Sisendan endale, et see ei ole tõsi. Olen liiga purjus. Liiga palju absinti. Joomahulluse juhtum. Sellele vaatamata näen bändiliikmete ümber puulaadseid varje, nagu põimuks puude ja taimede väädid nende ümber ja varjaks neid pilgu eest. Ka mu ümber olevas inimmassis hakkab toimuma sama vääramatu muutus. Taimed piitsutavad mind ja sirutavad oma kuratlikke pungi minu suunas. Üritan neid eemale peletada. Üritan põgeneda, kuid võimas korbane oks haarab mu kägistusvõttesse. Mu näo ees hõljub kummaline veripunane pung, mis vonkleb lähemale. See hõljub hetke, silitab nägu, katsub mu põski ja kompab huuli. Siis vangistab ta mu suu sügavasse ja saatanlikku suudlusesse!

Ja siis saabub pimedus.

Mul tekkisid kummalised aimdused juba siis, kui Tomá, vana semu kassetivahetamise aegadest, rääkis mulle uuest bändist, Velesova Kniha´st. Tema sõnul oli tegemist äärmusliku elamusega, muud ta ei öelnud. Ta soovitas läbi vaadata bändiga seotud uudised.

Guugeldasin kõike, mida sain. See oli kerge, sest uudiseid oli ohtralt ka inglise keeles. Taipasin, et üle pika aja on tegemist bändiga, kellega nalja ei ole.

Velesova Kniha oli avaldanud vaid ühe demo, aga see oli juba paljutki kaasa toonud. Praha ja Kutná Jora ümbruses oli toimunud arvukalt süütamisi, enesetappe, hulluksminekuid, vägivalda ja vandalismi. Kõiki neid seostati Velesova Kniha demolooga ,,Stříbro". See oli levinud käest kätte, tigupostiga ja hämara taustaga nurgapoodide vahendusel. Ehtsal vana kooli kombel. Seda ei saanud netist alla laadida, mis on tänapäeval üliharuldane. Keegi ei teadnud midagi bändi liikmetest, sest promofotodel olid nad alati grotesksetes maskides ja lambanahast jakkides. Ainult Metal Archivesi kodukal oli tahumatu infoleht ja see oli kõik. Ei kodulehte, ei Facebooki, ei MySpace-lehte. Kui Tomá milleski säärases kaasa lõi, pakkus see mulle tõsist huvi.

Võtsin temaga uuesti ühendust ja palusin ta pundi kohta lisainfot. Tomá käskis uurida, mida ma leian Velese raamatu ja Velese hõbeda kohta. ,,Velesova Kniha" on Velese raamat ja ,,stříbro" tähendab hõbedat. Alustasingi siis oma uurimistööga.

Väidetavalt dokumenteerib Velese raamat muinasslaavi usku. Selle leidis 1919. aastal Vene kodusõjas valgete poolel võidelnud leitnant Fjodor Arturovit Izenbek ühest mõisast Harkovi lähistel. Raamat kujutas endast kimpu puutahvleid, millel olid kirillitsale sarnanevate tähtedega kirjutatud tekstid, eelkõige usulised kuulutused ja ajaloolised olupildid. Tahvlitel oli tekste ka tundmatus keeles. Kui valged lüüa said, põgenes Izenbek koos tahvlitega maalt ja jõudis lõpuks 1925. aastaks Brüsselisse, kus andis tahvlid Juri Miroljubovile, kes tekste üle 15 aasta ennistas, pildistas, jäljendeid võttis ja tõlkis. Izenbek suri, kui sakslased 1941. aastal Brüsselisse marssisid, ja tahvlid kadusid. Juri Miroljubovil seevastu õnnestus Ühendriikidesse sõita, kus ta loovutas oma materjalid San Francisco vene muuseumile.

Sestsaadik on Velese raamatu üle teadusringkondades ägedaid debatte peetud. Osad on selle silmagi pilgutamata võltsinguks tunnistanud, aga uuspaganad on sellest oma pühakirja teinud. Raamatu ümber ringleb mitmeid müsteeriume. On neid, kes väidavad, et raamat avab tee rikkusele, sest Veles oli karja ja jõukuse jumal. Kuid eriskummalise looduse ja teispoolsuse jumalana oli ta ka tujukas jumal, nii et rikkuseihaga kaasnevad ka ilmselged riskid. Räägitakse, et mõned Velese raamatu omanikud olla tõepoolest rikastunud, aga on üldteada, et Velese raamat on inimesi hulluks ja surmagi ajanud.

Tomá ütles mulle, et Velese raamatut on tegelikult varemgi korduvalt leitud, ja et selle ümber on alati möllanud häving, surm, kaos ja hullus. Seda on eri ajastutel erineva nimega nimetatud ja sellest on tehtud tõlkeid paljudesse keeltesse. Üks kuulsamatest koopiatest leiti 1400. aastatel Kutná Hora hõbedakaevandusest. See sattus tollal jesuiitide kolleegiumi kätte, kuid sealt edasi on info laialivalguv, vastuoluline ja ebaselge. Sellest koopiast rääkides kasutati nime, mis viitas jesuiitide kolleegiumi juhile Stepanile. kõigist Velese raamatu versioonidest räägitavate pärimuste ainus ühine joon on see, et raamatut küll jahtisid paljud, kuid vähemalt sama palju leidus alati ka neid, kes üritasid seda hävitada. Ainult et alati

ilmus välja mõni uus koopia, mis sattus uute inimeste kätte.

Siis võttis Tomá minuga uuesti ühendust ja ütles, et tal õnnestus aastatepikkuse põhjaliku otsimise järel leida üks Velese raamatu versioonidest. Ta oli kasutanud raamatu tekste ja värsivõtteid oma bändi laulutekstides ning see töötas. Demo lausa rebiti neil käest ja esimene esinemine kujunes massiekstaasiks. Ja seal, kus bänd kogus kultusmainet ja mammonat, levisid nende kannul ka häving, häda ja kaos. See oli kõik, mida üks enesest lugupidav black metal bänd võis soovida!

Tomá kutsus mind nende teisele kontserdile, mis pidi peetama muistse Velese templi varemetes.

Ja ma läksin.

3.

Pea käib ringi. Iiveldab. Enesetunne on nagu pärast rasket pohmakat, kuigi asi pole selles. Vaatan, et kõik oleks paigas. Miski ei tohi puududa. Hõbetatud altar, loomasarvede ja lambanahkadega ehitud esinemislava ning uhke, kitsehabeme, sarvede ja mao ilmega Velest kujutav taustapilt on valmis. Hingan sügavalt sisse. Ma pean saama välja, suitsu tegema, enne kui bänd ja publik kohale jõuavad.

Lähen õue, panen suitsu ette ja mõtlen, kuidas ma selleni jõudsin. Olen korraldamas Velesova Kniha kolmandat esinemist. Ma kardan seda, mis juhtuma hakkab.

Nende teine kontsert velikonoce ajal seal orus oli kõhedust tekitav. Ma ei mäletagi, millal ma viimati mõnel kontserdil nii hirmul oleksin olnud. Mind viidi kohale, silmad kinni seotud, sest koht oli salajane. Velese iidse templi varemed, nii mulle räägiti.

Hakkan ikka veel värisema, kui sellele mõtlen.

Sellest ööst saati olen näinud hullemaid painajaid, kui kunagi varem. Olen kartnud. Ärkasin järgmisel päeval Tomái juures, ega mäletanud muud kui seda, et vappusin õudusest. Tomá lubas, et Velesova Kniha tuleb Magickusse esinema. Aga ta andis mulle üksikasjalikud juhtnöörid, mida ma pidin järgima. Muidu esinemine ei õnnestu.

Teen veel ühe suitsu, et närve rahustada. Silmitsen süngelt oma poekese kõrval olevaid tätoveerimissalonge ja pornokauplusi. Mõtlen, et neil pole õrna aimugi, mis nende naabruses juhtuma hakkab. Võtan lapiku ja rüüpan julgustuseks lonksu Tomái iseaetud slivovitsi. Ma ei tea, mis juhtuma hakkab, aga olen valmistunud kõigeks. Nüüd on kõik mängus. Tagasipöördumist enam ei ole.

Prahast naastes ootas mind soolane arve, mis tähendas vältimatut - äri tuleb sulgeda, kui ei juhtu imet. Mul oli õhkõrn, pea olematu võimalus. Aeg on väikeettevõtjate vastu karm. Arve oli tõeline kõrvakiil. Mul polnud valikut.

Veles oli ju jõukuse jumal. Kui korraldan talle oma äris püha kontserdi, saan jõukaks. Või samahästi võin ka nakatuda hullusesse või surra jubedat surma. Vahet pole. Kaotada ei olnud mul enam midagi. Sama hästi võisin ju võtta kaalutletud riski ning panna kõik ühele kaardile.

Kikitan kõrvu. Näis, nagu oleks kostnud kapjade kopsimist. Kuulsin ma ikka õigesti? Vaatan ringi ja uurin poe ümbrust. Mis, kurat, siin nüüd toimub? Kas viimsedki mõistuseriismed hakkavad mind maha jätma? Olen juba tagasi poodi minemas, kui otse selja tagant kostab hobuse ebameeldiv hirnatus. Võpatan. Vaatan üle õla, aga näha pole midagi.

Hingan sügavalt ja raskelt. Aeg on käes.

Süda puperdab ja on tunne, et kohe suren. Hingata on raske. Üritan end rahustada, kuid eriti hästi see ei õnnestu. Kägrutan higiseid linu ja üritan võidelda mitmepäevasest joomisest tekkinud pohmakaga. Kas see ka õnnestub, pole mul aimugi.

