Peatoimetaja veerg 6/17 (J. J. Metsavana)

Selle kuu Reaktori intervjuu on meil Urmas Alasega, kes oli kaheksakümnendate lõpu ja üheksakümnendate alguse Eesti viljakamaid ulmeautoreid. Meenutuseks taasavaldame ka ühe ta Põhjanaelas ilmunud loo.

Maniakkide Tänav viis ulmikute hulgas läbi küsitluse ja pani vastuste põhjal kokku nimekirja läbi aegade parimatest Eesti ulmelugudest. Kel soovi võib meile saata ka oma lemmikute nimekirja.

Reaktori juttude osas jätkame 2017 jutuvõistluse paremiku avaldamist. Seekord jõuavad teieni Aliise „Surmasööjad”, Mairi Lauriku „Zombid tekitavad laipu” ning Piret Saul-Gorodilovi „Prinditud (l)ootused.” Lisaks avaldame Kaido Tiigisoone jutu „Kassiliiv“ ning Karmo Taltsi „Koletu Kristatos“. Jätkub ka Tõnis Hallaste arvustusrubriik, kus ta lahkab eelmisel kuul ilmunud jutte.

Raamatuarvustusi on meil see kuu tervelt kolm ning lisaks neile veel üks arvustus Star Treki fännisarjadest. Jüri Kallas arutleb ajakirjade ning ulme populariseerimise teemal ning loomulikult ei puudu ka Kalveri rubriik „Palju õnne”.

Head lugemist. Ning ärge unustage Stalkerit hääletada ja end Estconile registreerida.

Kaanepilt Raido Kaasik. Kaanekirjad Jana Raidma.

Intervjuu Urmas Alasega (J. J. Metsavana)

Ulmekirjanikud on kirjutamiseni jõudnud eri põhjustel ja teid mööda. Mis oli see, mis tõi sind kirjutamise juurde?

Ray Bradbury ütles kunagi midagi selles vaimus, et paljud kuulevad hääli ja veedavad oma päevad nelja seina vahel, ühed hullumajas ja teised kodus kirjutusmasina taga. Mina hakkasin kuulma hääli palju varem, kui hakkasin neid üles kirjutama, seega oleksin võinud ka esimeste hulka sattuda. Kirjutamise juurde jõudsin tegelikult läbi mõtteaegluse. Mul ei tulnud kunagi õigel ajal õige sõna keelele. Kui tuli, siis oli hetk ammu möödas. Aga kirjutades võib hetk viibida, kuni mina vajaliku sõna üles leian.

Kes on su lemmikud ulmeautorid?

Väga raske küsimus. Mul on väga palju lemmikuid. Ilmselt on minu meeldimislävi väga madal. Loen kedagi, ja kohe meeldib. Algul lugesin muidugi autoreid oma kodust: Verne. Beljajev. Asimov. Conan Doyle. Hiljem lisandusid Clarke, Bradbury, Simak, Lem ja Strugatskid. Enamik raamatuid, mida lugesin, oli muidugi vene keeles. Lühijutte lugesin ajakirjadest «Horisont», «Himija i žizn», «Tehnika molodjoži». Kui 1980. aastatel ilmusid Harju tänava raamatupoodi müügile ingliskeelsed raamatud, ostsin ära praktiliselt kõik ulmeraamatud, mis sinna jõudsid. Heinlein. Bester. LeGuin. Ellison. Tolkien. Hiljem, kui ma juba tõlkija olin, siis sain töö otstarbeks nii palju lugemist, et üsna tükk aega ei ostnud enam midagi. Praegu ostan põhiliselt Interneti-poodidest e-raamatuid. Praegu on nii palju tehniliselt häid kirjanikke, et on tõesti raske kedagi eraldi välja tuua. Ainult need, kelle kirjutatud sõna elama hakkab.

Kas toona oli ka teisi tuttavaid-fänne või küpsesid üksi omas mahlas?

Paraku omas mahlas. Minu tuttavaist ei meeldinud ulme kellelegi. Näiteks rääkisime ühe tuttavaga Jules Verne’i «Saladuslikust saarest». Seal põgenevad põhjaosariiklased, neli meest ja poiss, lõunaosariiklaste vangilaagrist õhupalliga ja satuvad Vaikse ookeani keskel üksikule saarele, kus ehitavad tubli tööga üles jätkusuutliku koloonia. «Nii eluvõõrast asja ei suuda keegi lugeda,» ütleb tema. See polnud mulle uudis. «Nojah, kriitikud väitsid kohe, et nii väikesel saarel ei saa olla nii palju loodusvarasid, nagu nendel vaja läks...» möönan mina. «Ei-ei, ma ei mõtle seda!» katkestab ta mind kannatamatult. «Neli täiskasvanud meest ja tiinekas poiss üksikul saarel, ja keegi ei kepi poissi! Nii elukauget raamatut pole võimalik lugeda!» Ausalt öelda olen tumm. Mul polnud sääraseid asju mõttessegi tulnud. «Oli 19. sajand...» alustan ääri-veeri. «Ei-ei, ega mõtlegi, et kõike peaks otste välja ütlema! Piisaks vihjestki! Et poiss ja mees käivad ära... ja pärast on mees rahul, aga poiss tusane... Rohkem polekski vaja! Raamat oleks kohe usutav!» lõpetab tema silmade põledes. Mina olen tumm. Ma ei hakka ütlema, et ei oleks nendest ärakäimistest midagi osanud välja lugeda, isegi kui need oleksid raamatus olemas olnud.

Peaaegu poolte eestlaste jaoks on N-Liidu aeg asi, millest enam palju ei teata. Kuidas toona ulmeasjad olid, kuidas oli suhtumine ulmesse, kuidas olid väljundid sellega tegelemiseks ja mis olid peamisteks takistusteks. Vahel räägitakse, nagu toona ei peetud ulmet eestlaste jaoks sobivaks. Kas sedalaadi suhtumist oli palju?

Eks jah, Eesti ulme tundus tõesti natuke pingutatud ja kunstlik nähtus, säärane Hawaii heavy metal’i või Leningradi Dixieland’i moodi asi. Et nagu rohkem suurte maailmarahvaste pärusmaa. Eestlaste enamik oli värskelt linna tulnud maanoored, kes unistas pigem Eesti aja tagasi tulekust, kui lõi ägedaid tulevikuvisioone. Tulevik oli ju ette teada, kõigi erisuste kadu ja kogu Nõukogude Liidu sulandumine ühtseks venekeelset kommunismi ehitavaks rahvaks. Millest enam unistada? Seepärast loeti Eesti ja muud klassikat, kaasaegsetest loeti Kaugverit ja Egon Rannetit (või Unti ja Valtonit). Isamaa ihalejad kannatasid koos Runneliga. Iroonilised intellektuaalid muigasid koos Mutiga. Kes kätte sai, luges väliseestlasi. Ning väliseestlase Karl Ristikivi «Imede saar», mis ilmus ka «Loomingu Raamatukogus», on ju ülihea ulmeraamat, senini Eesti parim! Erinevusi kahe ajastu vahel on nii palju, et neist tuleb rääkida ükshaaval. Aga kui Eesti autor midagi valmis kirjutas, siis sai ta seda avaldada küll. Olid ajakirjad «Pioneer» (hiljem «Põhjanael») ja «Noorus», need avaldasid ulmet heal meelel. Ka «Eesti Raamat», ainus kirjastus Eesti NSV-s, millel oli õigus ilukirjandust välja anda, ei lükanud ühtegi käsikirja tagasi ainult põhjendusega, et ulme ja Eesti lugejale sobimatu. Nad avaldasid nii Boris Kaburit, Eiv Elooni («Kaksikliik») kui ka Henn-Kaarel Hellatit («Naiste maailm»). Viimased kaks tekitasid elevust ka nn laias lugejate ringis. Tollal oligi ainult üks kirjastus, mis ilukirjandust välja andis. Siis «Perioodika», mis, nagu nimigi ütleb, andis välja perioodikat. Suurim erinevus kahe süsteemi vahel ongi arvudes. Nõukogude ajal anti välja vähe nimetusi, aga neid trükiti tohutul hulgal. Alla kümne tuhande eksemplari trükiti ainult luulet. Tänapäeval trükitakse väheseid raamatuid üle tuhande eksemplari. Pigem mõnisada. Seepärast oli ka honorar Nõukogude ajal suurem kui tänapäeval. Ilukirjandusteose tõlkehonorar võrdus kontoriroti aastapalgaga. Niisiis oli tõlkijal terve aasta aega oma tõlget viimistleda, aga kirjanik võis romaani honorari eest lausa kaks-kolm aastat vaikselt tiksuda ja oma järgmist oopust poleerida. Tolleaegset suurimat häda ei kujuta tänapäeva inimesed enam ettegi: et kirjastusse antud käsikiri võis seal marineerida aastaid, enne kui toimetaja kätte ja sealt edasi trükikotta jõudis, ja seista sealgi veel aastakese või paar, enne kui raamatuks sai. Tänapäeval võib käsikiri paari kuuga raamatuks muutuda. See oli siis vormilise külje kohta. Teiseks sisu... Sarjas «Seiklusjutte maalt ja merelt» anti välja ulmeklassika Verne’ist Conan Doyle’ini. «Loomingu Raamatukogu» avaldas Stanisław Lemi «Ijon Tichy kosmoserändude päevikud» ja «Ijon Tichy mälestused», Ray Bradbury «Farenheit 451». Aga sarja «Mirabilia» avas Pierre Boulle’i «Ahvide planeet», mis kogu maailmas laineid lõi, ning edasi tulid Michael Crichtoni «Andromeda», Ray Bradbury «Marsi kroonikad», Clifford Simaki «Nagu õieke väljal», Strugatskite «Miljard aastat enne maailmalõppu» – ei saa öelda, et kirjastajad oleksid Eesti rahvast ulmenäljas hoidnud. Jah, igal aastal ilmus kõigest paar-kolm ulmeraamatut ja mõnel aastal sedagi mitte, aga arvestagem ka tollaseid võimalusi. Nimetusi avaldati üldse vähe. Moskva nõudis suuri tiraaže. Lisaks käis ideoloogiline võitlus manduva läänega, mida tõlketeosel oli samuti soovitav kajastada, aga õnneks olid lääne autorid väga läänekriitilised – on seda tänini. Ning välisautoritele maksmiseks oli raha vähe – päris raha. Ka seda ei kujuta Eesti-aegne inimene enam ette, et mitte iga raha pole päris raha ja seda ei saa pangas mõne teise valuuta vastu vahetada. Hahaa! Nõukogude Liidus oli välismaa raha omamine kuritegu, mille eest pandi vangi või lasti koguni maha, kui seda oli üle teatud piiri! Kuid nii see oli, ja Nõukogude rubla maksis ainult Nõukogude Liidus, välisautoritele tasuti naftadollarite eest, ja neid anti liiduvabariikidele näpuotsaga. Isegi Moskva suurtele kirjastustele anti näpuotsaga, kui mõelda nende lugejate hulgale.

Paljud eesti ulmefännid on su juttudele ette heitnud liigset anglo-ulme kopeerimist. Kas tegid seda teadlikult, kuna mõned skeemid tuleb läbi kirjutada, või kukkus see lihtsalt nii välja, suur lugemus pressis teostesse?

Ilmselt lihtsalt kukkus nii välja, või vähemasti eelistan ise nõnda uskuda. Olen tõesti lugenud rohkem välismaa kirjandust ja kahjuks ka «välismaa keeles». Agul heideti mulle ette koguni seda, et terve lugu näeb välja, nagu oleks see tõlgitud inglise keelest. Mis ümber öelduna tähendas konarlikku keelt. Hakkasin siis ennast, õigemini oma keelt ravima. Lugesin keeleprofülaktikaks Tuglast ja teisi stiilimeistreid.

Omal ajal olite Mario Kivistikuga eesti ulme kaksiktäht, kelle ümber kogu eesti ulme tiirles. Siis sai see aga järsult lõpu. Näiteks ilmusid „Põhjanaelas“ katkendid, mis jäid pooleli, Postimehes ilmus pikem teos, mis jäigi vaid sinna. Miks see nii läks?

Mina kadusin ära. Vt ülejärgmist küsimust.

Mis põhjustel ilmus Täheaeg vaid korraks ja seejärel seisma jäi? Tegemist oli ju hea asjaga.

«Täheaeg» oli ajakirja «Horisont» projekt kasumi teenimiseks, mitte ulmekirjanduse edendamiseks, ja kui kasumit ei tulnud, ei tulnud ka rohkem «Täheaegu». Saan süüdistada vaid ennast kui koostajat. Ei tabanud lugejate maitset. Ei teadnud, mis neid erutab. Tuletagem meelde küsitavusi, mida tekitas Verne’i «Saladuslik saar» minu ja mõne teise lugeja peas.

F-sarja alguses tõlkisid sinna üsna mitu ulmekirjanduse tippteost. Kui palju said valikutes ise kaasa rääkida? Kust toona tõlgitavaid raamatuid leiti? Miks see koostöö lõppes?

Sain küll kaasa rääkida, ja päris valjusti. Raamatud võtsin tavaliselt oma riiulist. Tollal ei pakkunud väliskirjandused oma toodangut Eestile nii agressiivselt nagu praegu, et tulevad juba käsikirjad, nii et kõik keeled kogu maailmas ühekorraga müüki paisata. Eesti ei huvitanud kedagi. Eesti keskmine palk oli ju algul 550 krooni ehk 50 dollarit kuus. Kui peaminister Tiit Vähi ütles, et ei näe ühtegi põhjust, miks aastal 2000 ei võiks eestlaste keskmine palk olema 200 dollarit kuus, peeti teda hulluks. Tegelikult oli 400, seega kaks korda rohkem. Aga 1990. aastatel oli Eesti nii vaene ja tähtsusetu, et kirjastusel pidi olema väga hea suhtleja, kes läänest lepinguid saada. Varrakul oli selleks Krista Kaer. Algul tehti vastvabanenud Eestile kõvasti allahindlust ka nagu ikka vaesele, juba linnukese pärast, et veel ühes keeles ilmunud. Koostöö kirjastusega lõppes, sest kirjastus ei maksnud 1990. aastatel korrapäraselt, aga mul oli raha vaja iga päev. Mõtlesin siis, et laon neile lauale niisuguse tõlgete virna, et nad lihtsalt peavad rohkem maksma. See mõte oli täpselt nii rumal, nagu see kõlas. Ei makstud rohkem. Hoopis mina katkestasin ennast kvaliteedituks ja vahetasin ala. Aga ma ei pea viha. Ma saan kirjastusest aru. Äri on äri, ja aeg oli tõesti raske. Paljud ei elanud seda üle. Nemad elasid. Ja selleks tuli kokku hoida sealt, kus sai. Paberi pealt ei saanud, trüki pealt ei saanud, oma töötajate palkadelt ja halduskuludelt ei saanud. Honoraride pealt sai ja hoitigi. Eliittõlkijate pealt, nagu Soosaar või Rajandi, muidugi ei hoitud, aga mina nende hulka ei kuulunud.

Kas nüüd, tagantjärgi mõeldes, teeks midagi teistmoodi või on jäänud midagi hingele kripeldama?

Eks ikka teeksin teisiti. Näiteks tõlgiksin «Düüni» esimese köite edu harjal ratsutades ära kogu sarja, mis mul ka kodus olemas oli. Olin tollal liiga suur idealist. Abikaasa tõlkis samal ajal «Sõrmuste Isanda» triloogiat. See tundus nii mäekõrguselt üle «Düüni» nihilistlikust vägivallast ja obskurantsest messianismist. Leidsin, et ühest köitest sarja tutvustamiseks piisab. Tänapäeval tõlgiksin esimese köite edu harjas ära ka järgmised, kuni ostetakse. Lisaks on maailm paarikümne aastaga muutunud. Kui varem tundus «Düün» oma keskaegsuses uskumatult rumalana, siis tänapäeval enam mitte – keskaeg ja tollane vägivald tulevad meie ellu jõuliselt tagasi.

Kui palju jälgid Eesti Ulmeühingu tegemisi ja oled kursis ilmuva värske kodumaise ulmega? Kui palju loed Eesti ulmet?

Pisut ikka.

Ulme on tänapäeval palju populaarsem kui eales varem. Ega pole tärganud tahtmist hakata uuesti kirjutama?

Elame, näeme. Kui ma enne seniilseks ei jää, küll ma siis veel kirjutan. Või juhtub vastupidi, enne saabub seniilsus ja enesekriitika kadu ning algab logorrhoea gradus gravis.

Millistest lugudest on sinu arvates Eesti ulmes kõige rohkem puudus?

Eesti ulmega on ilmselt sama lugu mis Eesti filmiga. Ilma sõkaldeta pole teri. Et oleks rohkem teri, tuleb teha rohkem. Siis tuleb ka rohkem õnnestumisi. Ja «rohkem» vastab ka rohkemate maitsele.

Eesti parimad ulmelood läbi aegade! (Maniakkide Tänav)

Eesti ulme? Ma ei tea sellest eriti midagi, mida sa soovitaksid? Selliseid jutuajamisi on mul olnud viimase paari aasta jooksul omajagu. Minult on mitu puhku küsitud, et millised on need head lood, millest peaks Eesti ulmega tutvumist alustama. Pean alati vastama, et see on kahe otsaga küsimus, termin “head lood” sõltub suuresti ikkagi lugeja maitsest. Mina võin igasuguseid asju soovitada, aga minu maitse on minuspetsiifiline ja ei pruugi sugugi küsijale sobida. Teiseks, kui ma hakkasin käigupealt mõtlema... tekkis mitte küll paus, aga ikka suured lüngad jutuajamisse, mil ma kramplikult meenutasin, millised siis on need head lood, mida soovitada. Raske oli. Värskeid lugusid oskan ikka öelda, aga aastatetagustega hakkab endalgi skleroos välja lööma, lausa häbilugu.

Nii hakkas mul küpsema mõte, et ka kohaliku ulme jaoks oleks selliseid edetabeleid või nimekirju vaja, mida välismaa ulme kohta Google’isse otsingut sisse lüües kümnete kaupa välja tuleb. Nii on hea endalgi aeg-ajalt mälu värskendada ja üle vaadata. Käesolevaga tahangi ma seda viga parandada.

Palusin neljakümnel (mina ise sealhulgas) eesti ulmehuvilisel (valik oli juhuslik, need keda tunnen) panna kirja eesti ulmest need jutud ja romaanid, mida nad peavad heaks ja soovitavad ka teistel lugeda. Vastas 23 inimest ja kokku nimetati 172 lugu ja 69 romaani. Päris palju inimesi jättis vastamata põhjendusega, et nad pole lugenud piisavalt eesti ulmet, et mingeid soovitusi anda. Loodan, et nüüd on neil alljärgnevast hea nimekiri ees, et kodumaise ulmekirjanduse paremikuga tutvuda :) Jagasin kogunenud koondnimekirja kolmeks. Esimesse panin need lood, mida soovitas 3 ja enam lugejat. Teise jäid siis kahe ja kolmandasse ühe soovitusega lood. Usun, et kahe ning ühe soovitusega on samuti meie ulme paremik, kuid pigem tundmatumad lood, mida on lugenud nii vähesed nende seast, keda küsitlesin. Kuna valim oli suhteliselt väike, siis rohkem soovitusi ei saanudki neile tulla. Ma usun siiski, et ka need lood on kõik kindlasti väärt tutvumist, et leida omad lemmikud.

Sisututvustusi ma lugudele kirjutama ei hakanud, sest keda mõni lugu huvitama hakkab, siis Ulmekirjanduse Baasist leiab nende kohta nii sisututvustusi, kui ka lugejate tagasisidet. Alljärgnevalt on lood esitatud suvalises järjekorras, taga sulgudes olev number näitab, mitu inimest on lugu soovitanud. Kui number puudub, siis oli üks soovitaja. Juhul kui üks inimene soovitas lugu juttude ja teine romaanide nimekirjas (eriti lühiromaanide puhul), siis lähtusin BAAS-ist ja kõik jutud ja lühiromaanid läksid ühte nimekirja.

Lood, mida nimetati kolm või enam korda:

Jutud

1) Veiko Belials “Surnud mehe käsi” (3)

2) Veiko Belials “Hoia end kullake, hoia end kurjast” (4)

3) Veiko Belials “See, mis tuikab su veres” (4)

4) Veiko Belials ja J.J. Metsavana “Kuldse päikse all me elame…” (3)

5) J.J. Metsavana “Proovisõit ehk kuidas vürst Kuu peale kippus” (3)

6) Indrek Hargla “Gondvana lapsed” (4)

7) Indrek Hargla kogu “Pan Grpowski” sari (8) (eriti “Pan Grpowski jõulud”)

8) Indrek Hargla “Excelsuse konkistadoorid (5)”

9) Indrek Hargla “Väendru” (5)

10) Indrek Hargla “Suudlevad vampiirid” (4)

11) Ülle Lätte “Udriku küla naised” (4)

12) Triinu Meres “Kuningate tagasitulek” (3)

13) Andre Trinity “Unenägude jumal”(4)

14) Heinrich Weinberg “Vihma seitse nime” (5)

15) Maniakkide Tänav “Nekromandi kombel”(3)

16) Maniakkide Tänav “Euromant” (4)

17) Maniakkide Tänav "See maailm on mulle!"(3)

18) Maniakkide Tänav “Ajudega töötajad” (3)

19) Lew R. Berg “Tempel selvas” (4)

20) Tiit Tarlap “Kaduviku paladiinid” (3)

21) Tiit Tarlap “Vampiirilõks” (3)

22) Kristjan Sander “Galahar” (3)

23) Kristjan Sander “Punksi metamorfoos” (4)

24) Karen Orlau “Rannahiidsed” (7)

25) Siim Veskimees “Kuu ordu”(5)

26) Siim Veskimees “Naeratus aastate tagant” (6)

Romaanid

1) Leo Kunnas “Gort Ashryn” I-III (11)

2) Veiko Belials “Ashinari kroonikad” (7)

3) Andrus Kivirähk “Mees, kes teadis ussisõnu”(4)

4) Andrus Kivirähk “Rehepapp” (5)

5) Maniakkide Tänav “Mehitamata inimesed”(9)

6) Maniakkide Tänav “Surmakarva” (5)

7) Maniakkide Tänav “Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi” (3)

8) Maniakkide Tänav, J.J. Metsavana jpt “Saladuslik tsaar” I-IV (4) (eriti IV)

9) Siim Veskimees “Pilvelinnuste ajastu langus” (6)

10) Siim Veskimees “Poolel teel” (3)

11) Lew R. Berg ”Must kaardivägi” (6)

12) Indrek Hargla “Raudrästiku aeg” (7)

13) Indrek Hargla “French ja Koulu” (10)

14) Indrek Hargla "Doanizarre udulaam" (4)

15) Indrek Hargla “Vabaduse kõrgeim määr” (3)

16) Indrek Hargla “Palveränd uude maailma” (3)

17) Mann Loper “Algus pärast lõppu” (3)

18) Tiit Tarlap “Tuleriitade öö” (6)

19) Kristjan Sander “13 talvist hetke” (4)

20) Meelis Friedenthal “Kuldne aeg” (6)

21) Markus Vetemaa “Valgelinnu maailm” (5)

22) Matt Barker “Leegitsev täiskuu”(3)

23) Eiv Eloon „Kaksikliik“ I-II (3)

24) Juhan Paju “Sankt-Peterburgi viirastused” (3)

Vähemalt kahe soovitaja lood:

Jutud:

1) Veiko Belials “Seal, kus voolab valgus” (2)

2) Veiko Belials “Kolmas udu” (2)

3) Veiko Belials “Helesiniste liivade laul” (2)

4) Veiko Belials ja J.J.Metsavana “Kosmodroomidest kaugel ja üksildasem veel” (2)

5) Indrek Hargla “Spitzbergeni nokturn” (2)

6) Indrek Hargla “Sindbadi kaheksas reis” (2)

7) Indrek Hargla “Vend Rus” (2)

8) Indrek Hargla “Mees Assisi linnast” (2)

9) Indrek Hargla “Roos ja lumekristall” (2)

10) Indrek Hargla “Jõgeva elavad surnud” (2)

11) Jaagup Mahkra “Umgolla mustad maagid” (2)

12) Jaagup Mahkra “Verepulm vaksalis” (2)

13) Canis Vedru “Läbimurre” (2)

14) Bix Pokupoeg “Mamma” (2)

15) Mann Loper “Meister ja õpipoiss” (2)

16) Reidar Andreson “Teise päikese lapsed” (2)

17) Tea Roosvald “Küljeluust ja lihast” (2)

18) Triinu Meres “Joosta oma varju eest” (2)

19) Madis Seppam “Viimane lehm” (2)

20) Rait Piir “Teispool inimest” (2)

21) Miikael Jekimov “Läbi külma metalli” (2)

22) Tea Lall “Kui süda ei sure” (2)

23) Piret Jaaks “Varjutaimed” (2)

24) Toomas Krips “Teene võlgu”(2)

25) Maniakkide Tänav “Choronzon”(2)

26) Maniakkide Tänav “Au ei olegi vaja” (2)

27) Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana “Elu ei hüüa tulles” (2)

28) Lew. R. Berg “Kaos katselaboris” (2)

29) Lew R. Berg “Vaimudejõe viirastused” (2)

30) Lew R. Berg “Reekviem “Galateiale” (2)

31) Tiit Tarlap “Tänav akna taga” (2)

32) Tiit Tarlap “Kurjuse tund” (2)

33) Kristjan Sander “Õhtu rannal” (2)

34) Siim Veskimees “Kaugete päevade valgus” (2)

35) Abel Cain „N`Yargal“ (2)

36) Meelis Friedenthal “Üht teistsugust algust” (2)

37) Reni Moro “Halli hordi tulek” (2)

Romaanid:

1) Mart Sander “Lux Gravis” (2)

2) Siim Veskimees “Lõputu juuni” (2)

3) Rein Raud “Ratsanik Melchior” (2)

4) Indrek Hargla “Süvahavva. Esimene suvi” (2)

5) Indrek Hargla “Baiita needus” (2)

6) Indrek Hargla “French ja Koulu Tarbatus” (2)

7) Mann Loper “Kellest luuakse laule” (2)

8) Boris Kabur “Kosmose rannavetes” (2)

9) Tiit Tarlap “Lõhestusjoon” (2)

10) Matt Barker “Waaneburgi tapatalgud” (2)

11) Karl Ristikivi “Imede saar” (2)

Muud äramärgitud lood:

Jutud

1) Veiko Belials “Mees, kes päästis Maa”

2) Veiko Belials “Oleks võinud ju ka hullemini minna”

3) Veiko Belials „Topisetegija“

4) Veiko Belials „Ja lööb kell ja kurjus pääseb valla“

5) Veiko Belials „Kui keldris on pime“

6) Veiko Belials Kuller Cato sarja kõik lood

7) Veiko Belials - Yamura mustad sambad

8) Veiko Belials - Kes valvab tuult, ei saa külvata

9) J.J. Metsavana “Veretu elu”

10) J.J. Metsavana “Ükski laip ei ärka ellu”

11) J.J. Metsavana “Pimeduse poolel”

12) J.J. Metsavana “Vanamehe unistus”

13) J.J. Metsavana “Mongori viimane võitlus”

14) Indrek Hargla “Uskmatuse hind”

15) Indrek Hargla “Sindbadi üheksas reis”

16) Indrek Harlga "Tagasi tulevikku IV"

17) Indrek Hargla “Uskmatuse hind”

18) Indrek Hargla “Kindel linn”

19) Indrek Hargla ”Truuta”

20) Indrek Hargla “Cuncti simus concanentes: Ave Maria”

21) Indrek Hargla "Püha Graal – 1984"

22) Indrek Hargla “Tontla metsas”

23) Indrek Hargla “Sierra Titauna nekropol”

24) Indrek Hargla „Kliendi soov“

25) Indrek Hargla „Eeben“

26) Indrek Hargla “Maris stella”

27) Urmas Alas “Ootel”

28) Urmas Alas "Suurim sport"

29) Jaagup Mahkra “Veenuse kuninganna”

30) Jaagup Mahkra “Tarvaste tulek”

31) Mehis Heinsaar “1976”

32) Abel Cain „Draco maris“

33) Manfred Kalmsten “Põgeneda rottide linnast”

34) August Chang “Poolik õhtu härra Kerberosega”

35) Taivo Rist “Laatsaruse rahamasin”

36) Taivo Rist “Sõnaga tapetakse enam kui mõõgaga”

37) Lembit Ratasepp “L nagu Libera”

38) Laur Kraft “Ultima Chthule”

39) Tamur Kusnets “Ootamatu jahisaak”

40) Mart Raudsaar “Soolinn”

41) Freya Ek “Lennake kotkad”

42) Freya Ek “Manga”

43) Jaan Kaplinski “Peatükke Eesti rahva esoteerilisest ajaloost”

44) Ervin Õunapuu “Kui ingel laskus”

45) Mart Sander „Pikk protsess“

46) Marek Simpson “Vihmamees”

47) Veikko Vangonen “Ülestõusjad”

48) Triinu Meres “Sulavesi ja vereside”

49) Juhan Habicht “Hüvitis”

50) Artur Räpp “Ja viis köidet ülespoomist”

51) Jaak Sarapuu “Ussid tõusevad õhku”

52) Andre Trinity “Kroaanlased”

53) Craig Wolf “Jälitaja”

54) Elläi Tuulepäälse “Hüpe üle draakoni silma”

55) Elläi Tuulepäälse “Apelsinikollane”

56) Meelis Friedenthal “Võõras jumal”

57) Meelis Friedenthal “Deemonid ja trilobiidid”

58) Meelis Friedentahl “Nerissa”

59) Erkki Kõlu “Õnn kaalule vana”

60) Meelis Ivanov “Viimane võimalus”

61) Meelis Ivanov “Paljasjalgsed”

62) Osvald Soobel “Aahe oma”

63) Herta Laipaik “Maarjakask”

64) Herta Laipaik “Kurjasadu”

65) Raili Ilves „Pääsemine“

66) Arvo Laarmann „Lihtne unistus“

67) Märt Laur „Kimalased“

68) August Kitzberg “Libahunt”

69) Kadri Pettai “Muna”

70) Toomas Krips “Sina ja mina ja kosmoselaev”

71) Matt Barker “Varjud seinal”

72) Heinrich Weinberg “Lõpp saabub siis, kui Paks Daam laulab”

73) Heinrich Weinberg “Kes varju püüab”

74) Heinrich Weinberg “Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?”

75) Heinrich Weinberg “Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist”

76) Maniakkide Tänav “Vanemate nimel”

77) Maniakkide Tänav "Teoloogiatudengi katse"

78) Maniakkide Tänav "Haualkäik"

79) Maniakkide Tänav “Verepulm pritsimajas”

80) Maniakkide Tänav “Stardiloendus”

81) Maniakkide Tänav “Surm on lahti”

82) Maniakkide Tänav ja J.J.Metsavana “Kaelani vaakumis”

83) Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana “Surema programmeeritud”

84) Maniakkide Tänav ja Mairi Laurik “Prussakad jäävad”

85) Lew R. Berg “Üle piiri”

86) Lew R. Berg “Polaarjaam”

87) Lew R. Berg “Halli taeva all”

88) Lew R. Berg “Mikroob Altairilt”

89) Lew R. Berg “Miski”

90) Lew R. Berg “Kolm tilka verd”

91) Tiit Tarlap “Vihkamise suund”

92) Tiit Tarlap “Morituri te salutant”

93) Tiit Tarlap “Õnn kestab igaviku...”

94) Tiit Tarlap “Haldjatants”

95) Kristjan Sander “Ümberistumine”

96) Kristjan Sander “Geriljeero“

97) Kristjan Sander “Kivike“

98) Karen Orlau “Tee püsti ees”

99) Karen Orlau “Habras ime”

100) Karen Orlau “Oraakli surm”

101) Karen Orlau “Lugu sellest, kuidas Veski-Jaan kavalusega näkist jagu sai.”