Mõned kindlasti mäletavad, kuidas siin lõpuks läks. Velesova Kniha tõi äri täis. Rituaalile sarnanev õu tagas pöörase plaadimüügi ja demost tehtud haruldase seitsmetollise vinüüli müüsin viimase koopiani. Ma poleks iial uskunud, et see juhtub. Ka terve järgmise kuu käis äris vilgas sagimine. Müük polnud veel kunagi nii hästi läinud. Pole paha. Pankrotist pääsesin auga.

Äri edeneb ja õitseb. Võiks isegi öelda, et mul läheb hästi. Aga miks mul on sellele vaatamata tunne, et asjad ei lähe päris nii, kui tarvis?

Esiteks: mind vaevab, et ma ei mäleta, kes kõik kontserdil käisid. Üldiselt mäletan ma alati publikut, sest minu juures käivad samad inimesed. Ka erinevatel kontsertidel. Kas keegi neist oli tookord siin? Mida nad nägid? Ja eelkõige - miks mina kontserdist midagi ei mäleta?

Teiseks: ma ei ole ei Tomáist ega Velesova Knihast pärast seda enam midagi kuulnud. Neist pole kusagil vähimatki jälge. Kuhu nad niimoodi kadusid?

Mind haaravad halvad eelaimused. Lähen võrku infot otsima, sest see asi vaevab mind. Äkki olen liigsest erutusest neid kummalisi seoseid ette kujutanud. Või siis olen lihtsalt liiga palju odavat viina joonud. See võib küll põhjus olla. Tuleks õige taas joomine maha jätta ning hakata sporti tegema ja mediteerima, nagu siis, kui vaimse maailma asjadest mõtlesin.

Märkan, et mulle on tulnud e-kiri. See puudutab kinnisvara, mis ma ühelt usaldusväärselt tüübilt mõnda aega tagasi ostsin. Mul oli nimelt plaan Velesova Kniha edu kiiluvees äri laiendada. Mõtlesin võtta müüki ka õudusfilme, igasugu rekvisiite ning õuduskirjandusele lisaks ka ,,vasaku käe tee" otsijatele mõeldud okultismialast kirjandust. Ostetud kohast oleks see piiripealse teadmise ja okultismi osakond võtnud enda alla üsna suure osa. Homme pidin prooviks saama kuhja raamatuid.

Kuulen peas hobuse hirnatust. Peavalu saab must jälle võitu.

4.

Olen end minu kätte jõudnud raamatute mäest läbi närinud. Olen endas väljas. Mind on tabanud needus, mis ei jäta mind enam kunagi rahule. See jääb alatiseks minuga, moodustades osa minust, tahan ma seda või ei. Ma kõnnin hävingu teel.

Raamatute hulgas polnud ühtegi nii erilist, mida ma poleks varem näinud, aga üks erand siiski oli. Paks mustade kaantega raamat, mille keskel ilutses hõbedane pitsat. Sellel ilutses lohemao väljanägemisega mees, kellel oli paks kitsehabe, läbitungiv pilk ja sarved.

Veles.

Lugesin kaanel olevat teksti, mis oli vana-soome keeles, kirjutatud ilmselt oma paarsada aastat tagasi. Selles nimetati raamatut erakordseks aardeks, mis oli jõudnud nimetu kirjutaja kätte salapärastel asjaoludel juba kaua aega tagasi. Algupärand oli kirjutatud vigases ladina, vanas kirikuslaavi ja veel mingis tundmatus keeles. Kirja autor oli raamatu tõlkinud, sest keelemehe ja rahvapärimuse kogujana oskas ta ladusalt paljusid tuntud keeli. Asjad olid aga arenenud hirmutavas suunas, sest ta oli ilmselgelt raamatu lummusesse langenud. Seda võis vaevata järeldada sellest, et raamatu lõpuosa oli segane ja omapärane lugemisvara, haige aju vestetud painaja. See ühendas raamatust leitud painajalikud visioonid mõnede koduse rahvapärimuse jubedamate kirjeldustega ja spekuleeris arvamusega, et neil on sama algupära. Lisaks oli palju võrdlusi Marrase musta raamatuga, millele viidati mõnedes runodes. Keegi ei tea, mis raamat see on. Aga kadunuks jäänud sõber Vesku, kes oli ülikoolis õppinud, rääkis kunagi, et rahvapärimuse uurijad olid veendunud, et läänemeresoome hõimude runodes sisaldus sünge ja salajase teadmise võimas kiht, mille Europaeus, Gottlund ja Lönnrot Kalevalast ja Kantaletarist välja rookisid. Äkki oli see seotud Marrase musta raamatuga?

Jõudnud selleni, tundsin, kuidas külm kehasse hiilib. Avasin raamatu enda ja silmitsesin tõlget. Siin see siis oli. Velese raamat. Tundmatus keeles kirjutatud osa arvesse võtmata tervikuna vanamoodsasse soome keelde tõlgitud. Raamatu lõpus oli märkus, et pärast tõlkimise lõpetamist lõikas kirjutaja mõlemal randmel veenid hoolikalt läbi. Mu käed tõmbusid niiskeks ja ma pillasin raamatu maha.

Ma olen palju nende asjade üle mõelnud. Olen selle valguses kaalunud kõike, mida tean. Tunnen, kuidas midagi jubedat mu mõistust riivab. Tunnen, kuidas julm, ürgne hirm must läbi sööstab. Mõistan, et olen puudutanud midagi, millesse inimene kunagi sekkuda ei tohiks.

Veles on iidne jumal. Talle leidub vasteid paljudes indoeuroopa jumalate peredes. Balti mütoloogias nimetatakse teda nimedega Vels ja Vellinas. Keldi müütides vastab talle Cernunnos. Kreeka panteonis jaguneb ta nelja jumaluse vahel: Paan, Hermes, Hades ja Typhon. Skandinaavlastele oli ta Loki, hetiididele Illujanka ja indoaarialastele Vala. Velese nimi pärineb indoeuroopa algkeele sõnast, mis tähendab villa. Velese nimest on tuletatud ka slaavikeelne volhv, mis tähendab tarka, nõida või võlurit. Soome võlur - ,,velho", - seegi on laenatud sellest slaavikeelsest sõnast. Velesi esinemine on jälgitav algse indoeuroopa oletatava mütoloogiani. Kiviajani välja!

See teave äratab minus hirmutavaid kujutluspilte. Kui Veles on nii vana jumal, tunti teda kindlasti ka soome-ugri müütides, kuigi ehk teisel kujul. Kes teab, äkki sellele keelatud teadmisele Marrase must raamat viitaski?

Või on ehk Velese raamat, Stepani käsikiri ja Marrase must raamat lihtsalt koopiad veel vanemast salateosest, sellisest, mis ulatub ajas nii kaugele, et inimmõistus ei suuda seda hoomatagi? Äkki viitab kõigis neis teostes ühise nimetaja esinev tundmatu keel just sellele? Või - kõige verdtarretavam nägemus - pärineb see ajast veel enne inimesi?

Alles nüüd mõistan mind tabanud tragöödia ulatust. Mu äri püsib. Mul endal piisab raha ja vara, et teha, mida iganes. Aga sellega kaasneb ränk hind. Ehk liigagi ränk.

Nüüd ma mäletan, millega Velesova Kniha viimane esinemine lõppes. Mäletan samalaadset joobumust kui märtsikuu esimesel ööl seal tehhi orus. Mäletan hääle kasvamist, kakofooniat, möirgamist kõrvus. Ja mäletan, kuidas puised kombitsad igast pillimehest välja tungisid. Mäletan, kuidas köitraod väändusid ka kõigi kohalolijate ümber. Need ümbritsesid mind lummava energiaga, kuid mind nad ei puutunud, sest ma olin kaitse all. Tol viimasel korral valiti mind välja.

Ja ma mäletan, kuidas need taimeväänlad tungisid inimestesse ja rebisid neid lõhki. Purustatavad inimkehad mind ei häirinud, aga mind vapustas see, kuidas köitraod imesid ja rebisid kehadest hingi. Seda on raske kirjeldada, seda ei ole võimalik sõnadesse panna. Võin vaid öelda, et ebameeldivamat ja haigemat vaatepilti pole ma näinud! Kehvem mees poleks seda üle elanud - minagi vabisen, värisen ja oigan ainuüksi sellele mõeldes! Ja siis hakkasid hinged muutuma. Elu muutus esmalt valuks, valu surmaks ja surm hõbedaks. Hõbe muutus kullaks, kuld igaveseks eluks. Iga hinge eest sai sama palju rikkust ja vara. See oli Velese anni hind.

Ja kuna mind on valitud, on mu saatuseks Magick´u abil igavesti rikastuda. Soomekeelne Velese raamat ei sattunud minu kätte juhuslikult. See jõudis minu kätte selleks, et ma seda kasutaksin - ja selle abil rikastuksin. Sest saatus, mis mind tabab, kui üritan sellest kõrvale hiilida, on surmast ja valust veelgi jubedam. Ma mäletan ka seda. Sest esinemise haripunktis viskasid Velesova Kniha mehed pillid käest ja üritasid põgeneda. Nende mõõt oli täis. Köitraod ei puutunud neid, sest ka nemad olid kaitse all. Nad rüsisid mu ärist välja. Edasist ma ei näinud. Aga ma mäletan, et kuulsin tänavalt valju hirnumist. Nagu hobune, aga deemonlikum. Kuulsin võimsaid hoope jagavate kapjade valje lööke. Kuulsin meeste valukarjeid, ebameeldivamaid hääli pole ma enne kuulnud. Ja ma mäletan, kuidas hääled vaikisid. Kostis vaid kerget hirnumist, mis kõlas nagu pahaendeline naer.