102) Karen Orlau “Hunt, madu ja Põrgu perenaine”

103) Karen Orlau “Tont taevaväraval”

104) Karen Orlau “Malin Malini metsast”

105) Siim Veskimees “Asteriuse kodutee”

106) Siim Veskimees “Ohutusnõuded laavalehmade läheduses”

107) Siim Veskimees “Kuldhordi teine tulek”

108) Siim Veskimees “Pühapaikade pime lend”

109) Siim Veskimees “Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik”

110) Siim Veskimees “Kõiksuse hääl”

Romaanid

1. Mairi Laurik “Mina olen surm”

2. Mairi Laurik “Süsteem”

3. Mairi Laurik “Novembriöö kirjad”

4. Matt Barker “Haripunkt”

5. Margus Ots “Veeaeg”

6. Nikolai Baturin “Delfiinide tee”

7. Elme Väljaste “Webby ”

8. Herman Sergo “Vihavald”

9. Robert Kurvitz “Püha ja õudne lõhn”

10. Veiko Belials “Helesiniste liivade laul”

11. Andrus Kivirähk “Liblikas”

12. Mart Sander "Mercator"

13. Marion Andra “Pimend”

14. Marion Andra “Algolagnia”

15. Aimee Beekman "Tondinahad"

16. Henn Kaarel Hellat “Naiste maailm” I-II

17. Reeli Reinaus “Deemoni märk”

18. Siim Veskimees “Kõver mets”

19. Siim Veskimees “Sümfoonia katkenud keelele”

20. Siim Veskimees “Haldjaradade ahvatlus”

21. Maarja Oder "Inglinägu"

22. Heino Väli “Silver Ükssilm, Felslandi hirmus mereröövel”

23. Reeli Reinaus "Vaevatud"

24. Armin Kõomägi “Lui Vutoon”

25. Tamur Kusnets “Hundipäikese aeg” I-III

26. Indrek Hargla “Frenchi ja Koulu reisid”

27. Indrek Hargla “Pirita kloostri kägistaja”

28. Rein Põder “Hula”

29. Tiit Tarlap “Meie kromanjoonlased”

30. Tiit Tarlap “Aegade julm laul”

31. Kristjan Loorits "Literistid ehk Patrik Laurise kummaline elu"

32. Aino Pervik “Kunksmoor”

33. Urmas Alas “Plahvatus”

Ulme, populariseerimine, ajakirjad (Jüri Kallas)

Mõnikord ma mõtlen... ei, mõtlen ma sageli, aga mõnikord ma mõtlen erinevuste ja seaduspärade asjus. Noh, et mis on omane ulmele kõikides riikides ja keeltes ning mis on erinev. Kui arvestada üleilmset kutuuriimperealismi, piirideta internetti ja üleüldist amerikaniseerumist, siis sageli on need mõtted seotud mineviku ja ulmeajalooga.

Tänapäeval erisused pigem kaovad – piisab, kui vaadata ulmeraamatute kaasi, et sageli ilmuvad tõlkeromaanid üle maailma samasuguse kaanepildiga... n-ö täiuslik burksimaailm, kus hamburger igas maailma otsas tähendab ühe ja konkreetse firma hamburgerit. Jah, eks kodukootus ole halb ja profitase on profitase, aga mõneti see standardiseerimine vaesustab.

Kuid kui rääkida erisustest, siis mingil hetkel jäin ma mõtlema väljaspool ulmeajakirju ilmuvale ulmele ja järsku mul plahvatas, et üks kardinaalne erinevus on nn endise sotsleeri ja kapitalistlike riikide ulmes küll. Populaarteaduslikud ehk siis aimeajakirjad. Sotsleeris oli üsna tavaline, et aimeajakirjad avaldasid enam-vähem igas numbris ka ulmejutu, kapitalistlikes riikides sellist traditsiooni pole. Olgu ma üldistan, aga laias laastus see nii oli ja mõneti ka veel on.

Peamine põhjus oli vast traditsioonides ja tavaliste ulmeajakirjade puudumises sotsmaades. Kogu sotsleeri peale oli ju kaks ehtsat ulmeajakirja: jugoslaavlaste "Sirius" (1976–89) ja poolakate "Fantastyka" (1982–). Ja siis oli kolm sariväljaannet, mida vahelduva eduga ka ajakirjadeks nimetati: rumeenlaste "Colecția "Povestiri științifico-fantastice"" (1955–74), venelaste "NF" (1964–92) ja ungarlaste "Galaktika" (1972–85). Rumeenlaste kaks korda kuus ilmunud väljaanne oli pigem vihikute sari. Venelaste sariantoloogia polnud kindlasti ajakiri, aga ise nad seda teinekord selliseks tahtsid pidada ning hiljem kandsid need köited ka perioodikat markeerivat ISSN numbrit. Ungarlaste väljaanne oli samuti antoloogiate sari, mis küll 1985. aastal moondus ehtsaks ja tänaseni ilmuvaks ulmeajakirjaks.

Kuna ehtsaid ulmeajakirju polnud, aga ulme pidi ju kusagil ilmuma, siis ilmus see igal pool mujal: laste-, noorte-, meelelahutus-, huumori- ja isegi kirjandusajakirjades. Kõige rohkem siiski populaarteaduslikes ajakirjades. Osaliselt andis põhjust selleks venekeelne termin "научная фантастика", mis tõlgetena levis kõigis sotsmaades ja nende keeltes. Oli ka ju nõukogude Eestis levinud see "teaduslik fantastika", mille asemele tuli hiljem ulme...

Kui teaduse populariseerija Jakov Perelman termini "teaduslik fantastika" 1914. aastal käibele tõi, siis rõhutas ta iseäranis seda teduse populariseerimise suunda ning taolise kirjasõna erilisust ülejäänud ilukirjanduse suhtes. Seega oli üsna loomulik ka taoliste juttude avaldamine populaarteaduslikes ajakirjades. Ja kuna ulmekirjandus taandati suuresti teaduse populariseerimise abivahendiks, siis polnud taolises ulmes ka kohta sotsiaalsetele probleemidele ning ühiskonna ja ümbritseva maailma mõtestamisele. Kuna kogu sotsleer järgis Nõukogude Liidus toimuvat, siis levis taoline arusaam ulmest ka laiemalt.

Vennad Strugatskid ja mitmed teised 1960ndate alguses ulmesse tulnud autorid olid ulmekirjanduse taolisele lihtsustamisele muidugi vastu. Samas, kõik sõltub siiski autorist ja tema oskustest – näiteks Dmitri Bilenkin, mees kes kirjutas vaid n-ö teaduslikku fantastikat, kirjutas enamjaolt just teaduslikest probleemidest ning kuidagi ei saa väita, et tema ulmejutud oleks kuidagi piiratud või primitiivsed. Ja taolisi autoreid oli veel ja veel. Samas andis see teaduse populariseerimise kilbile tõstmine paljudele autoritele otsekui vabanduse, et kirjandusliku poolega ei peagi eriti vaeva nägema, tekkis isegi nn ulmelise olukirjelduse alamžanr, mis ühendas endas ajaleheartikli ja ulmejutu. Kõikse nukram, et ega enamus sellest kehvasti kirjapandud populariseerivast ulmest ei olnud ka eriti teaduslik. Ikka ja jälle tuleb öelda, et anne ja oskused määravad palju, kui mitte kõik.

Vennad Strugatskid ja nende nn koolkond oli teadusliku fantastika asjus enam kui leppimatud ning nad rääkisid kogu aeg, et ulme ja muu ilukirjanduse peaks lähenema ja sulanduma. Ideena ilus, aga praktikas kole! Mitte, et ei võiks. Kõike võib, aga kui üks suundumus liialt laiutama hakkab, siis tulevad need, kellel puudub sisemine sund ja kes teevad vaid seetõttu, et on popp või saab raha. Ei ole hea teaduslik fantastika milleski halvem, kui hea sotsiaalne ulme, või seiklusulme. Nagu paljud kirjanikud, nii ka vennad Strugatskid olid kirjanikena paremad, kui teoreetikutena.

Lääneriikides taolist popularisaatorliku ulme võimutsemist aga polnud. Jah, oli ja on nn hard SF, aga hoolimata teaduslikust pädevusest, on nende juttude-romaanide skeem reeglina niisama pulp, kui vähemteaduslikul ulmel sealmail.

Ajaloolise tõe huvides tuleks rääkida ka ameeriklaste ajakirjast "Omni" (1978–95), mis oli teadust populariseeriv klantsajakiri, kus igas numbris ilmus ka mitu ulmelugu. Kuigi seal ilmus korralikku teaduslikku fantastikat ja suuresti just sellest ajakirjast sai küberpunk tuule tiibadesse, ei olnud seal ilmuv ulme sugugi popularisaatorlik. Kuna ajakiri maksis ülihead honorari, siis tung oli suur ning lisaks nooremate autorite rajule teaduslikule fantastikale ilmus seal ka väga palju ulmekirjanduse servalalade ülinimekate autorite hämaraid tekste.

Kui otsida lääneriikide aimeajakirjadest sotsleeri laadi populariseerivat ulmet, siis kõige kindlam oleks vaadata ingliskeelset ajakirja "Nature" või saksakeelset "c't – Magazin für Computertechnik". Esimene neist avaldab regulaarselt ulmelaaste, kus rõhk pigem ideel kui kirjandusel ning teine avaldab ulmejutte, kus sageli teaduslik idee tõrjub sotsiaalseid kirjeldusi.

Kuid nii nagu hääbuvad ulmeajakirjad, nii on hääbumas ka popularisaatorlik alge ulmes. Enamikes endistes sotsmaades on omaaegsed populaarteaduslikud ajakirjad asendunud suurte kontsernide tõlkeväljaannetega, kus ilukirjandusele kohta pole. Traditsioonidega ajakirjad on konkurentsi tingimustes pidanud sellesama mudeli omaks võtma. Vaid Venemaal on paar-kolm aimeajakirja, mis regulaarselt ulmelugusid avaldavad. Tõsi, enamus sealilmuvast ei kvalifitseeru heaks ulmeks, suurepäraseks kirjanduseks ning ka värsketest ideedest pole põhjust rääkida. Millest iseenesest on ju kahju!

Palju õnne, Herschell Gordon Lewis (Kalver Tamm)

Herschell Gordon Lewis sündis 15. juunil 1926. aastal ja elas vägagi austusväärse 90 aasta vanuseni. Magistrikraad ajakirjanduses, lühike karjäär õppejõuna, reklaamifirma osanik. Lavastaja, stsenarist ja produtsent. Tuntud ka kui „Godfather of Gore“.

Herschell alustas kuuekümnendatel tänapäeval kergelt erootilise maiguga filmidega ja liikus sealt edasi splätterite juurde. Tema 1963. aasta Blood Feasti peetakse üldise konsensuse alusel esimeseks gore-filmiks (iseenda huvi rahuldamiseks vaatasin järgi, 1963 on ka Mario Bava esimese giallo linastumisaasta, aga giallo ja splätteri rõhuasetused on siiski veidi erinevad). Kuna kulu oli väike, aga tulu märkimisväärne, siis Herschell jätkas. Oli nii huumoriga pooleks katsetusi, oli ka puhtalt gore’i peale rõhuvaid filme, 1972. aastaks oli juba kõike proovitud ja Herschell läks filmimaailmast puhkusele. Nii umbes kolmekümneks aastaks ja väntas siis kaks filmi veel.

2016. aastal lasi väga head filmimaitset esindav Arrow Video välja karbi, milles (nende hinnangul) neliteist olulisimat Herschelli filmi. Ma eraldi selle ülevaate tarbeks seda karpi endale tellima ei hakanud ja piirdusin mehe filmograafiast seitsme teosega.

Gore’i kõrval üks läbiv element neis on kindlasti kokkuhoidlikus. Näitlejad on küll väga hingestatud, aga Maryl Streep ei ole neist keegi. Võttepaigad on kas siseruumides, mis võivad vabalt olla näitlejate endi kodud, või rannas või kuskil tagahoovis. Liikuva/jälgiva kaameraga pilti praktiliselt ei olegi. Mille pealt ei koonerdata, on aga soolikad ja siseelundid. Lammas olevat vist üks mehe lemmikuid doonoreid olnud. Olgu sellega kuidas on, verivorsti materjali lastakse raisku mõnuga. Kui esimestes filmides „Blood Feast“ (1963), „Two Thousand Maniacs!“ (1964) ja „Color Me Blood Red“ (1965) pööratakse veel veidi tähelepanu ka loole endale, mida vürtsitatakse splätteri elementidega, siis „Wizard of Gore“ (1970) on juba puhas verepulm (tutvustuse põhjal on tegelikult juba „Gruesome Twosome“ (1967) nõrganärvilistele mittesoovitav), aga neist minu vaadatutest oli WoG kõige jälgim.

Kaks aastat hiljem järgnes õrnalt giallolik „Gore Gore Girls“ (1972), mis osalt mõjus küll taotlusliku paroodiana, aga nagu nimigi viitab, ei sobi koguperemeelelahutuseks. 2002. aasta „Blood Feast 2: All U Can Eat“ erines oma eelkäijast põhiliselt selle osas, et tisse näidati rohkem ja Ramsese pojapoeg ei olnud pooltki nii karismaatiline. Ning viimaseks jäänud „The Uh-Oh! Show“ (2009) „üllatab“ digiverega ja teeb muuhulgas kummarduse oma eelkäijatele „Blood Feast“ ja „Gore Gore Girls“.

Lihtsasti märgatav oli ka Herchelli kiindumus naisekeha ilusse, mitte päris Russ Meyeri külluslikul tasemel, aga alguses napilt riietatud ja uuel aastatuhandel riietamata neiusid jagus küll ja veel (Herchell on muuseas lavastanud ka mõned päris täiskasvanute filmid, st. muudel põhjustel täiskasvanute filmid kui räige gore).

Žanriga tuttaval inimesel on neid filme veel kindlasti huvitav vaadata selle nurga alt, mida järeltulijad on Herschellilt üle võtnud. Näiteks „Blood Feasti“ vannistseen lõi minul seose „Profondo Rossoga“ (1975), „Color Me Blood Red“ paadimootor aga „I Spit on Your Grave'ga“ (1978), „Wizard of Gore“ mootorsaag inspireeris ehk osalt Tobe Hooperit?

Splätter on iseenesest on muidugi žanr, mis reeglina elitaarsemat maitset teeskleva filmisõbra käest nuuti saab. Ei ole seal oluline näitlejameisterlikus ega peened süžeepöörded, oluline on oskus kopsutükid välja karjuda ja mõne terava esemega võimalikult võikalt inimkeha moonutamist imiteerida. Ma nüüd võtan aga julguse väita, et tänu hea vaistuga ärimehele Herschellile on meil täna näiteks „Game of Thrones“ ja „Walking Dead“. Kõiki neid vahepealseid filme ja seriaale mainimata, mis muude tegevuste hulgas samuti veidi vere ja soolikatega sahmerdavad („The Thing“ – elustamisstseen, „There Will Be Blood“ – keeglisaali stseen, „Inglourious Basterds“ – Hitleri surm, kui nimetada esimesi mis pähe tulevad).

Nii et kes julgeb see vaatab. Ärge ainult end filmide linastumisaastatest eksitada lasta. See splätterile omane hoolimatus inimkeha suhtes on neis kohe olemas ja isegi kui Sae filmid on nähtud, siis reaktsiooni kutsuvad ka need vanakesed vaatajas esile. „Two Thousand Maniacs!“ on sellest valikust minu isiklik lemmik, kus näidatakse muuhulgas üle keskmise loomingulisust üles.

Abiks uue Star Treki seriaali ootamisel: Star Trek Continues (Jaan Hansen )

Kui kõik hästi läheb, näeb sügisel uut Star Treki seriaali, kuna vaatajateni peaks jõudma „Star Trek: Discovery“, mille tegevus toimub 10 aastat enne kõige esimest seriaali, eirates seejuures kinofilmides tehtud muudatusi. Ehkki mulle meeldiks kui Star Treki hüüdlause „To boldly go where no man has gone before“ leiaks praktikas rakendust ja tehtaks midagi tõeliselt uut – niihästi uues ajas kui ka uute tegelastega, olen siiski ettevaatlikult optimistlik, lootes vaikselt, et sealt võib ehk midagi head tulla. „Enterprise'i“ esimese kahe hooaja uimerdavate ja tühiste episoodide viga nad vast ikka ei korda ... oleks vähemalt tore. Igatahes on selleni veel mitu kuud aega ja fännidel on vanad seriaalid kõik ribadeks vaadatud, kuid tahaks ju lisa.

Õnneks on mõned teised fännid lausa nii kaugele läinud, et on asunud lugusid ise juurde tootma. Selliseid ettevõtmisi on olnud mitmeid, varasem neist aastast 1974. Suurem osa neist on ühekordseteks katseteks jäänudki olgu siis aja, talendi, vahendite või viitsimise puudumisel. Küllap raugeb esialgne entusiasm sageli, kui nähakse, et taolist asja (korralikult) teha on raske töö. Kuid on selliseid, mis väärivad teistest rohkem tähelepanu. Möödaminnes pean mainima seriaali „Star Trek: New Voyages“, mida on alates aastast 2004 suudetud teha 10 episoodi. Seda pole muidugi palju, kuid tuleb silmas pidada, et tegu on fännidega, kes investeerivad sinna oma vaba aega ja ressursse. Seriaal ise on fännitoodangu kategoorias üle keskmise, ka mõned vanad tegijad on seal osalenud, muuhulgas George Takei ja Grace Lee Whitney. Siiski on seda pisut raske soovitada, kuna vaatajana ei ole seal hetkekski võimalik unustada, et hoolimata heast tahtest ja pingutustest, on tegu siiski üsna kohmaka näitlemisega ja logiseva ülddisainiga. Õnneks aga suutis üks teine seriaal näidata, mida on võimalik saavutada tahtejõu, talendi ja eduka ühisrahastuskampaania abil.

Pärast esimeste kaadrite nägemist olin veendunud – „Star Trek Continues“ on midagi, millel peab pikemalt peatuma. Liiga sageli segab fännitoodangu vaatamist teostuslik külg ja ei õnnestu eirata asjaolu, et hoolimata pingutustest tegu on ikkagi kamba sõpradega, kes taidlevad papist seina ees, seljas halvastiistuvad kostüümid. Ainult heast tahtest jääb väheks, eriti kui tegu on ulmega. Seevastu Star Trek Continues rabab oma detailse lähenemisega. Sisuliselt on tegu esimese Star Treki seriaali 4. hooajaga, jätkates James T. Kirki ja tema meeskonna seiklusi tähelaeval Enterprise. Ja kui olin paari episoodi järel näitlejatega harjunud, oli mul tõesti tunne, nagu vaataksin kadumaläinud hooaega sellest vanast seriaalist, mis on lihtsalt mingil põhjusel pidanud uued näitlejad palkama.

Näitlejad on tavapärasest suurema kogemusega ja kuigi ma ei tormaks neid ilmtingimata auhindadega üle külvama, on nende kõigi puhul tunda palju suuremat enesekindlust ja võimekust, kui seda tavaliste fännifilmide puhul näha võib. Seda ka põhjusega – mitme nende filmograafiad on vägagi ulatuslikud, ehkki peamiselt häälnäitlejatena. Näiteks on Kirki mängival Vic Mignognal selja taga ca 40 aastat kogemust sellel alal ja Spocki kehastaval Todd Haberkornil üle 20 aasta. Teiste kogemustepagas on väiksem, kuid nad kõik saavad hakkama ja vaatajana ei teki tunnet, et nüüd on vaja asi pausile panna, et neist veidi puhata. Mr. Scotti rolli on saadud Christopher Doohan, James Doohani poeg. Uue naistegelasena meeskonda lisatud Dr. Elise McKennah (Michele Specht) on võluv ja enesekindel ning suudab tänu heale käsikirjale ja näitlejale kiirelt meelde jääda.

Visuaalne külg on sellel seriaalil lihtsalt hämmastavalt hea. Mitte ainult võttepaigad ja kostüümid pole hoolikalt taasloodud, vaid ka värvid, valgustus ja muusika. Mõni üksik komistuskoht ei suuda segada üldpilti, mis peaks rõõmustama igat originaalseriaali fänni. Sarnaselt originaalil on eriefekte napilt ja suuri kosmoselahinguid ei leia, kuid seal, kus on vaja kujutada Enterprise’i planeedi kohal tiirlemas, on võetud aluseks restaureeritud versiooni arvutimudelid. Ilmselt ongi hea, et üritati teha lisaepisoode just sellele seriaalile ja mitte mõnele uuemale, kuna need oleksid nõudnud juba palju suuremat eelarvet niihästi võttepaikade kui ka eriefektide poolest. Ka sisu on nagu vana seriaali kadunud käsikirjadest pärit ja suuremalt jaolt polnud mul sugugi raske ette kujutada, et need oleksidki võinud olla 60ndatel tehtud episoodid.

Momendil on olemas seriaali 8 episoodi jagu ja kolm on veel tulemas, sest niipalju on mittetulunduslikult registreeritud organisatsioonina raha kogutud. Pärast seda ongi sellega kõik ja rohkem enam rahastusprojekte ei tule. Esialgu oli küll plaanitud teha kokku 13 episoodi, kuid CBS ja Paramount kehtestasid hiljuti fännifilmidele ranged reeglid, mis panid lisaks ilmselgele keelule (tegijad ei tohi fännifilmidega raha teenida) peale veel mitu piirangut. Pole lubatud palgata professionaalseid näitlejaid, maksimaalselt tohib teha kaks 15-minutilist seotud lühifilmi, ehk siis seriaal pole lubatud, samuti ei tohi ühisrahastusega koguda üle 50 000 dollari. Reeglid sündisid fännifilmiga „Star Trek: Axanar“ tekkinud probleemidest. Ma ei taha laskuda detailidesse, kuna ei ole sündmuste kulgu detailselt jälginud ja on raske aru saada, millised patud seda projekti reaalselt koormavad ja millised etteheited on alusetud. Üldiselt süüdistati Axanari tegijaid, et nad kasutasid raha muuks, kui ainult fännifilmi tootmiseks ja lasid omakasu eesmärgil liigselt Star Treki kaubamärgi peal liugu. Olgu sellega kuidas on, igatahes on praeguses olukorras fännidel raske suuremaid projekte püsti panna. Isegi kui kõik Star Treki õiguste omanike nõutud reeglid ei oleks kohtulahingus vettpidavad, on neil vajaduse korral võtta piisavalt advokaate ja raha, fännidel seevastu mitte.

Nii et fänniseriaalide tulevik on tume, kuid „Star Trek Continues“ seriaali olemasolevaid episoode saan soovitada küll. Siiski ehk mitte kõigile. Kui mõtled, kas võiksid seda seriaali vaadata, siis vasta esmalt ühele küsimusele. Kas oled näinud originaalseriaali ja kas see meeldis sulle? Kui vastus on jaatav, siis vaata kindlasti, see on väga loomutruu järg ja ma usun, et uutele näitlejatele tasub võimalus anda. Kui sa aga pole iialgi originaali näinud ja ei kavatsegi vaadata või kui sa vaatasid ja see ei meeldinud, siis hoidu ka sellest fänniseriaalist. Kahtlen sügavalt, et siin leiduks su jaoks midagi, mis veenaks sind selle headuses. Ise aga ootan huviga viimaste episoodide ilmumist.

Sissejuhatus postaposse (Alan 'Paganarh' Sigus)

Enamustel inimestel on olemas mingi pilt silme ees, kui neile öelda "postapo"- tavaliselt on see seotud viimase suurema meediakujundiga, olgu see film, mäng või dokumentaalne saade.

Paljud aga ei tea, kuivõrd levinud postapo tegelikkuses on - temaatika ei pruugi olla alati seotud katastroofi endaga, vaid selle kaugete tagajärgedega. Kui arvata, et postapo on vaid kõrb, katkised autod ja BDSM karakterid, siis võib väga lihtsalt unustada, et postapo maailmad on ka näiteks "Hunger Games" või "WALL-E".

Niiet inimene võib ju väita, et postapo kui selline ei meeldi, kuid tegemist on salakavala žanriga, mis võib ennast peita erinevate teoste nahas.

Apo ja postapo on köitnud kirjanike meeli juba päris kaua aega. Esimene päris fiktiivne jutustus ilmus araablase Ibn al-Nafis sulest 13.sajandi teoses "Theologus Autodidactus" (ta ei kirjutanud ladina keeles - sellel on mitmed nimed), kus muidu kena ja keeruline lugu saab otsa läbi kosmilise katastroofi. Eks ilmselt on siin õigus öelda, et tegu oli apokalüptilise teosega, aga see oli lihtsalt liiga tore fakt, mida niisama enda teada hoida!

Eurooplased hakkasid religioonivaba apot ja postapot vaikselt viljelema alles 19.sajandil, kui 1826. aastal ilmus Mary Shelley jutustus "The Last Man", mille žanriks saab määrata pandeemia apo/postapo.

Kuidas siis defineerida postapot? Miski (olenevalt žanrist) peab endaga kaasa tooma meie harjumuspärase maailmapildi kollapsi/muutumise (mitte täieliku hävingu) ning loo jutustaja saab hakata looma maailma, fokusseerudes osale, mis on tema loole tähtis. See võib olla sügavalt isiklik rännak ja ellujäämine, aga ka eepiline kogu maailmat hõlmav sündmusteahel. Erinevad postapo žanrid võivad ühes ja samas teoses seguneda, muutuda, lisanduda ja kaduda. Žanrid ei ole kindlasti kivist ning kindlasti saate minuga vaielda, kui ma liigitan mõne teose ühe või teise alamliigi alla.

Defineerisin järgnevalt mõned postapo liigid, mis võiksid olla võimalikult relevantsed. Loodan, et seeläbi tabate edaspidi nii mõnigi kord ära, kas ja millist postapot raamat või film kasutanud on.

See võib olla pahatihti päris hästi ära peidetud.

Vahepeal on lisatud ka "ellujääja" stiil ja välimus, kuna käesolev kirjutis oli mõeldud laiale rahvale kostüümiürituse tarbeks.

1. Tulnukate postapo

Võiks ju arvata, et tegemist on üpriski levinud alamliigiga, kuid tegelikult see nii pole. Tulnukatega seotud teosed on tavaliselt apo, mitte postapo - tegeletakse pigem invasiooni tõrjumise ja muu sellise heroilisega. Elada juba koduplaneedil Maa (või mitmel juhul enam mitte sellelgi), mis on tulnukate poolt okupeeritud või hävitatud, on võrdlemisi vähe kirjeldatud ala. Huvitaval kombel on sellel teemal aga ilmunud päris mitmeid telesarju.

Selles stiilis on palju ohte, mis võivad olla nii globaalse sõja järgsed kui ka aktiivselt uute peremeeste poolt tekitatud.

TV sarjad: "Defiance", "Falling Skies", "V" (kui võtta viimase aluseks tulnukate de facto invasiooni, mitte peatselt järgneva ökokatastroofi);

Filmid: "Battlefield Earth" ja ka "Reign of Fire" ("tulnukas" pole kosmosest, kuid see ei oma tähtsust narratiivile); "The Host", "Titan A.E."; "Battlestar Galactica"

Raamatud: "Childhood's End" (Arthur C. Clarke); "Saladuslik tsaar"(Maniakkide Tänav, J.J.Metsavana, J.Mahkra);

Arvutimängud: "XCOM 2", "Half-Life 2";

Stiilid/välimus:

Lai valik võimalusi.

Inimene võib olla ellujääja tulnukate eest kuskil metsades või on vastupanuvõitleja. Sel juhul on seljas matkamiseks sobiv riietus, militaarelementidega kui võimalik;

Võib ka olla postapost, kus inimkond on represseeritud ning sulandatud tulnukate loodud uude ühiskonnakorda - sel juhul on tavaliselt inimesel küljes kas mingi märk või seadeldis (kael, käevars), mis teda kas kontrolli all peaks hoidma või näitama tema ühiskonnastaatust uues hierarhias. Tavaliselt on sellistes filmides kujutletud inimesi võrdlemisi range riietuse ja soenguga (executive, office style).

2. Kosmiline või ökoloogiline postapo

Kosmiline-, tuuma- ja ka ökoloogiline postapo võib olla üksteisega võrdlemisi sarnane. Siin oleneb palju jutuvestjast, kas ta kasutab katastroofi põhjust narratiivina või ei. Kui palju on tema jaoks oluline, kuidas maailm muutus ning kas see on oluline ka tema tegelaste jaoks.

Erinevad postapo liigid saavad ka lisada erinevaid ohte. Ökoloogilise postapo puhul võib see olla nii osoonikihi kadumine, pooluste jää täielik sulamine, supervulkaani purse ja uus jääaeg. Kosmilise puhul võib pahasti minna juba teisel skaalal - asteroidi löök, päikese seletamatu kuumenemine/jahtumine, Maa orbiidilt väljumine ning kadumine kosmoseruumi. Võimalusi on mitmeid, kuid suures osas on nad inimkonna kontrolli alt väljas.

Filmid: "Waterworld", "The Quiet Earth", "Post Impact", "Tank Girl"

Raamat "The Drowned World"(J.G.Ballard)

Arvutimängud: "Rage", "SOMA", "Battlefield 2142"

Stiilid/välimus:

Tavaliselt "klassikaline" ellujääja välimus - kulunud ja tolmused riided, kuna enamasti on ökopostapo maailmad korralikult katki.

3. Sotsiaalne postapo

Maailmad, mis mõnda katastroofi või sündmust aluseks võttes on kujundanud ümber inimkonna sotsiaalse ja poliitilise struktuuri, mis on ka tavaliselt selle jutustuse põhikonflikti tekitajaks. Luuakse mingi keskkond, olgu selleks siis utoopia või düstoopia, ning suuremal osal juhtudel lammutatakse see varsti maha või lihtsalt võideldakse selle vastu.

Enamasti ei ole tähtis, mis juhtus, et sellesse punkti jõuti, see on vaid muudatuste ettekäändeks. Seetõttu saavad siinsed teosed ristuda paljude teiste postapo liikidega, olles jätkuks juba toimunud katastroofile. Siit leiab väga palju hilised postapokalüptilisi maailmu, kus uue korralduse põhjus ja päästik on jäänud juba kaugele selja taha ning moodustunud on uus ühiskond. Muidugi, ei pruugi.

Tegemist on ilmselt ühe kõige kirjuma postapo zhanriga.

Film "Equilibrium", "Snowpiercer", "Logan's Run", "Delicatessen", "WALL-E", "Idiocracy", "Appleseed" (anime)

Raamatud ja filmid "The Hunger Games", "Planet of the Apes"

4. Pandeemia postapo

Ilmselt üks levinumaid ja ka üks vanimaid postapo maailmu. Raamat "The Last Man" (M.Shelley) ilmus juba 1826. aastal ning kirjeldas katku kätte surevat kahekümne esimese sajandi lõpu Euroopat, segades nii apokalüptilise kui ka postapokalüptilise stiili. Eks polnud siis väga segada veel midagi, neid stiile veel ei eksisteerinud ja see raamat sai muidugi kõvasti nahutada kuna oli liiga "kole".

Kinokunstis sai see alamliik hea hoo sisse kõiksugu zombifilmide populariseerumisega.

Enamasti fokusseerub see stiil üksiku inimese või väikese inimgrupi ellujäämisele, kuid on muidugi ka erandeid. Kuna pahatihti "sunnitakse" teostes koostööle väga erinevad inimesed, on selles alamliigis palju inimestevahelist draamat, sotsiaalseid probleeme ning avastatakse inimsust kui sellist üldisemalt. Pandeemia põhjuseks võib olla viirus, seeninfektsioon või misiganes, mis leviks kulutulena populatsiooni seas ja kas hävitaks inimesi või muudaks neid loomadeks.

Kõik zombi filmid (muidugi mitte ainult, aga need on põhilised), ei hakka neid eriti palju loetlema. Vast parimaks näiteks on raamat "World War Z" (samanimelist filmi soovitan ignoreerida).

Film ja raamat "I Am Legend", "Children of Men"

Raamat: "The Stand (S.King)

Mäng: "The last of us"

5. Tuumasõja postapo

Ilmselt üks kõige lihtsamini defineeritud postapo, võimalik ka, et üks populaarsemaid pärast pandeemiat. Tavaliselt on maailm kõrb, kuigi pigem peaks globaalne tuumasõda endaga kaasa tooma hoopis tuumatalve. Kuid realism ei ole postapot kunagi tagasi hoidnud ja nii oleme saanud kümneid ja kümneid filme, kus pärast Suurt Pauku kõrbeliivas ringi kahlatakse. Muidugi on erandeid nii filmides kui ka mängudes. Samuti saab selles kategoorias olla nii realistlik kui ka romantiline postapo stiil, kuid nendest hiljem.

Tavaliselt on selles maailmas peategelasteks üksikud indiviidid, kes maailma varemetes endale elu otsivad.

Riietus on ilmastikule vastav ning aeg-ajalt vajaminev gaasimask on vööl.

Filmid: "Book of Eli", "Things to Come" (1936. aasta film, kus selle postapo toob kohale küll peagi algav II Maailmasõda - see ka üks vanimaid postapo filme, mida tean), "The Divide"

Film ja raamat: "Damnation Alley"

Mäng ja raamatud: "Metro 20xx"

Raamatud: "The Chrysalids"(J.Wyndham), "A Canticle for Leibowitz"(Walter M. Miller, Jr), "Do Androids Dream of Electric Sheep?"(Philip K. Dick), "We Are Legion (We Are Bob)"(Dennis E. Taylor)

6. Tehnoloogiline postapo.

Siia alla mahuvad nii hullunud AI'd kui ka inimkonna enda loodud (nano)tehnoloogia üle kontrolli kadumine. Kuigi sellel stiilil on mõne säravad teosed, ei ole see väga levinud. Tavaliselt on neil hoiatav alatoon ja võivad mõnikord mõjuda liialt tehnoloogiavaenulikuna, propageerides rohkem looduse juurde naasmist või lihtsamat elu, siunates pahasid teadlasi, kes katastroofi põhjustasid. Seda tavaliselt aga ulmefännid ei otsi :D

Siiski on, mida lugeda ja vaadata.