Ja aknast silmitses mind must hobusepea. See noogutas mulle ja kadus siis.

Tõlkejutt: Õed (Nick T. Chan)

Tõlkis Mirjam Proos

Vaiksetel hetkedel enne koitu, kui kõik on pime kui merepõhi, pööran ma pea õest eemale ja näen und. Mu unenäos ei ole me ühendatud. Me ei ole rinnust kõhuni kokku kasvanud. Ma ei ole määratud loitsima, kuni Isabella sureb. Selle asemel kõnnin ma sirgelt, mitte temaga koos, külitsi nagu krabi. Üksi ja uhkelt olen ma koos oma elu armastusega. Kui ma ärkan, ei mäleta ma tema nägu. Alles jääb vaid, et Isabella oli elus, ent ma olin üksi. Räägitakse, et võlurite unenäod on endelised, kuid see ei saa tõsi olla, sest ainus viis, kuidas ma saaksin üksi olla, on oma õde tappa.

Sel hommikul lõppeb unenägu varem. Mind äratab miski soe mu paremas käes, mida seal enne ei olnud. Avan silmad. See on pärgamendirull. See on ilmselt mu sõbralt Emilylt, kes pole mulle kuid kirjutanud. Ärkan täielikult ja mu sooni täidab jää, kui ma mõistan, mida kirja soojus tähendab. Selle päritolu on maagiline. Emily kaksik Susan oli surma äärel juba enne kui me Võlurite Parlamendi eest põgenesime, nii et tal ei saanud olla väge kirja luua. See peab olema Parlamendilt.

Tõusen püsti, kavatsedes kirja kaminasse heita. Tõusmine äratab Isabella. Ta haarab mu randmest, nii et heide jääb napiks. Püüan rulli üles võtta, kui Isabella eemale tõmbub. Tantsime vähehaaval pööreldes paigal, kuni ta tugevamana võidab. Ta kükitab, sundides ka mind seda tegema, ja korjab kirja üles.

,,See on maagiline," ütleb ta. ,,Neil on vast vaja, et sa kangelasliku loitsu lausuksid." Ta peatub ja pigistab rulli rinnale. ,,Kui palju laule nad minust peale surma küll kirjutavad?"

,,Mitte ühtegi," vastan ma. Mind haarab köhahoog, juveelina erksad verepritsmed kirjavad mu käe. Ta ütleb sama, mis peale iga mu hoogu. ,,Sina või mina. Kui sa lausud loitsu, nagu nad tahavad, jään ma inimestele meelde. Kui ma nagunii surema pean, tahan ma vähemalt meelde jääda."

Ja mina kasutan oma harilikku vastulauset. ,,Tapmine on patt."

Köha läheb tugevamaks, kuni suured klombid tumepunast hüübinud verd katavad mu käe ja silmaservades küünistab pimedus. Ma ei suuda hingata ega mõelda. Isabella embab mind, kuni see möödub.

,,Loe kiri läbi," ütleb ta. ,,Sa räägid üha, et leiad viisi mind päästa, aga me mõlemad teame, et see on vale." Ta teeb pausi. ,,Me sureme. On meil nädal? Päev? Tund? Palun."

Tal on õigus, kuid loitsimine kiirendab tempot, millega Isabella mu elu imab, sundides mind üha uuesti ja uuesti loitsima. Köhin jälle ja olen ühtäkki väsinud. Isabella usub, et Parlament teeb head, kuid mina tean paremini. Aga ei ole tähtis, mida ma usun, mitte siis, kui minu tõekspidamised meid mõlemat hukutavad.

Kerin kirja lahti. ,,See on tühi," ütleb Isabella. ,,Miks peaks võlur selle looma?"

Vean sõrmega üle paberi ja mu sõrmed surisevad. ,,Ma pean loitsima, et kirja sisu paljastada," vastan. ,,See on vaid väike loits, mis ei anna meile palju aega juurde."

,,Tee ära!"

Sõnad tulevad hõlpsalt, kuigi sellest on aasta, kui ma viimati loitsisin. Isabella sisistab, hambad risti, iga silbi peale. Niipea, kui loits on lõpetatud, vaibub kõdi mu rinnus ja Isabella tuhkhallile näole ilmuvad kanavarbad. Kõik minus kihab elust.

Voogav kiri, must nagu veri kuuvalgel, täidab lehekülje. Iga täht tõmbleb, kuid paneb kahtlema, kas üldse liikus. Loen valjult: ,,Igisureva Kuninga elu on lõppemas ja Olemat-Uss ärkab varsti. Mul on kava selle peatamiseks. Parlament ei tea. Saabun kolme tunni pärast. Draven."

Mu käsi väriseb, kui kirja alla lasen. Kui Igisurev Kuningas sureb, saabub kaos. Ilma temata maksavad loitsud nõrgemale kaksikule määratult rohkem. Parlament ei saa midagi teha. Nii korrumpeerunud, kui nad ka on, on alternatiiviks ainult anarhia. Ja veel hullem, kuninga elava keha ja uue keha sündimise vahel vallandub Uss.

Draven. Emily kirjutas temast. Kõik, mida ma tean, on, et Emily armastas teda. Ta pidi päästma Emily kaksiku Susani, kuid ei suutnud ja murdis ta südame. ,,See on lõks. Ta ei suuda Ussi hävitada," ütlen ma.

,,Nad mäletavad meid igavesti, kui me seda teeme," vastab Isabella. ,,Ma võiksin saada kuju peaväljakul. Lapsi kiidetakse minu moodi olemise eest." Ta plaksutab mu käsi ja sunnib mind mööda tuba keerutama, võlts rõõm silmis. ,,Isetu Isabella, kes ohverdas oma elu inimkonna päästmiseks."

,,Ei, seda ei saa teha." Ma vaatan tast eemale. Kaksik haarab mu lõuast ja keerab mu näo uuesti selle loomulikku suunda, endale otsa vaatama.

,,Ei saa või ei taha?" küsib ta. ,,Ja on sellel tähtsust?"

,,See tapaks su," sõnan. ,,Võta see, kui palju seesama loits haiget tegi, ja korruta tuhandega."

,,See on seda väärt, et igavesti meenutatud saada," arvab ta. Ta napsab kirja oma kätte ja loeb selle mu selja taga ette, veeretades iga sõna suus, nagu oleks see klaaskomm. ,,Miks sa ütlesid, et Draven ei suuda Ussi tappa?" küsib Isabella. ,,Ma ei mäleta teda."

,,Nad olid Emilyga koos," ütlen. ,,Ta liitus peale meie lahkumist Parlamendiga. Emily rääkis, et nad avastasid ta mingist väiksest külast. Tal polnud veel piisavalt aega olnud, et loitsima õppida."

,,Kuidas ta siis Ussi tapab?"

,,Ta valetab. Parlament üritab meid jälle tabada."

Isabella on vaikne. Me näeme üksteist potil, pesemas ja veritsemas, kuid Isabella pea on nagu lukustatud kirst. Teda huvitavad riided ja meik ja tantsimine ja mehed ja tuhanded muud tähtsusetud asjad. Ent kui ma mõtlen tema surmale, tekib südames tunne, nagu oleks kivike visatud põhjatusse kaevu.

Ma heidan kirja tulle, peaaegu oodates, et see mitte ei sütti, vaid sisiseb ussina. See süttib. Isabella võtab kaminavõrelt roobi ja lükkab rulli sügavamale. On veider nauding vaadata tema veatut nägu, kuigi ta näppas oma ilu minult. Kui me teeme võimatut ja tapame Olemat-Ussi, siis nii saavad kunstnikud ja skulptorid teda kujutama. Kui me lapsed olime, oli tal kurblik kidur konnanägu. Nüüd paelub ta vaatamata meie ebardlikkusele meeste pilku. Iga päevaga jään ma üha räbalamaks, nahk kolba ümber pingul kui paber ja juuksed pihutäite kaupa välja langemas.

Isabella lükkab viimase halu külili, nii et tuli hääbub, jättes pärgamenditükid tuha vahele. ,,Me ei põgene," tõdeb ta. ,,Parlament kardab sind endiselt." Ma püüan liikuda, et meie napid asjad kokku pakkida. Ta ei liigu. Meie kehade ühendus venib ja ma ahmin õhku. See teeb kindlasti ka Isabellale haiget, kuid tema nägu on kivina liikumatu. Pingutan, kuni valu liiga suureks muutub. Ta ei liigahta.

,,Kas sa ei usalda mind õigesti valima?" ütleb ta.

Ei, ei usalda. Tema pea on täis hiilgust, kuid surnud ei hooli ümmardamisest. Nad on põrm ja ussikesed ja kuju ei asenda mulle õde. Pingutan jälle.

Köhahoog tabab mind hoiatamata. Kui see lõppeb, on meie kleit eest paksu, klompiva verega kaetud.

,,Kas sa tahad vannutatud saada, kui Parlament meid kinni võtab?"

,,Mary, meil ei ole enam aega põgeneda," ütleb ta vastuseks. ,,Ma tunnen, kuidas meie süda aeglustub." Tuul puhub läbi meie kiviosmiku pragude ja kamin jahtub. Ma köhin veel ja veri on värske, ere. Tolmukübemed heljuvad aknast paistvates päiksekiirtes, kui koidab. Ta vaatab päikse kõrgust. ,,Ta jõuab varsti siia." Isabella veab mu välja ja uurib taevast.