Kostüümide ja välimuse osas on ellujääjad kas tagasi keskajas, lihtsalt standartsete postapo ellujääjatena kulunud rõivais või erandina ühe konkreetse teose puhul Väga Stiilselt täisnahas riides (ja oskab kung-fu'd).

Raamatud "I Have No Mouth, and I Must Scream"(H.Ellison), "The Martian General's Daughter"(T.Judson), "The Day of the Triffids"(J.Wyndham), "Berserker" (F.Saberhagen)

Filmid "Matrix", "Terminator", "Gunhed"

7. Fantasy postapo

Viimane minu nimekirjas ja ilmselt üks rariteetsemaid postapo stiile.

Maagia naaseb, vanad rassid ja koletised tulevad tagasi jne. Siin-seal seda stiili ikka leidub, kuid väikestes kogustes. Seda kuidas maagia tagasi tuleb meie maailma, on kajastatud paljudes teostes, aga postapokalüptilisi on vähe. Enamasti muutub neis sotsiaalne kord (näiteks "Shadowrun"), aga mitte piisavalt, et lükata maailma "üle ääre".

Ilmselt kõige puhtam näide mida ma isiklikult lugenud on "Ariel"(S.Boyett), kus maagia naasemine kogu inimkonna ikka korralikkult auku veab. Muidugi liigub palju teooriaid ka olemasolevate fantaasiamaailmate kohta, et need on tegelikult hilised postapokalüptilised ilmad, kuid kuniks need pole ametlikud, ei saa neid sellistena käsitleda.

Filmid: "Vampire Hunter D", "Legion" (rohkem küll apo, kuid näiteid lihtsalt liiga vähe)

Raamatud: "Ariel"(S.Boyett), Piibel (kõik pärast veeuputust)

Arvutimäng: "Hellgate: London"

Stiil on lihtne kombinatsioon fantasy trope + tehnoloogiline element.

Otsi välja oma vana fantasy kostüüm ning riputa vööle paar kaasaegset püstolit. Gandalf kalašnikoviga? Vabalt.

Ja viimasena

Postapo, olenemata sellest, millise stiili alla ta kuulub, saab veel kuuluda kahe konkreetse nö "katteteema" alla.

- Realistlik postapo

Üldiselt kõige depressiivsem - selle žanri eesmärk on kujutleda järele jäänud maailma ette võimalikult ebameeldivana ning sellega vaatajat/lugejat/kogejat šokeerida. Enamasti ka tugeva sõjavastase kommentaariga. Proovitakse olla võimalikult reaalsuses kinni, kus peab kirjeldama täpselt ära, kuidas ja kuskohast söök-jook võetakse, kuidas haiguste vastu võideldakse - suur rõhk on reaalselt igapäevasel äraelamisel ja mõnikord ei pruugigi teosel olla mingit suuremat narratiivi.

Filmid: "The Road", "A Boy and His Dog", "Time Of The Wolf"

LARP: Hiline Lõikus (1-3)

Arvutimäng: NEO Scavenger

- Romantiline postapo

Maailm, kus elementide eest on piisavaks kaitseks rinnahoidjad, kus roostest ei saa teetanust, turvise ogad ei sega argitoiminguid, eri fraktsioonid on kodeeritud riietuse järgi ning vana maailma ressursid säilivad igavesti. Neis pühendutakse tavaliselt mingile suurele konfliktile, kus Ellujääja peab päästma tervet inimgruppi või leidma mõne Vana Maailma McGuffin'i, mis Kõik Heaks Teeb.

Selle alla kuuluvad teosed annavad tavaliselt edasi seiklust muutunud maailmas ning viskavad kõrvale realismi, kui see hakkab segama narratiivi.

Arvutimängude maailm armastab seda stiili, täiesti arusaadavatel põhjusel. Enamus postapo LARP'id toimuvad samuti romantilises võtmes.

Film "MadMax" (ning selle täiesti loendamatud kopeerijad), "Nausicaä Of The Valley Of The Wind"

Arvutimängud: Fallout, Fallen Earth, Hard Truck Apocalypse jne jne

Raamatuarvustus: Valmistub esimene mängija (J. J. Metsavana)

Miks ma üldse seda raamatut lugema hakkasin? Young adult pole ju kindlasti minu teema. Eks ikka küberpungi pärast. Selle subžanri fännina püüan kõik kättesaadava (ja eriti maakeeles) ilmunud kirjanduse läbi lugeda. Seda enam, et tegelikult olid kõigi seni lugenute arvamused kiitvad ja kohati lausa väga kiitvad.

Aga püüan mitte liiga ette rutata ja alustan algusest. Raamatu tegevus toimub kergelt düstoopilises lähitulevikus, kus valitsevad korporatsioonid (autor seda küll otse ei ütle, aga mitmeid vihjeid jagab, nt see kuidas valitsuse valimistel ei osale keegi jne). Seal maailmas sureb kõikehõlmava virtuaalse maailma loonud arvutinohik ja peidab oma päranduse kuskile mängu. Meie peategelasele, kes on rahatu ja vanemateta orb, on see muidugi suurepärane võimalus.

Üks asi, mis mind kohe hakkas häirima, oli see, et autor ei tahtnud niiväga luua ühte mõnusat ja rasket küberpunk-düstoopiat, vaid pigem lõputult nostalgitseda 80nendate üle. Kõik vihjed ja katsed päranduse kättesaamisega on seotud 80nendate popkultuuriga ja seetõttu leiab siit teosest kümneid ja kümneid lehekülgi täis konsoolimängude või vanade muusika/filmide kirjeldusi. Üheltpoolt on see isegi lahe, autor on niiöelda võtnud Jaapan otaku kultuuri ja sidunud selle anime&manga asemel 80nendatega. Teisalt hakkas see pikapeale väsitama. Konsoolimängud, mida tegelased mängisid, ei öelnud mulle midagi ja filmid, mille ümber jutt käis (Back to the future, Ladyhawk, Wargames jne) pole ükski minu absoluutsed lemmikud. Ma armastan ka 80nendaid aga pigem obskuursemate õudusfilmide või vanade märulite pärast.

Teine romaani häda on see, et kogu lugu kulgeb kuidagi pinge ja suuremate üllatuste vabalt. Vaprad teismelised ületavad raskusi, koguvad skoorpipunkte (ja raha ka päriselus). Minul polnud küll kogu raamatu käigus vähimatki kahtlust, et peategelane lõpuks maailma valisejaks saab ja ka armastatud tüdruku südame võidab. Natuke huvitavamaks läks siis kui ta vahepeal ka päriselus häkkis ja ringi liikus, kuid see jäi liiga lühikeseks episoodiks.

Liiga palju oli ka hetki, kus tegelane sai näiliselt lootusetus olukorras jumalikku abi kõrgemalt. Näiteks tuli appi mõni vana mänguarendaja või selgus, et kuskil poole mängu pealt saadud müstiline artefakt on täpselt sobiv just selleks olukorraks.

Tehniliselt on tegemist taas ühe minuarust YoungAdulti kõige ekspluateerituma teemaga ehk nn „lohutusromaaniga”, mis näitab, et ka inetust paksust nohikust võib saada kogu maailma isand ning kõik tema arvuti taga mängudele kulutatud aeg võib kunagi end kuhjaga ära tasuda. Arvestades muidugi seda, et arvutimängud võetakse varsti (või juba võeti?) olümpiaalaks, siis polegi siin raamatus öeldu väga vale.

Raamatu nr2 peategelase ehk virtuaalmaailma OASIS kiituseks võib öelda, et see oli kirjeldatud tõepoolest mastaapselt ja huvitavalt. Sellises maailmas seikles ja mängiks isegi. Ainult häkkimisi ja küberkuritegevust oleks rohkem oodanud. Niipalju, kui ma World of Warcraftist loen, siis seal ikka tuleb neid ette. OASISes ei paistnud olevat isegi lõputuid Hiina „artefacti vabrikuid”, kus väikesed töökad hiinlased ööd ja päevad mingeid esemeid valmistavad, et neid siis rikastele mänguritele maha müüa. OASIS tundus allakäinud ja vaesunud reaalse maailmaga tõepoolest oaas ja mõjus mõnevõrra ebausutavalt. Inimesed kipuvad kõik enda probleemid ja negatiivsed küljed ka väga kiirelt mängudesse kaasa tooma. Minu lühikesed kokkupuuted erinevate laiendreaalsuse ja muude mängudega on pigem seda ka kinnitanud.

Huh, sai päris palju nurisetud. Kokkuvõtteks võin siiski öelda, et ma lugemist ei kahetse ja kuigi mingit erilist vaimustust ei tekitanud siis igav lugemine ka polnud. Pigem on asi selles, et ma pole antud teose sihtgrupp. Kujutan ette, et mõni noorem, vähem küünilisem ja rohkem arvutimängudest-80nendatest vaimustuv noor inimene võib siit raamatust leida ohtralt tegelasi kellega samastuda.

Raamatuarvustus: Tuumahiid 3 (Reidar Andreson)

Koostajad: Maniakkide Tänav, J.J. Metsavana ja Artur Räpp

Uus ulmeajakirjas “Reaktor” ilmunud lühiproosat koondav kogumik “Tuumahiid 3: Triitium” on lugejateni jõudnud. Kuigi saatekirjast võib lugeda, et lugusid on 20 ja neljateistkümnelt autorilt, sisaldab käesolev köide mõlemaid pisut vähem. Kuid ei maksa meelt heita ja koostajatelt raha tagasi nõutama minna, sest tegemist on juba kolmanda osaga kogumikusarjast, mille autorkonna arenedes on igas köites näha lugude kvaliteedi tõusu. Mõne lausega lugudest, mis meelde jäid.

On meeldiv tõdeda, et noorematele ulmehuvilistele vähemtuntud, kuid siiski staažikad autorid on leidnud tee võrguajakirja lehekülgedele, et oma loomingut Eesti lugejatele tutvustada. Helju Rebane on mitu kümnendit tagasi maakeelses novellikogumikus “Väike kohvik” hulganisti jutte avaldanud. Hiljem on neid ilmunud nii vene kui ka saksa keeles. Seetõttu sai ootusärevalt loetud käesolevas kogumikus ilmunud lugusid “Taruaeg” ja “Minu pea”. Esimene neist on jutt rikkast autotöösturist, kellel on elust ja Maa saastamisest villand ning kes otsustab 30 aastaks anabioosi minna. Ärgates on maailm teistsugune, kui ta oleks oodanud. Kas just selline, millisena ta seda ette kujutas, saate ise lugeda. “Minu pea” tundub tõesti mõjutatud olevat Aleksandr Beljajevi tuntud pea-loost, millele vihjab jutu esimeses lauses ka autor ise. Kummatigi on peategelaseks jällegi ärivaldkonnas tegutsev isik, kellest on autoõnnetuse järel alles jäänud ainult pea. Järgnevad arutelud ja eksistentsiaalsed küsimused, aga lõpuks esitab pea oma alluvatele omapärase pakkumise. Kui kogumiku avalugu tundub arvustaja jaoks olevat veidi alakirjutatud ja tagasihoidliku puändiga, siis “Minu pea” on tugevam jutt. Sõnaseade on Rebasel korralik ja tekitas huvi arhiivikuhjadest üles otsida väidetavalt tema populaarseim jutustus “Linn Altrusel” (1989).

Traditsiooniliselt tugeva esituse on teinud Maniakkide Tänav koostöös J.J. Metsavanaga jutuga “Valge härrasmees”, mis avaldati esmakordselt ajalehes “Lääne Elu” järjejutuna. Lugu on seotud Tänava varasema loominguga nagu romaan “Mehitamata inimesed” või jutt “Euromant”, mis arvustajale kangesti meeldivad. Reaktori tavapäraste teostega võrreldes tunduvalt pikem lugu räägib tuleviku Eesti küberpunki täis maailmast. Minategelane pistetakse digikuritegude tõttu Haapsalu Täisautomaatsesse vanglasse, kus karmis keskkonnas viibimine paneb vangi hauduma plaane, mida sellises institutsioonis ikka haudutakse – põgenemist loomulikult. Autorite loomingu austajatele taas palju äratundmisrõõmu mõne tegelase, tuttava maailma või mahlase kirjutusstiili poolest. Tuleb nentida, et kohalikust skeenest, kes praegu ulmet kirjutavad, on vähe võtta sobivat võrdlusmaterjali. Soovitan soojalt meestel samal teemal kirjanduslikku nanoterast edasi taguda.

Kui tähelepanu juba J.J. Metsavanale läks, tuleb tõdeda, et temapoolseks panuseks on seekordses kogumikus suisa kolm soolonumbrit. Neist sooviksin esile tõsta kogumiku viimast lugu “Veretu elu”, mis võiks sobida lugemiseks ka neile, kellel autori nn matsakas huumor sõrad püsti ajab. Lugejal pole küll aega pikalt tegelaste naha vahele pugeda, aga kuna jutus on tegemist veidrate küborgilaadsete humanoididega, kes peavad parajasti ränka kosmoselahingut ja tegelevad selle kõrval veel robotiks või inimeseks olemise probleemidega, ei murenda see aatomivõrdki rajuslises soustis higiga püstitatud raskeulme talasid. Arvustaja jaoks tegemist positiivseima üllatusega antud kogumikus.

Eraldi tahaks välja tuua kaks lugu, mis köitsid enim. Veskimehe “Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik” ja Weinbergi pikem lugu “Kes varju püüab”. Miks just need kaks juttu, mis üksteisega mitte kuidagi ei sarnane ja sisuliselt ei haaku? Arvustaja respekt Veskimehe lühijutu osas langeb just tõigale, et see pelgalt Eesti ulmehuviliste suvise kokkutuleku kirjutamistoas loodud ja praktiliselt muutmatul kujul trükki läinud jutt on oma äärmisele lühidusele vaatamata mõnusat transhumanismi tihkelt täis. Napp maht töötab siin teksti kasuks. Täiesti teenitult ministalkeri laureaat!

Heinrich Weinberg on maha saanud kodumaise versiooniga ühte ajalõime lõksu jäänud mehest, kes püüab asjas mingitki selgust saada ja iga hinna eest lõputult korduvast tsüklist välja rabeleda. Kuigi võib nentida, et mõningaid auke loogikas leidus, oli lugu hollivuudilikult haaravalt teostatud ning võimaldas mõnusalt end situatsioonidesse sisse imeda. Korralik kirjatükk, mille taolist sooviks Reaktori veergudelt edaspidigi lugeda. Weinbergi teine jutt “Ringkaitse” oli samuti hea sooritus Strugatskite Tsooni teemal, kus Ida-Virumaal on väidetavalt alla kukkunud meteoriit ja kuhu tavakodanikke ei taheta ligi lasta. Selgub, et mõned kangemad liigikaaslased siiski üritavad.

Tea Lalli ja Aira Rakavi kirjutatud lood on selgelt teises võtmes. On huvitav, et õõvaulme esindamine kogumikus on jäänud peamiselt õrnema soo hoolde, kuigi Artur Räpp on samuti kummitusliku jutuga hakkama saanud. Talli “Vahetus” räägib minategelase painest, kelle juurde ilmub ühel ööl surnud vanaisa. Rakavi “Muumitrolli” tegevus leiab aset Põhja-Soomes, kus eestlasest ehitajast “kalevipoeg” kohtub tööpostil millegi veidraga. Kahjuks jäi viimane jutt liiga napiks, sest alles jõudis õõv ligi tikkuda, kui lugu saigi otsa. “Vahetus” kulges ühtlases tempos vaikselt kindla lõpu suunas. Peab tunnistama, et mõlema loo pealkiri on saanud liiga paljuütlev, mis lõpplahendust ja tontlikkust korralikult vähendab. Kahju. Räpi “Ja viis köidet ülespoomist” kirjeldab ühe kirjaniku rasket ööd, mil teda tulevad kummitama väljamõeldud raamatutegelased, kel on temaga kana kitkuda. Absurdne õuduskomöödia, mille puuduseks ongi ehk ainult see, et kirjaniku (lahti)kirjutamata tegelaste probleemid jätavad natuke ükskõikseks.

“Pärast kättemaksu” räägib loo kosmosegängster Atlanist, kes pärast gängi ninamehe kõrvaldamist satub hiljem sünges Udulinna kõrtsis kokku “vanade sõpradega”. Järgnev pikk märulistseen meenutas väga oma olemuselt Tarantino “Hateful eight” olustikku. Miikael Jekimov oskab pehmelt rõlgeid tegelasi kirjeldada ja tegevus oli kaasahaarav, mistap võib heaks soorituseks lugeda.