Kaksiku selja taga laskub taevast tohutu õhulaev. Selle esiküljele on naelutatud naine ja jumalad! see on Emily. Mis temaga juhtunud on? Siis mõistan oma viga. Tema ongi laev. Nad on ta vannutanud. Emily paljas valge ihu on kerakalana venitatud, tehes tast elava õhulaeva käilakuju. Üks põhjuseid, miks ma Parlamendist lahkusin, oli nende karistuste julmus ja nüüd on see juhtunud Emilyga.

Ma nuuksun ja helid tõmbavad Isabella tähelepanu Emily laskumisele. ,,Ta on seest tühi," märgib ta. ,,Ma näen kellegi kuju." Ta kasutab oma kätt, et silmi päikse eest varjata. ,,Kaks inimest, kõrvuti. Kas Emily rääkis sulle kunagi, kuidas Draven oma kaksikuga ühendatud on?"

,,Mida ta ometi Emilyga teinud on?" lausun ma, hääl murdumas.

,,Ta ei saanuks," tõdeb Isabella. ,,Ainult Parlamendi vanemliikmed saavad kedagi vannutada."

Pisarad pimestavad mu. ,,Ei, See pidi olema Draven. Emily ei hakanud neile kunagi vastu."

Ma vaatan Emily nägu, kui ta lähemale tuleb, lootes äratundvat naeratust. Tema nägu jääb ilmetuks. Vaene Emily! Ta maandub vaikse mütsatusega rohule. Ta vähratab ja lõhkeb nagu veerandikeks lõigatud apelsin, paljastades pääsu oma sisemusse.

Draven astub Emilyst välja. Äratundmine pistab must läbi - tema ongi mees mu unenägudest. Puberteedist saati olen temast und näinud. Ma ei mäletanud kunagi ärgates tema nägu, kuid nüüd on ta mu ees. Kõrged põsesarnad, sügavsinised silmad ja suu, mis on kui loodud ilusate lubaduste sosistamiseks. Mu põskedele tõuseb puna ja meie süda lööb kiiremini, kui talle otsa vaatan. Jumalad, ta on kaunis ja selle kohta ei kõlbaks ükski teine sõna.

Õhuke nahariba seob Draveni puusalt oma kaksikuga. Tuhakarva kaksik on nii õbluke, et paistab peaaegu läbi ning nii kulunud, et tema sugu ei ole võimalik määrata. Selle silmad on kinni.

Draven läheneb meile. Tema kaksik peegeldab ta samme, kuid ei ava silmi. Kui kaksikud on surma äärel, tõmbuvad nad sügavale enesesse, klammerdudes enne viimast loitsu elu külge. Kuidas saab Draven loitse piisavalt hästi tunda, et oma kaksik nii ääreni ära kurnata?

,,Mis sa temaga tegid?" ütlen, pannes oma häälde pahameele, kuid olles samal ajal võimetu talt pilku pöörama.

Draven tõstab käed: ,,Ma ei ole Parlamendi sõber. Ta proovis lahkuda nagu sinagi, kuid teda nad ei kartnud. Nende karistus ajas ta hulluks." Mees silitab Emily põske, kuid ta ei reageeri. ,,Ma ei suutnud teda päästa. Nad ei teadnud, et me olime koos, nii et kui nad otsisid kedagi tema eest hoolt kandma, pakkusin ma ennast vabatahtlikuna välja." Isabella noogutab, liiga innukas uskuma. See on mõeldav. Ma tahan teda uskuda, jumalad, ma tahan.

Oma unenägude armastaja päriselus nägemise okk on mind püsti hoidnud, kuid adrenaliin langeb ja ma komistan. Draven ja tema kaksik sööstavad ettepoole ja püüavad meid kinni. Mind toetav käsi on tugev. Tema teine käsi hoiab Isabellat. Kaksik hoiab meid samuti ja selle nahk meenutab kuivi sügisesi lehti, hapraid ja purunemisvalmis. Ma vaatan ta täiuslikku näkku, kuid Draven vaatab Isabellat ja kui ma pööran pea tagasi selle loomulikku suunda, on Isabella loonud silmsideme.

Draven tõmbab meid uuesti jalule, tema käed muudavad asukohta. Üks käsi jääb Isabella pihale. Kaksik hoiab mind püsti. Peale pikka, külmunud hetke laseb ta lahti ja siseneb Emilysse.

,,Olemat-Uss ärkab vaid päevade jooksul," lausub ta. ,,Me peame kohe Tuliveele naasma."

,,Igisurev Kuningas oli täie tervise juures, kui me lahkusime. Ma saan lausuda väikseid loitse, et me mõlemad elus püsiksime."

,,Te olete Tuliveest kaugel ega tea uudiseid," vastab Draven. ,,Ta on suremas. Ta on juba kuid suremas olnud."

,,Aga ta pole surnud."

,,Enne, kui ta surmaeelsesse unne vajus, palus ta Kurvakaupmeestel oma valu kellegi teise kurbuse vastu vahetada," ütleb mees. ,,Nad vastasid, et kuningas ei saa oma surma ära vahetada."

Minu viimane lootus kustub. Kui praegune Kuningas on suremas, peab Isabella andma kogu loitsu väe. Meil pole kaua elada jäänud, kui ma ei loitsi ja uut Kuningat ei sünni veel nädalaid. Isabella järgneb Dravenile ja ma ei puikle vastu.

Sissepääs sulgub meie taga. Sees on kitsas ja Draven seisab peaaegu meie otsas. Emily sisemus on esialgu sügavpunane ja vahajas, kuid siis hakkavad tema seinad valgelt helendama ja muutuvad läbipaistvaks. Ta tõuseb ja mul keerab kõhus, kui näen meie hurtsikut ja aeda kaugusesse kadumas. Isabella pigistab mu kätt. Ta ei karda kõrgust, kuid tunneb mu ebamugavust. Ma sulen silmad, kuid näen Dravenit siiski vaimusilmas. Parem nad taas avada ja seda ma teengi.

,,Mis viimati juhtus, kui maag arvas, et suudab Ussi tappa? Kui paljud surid?" ütlen ma.

Draven heidab mulle pilgu ja vaatab siis Isabellale otsa. ,,Umbes kolm tuhat suri kakskümmend aastat tagasi," ütleb ta, hääl peaaegu tuulde kadumas. ,,Aga see ei ole see, mis seekord juhtuma saab."

Isabella kallutab küljele, et paremini kuulda ja ma pean kaasa kallutama. Draven lõhnab seebi ja roosivee järele, kuid selle all on tunda tema sureva kaksiku nooti. See avab hetkeks silmad, soolavalged ja pimedad, kuid siis sulguvad need taas.

,,Milline loits tapab Ussi?" küsib Isabella.

Draven tõstab käe ja hetkeks kardan ma, et ta silitab Isabella juukseid. Hoian hinge kinni. ,,Ma olen ajalugusid uurinud," sõnab ta. ,,Neli korda on üritatud Olemat-Ussi hävitada." Öeldes hävitada, pigistab ta käe rusikasse ja avab selle siis, naeratades ja sõrmi lõdvestades. Hingan välja. ,,Iga katse on Ussi vihastanud, muutes selle hävitustöö hullemaks. Sureb tuhandeid enam, kui vaja on."

Me hõljume läbi õhu tohutul kiirusel, ületades mägi-surnuaiad, mis on tekkinud maailmavaritsejate luudest. Meie vari teeb tumedamaks Vaikuse metsa, kus puud söövad neid, kes on piisavalt rumalad, et rääkida. Ja siis järgime me Tulivee jõge, mis voolab Leegimerre, mille kaldal Tulivee linn asub. Mägede varjudes hubiseb meri madalal sinisel leegil ja põrgukalad põlevad pinnalt õhku hüpates. Keskhommikuks on varjud läinud, leegid vaibunud ja põrgukalad söödavad.

Draven jätkab: ,,Keegi pole mõelnud, millal Uss hävitustöö lõpetab."

,,Sa kutsud uue Igisureva Kuninga välja kohe, kui eelmine sureb," mõistab Isabella.

Mees naeratab, muiges tõeline rõõm, ja vaatab Isabellale silma. ,,Niipea kui uus Kuningas sünnib, Uss kaob. Kui me toome uue Kuninga varem maast välja, on Ussi kahjustused piiratud. Polnud vaja suuremaid oskusi, et kirjutada kokku muudetud esilekutsumise loits, ainult oskust selle lausumiseks."

,,Tee seda ise," ütlen ma.

,,Kõik maagid, kes oskustelt sinu lähedalegi jõuavad, on juba oma kaksiku tühjaks kurnanud."

,,Esimene, kes puutub uut Igisurevat Kuningat, saab tema asevalitsejaks, kuni Kuningas täisealiseks saab, eksole?"

Ta räägib veel, liiga kiirelt, liiga sujuvalt. ,,Mu isa suri Olemat-Ussiga võideldes. Ma olen alati unistanud selle peatamisest."

,,Nii et sa hakkad asevalitsejaks, et tema mälestust austada?"

,,Emily rääkis, et sa oled silmakirjalik," lausub mees. ,,Sa ei lahkunud Parlamendist selleks, et oma õde päästa. Sa lahkusid, sest neile ei sobinud, kuidas sa loitse kasutad. Sa räägid ilusaid sõnu Parlamendi türannia vastu, aga kui tekib võimalus head teha, jooksed sa ära."

,,Ära valeta," vastan ma. ,,See on sinu enda hiilguseks."

,,Mary," sekkub Isabella. ,,Sa pead selle loitsu lausuma."