Mairi Lauriku “Otsustamise hetk” – vaat see jutt jäi lugemise järgselt painama. Tegemist on olustikupildiga Eesti külaelust pärast üleilmset sõda. Noor neiu Kara peab memme surma järel ravitseja tähtsa ameti üle võtma, kuid lahendamist vajavad ka armusuhted, küla probleemid ja enese mõtestamine. Mulle kangastus soo teemaga seoses silme ette Marite H. Butkaite näidend “Võõrana põhjala kõrbes”, kus olid samuti teemaks (muu hulgas) looduse ja inimeste vaheline maagia ning mõneti psühhedeeliline õhustik. Laurik oskab oma tegelaste tunded nende ilus ja valus hästi esile tuua. Heas mõttes häiriv lugu.

Kokkuvõttes võib öelda, et kaks aastat (antud kogumiku ajavahemikuks kevad 2014 – suvi 2016) on parajalt pikk aeg kogumaks raamatu kaante vahele soliidne hulk algupärast ulmet. Jaksu koostajatele uuteks väljaanneteks, sest radioaktiivseid ühendeid peaks jätkuma ja samuti tulevasi häid jutte.

Raamatuarvustus: Tearlingi kuninganna (Mairi Laurik)

„Tearlingi kuninganna“ on esimene osa Tearlingi triloogiast. Lühidalt võiks sarja esimese osa kohta öelda, et tegemist oli hoogsa ja muhedalt loetava noortele suunatud klassikalise fantaasialooga. Oli mõõgavõitlust ja ratsutamist, valitsusintriige ning kasvamise valu – kõike parajas koguses ning tasakaalustatult jaotatuna, et ühele teismelise lugeja nõudlikule maitsele sobida.

Esimese hooga antakse lugejale klassikalise fantaasialoo hõnguline maastik. Kelsea Glynn on kogu oma elu elanud inimestest eemal, väikeses metsamajas, kuid teadmises, et temast saab Tearlingi järgmine valitsejanna. Noore kroonprintsessi kasvatajateks on erru läinud relvameister, kes kannab hoolt ka tulevase valitseja füüsilise treeningu eest, ning ajaloolane, kelle ülesandeks on õpetada raamatutarkust (peamiselt keeli ja ajalugu, kuid sekka ka palju muud).

Raamat algab hetkest, mil printsess on piisavalt suur (17-aastane) ning kuninganna ihukaitseväelased tulevad teda pealinna viima, et Kelsea riigi kuningannaks troonida. Loomulikult ei lähe kõik valutult ning oma pikal metsateekonnal kohtuvad nad nii elitaarse vargakamba kui ka koolitatud luurelindudega. Peagi saab lugeja aimu ka keerukamast maagiast, mille abil ilma muuta, ennast kaitsta või muudki imetabast teha. Pealinna saabudes ootavad printsessi ees aga hoopis uued ohud, mis ei lase ei tema ega ta ihukaitsjate valvsusel liiga kauaks puhkama jääda. Raudne turvis on igati omal kohal ning ega mõõgaõpetuski noorel kuningannal mööda külgi maha jookse.

Ma julgen väita, et kui käesolev raamat oleks olnud kirjutatud ja tõlgitud ajal, mil mina olin 12-aastane tüdruk, oleks sellest raamatust võinud väga kergesti kujuneda raamat, mida loetakse uuesti ja uuesti kuni kapsastumiseni ning pähe kulumiseni. Sama edukalt võiks raamatust kujuneda tänaste teismeliste lemmikraamat. Peategelane oli küll tüdruk, kuid, ei, siin ei olnud poolt grammigi armastusest! No hea küll, pool grammi ehk oli, kuid loo keskne seiklus baseerus ikkagi sõprustel, enese kehtestamisel ning kuningriigi selle eelmise valitseja (Kelsea ema) tekitatud kaosest välja toomisel.

Täiskasvanud minu jaoks sisaldas lugu aga peotäit ohumärke ning need märgid olid sedavõrd võimsad, et enne arvustuse kirjutamist käisin goodreadsis sarja edasist kulgu üle piilumas. Nimelt antakse lugejale vaikselt ja aegamisi teada, et tegemist on hoopiski postapokalüptilise maailmaga. Vana maailm on hukkunud ning raamatus eksisteerinud ühiskond on loodud nende poolt, kes meie tänasest ühiskonnast põgeneda suutsid ning uuele merest kerkinud maale elama läksid. Raamatuid on, kuid mitte palju. William Teari utoopiasse põgenejatel oli lubatud kaasa võtta kümme raamatut inimese kohta. Aga maa, millele Tear oma kuningriigi lõi, oli viletsate killast ning enne kui teiste uusriikidega kaubandussuhted paika said, oli kadunud trükipressi ehitamise põhimõtted. Seda tehnoloogia ja teadmiste ootamatult täiuslikku kadumist oli teisteski valdkondades ning kahjuks kulmu kergitama ajavalt palju.

Olgugi, et kulmukergituse kohti oli mitmeid, on tegemist kindlasti väga meeldiva seikluslooga, millest nii mõnigi teismeline tütarlaps hakkab peagi ka Eestis vaimustunult rääkima. Jääb vaid üle oodata loo järgmise osa tõlkimist ning loota, et ehk oli osa raamatus leiduvatest ohumärkidest vaid märgid, millele katastroofi ei järgne.

Uudiskirjandus 6/17

Kirjastus Fantaasia

Dan Simmons

„Heeliksi orvud“

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Külli Seppa ja Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Kirjastus Fantaasia

Dan Simmons on eesti ulmelugejatele tuntud eelkõige «Hyperioni»-sarja autorina. Tema käesoleva kogumiku avab «Hyperioni»-tetraloogia järg «Heeliksi orvud», milles Amoiete Spektriheeliksi asukate tähelaev koos 600 000 krüogeenfuugas inimesega otsib endale kaugel galaktikas uut koduplaneeti, kuid on sunnitud tegema vahepeatuse, püüdes inimtsivilisatsioonist kaugel asuvas tähesüsteemis kinni SOS-signaali. Hädakutsungi saatjaiks on laevahuku järel eraldatud planeedile sattunud Heidikud.

Lühiromaani «Tulemuusa» tegevus toimub samuti kauges tulevikus, kus inimkond on tähtedevahelise rasside hierarhia alamal tasemel. Archonite võõrrassi poolt orjastatud inimestele annab teatrietendusi maalastest näitetrupp, mis esitab Shakespeare’i loomingut. Kui neid hakatakse kutsuma esinema üha tähtsamatele tulnukrasside esindajatele, mõistavad näitlejad, et nende esituse tasemest võib sõltuda inimkonna tulevik…

Megan Whalen Turner

"Varas"

Sari: "Kuninganna Varas"

Tõlkinud Eva Luts

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Vana-Kreekast inspireeritud fantaasiamaailma ähvardab sõda, millest pääsemiseks oleks vaja kolme kuningriigi liitu – mida aga nende liidrid pole eriti valmis sõlmima. Maag, kuninga nõuandja, usub teadvat iidse aarde peidupaika, mis oleks abiks liidu sõlmimisel. Selle kättesaamiseks vajab ta osavat varast ja ta valib vangimõistetud varaste hulgast Geni. Teekond on ohtlik ja raske, seda muudavad vaid aeg-ajalt helgemaks jutud vanadest jumalatest ja jumalannadest, mida rändurid üksteisele vestavad. Mis eesmärgid on Genil, jääb kõigile saladuseks.

Megan Whalen Turneri lummavad ja auhindu võitnud „Kuninganna Varga“ romaanid elustavad eeposte maailma ja tutvustavad üht karismaatilist ja parandamatut tegelast – varas Eugenidest ehk Geni. „Kuninganna Varga“ romaanid on täis poliitilisi mahhinatsioone ja intriige, võidetud ja kaotatud lahinguid, ohtlikke reise, jumalikke sekkumisi, võimu, kirge, kättemaksu ja reetmist. Neid romaane hindavad kirjanikud, kriitikud ja lugejad, need on saanud paljusid auhindu, nende hulgas Los Angeles Times Book Prize, Newbery Honor, Mythopoeic Fantasy Award, need on olnud Andre Nortoni auhinna nominentide hulgas.

Kirjastus Varrak

Robin Hobb

SAATUSE LAEV. 1. osa

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

472 lk, pehme köide

Eluslaevnike triloogia kolmandas osas hakkavad sündmused jõudma haripunkti. Bingtowni ähvardab häving. Seltsiline Serilla üritab khaleetidest laastatud linnas võimu haarata, Vestritite perekonna matrooni Ronicat, kes püüab linna ja oma peret taas jalule aidata, süüdistatakse aga reetmises. Lohe saaks elanikke küll selles abistada, kuid mida ta vastutasuks nõuab?

Althea ja Brasheni suhted jätkuvad tormiliste ja vastuolulistena, samal ajal on nad jõudmas lähemale Kennitile, kes on röövinud Vivacia ning loodab eluslaeva ja Wintrow’ abiga tõusta Piraadisaarte kuningaks. Selgub aga, et Vivacia on midagi hoopis enamat kui lihtsalt eluslaev ja temal võivad olla sootuks teised plaanid. Tasapisi hakkavad kooruma ka Paragoni hullumeelsuse põhjused. Meremaod leiavad endale viimaks teejuhi, Tema, Kes Mäletab, kuid selgub, et ka tema mälestustest ei tarvitse piisata kojujõudmiseks.

Robin Hobb

SAATUSE LAEV II

Orig. Ship of Destiny

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

384 lk, pehme köide

Bingtownis koidavad suured muutused - lahingud linnas on lõppenud, kuid et rahu jääks kestma, peavad kaubaisandad, uued kaupmehed, Kolmelaeva rahvas ja kõik teised linnaelanikud leidma ühise keele. Althea ja Brashen leiavad viimaks Kenniti, kuid nende kohtumine pole hoopiski selline, nagu nad lootsid. Muutunud Vivacia ja meremadude abiga on Kennit saamas Piraadisaarte kuningaks, ent just siis, kui tema unistuste täitumine on juba käeulatuses, tõuseb neid ähvardama viirastus minevikust. Reyn asub lohe abiga Maltat otsima. Malta katsumused vormivad samal ajal pealiskaudsest tüdrukust sihikindla naise. Meremaod saavad võimsa abilise ning jätkavad läbi raskuste koduteed.

Daniel Quinn

ISHMAEL

Inglise keelest tõlkinud Toomas Trapido

Toimetanud Irja Pärnapuu

Korrektuuri lugenud Reet Ruusman

Kujundanud Liis Karu

208 lk, pehme köide, kordustrükk

Daniel Quinni filosoofilise romaani „Ishmael“ näol on tegemist iseäraliku dialoogiga, kus üheks osapooleks on gorilla. Kui minajutustaja vastab ajalehekuulutusele, kus otsitakse õpilast, satub ta vastamisi gorillaga, kes hakkab talle telepaatilise vestluse teel õpetama uusi arusaamisi inimkonnast. See on raamat mütoloogilisest mõtlemisest moodsa tsivilisatsiooni südames, selle mõjust eetikale ja tänapäeva tsivilisatsiooni jätkusuutlikkusele. Autori keel on lihtne ja selge, paneb lugeja tahtmatult kaasa mõtlema ja koos endaga lõppjärelduste poole liikuma.

Daniel Quinn sündis 1935. aastal Omahas Nebraskas, õppis St. Louis’i, Viini ja Loyola ülikoolides. 1975. aastal loobus ta oma pikaajalisest kirjastaja karjäärist ja hakkas vabakutseliseks kirjanikuks. Esimese variandi raamatust, millest kujunes hiljem tema auhinnatud teos „Ishmael“, kirjutas Quinn 1977. aastal. Sellele järgnes veel kuus varianti, enne kui raamat 1990. aastal lõpliku kuju sai. Daniel Quinn armastab reisida mööda maailma, et anda loenguid ja arutada oma raamatute üle. Ta elab koos abikaasa Renniega Houstonis.

Reeli Reinaus

VERIKAMBI

Toimetanud Tiina Aug

Kujundanud Liis Karu

352 lk, pehme köide, kordustrükk

Neli keskkooliõpilast eksivad metsas matkates ära ja on sunnitud veetma öö mahajäetud veskis. Kui hommik koidab, on kõigil hea meel sellest kõhedust tekitavast kohast pääseda, ent miski pole enam endine. Joonas on võtnud veskist salaja kaasa vana fotoalbumi ja sealt leitud pilt tundmatust tüdrukust põhjustab temas hirmu, mida ta seletada ei suuda. Kirket haaravad tahtmatud kirjutamishood ja tal on tunne, nagu kõneleks tema kaudu keegi teine. Ainsana näib veskist ja seal toimuvast midagi teadvat Gustav, kuid temal on omad saladused, mida ta kiivalt varjab. Olukord võtab veelgi õudustäratavama pöörde, kui veskisse sattunud noor muusik kirjutab sellise hittloo, mis kohe kõigile mällu sööbib, ent tasahilju kuulajatelt mõistuse röövib. Mingid vanad ja vaevatud jõud on üles äratatud ning ihuvad kättemaksu selle eest, mis saadeti korda aastasadu tagasi. Keegi peab ebaõigluse eest maksma, aga kes?

Reeli Reinaus (snd 1977) on kirjutanud peamiselt laste- ja noorteraamatuid ning avaldanud kaks luulekogu. Et autor on õppinud nii teoloogiat kui ka folkloori, käsitleb ta oma teostes sageli eesti rahvaluule ja -usundiga seotud nähtusi. Kirjastuselt Varrak on varem ilmunud Reeli Reinausi romaanid „Kliinilised valed”, „Praktiline nõiakunst” ja „Deemoni märk”.

Haruki Murakami

VÄRVITU TAZAKI TSUKURU JA TEMA PALVERÄNNAKU AASTAD

Orig. Shikisai o motanai Tazaki Tsukuru to, kare no junrei no toshi

Jaapani keelest tõlkinud Margit Juurikas

Toimetanud Maarja Yano

Kujundanud Britt Urbla Keller

256 lk, kõva köide, kordustrükk

Tazaki Tsukuru neli lähedast sõpra otsustavad ühel päeval midagi selgitamata Tsukuruga suhtlemise lõpetada. Lahutamatuna paistnud sõprusgrupist väljaheitmine tõukab Tsukuru unenäolaadsesse seisundisse, millest tal polegi kavatsust ärgata. Kuusteist aastat hiljem toibutab mehe üles tema tüdruk Sara, kes soovitab tal minevikuga silmitsi seista. Nii saab alguse Tsukuru palverännak, mille eesmärgiks on ületada sild iseenda ja oma mineviku vahel. Ettearvamatu teekond viib ta ootamatute avastusteni ja selle käigus satub ta ka Soome.

„Värvitu Tazaki Tsukuru ja tema palverännaku aastad” on Jaapani tuntuima kirjaniku Murakami Haruki (snd 1949) seni viimane romaan. Murakami loominguga tuttava lugeja jaoks on tegemist ehk lausa üllatavalt inimliku ja tundelise romaaniga. Ei mingeid paralleelmaailmu ega üleskeeratavaid linde. On kõigest üks värvitu peategelane. Kirjastuses Varrak on ilmunud varem Murakami romaanid „Norra mets“, „Kafka mererannas“ ja triloogia „1Q84“.

Geroge R. R. Martin

TROONIDE MÄNG. Sarja „Jää ja tule laul“ I osa, 1. ja 2. raamat

Orig. Game of Thrones

Inglise keelest tõlkinud Mario Kivistik

Kujundanud Toomas Niklus

832 lk, pehme köide, kordustrükk

Suurejoonelise sarja „Jää ja tule laul” esimene osa jutustab loo reetmisest, ahnusest ja Seitsme kuningriigi ühtsust ohustavast sõjast. Tegevus toimub muinasjutulises maailmas, mis on juba üle 8000 aasta lahingutes ja katastroofides kannatanud. Raamat räägib meile meestest ja naistest, kes on segatud surmatoovatesse konfliktidesse, ning kohutavast pärandist, mis nad oma lastele jätavad. Troonide mängus on vaid kaks võimalust: sa kas võidad või sured. Ja kibedas külmas, Müüri taga asuvatel elututel maadel  kogub jõudu kohutav talv, kus teised – need, kes pole veel surnud ja need, kes pole veel sündinud – on valmis inimeste valdustesse tungima.

Tänu mastaapsele telesarjale „Troonide mäng“ on George R. R. Martini „Jää ja tule“ raamatusarjast saanud „Sõrmuste isanda“ kõrval üks maailma tuntumaid fantaasiakirjanduse näiteid.

Ulmkonnakroonika 6/17

Ulmestaar

Selle kuu ulmestaar Rait Piir on noor ja potentsiaalikas ulmehuviline, kes töötab ajakirjanikuna, ning vabast ajast kirjutab ulmet. Praeguseks on temalt Reaktoris ilmunud kaks juttu, kuid usina kirjutamistoas osalejana on lootused tema suhtes kõrged. Ulme paberkujul tarbimisele eelistab Rait audioraamatuid, ning tunneb suurt huvi ka ulmelise anime, manga, videomängude ning LARP'i vastu.