,,Et tema saaks järgmiseks kaheksateistkümneks aastaks troonile?"

Enne, kui ma jõuan jätkata, segab Draven vahele. ,,Emily oli sinu sõber, aga ta valetas minu kohta. Ma olen hea inimene. Luhtunud armastus sünnitab valesid ja ta valetas."

Emily ei olnud temast üldse kirjutanud, välja arvatud mainides, et tal on kaaslane. Mees pidi kuidagi päästma Susani. Ja ta ei teinud seda ja siis Emily kirjutas: Ma vihkan teda ega midagi enamat. Mees oli Emilyle olnud vähem tähtis, kui ta arvas. Otsustasin teda peibutada: ,,Ta rääkis tõtt."

,,Kui sa loitsid, oled sa kohal, kui uus kuningas sünnib," räägib Draven. ,,Sa võid olla esimene, kes teda puudutab."

See tabab mind nii ootamatult, et ma ei suuda muud kui kokutada. Ta pakub mulle asevalitseja kohta. ,,Ma ei saa."

,,Emily rääkis, et sa vihkad seda, kuidas Parlament loitsib ahnusest, mitte selleks, et teha võimalikult palju head," lausub Draven. Ta silmad otsivad Isabella üles, siis minu ja jäävad siis uuesti tühjusesse vaatama. ,,Parlament oleks sunnitud sulle alluma. Sa saaksid kindlaks teha, et loitse kasutatakse ainult hea tegemiseks."

,,Sa keelduksid sellisest võimust?" küsin ma vastu. Tema käsi hõljub Isabella põlve kohal, kuid ei puutu. Ma tahaksin, et ta paneks oma käe mu reiele ja libistaks selle meie kleidi alla. Ma tahaksin, et ta mind suudleks. Kuidas ma saan nii nõrk olla?

,,Ma olen teinud rohkem head, kui ükski maag eales, kui Olemat-Uss magab," vastab ta. ,,Mis on asevalitsemine selle kõrval?" Ta silmad säravad ja ma tahan teda uskuda. Uss saab peatatud ja mina saan asevalitsejaks. Tuhanded elus saavad päästetud ja kogu Parlament minu võimu alla. Mu kaasmaagide türannial oleks lõpp. Kuid see maksaks Isabella elu.

,,Ma tahan Igisureva Kuningaga rääkida, enne kui ta sureb."

,,Sa saad teda näha, kuid ta ei räägi sinuga," ütleb Draven. ,,Tal on nii suured valud, et ta ei ole enam mõistuse juures."

Enam pole midagi öelda ja me istume vaikuses, kui linnale lähemale lendame. Draven ja tema kaksik istuvad Emily interjööri teises küljes. Ta kaksik ei ava silmi. Kõik me kolm vaatame üksteisest mööda.

Emily püüab kinni tuulehoo ja lendab kiiremini. Me lendame üle laiuva Tulivee linna. Lõunane päike on leegid summutanud ja kalurid kaldal lükkavad paate vette. Hooned ei ole meie lahkumisest saati muutunud. Iidsetel aegadel polnud meie riigil muud kui liiv ja kuumus ja põlev vesi, kuni piisavalt paljud maagid tapsid oma kaksikud esmalt ilma, siis maa muutmiseks. Hooned on siiski kõrbelinna omad, nende tellised valged kui röövlindudest üle jäänud kondid ja katuste värelevad punastest tellistest kõverused jätkumas silmapiirini.

Me laskume linnamüüri serva riivates. Müür on tehtud maailmavaritsejate mustadest teemantluudest ja nende ligipääsmatud kindlustused on sajandite jooksul tagasi löönud arvukalt horde.

,,Me anname minu otsuse homme," ütlen ma. Isabella avab vaidlemiseks suu, kuid ma tõstan käe, et teda peatada. ,,Me räägime sellest Isabellaga omavahel ja siis ma otsustan."

Me maandume. Tänavail sagiv rahvahulk vaatab meid hetkeks ja jätkab siis oma tegevusi. Emily välimus ei põhjusta õuduskarjeid. Isabella ütleb mu mõtted välja: ,,Nad ei vaadanud teda. Palju vannutatuid nüüdseks linnas on?"

,,Parlament on viimasel ajal palju kohut pidanud." Ta teeb pausi. ,,Nad on vastaseid alla surunud, enne kui Uss ärkab. Tuleb segane aeg ja nad ei taha riskida."

Emily lõheneb ja me väljume tee peale. Ma vaatan teda, lootes ta silmis näha mingitki äratundmist, kuid seal ei ole midagi. Kuna ma ei vaata, kuhu lähen, komistan ma ja pean maha vaatama. Mu huulilt libiseb vaevukuuldav vandesõna. Me oleme Pisarate Teel. Kunagi tunti seda Kuningateena, kuni viimasel korral Olemat-Uss seda kasutas. See tee on linna kõige laiem ja lõikab Tulivee pooleks. Mis oli kunagi kivi, on nüüd kuue jala sügavuselt klaasiks sulanud. Me seisame noore meesterahva kohal. Ta nägu on põlemisjälgedeta, kuid ülejäänu on süsimust. Tema silmad on sinised ja suu veidi paokil, justkui sügavais mõtetes. Surnud sõdur on nii kena kui tuttavlik. Ma vaatan sõduri nägu ja siis Dravenit.

,,See on su isa, jah?"

Draven ja tema kaksik kükitavad teele. Draven puudutab klaasi isa näo kohalt. ,,Ma ei tundnud teda. Sain eostatud enne Ussi ärkamist." Higi ta sõrmedel jätab klaasile triibud, kui ta käe ära tõmbab. ,,Ta oli talupoeg, kuid Parlament värbas ta teenistusse. Ema ootas last."

Mees tõuseb püsti. ,,Jaluta seda teed mööda ja ütle siis, et see loits ei ole õige. Ma kohtun sinuga siinsamas koidikul, muudetud väljakutsumisloitsuga."

,,Mis su kaksiku nimi on?" küsib Isabella.

Mehe nägu kalestub ja ta astub taas Emily pardale. Väljapääs sulgub. Hetkeks kujutlen ma, et näen Emily silmis kannatust, kuid petan ennast. Need on tühjad kui surnud kalal. Isabella hõikab veel, kuid Emily tõuseb õhku.

Me mõlemad vaatame, kuni ta on vaid kauge täpike taevas ja siis pean ma oma kipitavaid silmi hõõruma. Isabella vaatab kauem, silmad vesised.

Surun sõrmed meelekohtadele. Ma ei suuda mõelda. Liiga valus on. ,,Me ei tea, mida ta neetud loits teeb, enne kui me selle lausume, ega ju? Parlament ei ole meid tagasi meelitanud, et meid karistada. Nad tahavad, et me nende eest musta töö ära teeksime."

Isabella norsatab. "See on naeruväärne." Ta juhib meid klaasteelt ära ja kõrvaltänavaid pidi. ,,Kuhu sa lähed?" Ta ei vasta. Me käime külitsi, nagu ikka ja tema peab aukude osas valvet. Tema jalad on kindlad, kuid minu omad libisevad klaasil. Elu, mis Isabellalt minu viimase loitsuga minu sisse tuli, on juba lahtunud ja nüüd kurnab ta mind kiiremini kui kunagi varem. Minu liikmed liiguvad sekundi murdosa jagu mõtetest hiljem ja Isabella juuksed ning silmad säravad veidi enam.

Inimesed vaatavad maha ja kiirustavad teelt ära, kui me läheneme. ,,Nad karvad meid," mainib Isabella. ,,Mäletad, kui meid maeti teenepalvete alla? Parlament kartis sind alati. Sa jätsid neist halva mulje, kui sa rääkisid, kui palju head su loitsud teevad, kui sa neid lõpuks lausud."

,,Sa tunned puudust tähelepanu keskpunktis olemisest," ütlen ma. See kukub välja järsumalt, kui ma kavatsesin, aga Isabella jääb rahulikuks.

,,Jah," vastab ta. ,,Ma igatsen mõtet, et kui sa lõpuks alla vannud, saan ma kuulsaks."

,,Kuhu me lähme?"

Me pöörame ümber nurga. Ta on meid juhtinud turuplatsile, kus Kurvakaupmehed oma teened pakuvad. Turg on tühi, kui nemad välja arvata. Nad istuvad tohututes auravates klaastünnides, ääreni vett täis, nende ümbermõõt tünne keskelt ääreni täitmas. Nende silmad on mustad pilud ja ülejäänud keha soolvalged. Ninasõõrmed on kaks ülespoole kõverduvat pilu, suud huulteta avad. Nende jämedatel sõrmedel ei ole küüsi, peadel juukseid ega kõrvu ega kortse. Mitte keegi ei tea, kuidas Kaupmehed ilma kaksikuteta maagiat suudavad hallata või miks nad kurbusi vahetavad, sellest nähtavat kasu saamata. Kaupmehed olid siin juba enne Tulivee asutamist. Võimalik, et nad olid siin juba enne inimesi.

Lähim suunab oma mustade silmade pilgu meile. Isabella sunnib mind edasi kõndima ja selle ette seisma jääma.

,,Vaheta oma süü," ütleb ta. ,,Vaheta oma paganama süü, et sa saaksid teha, mis tarvis."

,,Ma ei tea, millest sa räägid."

Ta annab mulle tugeva kõrvakiilu. ,,Mary, ärka üles! Sulle meeldib niiväga märtrit mängida, et sa oled hävitanud kõik mu unelmad."

Ma hõõrun oma õhetavat põske. ,,Sa tegid mulle haiget."

,,Sa ei saa seda enam edasi lükata," ütleb ta.