1. Mida praegu loed?

Fields of Fire - Marko Kloos

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Mulle meeldib kui tegelasi ja lugu ümbritsev maailm elab ja hingab. See tähendab seda, et fikatsionaalne maailm mõjub mulle reaalsena ja puudutab mind kuidagi. Võiks öelda, et mulle meeldib detailsus, kuid see ei pea olema lehekülgede kaupa ümbruse kirjeldust. Mingite väga konkreetsete, peaaegu suvaliste asjade kirjeldus võib anda loo maailmale selle iseloomu, mida ma otsin.

Hindan väga tugevalt lugusid, mis üritavad vaadata homsesse päeva. Ma ei räägi siinkohal võimsatest kosmoseooperitest, universumi müsteeriumide avastamisest või huvitavate planeetide koloniseerimisest. Pigem mõtlen ma lugusid, mis üritavad vaadata paarikümne aasta kaugusele - ennustada tänaste trendide põhjal tuleviku sotsiaalseid ja poliitilisi probleemikohti. Mind huvitab, kuidas tehnoloogiad, mis on juba praegu sündimas, mõjutavad maailma järgmiste põlvkondade jooksul. Eriti hästi töötavad sellised lood minu jaoks poliitiliste tehno-thrilleritena. Seda võiks ehk nimetada post-küberpungiks. Nimetatud žanri viljelevad väga hästi näiteks Daniel Suarez, Neal Stephenson, Alastair Reynolds ja Linda Nagata.

Teine asi, mis mind väga hästi raamatu külge naelutab on militaarulme. Ka siin huvitab mind realistlik (ja isegi prognoosiv) pilk homse maailma konfliktidesse. Kuidas mõjutavad uued tehnoloogiad ja sotsiaalsed muudatused konfliktide iseloomu? Siinkohal ei mõtle ma isegi ainult relvade arengut, vaid kõike kokku. Me näeme juba praegu, kuidas lahinguväljad muutuvad väga kiiresti tänu kommertsdroonidele, sotsiaalmeediale, küberrünnakutele ja üha hallimaks ja hägusemaks muutuvale "sõja" definitsioonile. Varsti hakkab see muutuma tänu kliimale, 3D printimisele, autonoomsetele tehnoloogiatele jms. Üks parimaid väga realistlikult lähituleviku sõda vaatlevaid raamatuid on USA kaitseekspertide Peter W. Singeri ja August Cole kirjutatud sõja-thriller "Ghost Fleet". Soovitan väga lugeda ka kogumikku "War Stories from the Future."

Siinkohal ei tahaks ma luua muljet, et mitte mingisugune muu fiktsioon mind ei huvita. Hindan igasugust ägedat militaarvärki, trillereid ja müsteeriume, ka nn fantaasiat. Olulised on realistlike inimestena mõjuvad tegelased, kellel on omad probleemid ja pahed, kuid samas ka head küljed. Samuti on oluline see, kui tõsiselt võetavana mõjub minu jaoks maailm nende ümber ning kuidas nad selle maailmaga suhestuvad. Nagu ka kõigile teistele, meeldib mulle huvitav ja põnev lugu.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Nagu selliste küsimuste puhul ikka, on raske ainult kolm lemmikut välja tuua. Mulle tuleb esimesena pähe Marko Kloos ja tema Frontlines sari, millest esimene on "Terms of Enlistment." Ma ei tea ühtegi teist autorit, kes kirjeldaks nii hästi ja nii realistlikult sõdureid ja sõduri töö tehnilisi külgi. Samuti on tal väga huvitavad arvamused (ta kutsuti selle eest isegi USA sõjaväele rääkima) tuleviku suurlinnalahingutest.

Teine oleks ei keegi muu kui Daniel Suarez. Kui varem ma võib-olla ei olekski teda siia lemmik kolme hulka lisanud siis tema võrdlemisi uus teos "Change Agent" meeldis mulle nii väga, et tahaks ta ikkagi siin uuesti ära mainida. Selles raamatus vaatleb ta väga mitmetahuliselt, kuidas juba praegu kasutusel olev geenitehnoloogia CRISPR raputab meie ühiskonna alustalasid.

Kolmandana näite näol teeksin väikse kõrvalepõike raskest ulmest ja mainiksin fantaasiakirjanikku Scott Lynchi, kes on tuntud oma Gentlemen Bastards sarjaga, millest esimene on "The Lies of Locke Lamora". Täiesti briljantsed tegelased ja väga huvitav, renessansi aja veneetsia stiilis fantaasiamaailm, mis räägib professionaalsetest varastest ja tüssajatest ning nende läbikäimisest kriminaalse allmaailmaga. Tegu on suurepärase näitega sellest, kuidas tegelasi õigesti kirjutada.

Auväärse äramainimise saavad ka Joe Abercrombie (The First Law sari), Linda Nagata (The Red), Daniel Polansky (Low Town), Ian McDonald (Luna), Django Wexler (Thousand Names), Alastair Reynolds (Poseidon's Children) ja James S.A Corey (Expanse).

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Pilte Tallinna ulmikute kolmandast reedest

Reaktori mai juttudest (Tõnis Hallaste)

Toimus järjekordne ulmejuttude võistlus – mis tähendab Reaktorile head saaki teise kümnesse jäänud juttudest, mida mitme kuu vältel avaldada. Võistlusjuttudega täidetud suvest saab ainult rõõmu tunda.

Kui üldiselt kommenteerida kolme selle numbri võistlusjuttu, siis paljastuvad üsna eripalgelised stiilid, millest kõigil oma tugevused ja nõrkused.

„Alkeemiku täht”

Kell Rajasalu

Lugu kolmest teadlasest – Saale, Noor ja Kim – kaugel ja külmal Adraste planeedil, kes püüavad selgust saada sellest, kuidas alkeemik tähe tööle paneb. Peategelased saavad teada ühe infokillu alkeemiku tähe toimimisprotsessi kohta ning kirjutavad artikli. Lugu on jutustatud peaaegu, et süüpingil istuva inimese positsioonist, aina kordub mõte, et oleks me tagajärgi teadnud ja et meie pole süüdi. Antakse mõista, et midagi kohutavat on juhtunud.

Ühelauseline kokkuvõte ei anna aimu sellest, millised need alkeemikud on – ja ega tekstki pilti väga palju selgemaks ei tee. Meile öeldakse, et on alkeemikud, kes on võimelised käivitama või süttima panema tähti. See üllatab teadlastest peategelasi, sest alkeemiku täht on umbes asteroidi suurune, seega kaugeltki mitte piisav, et käivitada tavalistes tähtedes aset leidvaid tuumasünteese. Huvitav on teksti suhtumine selle usutavusse. „Kas see üldse suvatseb astrofüüsikale tähelepanu pöörata?“ küsib üks tegelastest. Talle vastatakse: „See on alkeemiline, seega tõenäoliselt ei.“

Alkeemikutele ja alkeemiale on huvitavalt lähenetud – tavaliselt näib see sõna kuuluvat pigem steampunki, kuna on maagia ja teaduse põimumine ja kuulubki pigem kuhugi piirdevahelisse või ebamäärasesse. Siin on nad aga lihtsalt ühed rangete ametisaladustega ametimehed, kes teevad pealtnäha võimatuid asju, lähtudes hoopis teistsugusest lähenemisest teadusele. Mingid asjad tavateaduslikust füüsikast mõjuvad tekstis tegutsevale alkeemikule üllatavalt, mis näitab, et füüsika ja alkeemia on üsna tugevalt lahus hoitud. Samas antakse mõista, et igaühest võiks alkeemik saada – kui Saale väljendab imestust alkeemiku tähe suhtes, öeldakse talle, et ta pidanuks valima teise kutsumuse.

Teksti spekulatiivteaduslik pool on kõige huvitavam, tehistähe toimimist ja ebaloogilisust on esitatud küllaltki napilt ja huvitavalt. Vähe oleks öelda, et see ei jõua muutuda kuivaks – kuna see osa on intrigeerivalt kirjutatud, siis võiks seda mu meelest isegi rohkem olla.

Kahju oli vaid sellest, et teksti suurim sündmus ei tundu olevat nii suur ja raputav, kui esialgu mõista antakse. Pealtnäha esitatakse seda lugu Nürnbergi tunnistajapingilt, sellisele rajale viivad mõtte jutustaja pidevad eneseõigustused, aga lõpuks ei paista midagi hullu juhtuvat – alkeemik solvub ja kustutab tehistähe. Keegi surma ei saa, keegi viga ei saa, eelkõige on tegemist suure solvumisega. Ilmselt olekski selline sündmus tegelikult väärt rahvusvahelist (või intergalaktilist) skandaali, aga see raputus ei kandu kuidagi üle lugejale. Näidatakse säärt, näidatakse põlvi, näidatakse ka veidike reit, aga hoolimata lubadustest ei jõua täie rahulduseni.

7/10

„Tagasi maa peale”

Toomas Krips

Prantsuse lendur satub õhusõjas Saksa lenduriga paksu uttu. Kui lennuk enam-vähem ühes tükis maapinnale saab, leiab ta end ühe uduse mäe pealt. Jala edasi minnes leiab ta ühe võõrastemaja või hotelli, mille elanikud räägivad itaalia keelt. Nendega ei paista olevat kõik korras, aeg on seal seisma jäänud. Mingi hetk leiab ta ka Saksa lenduri ning käiku lähevad käsirelvad. Ent udus on asju...

„Tagasi maa peale” on selle Reaktori-numbri kolme võistlusjutu seast kõige korrektsema kirjutusstiiliga tekst. Või kõige klassikalisema. Tekst vastab enim mingitele „korralikult kirjutatud teksti” nõuetele – stseenid on ühtlase tempoga ära kirjeldatud, ei ole selline ülevaatlikult jutustatud nagu „Alkeemiku täht” või poolmängleva hüplikkusega nagu Leila tekst. Mu jaoks jäigi valitsevaks meeleoluks see kergelt flegmaatiline uttu mattunud roidumus. Jah, joosti küll, ja aeti taga, isegi lasti mõned padrunid omavahel ja kolmanda vastu, aga see oli nagu korraks virguda sest unisusest, et kohe jälle jääda tagasi (t)uttu. Ärgu võetagu seda katsena öelda keerutades, et igav oli. Natuke nagu oli ka, aga ma räägin eelkõige meeleolust, mida stiil edastas. Ma ei tea, kas tekstis oli öeldud, kumb maailmasõda, aga selle uduse ebamäärasuse, toimuva kaardistamatuse tõttu eeldan, et Esimene.

Peategelane ja tema hõllanduslikud heietused õele Madeleine'ile on poeetiline vahend, mis rõhutab üksildust ja koduigatsust – ja natuke ka sõja hävitavat mõju sõdurite vaimsele seisundile. Mu jaoks oli see natuke liigpüüdlik poeetiline vahend. Kui Madeleine olnuks tüdruksõber, oleks tegemist rüütelliku südamedaamiga, keda õhata ja kelle juurde tagasi tulla. Õde ent on platoonilisem ja neutraalsem. Õde kui selline ei pääse mõjule sadamana, kelle juurde iga hinna eest tagasi tulla, seetõttu mõjub peategelase igatsuslik õhkamine õe järele kuidagi distantseeriva poeetilisusena.

Kummituslik varjuolend oli omamoodi huvitav olend. Seletamatu ja jube, ei olnud lihtsalt libahunt, vampiir või kodukäija, vaid midagi muud ja enamat ja vähemat ja nii. Omamoodi huvitav on see, et too varjuolend polegi peamine antagonist, vaid paistab suuresti olevat peategelase halbade valikute tagajärg. Kui peategelane teada saab, et tablette sisse vohmides annab ta ka kollile väge, ei loobu ta tablettidest, vaid jätkab – mitte kinnisideeliselt, mitte ka kiusust, vaid mingist paratamatusest. See on mingi pääsematu sündmus, nende tablettide söömine, ja kõik tagajärjed on seega paratamatud. Peategelase abitu alistumine nendele sundidele muudab ta kuidagi ebameeldivaks tegelaseks.

Rauge kulgemisega kirjutuslaad, sündmuste ebamäärasus, hõllanduslik poeetilisus, pääsematu fatalism – see kõik moodustab terviku. Siiski jäi mulje, et selle loo eesmärk on olla ära kirjutatud, selmet kõnetada kedagi. Võib-olla see lihtsalt ei kõnetanud mind ja ma olen siin ülekohtune, aga mulle näis see tekstina, mis kirjutatud põhimõtteliselt Edgar Allan Poe vaimus ja sellise loomingu austajatele. Ma vist ei kuulu sellesse sihtgruppi.

6/10

„Mustade inglite armee”

Leila Tael-Mikešin

„Meil pole tarvis tiibu, et lennata läbi aja ja ruumi. Me liugleme öömusta taeva taustal. Meid peetakse surmatoojateks, mardusteks ja põrgudeemoniteks. Me oleme Mustade Inglite Armee. Suured tumedad linnud, kes sündisid varjudes. Päevavalgusel pole meie tarvis kohta...“

Nii kirjutas sünge nimega rühmituse juht, tiivuline ükssarvik nimega Helbeke. Rühmitusse kuuluvad veel troll hambahaldjas ning päkapikk, kes koondati Jõuluvana juurest, sest sõi ära kõik lastele kuuluvad maiustused – kui ta just pole see, kes ta ise väidab end olevat ehk inimene Samuel, kellel on lihtsalt kasvudefekt. Seda hullumajas kirjutatud teksti loeb uurija Rob. Kes on krokodill. Koos hullumaja arstiga otsustatakse see kentsakas seltskond saata salapärasesse Tsooni 42 – vaevalt, et see saaks neid hullemaks ajada. Aga mine tea...

Leila Tael on ilmselt kõige esiletoodavam bizarro-žanri viljeleja Eesti kirjanduses. Tema tekstides on üsnagi huvitav suhe kummalisega, tema julge originaalsus mõjub värskendavalt. See kohati meenutab mingeid jaburamaid hetki Gaimani loomingus. Näiteks American Godsis on maru pikk iiri tüüp härjapõlvlane, kes väidab mu mäletamist mööda, et lühike kasv on lihtsalt üks stereotüüp.

Nagu öeldud, mängimine kummalisusega töötab selles tekstis. Ühelt poolt väidavad nad, et on mustad inglid või hambahaldjad. Teisalt on nad ükssarvikud või trollid. Kas kolmas, kes väidab end olevat inimene, on lihtsalt üks hull päkapikk?

Ka on selles tekstis tajuda juppe ja nalju, mille kirjutamine ilmselgelt meeldis Leilale. Näiteks mõte trollist, kes tegutseb hambahaldjana, meeldib uurijale, kuni selle dialoogi väikese puändina ütleb hulluarst: „Tal on kahar seelik ja sädelev võlukepike.” Lõbus lugeda ja hea meeldetuletus sellest, et kirjutades võid endale lubada kõike. Maailmad on vahvad, neis on mingi veidrate asjade enesestmõistetavus, ei komistata küsimuse otsa, et kas see on ikkagi võimalik või mitte.

Kahjuks on miski, mis mu jaoks tema kirjutamisstiili juures sugugi ei toimi. Kuidagi loen tema kirjutust mitte kui jutustust, vaid kui kokkuvõtet sündmustest. Tahaks kuidagi natuke rohkem liha neile luudele. Kuid raske öelda, millist – kas mingit tõsisemat massi, et veider tõuseks esile, või juurde veidrust, et oleks enamgi veel seda, mis tema kirjutamises sümpaatset. See on mingi stiililine küsimus, vist lausetasandil, mis ei lase tekstiga kogu tema lõbusas veidruses rahule jääda. Jääb kuidagi sihitu mulje. Natuke mõjub tobetsemisena tobetsemise pärast, mis on kuidagi lõpuni kirjutatud, aga mis jääb kuidagi poolikult tajutavaks.

5/10

Celestia (3. osa)

Arad

Tõlge: Osvald Soobel

Nõrgestatud kuninganna Solaria on lihtsate hobuste juures kiindunud nii mõnessegi neist, aga lõpuks pidi saladus ilmsiks tulema. Kuidas aga mõjub selle kohutava teadasaamine Kuukesele, kes temasse tugevalt kiindus?

Lõpp on käes, aga kuidagi lõppes nördimapanevalt. Sisulise poole pealt lootsin, nagu eelmist tekstikatket kommenteerides ütlesin, mingit „armastus päästab maailma”-tulemust. Peamine, mis juhtus, oli aga see, mis mu arust pidanuks olema pealiini emotsionaalne kõrvalprodukt – julmast kuningannast sai armastust täis valitsejanna. See, mis aga võinuks olla süžee mõttes pealiin – maailma päästmine suurest ohust, Solaria tagasitulek võimule, maailmakorra asendumine millegi uue ja paremaga – toimus kuidagi selle kõrvalproduktina; lubadusena, mille teostumist ei näidatud.