,,Aga kui Draven valetab?"

Isabella silmad on tuhmid. ,,Ma ei ole kunagi uskunud sinu jumalaid ega taevast. Kui ma suren, ei ole enam midagi. Mu surm ei tähenda midagi, kui sa seda ei tee, aga su paganama uhkus on olulisem kui minu unistused, kas pole?" Tema hääletoon muutub pehmemaks. ,,Vaheta oma süü. Palun." Ja siis ta nutab, nägu krimpsus, Isabella, kes on alati nii rahulik ja ideaalne. ,,Palun."

Ma pigistan välja sõnad: ,,Kui ma saaksin sinu eest surra..."

Tema nägu kalkub. ,,Aga sa ei saa." Isabella pöörab pea Kaupmehe poole. ,,Kui palju kurbust on Kuninga suremise valu väärt?"

Kaupmees näib peaaegu üllatunud. ,,Võtta tema valu on võtta tema elu."

,,Ma pakun vahetada tema valu oma purunenud unistuste vastu," ütleb ta ja sirutab Kaupmehe poole käe.

,,Sinu pakkumine on vastuvõetav," sõnab kaupmees ja hakkab kauba kinnituseks Isabella kätt suudlema. Ma püüan teda peatada, kuid ta lükkab mu käe raskusteta kõrvale. Kaupmees suudleb ta kätt ja siis see väriseb ja selle silmad pöörduvad pahupidi.

Isabella ahmib õhku, kuid Kuningas oli vana ja ta saab hambaid risti surudes surmavaluga hakkama. Kellad hakkavad helisema, märkides Igisureva Kuninga surma ja Olemat-Ussi tulekut. Minutite jooksul müristavad rahvahulgad üle turu. Keegi ei peatu Kaupmeeste pärast, nad põgenevad linnast.

,,Millega sa oled hakkama saanud?"

Isabella sulgeb silmad. ,,Nüüd sul ei ole süüd. Ma sundisin sind. Me otsime Draveni üles ja siis sa loitsid."

Peab olema väljapääs. Peab olema. Isabella suundub tagasi sinna, kus Emily maandus. Mu kopsud justkui põleksid, kuid me ei saa kiirust maha võtta. Hulgad tungivad meile vastu. Olemat-Uss tapab nad kõik. Ma tean seda oma luudes. Tuhanded tavainimesed. Neid ei ole neetud otsustama, kas tappa oma kaksik, kuid neil pole ka väge ennast päästa. Jumalad on loonud nad etturiteks, kuid mina olen lipp laual. Ma võiksin nad kõik päästa.

Neid on tohutult ja ma mõistan, et Draven ei näe meid õhust mitte mingil juhul. ,,Kuninga torn," ütlen ma. ,,Ma teen majakaloitsu." Isabella tõsineb ja noogutab. Kiireim tee Kuninga torni on läbi agulite. Me küliskäime mööda nende kitsaid kõveraid tänavaid nii kiiresti kui suudame. Hüüded ja hõiked kõlavad igal pool ümber. Pisarate, hirmu ja higi hais matab hinge.

Me seisatame, et rahvahulk mööduks. Meie kleidi esikülg on verega kaetud, kuigi ma ei mäleta köhimist. See pole oluline. Peale majakaloitsu võib Isabella surnud olla. Rahvahulk harveneb hetkeks ja siis suundume me edasi, mööda vähemkäidavaid tänavaid, kuni oleme jõudnud Suurele väljakule, kus kangelaste kujud, nii kaksikud kui üksikud, seisavad ümber Kuninga torni.

Torn on lihasammas, selle otsas sooniline majasuurune süda. Kuni Kuningas elab, süda tuksub. Kui ta sureb, on süda paigal, kuni uus Kuningas sünnib. Torni varre ümber keerdub puust trepp. See viib südant ümbritsevale põrandale.

,,Seal üleval ei ole kedagi," ütleb Isabella. ,,Kus Parlamendi liikmed on?"

,,Kardavad Ussi," vastan ma. ,,Sellele meeldivad maagid."

,,Draven võis tõtt rääkida," sõnab ta. ,,Sina ja tema olete ainukesed, kes saaksid uut Kuningat puutuda."

Jah, Isabella on siis surnud. Need saame olema Draven ja mina. Ja siis ma mõistan. ,,Ei. Draveni kaksik on endiselt seal." Isabella nägu on tühi. ,,Sina oled surnud. Mina olen üksik." Isabellal läheb mõistmiseks hetk aega. ,,Sa ei saa loitsida. Ja tema saab."

,,Võibolla mitte. Ta kaksik on surma äärel."

,,Aga veel mitte surnud."

,,Pole vaja paljut, et kedagi tappa, eriti, kui vastu loitsida ei saa," tähendan ma. ,,Tunnistajaid poleks."

,,Ta ei ole mõrtsukas," märgib Isabella. ,,Ära küsi, kuidas, aga ma tean, et ta ei ole. Ma tunnen seda."

Ma tunnen seda ise ka. Ta ei ole mõrtsukas. Ta on valelik, aga seda on kõik. Parlamendi vanemad peavad end sõnades võõruslikeks, kuid on türanlikud. Ma mäletan, kui ma veel nende hulka kuulusin. Meie kaasmaagid kuulutasid oma plaane viimaseks loitsuks ja nende kaksikud naeratasid ja noogutasid. Suured loitsud, mis teeksid nende surnud kaksikutele au. Nad valetasid. Loitsud olid alati nende enda jaoks. Aga mina olin ainus, kes põgenes. Mina olin ainus, kes valede osas midagi ette võttis. Ja Isabellal on õigus. Ma valetan endale ja olen alati endale valetanud.

Ma üritan suunduda üle väljaku, kuid mu jalad ei liigu. Mu rinnus ei kõrveta ja mu kopsudes kõdistanud ämblik on kadunud. Ma üritan Isabellale öelda, et mul ei ole enam valus. Mu pea ei liigu. Miks kõik nii vaikne on? Ma oleksin justkui vee all ja mul läheb veidi aega, et aru saada: Isabella karjub midagi.

Keskendun ja tema sõnad muutuvad veidi selgemaks. Ta karjub minu nime. ,,Torn," ähin ma. Kulub paar katset, kuni ta mind kuuleb, kuigi ma karjun samuti.

Isabella alustab üle väljaku jooksmist ja meid ühendav liha venib, kui ma mööda munakive jalgu järgi vean. Ma ei tunne. Kolmandik teest läbitud, pilgutan ma silmi ja kui need taas avan, oleme poole peal. Isabella on seisma jäänud. Ta laksib mulle vastu nägu. Maailm on vaikne ja laksud juhtuvad kellegi teisega. Ma olen otsekui klaasi taga, sipelgas terraariumis maailma põlemist vaatamas. Ma tahan magada. Kui ma magan, siis ma ei pea teda tapma.

Ei. Me peame Draveni leidma. Ükskõik kui heledalt majaks põleb, ta ei näe meid maapinnal. Kui ta ei lenda parajasti, pole oluline, mis juhtub. Siis me sureme enne, kui ta meid leiab.

Ma ei tea, kas Isabellal on piisavalt jaksu, et ma saaksin lausuda midagi peale majakaloitsu. See võib ta tappa ja siis olen ma üksi ja jõuetuna tornis, Uss all linna laastamas. Jumalad, ükski loits praegu võib ta tappa. Aga valikut ei ole. Suurem osa loitse, mida ma Parlamendis õppisin, on liiga võimsad. Mul on vaja midagi väikest.

Ma pilgutan silmi ja siis oleme me maas pikali, mu nägu munakivide vastas tuim. Isabella krigistab hambaid ja me tõuseme püsti. Ma ei tunne valu. Tema lihased kummuvad, kui ta minust elu imeb. Aga isegi nii ei ole võimalik, et ta saab tipuni ronitud või isegi ainult paar sammu astutud, kuniks ma suren. Ma pean midagi loitsima.

Mu nägu on tema omast vaid tolli kaugusel. Ma ei suuda välja mõelda, mida loitsida. Viimase loitsu kahjud on tema näolt kustunud. Tema ilu on võrreldav ookeani või mäe esimest korda nägemisega. See tekitab mulle tähtsusetu tunde. Lastena olime me samaväärselt tavalised. Nüüd on tema Jumalanna ja mina moor.

Lapsepõlv. Oli üks riimloits, mille kõik kaksikud lastena ära õpivad. Pisike, rumalavõitu loitsuke. Loits, mis pani juurviljad maitsema nagu keedetud maiused. Sõnad olid lihtsad, aga see oli laululoits, vajas rütmi ja viisi, et õnnestuda.

Mul on viis peaaegu meeles, aga see on kui püüda tuules seebimulle. Niipea, kui mõni sõna meelde tuleb, on see samas kadunud.

Ma pilgutan silmi ja kui ma nad taas avan, on kõik hall nagu pilve sees. ,,Isabella!" hüüan ma, aga ma ei tea, kas huuled liikusid. Ma pean loitsima. Ma sulen silmad ja laulan.

Isabella karjed kajavad mööda väljakut. Avan silmad. Kõik on vesine ja hägune, kuid mitte enam hall. Pooleldi loomalik valuoie sünnib ja sureb Isabella kurgus. Loits on teda kurnanud, kuid paistab olevat luhtunud. On see võimalik? Ja siis taban ma õhust millegi maitse. See on taeva maitse otse enne äiksetormi, terav ja ohtlik. ,,Olemat-Uss," ütlen ma. ,,Ma tunnen tema tulemise maiku." Ussi maitse muutub. See muutub tema kavatsusi pidi. Omal moel loen ma tema mõtteid ja ma tean, et ta on näljane maagia järele.

Torkimine mu keelel läheb tugevamaks. ,,See tuleb meile järgi," märgin. ,,Maagia on majakas. Me peame ronima." Järgmine loits võib meid paljastada.

Mu silmad kipitavad ja ma pühin neid käeseljaga. Isabella kujutis muutub selgeks. Püüan kinni ohke. See loits ei võtnud palju, kuid Isabella on nüüd vana naine. Tema nahk on kortsus kui tegemata voodi, juuksed hallid ja ilmetud.

,,Sa pead mind kandma," sõnab Isabella, hääl nõrk. Ma korjan ta sülle. Ta on kerge kui tulehakatis. Jumalad, ta ei suuda majakaloitsu ära kanda, rääkimata esilekutsumise loitsust.

Ma tardun. Võibolla Uss ei märka meid, kui peitu poeme.

Isabella kaevab sõrmed mu käsivarde. ,,Mine!" sisistab ta. Ma ruttan üle väljaku, Isabella jalad kive kohati riivamas.

Ussi osoon tugevneb. See peab jahti, pole kindel, kust maagia tuli, teab vaid, et keegi oli piisavalt rumal, et loitsida ajal, kui Kuningas on surnud.

Ma jõuan trepini. Isabella silmad on lahti ja tulised, kuid ülejäänu näib nii habras, et ma muretsen - puhuks tuul valet pidi, pudeneks ta ehk tolmuks.

Ma olen tugev, tugevam, kui ma olen aastaid olnud. Ma olin unustanud, kuidas on pingutuseta hingata. On uskumatu liigutada ilma valuta.

Ma ronin mööda treppi ülespoole, Isabellat toetades. See nõuab pingutust, kuid osa minust laulab pingutuse naudingust.

Me jõuame üles ja Isabella nõtkub põranda vastu. Tänavad on inimesi täis, kuid Pisarate teel pole peaaegu kedagi. Selle asemel on nad tropis Idavärava juures või kaldal, kaluripaatidesse rüselemas. Nad kardavad, et Uss tuleb taas klaasteed pidi. Aga Idavärav on liiga väike, et lasta läbi nii tohutuid hulki. Tuhanded lömastatakse.

Ja neil kes on paatides, ei lähe paremini. On jäänud vaid tunnike, kuni Põlev meri uuesti leekidesse lahvatab. Selleks ajaks, kui nad paadid üle võtavad, vesi juba põleb. Ainus ohutu tee on Lõunavärav, mille poole viib Pisarate tee, kuid ma tunnen Ussi maiku värava taga.

,,On Emily taevas?" uurib Isabella.

Taevas lendab palju vannutatuid. Suurem osa on linnamüüridest väljaspool, kuid linna kohal on veel piisavalt, et Emilyt ei oleks võimalik ära tunda. Mitte ükski pole piisavalt lähedal, et Draven meid näha võiks.

Naeratuse vari liugleb Isabella huultel. ,,Mis sa arvad, kas ma majakaloitsu eest saan kuju?"

,,Võibolla tuleb ta piisavalt lähedale, et meid näha," vastan ma. Ma ei suuda meeleheidet hääles peita. Ta puudutab mu nägu, aeglaselt ja valulikult. ,,Sa oled nii kaunis. Kas mina nägin ka nii välja?"

Ükski vannutatu ei lenda lähedale. Ma hüüan Draveni nime, kuid taevas neelab mu sõnad. Päike loojub ja pisikesed leegid vaibuvad mere pinnal. Varsti on nad vöökõrgused. Paadid saavad süttima.

Vali krigisev heli kriibib mu kõrvu. Lõunavärav väriseb Ussi survest, kes maagia allikat otsib. Müürid on hävimatud, aga värav on rauast.

Üksik vannutatu hõljub Pisarate tee kohale. See peab olema Draven, otsides meid sealt, kus viimati nägi. Miks ta ei mõtle? Siia üles ei kosta ühtki heli peale tuule müha ja Ussi tagumise. Rahvahulk Läänevärava juures on muutunud kihavaks massiks. Seal on karjeid ja luude murdumise raksatusi, kui nõrgemad jalge alla tallatakse. Ja järvel paadid juba süttivadki. Kui oleksime järvele lähemal, tunneksime põleva liha lõhna.

,,Ma armastan sind," sosistan ma ja lausun loitsu. Isabella karjub ja karjub ja karjub. Ma sunnin ennast teda vaatama, kui ta mu silme ees vananeb ja kuhtub. Tema silmad vajuvad sügavale koobastesse, kaks musta, vette kastetud kivi ja siis ta suleb need. Tema nägu kortsub, kuni ta põski katavad sügavad praod. Ta on täiesti liikumatu ja ainus, põhjus, miks ma tean, et ta on elus, on nõrgim hingetõmme mu põskedel. Kogu mu olemus pragiseb rõõmust.

Loitsu viimase sõna peale kiirgab mu sõrmedest valgus ja ma hoian peos tillukest tähte. See on külm, selge ja hiilgav. Ja kasutu. Draven võib meid küll leida, kuid Isabellal pole enam jaksu, et kuigi palju loitsida. Vähemalt võib majakas Emily ja Draveni ohust välja juhatada. Lõunavärav hõõgub kirsspunaselt. Taevas selle kohal tõmbub tumedamaks, kui Ussi toodud tormipilved kogunevad. Siis imbub must udu läbi värava. Pimedus tiheneb, kuni hõõguv värav kaob.

Palvetan Jumalate poole, kellesse Isabella ei usu, kuid Emily kaob pimedusse. ,,Vaata üles!" karjun ma, aga loomulikult ta ei kuule mind. Pilgutuste vahel kasvab Isabella silmi katma valge kae. Ma vaatan tumedusse tagasi. ,,Ma nägin temast und," ütleb Isabella.

Ma jõllitan nii keskendunult, et kulub viiv, kuni tema sõnad kohale jõuavad. ,,Mida?"

,,Igal ööl on mu unenägudes olnud mees," jutustab ta. ,,Ma ei teadnud, et see on tema, kuni ta Emilyst välja astus. Ma nägin unes, et ta oli mu elu armastus."

Mind läbib külmavärin. Maagide unenäod on endelised, kuid see unenägu ei saa tõsi olla. Ma pole kunagi kuulnud, et kaksik näeks sama und mis maag. ,,Mul on see ka," tõden. ,,Sa näed teda unes ja seal oled sa üksi. Aga mina olen ikka veel elus."

Ta köhatab niiskelt: ,,Ei. Ma olen üksi ja koos Draveniga. Sina oled surnud."

Kui mu tähe valgus hääbub ja kustub, sööstab pimedusest välja Emily. Tema taga hajub must udu, kui ulguv tuul selle minema pühib.

Uss on Lõunavärava sulatanud ja kuumad rauajäägid katavad tee. Uss tuleb läbi augu, kus oli värav. See ei tohiks mahtuda. See kerib ennast linna kohale nagu algav torm, kuid selle pea libiseb väravast läbi, tema laius lõpmatuseni kahanedes, kui keha läbi imbub. Kui ma otse selle poole vaatan, pole seda olemas. See on nähtav ainult silmanurgast, ilmetu toru ööst ja õhust ja eimiskist.

Emily tõuseb, kuni on hoonetest kõrgemal. Kuid nad liiguvad Põleva mere poole, mitte meie, ja Uss järgneb neile. Ma tunnen tema segaduse maitset. Majakas tõmbas tema tähelepanu, kuid Emily juuresolek tegi asjad keerulisemaks. Ta on maagiline olend. Uss pöörab oma võimatut pead ja otsustab teda taga ajada.

Ma asun taas majakaloitsu lausuma. Isabellas on vaevu piisavalt elu järel, kuid mul pole aega, et temalt luba küsida. Ta juuksed langevad pehmete hallide salkudena välja ja kui ta karjub, näen ma, et tal pole hambaid. Kui tema karje vaibub, sulguvad silmad, ta meenutab sootut muumiat. ,,Mul on kahju," sosistan, kuid ta ei vasta.

Täht põleb taas mu käes. Uss pöörab Emily hävitamise asemel Pisarate teele. Tema ulg valjeneb aina, kuni muutub ainsaks heliks maailmas. Plekk-katused lendlevad läbi õhu ja terved hooned veerevad mööda tänavaid. Kaugemal tee peal inimesed põgenevad, kuid tuul lööb nad jalust. Pisarate tee sulanud klaas muutub Ussi lähenedes pehmeks ja inimesed lahvatavad leekidesse. Uss siugleb neist üle, jättes endast maha söestunud, jahtuvasse klaasi pressitud kehad.

Nüüd see teab, kus me oleme. Uss hakkab minu maitset tundma. Seda mööda, kuidas ma harjun tema maitsenüanssidega, hakkan ma sellest paremini aru saama. Ma tunnen tema mõtete maiku, mis on rohkem, kui ma Isabella kohta öelda olen saanud. Mõtte iroonia paneb mu sisemuse nuuksatama.

Uss ulub tänavat mööda allapoole ja tema maitses on tunda uskumatut, kohutavat kurbust. Uss on kurbust üleni täis. Tema maitse annab mulle veidra arusaamise. Tema eesmärk on maagiat hävitada ja tema eesmärk on tema kurbuse allikaks. Ma proovin veel maitsta, kuid tuul keerutab liiga palju.

Isabella sosistab midagi. Ma vaatan jätkuvast õudusest kõrvale ja surun oma kõrva ta huulile. Kulub kaks või kolm katset, kuniks ma mõistan.

Lase mul surra. Tema häälest kostab agooniat. See ei ole tema kuulsuseiha. See on piin. Isegi hetkedel enne, kui ma viimase loitsu laususin, ei tahtnud ma surra, kuid tema on surmale palju lähemal kui mina tol hetkel. Ma ei ole mõrtsukas, ma olen piinaja.

Emily lendab Ussist eemale, nüüdseks piisavalt kiiresti lennates, et olla hetkede jooksul linna müüridest väljaspool. Ta põleb, leegid järgnemas, kui ta üle taeva kihutab. Kuid Uss peatub ja sirutab oma võimatu kaela, et neid alla neelata.

See kerkib nende kohale, mõõtmatum kui mäed, kuid liiga väike et nähtav olla. Selle suu avaneb, tormipilv, orkaan, sügavik maailma lõpus. Jäta nad rahule. Jumalate pärast, jäta nad rahule.

Ja imekombel Uss taandub. See asub tagasi Pisarate teele ja hakkab mööda seda torni poole tulema. Ei, see ei olnud ime. Uss sai minu mõtetest aru. Niipalju, kui mina seda maitsta suudan, suudab see mind. Ma avan suu ja sirutan keele välja. Kurbuse maitse on kõikevaldav. See on tuha, peiekookide, üksinduseveini maitse. Uss neelab maagia kasutajaid ja maagilisi asju. Kogu ülejäänud häving on kogemata. See peab tegema, mida see teeb ja kurbus tema loomuse sügavuses annab tuulele maitse.

Köhahoog ragiseb Isabella rinnus kui täringud topsis. Ta ripub külma ja lõdvana mu eesküljelt. ,,Isabella!" karjun ma. ,,Draven tuleb meile järgi. Ta nägi tähte!" Ma hoian helkivat tähte kõrgel, kuni selle ajutine sära vaibub.

Uss veereb mööda teed alla. Tema põletav tuul lükkab Emilyt enda ees.

Isabella surub välja sosina: ,,Juhi see linnast välja. Mine Emily sisse ja kasuta veel mõnd loitsu, et see Emilyt taga ajama hakkaks."

,,Ei." Kui ta sureb Emily sees, ei saa keegi kunagi teada, mis juhtus. Ma lubasin talle hiilgust. Ta on mu õde ja väärib seda.

Emily tuleb õõtsudes torni kohale, allkülg põrandat riivamas ja siis ta maandub. Tema keha on kohutavalt põletatud, kuid nägu pole ilmekam kui varem.

Ta lõheneb ja Draven astub välja. Mu süda hüppab, olukorrale vaatamata. Tal on loitsurull käes.

,,Ma arvasin, et meil on rohkem aega," lausub ta. Ta vaatab Emilyt ja puudutab tema tagapoole põlevat liha. Pisarad täidavad mehe silmad ja ta ei vaata meie poole, kui ulatab väljasirutatud käega loitsukirja.

Suurem osa rullist on kaetud loitsukeele ruunidega. Kuid osa sellest on tavakirjas. See ütleb: ,,Mary. Ma olen Susani liiga ära kurnanud, et seda lausuda. Ma tean, et sa ei ole Isabellat kurnanud. Ta on piisavalt tugev, et see välja kanda. Me võime koos Parlamenti valitseda."

Selle all on loits. See on Emily töö. Kui Isabella oleks tugev ja Kuningas veel elus, ei tapaks loits teda, kuid nüüd sureks ta selle lausumise peale kindlalt.

Draven kummardub, Sama teeb tema kaksik. Ja selles estis on midagi tuttavlikku. ,,Emily?" ütlen ma Draveni kaksikut lähemalt vaadates. Ma oletasin, et tema kaksik on meessoost, kuid kõhetu olend on naine.

Draven raputab pead. ,,Ei, Susan." Ma puudutan kaksiku lõuga. Emily surnud kaksik? ,,Ma ei mõista."

Uss kerib ennast torni jalami ümber. Draven haarab servast, sõrmenukid valged. ,,Emily vannutas mu. Tema kaarik möödus minust ja pritsis mu mudaseks. Ma nimetasin teda litsiks."

Ta avab silmad, vahtides Ussi, kui see mööda treppi üles voogab. See liigub nüüd aeglaselt, teades, et saak on lõksus. ,,Ta vannutas mu, et mind karistada, ja kui ma olin ta ori, armus minusse." Ta teeb pausi, et nuuksatus alla suruda. ,,Ma ütlesin, et armastan tedagi, kuid ma valetasin. Kui tuli aeg viimane loits lausuda, siis ta ei suutnud. Ma ütlesin talle, et ta vahetaks Kaupmeeste juures minu kannatused oma kaksiku valu vastu. Ma arvasin, et lõpetan nii vaid oma orjuse."

Isabella avab silmad ja räägib. Tema hääl on selge ja tugev. Temas on rohkem elu kui ma ette kujutasin, võibolla isegi piisavalt, et esile kutsumise loitsu lausuda. ,,Miks ta ei räägi?" küsin ma.

,,Ta suutis ära kanda Susanile haiget tegemise süü, kuid ta ei suutnud vannutamist taluda," vastab Draven. ,,See murdis ta meele. Ta päästis Susani elu iseenda arvelt. Susan on nüüd minu lein."

Uss on trepist üles jõudnud. See peaks olema liiga suur, et ära mahtuda, aga mahub. Ma tunnen selle meeleheidet, selle vajadust maagiat hävitada ja selle jälestust enese vastu selle pärast.

,,Lausu loits," ütleb isabella, püüdes seda karjuda. ,,Tapa mind. Tapa mind ja päästa ennast."

Uss tõuseb meie kohale ja täidab terve taeva. Loits on mu käes lahti keritud. Aga ma ei ole mõrtsukas. Ma olen valelik ja silmakirjalik, aga see on kõik. Ma viskan rulli Ussi suunas. See lahvatab enne tabamist põlema.

Ma lausun oma koolihooviloitsu, selle, mis maitseid muudab. Isabella karjub, kuid elab. Ussi maitse tugevneb ja matab mu enda alla. Ja siis olen ma Ussiga ühendatud. Me oleme kaksikud. Ma tunnen tema maitset ja tema minu oma. Ta teab, mida ma mõtlen ja tunnen ja ütlen ja mina mõistan teda.

,,Sa neelad maage, et uus Kuningas teha," ütlen ma talle, toomata kuuldavale ainustki sõna. ,,Kui uut Kuningat ei sünni, maailm sureb. Rohkem veel kui loitsudele, annab ta jõudu elule." Ma tunnen, kuidas ta ootab, ettevaatlik minu sõnade ees. ,,Aga sulle ei meeldi tappa. Sinu leinad on rasked."

Kurbuse ja kergenduse maitse uhab must üle. Tal on olnud terve igavik oma süüd tunda, seda kunagi jagamata. ,,Mine Kurvakaupmeeste juurde," ütlen ma. ,,Ma võtan kanda sinu kurbuse ja sina minu oma. Jäta nad ellu ja minust saab Olemat-Uss."

Ja ta küsib: ,,Mis on sinu kurbus, kui su õde on elus?"

,,Ma armastan seda meest. Ta on mu ainuke. Ta on ka Isabella ainuke. Minu kurbus on, et ma annan oma õe talle. Ma annan nad teineteisele ja see on mu lein."

Olemat-Uss neelab mu.

#

Isabella on üksik. Ma taastan ta tervise. Ma olen Olemat-Uss ja Olemat-Uss on mina. Me oleme üks olend, kandmas teineteise süüd ja me oleme samahästi kui jumalad.

Emily jättis Susani nii kurnatuks, et temast on alles vaid kest. Seal pole midagi päästa, nii et ma lasen tal surra ja jätan Draveni üksikuks. Ma ei saa Emily mõistust tagasi anda. On asju, mis ei ole minu võimuses. Ühel päeval võib ta taas mõistusele tulla ja siis on Dravenil raskem.

Kerin end torni ümbert lahti. Parlamendi maagid on linnast oma vannutatutel põgenenud. Osad on pahad ja peaksid surema. Ma ei ole mõrtsukas, aga ma saan olema. Ma jätan oma õe maha, teades, et ei näe teda enam kunagi ja see on minu kurbus, aga ma olen Olemat-Uss ja kannan oma kurvad igaviku lõpuni.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 06/16 (J. J. Metsavana)

Stalker 2016 hääletus, nädal aega armuaega (Jüri Kallas)

Palju õnne, Robert Englund (Kalver Tamm)

Estconlase meelespea: abiks nii ulmemorsale kui esmakülastajale (J. J. Metsavana)

Filmiarvustus: Muljeid filmist Warcraft (Miikael Jekimov)

Filmiarvustus: Approaching the Unknown (Ralf Sauter)

Filmiarvustus: Warcraft (Jaagup Mahkra)

Raamatuarvustus: Võlukunsti tumedam pool (Leila Tael-Mikein)

Raamatuarvustus: Meie oma ,,Da Vinci kood"??? (Oskar Nassar)

Kurioosum 06/16: Ulmefilmide kaunitarid (Rauno Pärnits)

Kõver kiirgus 06/16 (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 06/16

Ulmeuudised 06/16

Jutt: Kadunud tulevike otsinguil (Riho Välk)

Lõik romaanist Fata(l) Morgana (Leila Tael-Mikein)

Jutt: Viimne kiri (Maks Hull)

Tõlkejutt: Vastasseis Moskva jõel (Oleg Divov)

Tõlkejutt: Velese raamat (Juha Jyrkäs)

Tõlkejutt: Õed (Nick T. Chan)