Lisaks toimus siin jälle asju, mida oskaks paremini hinnata see, kes on selle maailmaga sina peal. Kuukesest saab tema „õde”, suur valitsejanna Solaria kõrval. Kogu lugu selgub olevat üks väike veider legend, mida jutustavad teineteisele ükssarvikud, seda õieti tõsiselt võtmata, eelistades sellele mingeid „tõelisi” lugusid. See jättis mulje „kõik on unenägu”-puändist, mis on ulmetekstide üks kohutavamaid süžeepöördeid. Milleks õõnestada olemasoleva tõsiseltvõetavust?

Ühesõnaga, mulle eriliselt ei meeldinud. Aga positiivne oli see, et lugu oli terviklik ning tegelased olid eripalgelised. See oli lõpuni sooritatud tekst – lõpp ei olnud eriliselt rahuldav, aga ilmselt vastab suht sellele, mida autor kavatses tekstiga teha. Rõhk oli tegelastevahelisel suhetel ning ühe tegelase arengul külmast mõrrast armastavaks sõsaraks – see kõik oli põhimõtteliselt olemas. Ma lihtsalt eeldasin midagi mastaapsemat.

6/10

Tallinna kirjutamistoa saaki hinnates ei saa sellele läheneda samasuguse kriitilisuse või põhjalikkusega nagu ülalolevaid tekste. Need on siiski esimene väljakirjutus ning igaühel ei õnnestu see laitmatult esimese katsega. Neil Gaiman on öelnud, et oma esimest varianti ei lase ta mitte kellelgi lugeda, sest see on lihtsalt praht. Suuresti ongi kirjutamine mitte kirjutamine, vaid ümber kirjutamine ja toimetamine ja juurde kirjutamine ja parandamine ja vähemaks kirjutamine. Esimeste, paratamatult kiiruga kirjutatud variantide kohta oli Tallinna kirjutamissoa saagis päris mitu sümpaatsena esiletoodavat.

Loomulikult sooviks kõigile kirjutajatele tuult tiibadesse ning aega ja jaksu kirjutamiseks. Samas, hakata igast tekstist midagi positiivset esile tõstma oleks minust jõle lasteaiakasvatajalik. Nii et ütlen lihtsalt, milline oli minu lemmik.

Üle vaadates tundub mulle, et Artur Räpi oma meeldib mulle kõige rohkem. Hetketuju ajel öeldud, aga mu jaoks toimib praegu see natukene tobe muinasjuttude ja transhumanismi kokkusegamine (Või peaks see olema transelfism? Transorkism?). Mõned teistest on mu meelest stiililiselt paremini kirjutatud (Tea, Raidu ja Riho tekstid), ka on see tekst tibake liiga poolikuvõitu lõpuga (nagu mitme teisegi puhul). Aga siiski on selles maailmas kirevust, mis mulle hetkel sümpatiseerib.

Jutt: Suurim sport (Urmas Alas)

Esmakordselt avaldatud: «Põhjanael» 1991; nr. 1

Võistlusplatsil särasid projektorid, vahtisid tummalt kaameraläätsed ja sähvisid fotoaparaatide välklambid. Lavaserva taga haigutavast pimedusest sihtis mind sada tuhat silmapaari, kui mitte rohkemgi. Spordisaal oli viimase seisukohani välja müüdud.

Treener patsutas mulle õlale. Torkas suhu dopingutableti ja ulatas topsi glükoosijoogiga. «Rahune,» ütles ta. «Võta ennast kokku. Püüa, ja sa suudad.»

Arvuti juurde jõudes unustasin prožektorid, kaamerad ja välklambid. Olin üksi — üksi oma probleemiga.

Käteplagin vaibus. Publik tardus ootuses.

Istusin. Sulgesin silmad. Hingasin sügavalt ja kummardusin kompuutri kohale.

Rahunesin. Võtsin ennast kokku. Püüdsin, ja ma suutsin.

Punkti pannes kaotasin pingutusest teadvuse.

Toibusin haiglas. Mu ümber helkisid torud, sädelesid värvilised toitelahused tilgutites ja arstiriistade kontrollpaneelidel vilkusid tulukesed. Klaasseina taga seisis treener, pinevil ja kurnatud, punetavad silmad turses. Ta oli tunde, kui mitte päevi seisnud siin mu virgumist oodates. Tundsin ennast süüdlasena. Viimasel ajal taastusin aeglaselt, aastad annavad tunda. Olen siiski juba kakskümmend neli.

«Meie võit,» ütles treener.

Noogutasin.

«Jah,» naeratas treener, «sa lõid Kurosawat tervelt minutiga. Meie tehnoloogid ja robotijuhid venitasid edumaa tunni pikkuseks. Enne kui «Kuriyama Chemistry» jõudis tootmist alustadagi, olime maailma oma madratsitega üle ujutanud.»

«Meie... võit...» kordasin. Olin õnnelik, võibolla ülearugi. Olin veel nõrk ja võisin liigutusest meelemärkuse kaotada. Kuid ma ei suutnud en

nast talitseda. Lüüa viiendat korda järjest Kurosawat — suurt Kurosawat! Kes vähegi taipab ajuspordist ja selle kuulsustest, see kujutab ette, mida tundsin. Ja võib-olla tunneb mind ennastki — olen Alvar Kem. Kui tormate poodi viimase moeröögatuse «Ergodroomi» madratsi järele, siis teadke, et mina mõtlesin välja selle liibuva, kuid ihupinda õhutava katteaine. Ka plastiku, millest on maailma kõigi kopterite tiivikud, lõin mina, samuti prillmuundurid, mis teevad pimedatest nägijad, muundades väikeste, prilliraami peidetud TV-kaamerate valgussignaali nägemisnärvi elektripotentsiaaliks. Mind on kiidetud ja nimetatud suureks. Olen viimasel ajal löönud kõiki oma vastaseid.

Kui küsite, milline olen inimesena, kas meeldiv või ebameeldiv, siis jään vastuse võlgu. Küllap olen ebameeldiv, sest geeniused on ikka ebameeldivad, kuigi keegi pole mulle seda öelnud. Mul pole inimene-olemise kogemust — pole aegagi inimene olla. Pärast võistlust satun alati haiglasse, kui siit välja saan, lähen sanatooriumi, sanatooriumist treeninglaagrisse, treeninglaagrist võistlustele ja sealt uuesti haiglasse. Ees ja taga on mul arstid, treenerid, psühholoogid, dietoloogid, füsioloogid. Nad teevad ränka tööd ja saavad selle eest ränka raha, kuni miljon ETS-i kuus. Nad töötavad üles mu ajusid, nagu tädimehed ja loomaarstid töötavad üles võidusõiduhobuste lihaseid. Igast neuronist võetakse viimane, närviniidist rohkemgi. Vahelduseks lahutatakse mu meelt — tõugatakse mind mõne pilditüdruku kaenlasse. Mulle valitakse tüdrukud ikka ajakirjade kaanepiltidelt või reklaamfilmidest ja koos satume uuesti kaanepilt idele või reklaamfilmidesse. Olen unustanud, mida tähendavad vaikus, pimedus ja üksindus, sest ka looduses kuulen enda ees, kõrval või selja taga filmikaamera surinat ning mu magamistuba täidab ööselgi fotoreporterite välklampide sähvimine. Kui juhuslikult olengi üksi, hõikan tervitusi ja lehvitan eikellelegi. Harjumusest. See on mu kohus. Ma ei kuulu ainult iseendale, igaühel on õigus osa saada mu kuulsusesärast.

Ja ma olen kuulus. Olen viimasel ajal löönud kõiki oma vastaseid ja taganud oma peremeesfirmale töö tervelt kaheks kuuks.

Pärast traumast paranemist, pärast loendamatuid ajuveresoonte asendamisi ja õgvendamisi — ülepingutuste hetkel lõhkeb, ummistub ja sopistub neid hulgi, sest doping laiendab veresooned viimase piirini — viidi mind sanatooriumi.

Seal oli kõik nagu varem. Hektarisuurused üksikpalatid, mahe valgus ja blondid halastajaõed. Nad on mu ümber, hellitavad mind, täidavad vähimagi soovi, lahkuvad alles siis, kui suigatan ja on kohal veel enne, kui silmad lahti teen. Seinasuuruselt ekraanilt näen meelelahutusprogramme ja isereguleeruva põnevusega seiklusfilme, mille süžee kiireneb või aeglustub selle järgi, kuidas mu organism pinget kannatab. Mulle esinevad koomikud, poliitikud ja lauljad, tulevikulootused ja vanad olijad. Tunnen, kui pinevil nad on. Iga esinemine minu ees on eksam. Mu rahulolu tõstab nad kuulsusetaevasse ja mu tüdimusegrimass teeb nad põrmuks. Mina toon moodi ja mõistan unustusse. Pole isikut, keda ma enda juurde kutsuda ei saa, ja pole isikut, kes hirmust hoolimata mu ees esineda ei tahaks. Minust sõltub palju. See kohustab. Püüan kõigega rahul olla, iga nalja peale naerda ja iga arutelu tähelepanuga kuulata. Teen seda, kuni nõrken.

Siis tuleb õde ja teeb mulle süsti. Uinun kiiresti.

Vahel tulevad mu juurde ajakirjanikud ja esitavad küsimusi. Mis üldse on ajusport, kas sotsiaalne kurioosum, vaatemäng või uus äriliik? Ma ei tea. Küllap on see nii terake üht, teist kui kolmandat. Igatahes sõlmitakse meie peale kihlvedusid nagu võidusõiduhobuste peale hipodroomil.

Kuid oma algkujul oli ajusport tarkade inimeste tõsine vaimne tegevus. Robotid muutsid kõik.

Algul olid need kohmakad ja ebatäpsed, pimedad ja räpakad masinad. Nad oskasid endid liigutada ainult programmi (samm-sammulise tegevuseeskirja) järgi. Toote juurutamisel tuli mulgustada kilomeetrite viisi paberist perfolinte (mõned uurijad väidavad, et robotiseerumise ajastul perfolinte enam ei kasutatud) või laadida hektarite viisi magnetkaarte.

Kuid robotid täiustusid. Konstruktorid arendasid neid lausa enesehävitusliku ihaga. Õpetasid neile ühe asja teise järel, millega masinad neist hoopis paremini hakkama said. Kui robotid õppisid nägema ja jooniseid lugema, vallandati arvutiprogrammeerijate armee, kes oli tõlkinud jooniseid masinatele mõistetavasse arvude ja valemite keelde. Robotiliinid õppisid ennast ise seadistama, vahetama manipulaatoreid ja tööriistu ning kui vaja, muutma koguni tehnoloogiat.

Robotid õppisid konstrueerima autosid ja lennukeid, projekteerima maju ja terveid linnaosi, korraldama liiklust. Nad tegid ära kogu rutiinse, mitteloova töö, mille kallal enne oli vaevelnud niinimetatud tehniline personal. Arvutid ei eksinud, ei unustanud midagi ja teadsid kõike. Nad olid kuulekad ja isiklike ambitsioonideta. Neil polnud sümpaatiaid, mis oleksid sundinud eelistama ühtesid teooriaid ja eirama teisi. Kui tehti avastus, mis muutis tühjaks kogu projekteerimise lõppjärku jõudnud töö, viisid nad muudatused projekti vähimagi nurinata.

Siis jõudis kätte päev, mil uued, robotite loodud robotid suutsid Ööpäevaga katta terve maakera ühe-, kahevõi kolmekordselt suvalise kaubaartikliga, kui ainult tarvis oleks olnud. Ja selles häda oligi, et ei olnud tarvis. Inimkonna tarbimisvõimel on piirid. Nüüd juhtus see, et mitte ainult inimesed, vaid terved ettevõtted jäid tööta. Turgu leidis ainult toode, milles oli midagi vapustavalt uut. Ja ettevõtted alustasid tormijooksu uute avastuste peale. Uute, paremate, keskkonnaja tarbimissõbralikumate toodete suunas. Nad vajasid tippteadlasi, kes edestasid konkurente kas või veerand minutiga, tipptehnolooge, kes leiaksid masinatele tehnoloogilisi ideid.

Oli vaja geeniusi. Imelapsi. Loodi tervet maakera kattev võrk vaimuannete avastamiseks varases lapseeas. Rajati imekoole, kus sajad õpetajad vaevlesid mõne maimukese Õppekavade kallal, kümned arstid ja treenerid töötasid välja geeniusele ainuõiget, tema kordumatu füsioloogia kõiki puudusi ja voorusi arvestavat elurežiimi, kümned dietoloogid koostasid talle valgu-, vitamiini- ja süsivesiku- dieete.

Kuid see oli alles algus. Avastati, et loodus on inimese vastuvõtuvõimet kunstlikult piiranud. Aju potentsiaal on teadaolevast kümneid ja sadu kordi kõrgem, tuleb ainult alateadvus vahetult teadvuse kontrolli alla anda. Kas õnnestub seda teha?

Prooviti, ja see läks korda. Tuli aju paarist kohast kiiritada, paarist kohast mulgustada, ja alateadvus muutus teadvuse kuulekaks tööriistaks. Geeniusest sai supergeenius. Ta mäletas kõike, arvestas kõike ja suutis kõike. Otsekui masin. Rohkemgi kui masin! Perforeeritud ajuga geenius võis mõtelda mitut mõtet korraga, sundida mõtteid tsüklitena kordama, panna omasoodu kulgema, et mõne aja pärast järele vaadata, mis välja on tulnud — teisisõnu, ta võis kujundada mõttepuu.

Niisugused geeniused olid varaküpsed. Nende võimed puhkesid murdeeas ja hääbusid selle lõppedes, kolmekümneselt olid nende ajudest järel vaid riismed. Seepärast hakati läbitorkeid jälle taastama. Tulemused olid paljulubavad: seniilsus ei saabunud enne neljakümnendat eluaastat.

Ja maailm muutus — geeniused tegid seda igal sammul teiseks ning üha võimsamaks muutuvad robotid viisid kõik ellu. Inimesi vallandati, kuni tööhõive kahanes ühele protsendile. Töötasid ainult geeniused ja nende teenindajad. Kuid puudust ei kannatanud keegi: geeniused olid maa pealt kaotanud viletsuse. Kõike oli küllalt ja jagus kõigile, kuigi keegi lillegi ei liigutanud. Toodangut oli nii palju, et selle üle ei peetud enam arvestust. Raha kadus, seda polnud enam vaja, jäid ainult Erilise Teenuse Sertifikaadid (ETS-id) neile, kes veel töötasid ja said nende eest Erilise Teenuse õiguse.

Kas polnud see suurepärane elu? Kas just sellest polnud inimene aastasadu unistanud?

Kuid inimesed polnud rahul. Nad jõid ja tarvitasid uimasteid, seksisid pööraselt ja tegid meeletusi, ja need, kes ei langenud pahede ohvriks, hakkasid töötegemist mängima. Nad harisid maalappe ja aedu ning rajasid viinamägesid, valmistasid asju iseenese tarbeks ja kingituseks sõpradele, sest neil polnud lootust midagi müüa. Geeniusi ja roboteid ekspluateerivad ettevõtted olid hõivanud kogu turu. Inimesed kirjutasid romaane ja maalisid pilte, mida ei vajanud keegi peale nende endi.

Ja ega nemadki vajanud. Töö kui protsess oli neile tähtsam kui tulemus, sest kes geeniuste vastu saab?

Inimlik viletsus oli kadunud ja asendunud ebainimliku viletsusega.

Siis tuli kellelegi idee. Kui inimesed ei saa osaleda geeniuste töös, siis pakkugu see neile vähemasti meelelahutust. Geeniused nimetati ajusportlasteks, nende töötubadest tehti teatrisaalid ja nende tegevuse juhtimiseks töötati välja reeglid.

Oli tekkinud Suurim Sport — grandioosseim vaatemäng, ükski ajaloo hokilahing polnud sellist tähelepanu endale tõmmanud, ühelgi jalgpalli maailmameistri võistlusel polnud nii palju pealtvaatajaid olnud. Ja kedagi polnud niisuguse tähelepanuga ümbritsetud kui ajuspordi staare...

Päev, mil tohtisin jälle istuda, oli pidupäev kõigile mu austajatele. Istusin ratastoolis ja treener lükkas mind läbi ihalejate spaleeri. Nad hõikasid mulle tervitusi ja küünitasid käsi, janunedes mu puudutuste järele ning robotpolitseinike armee tegi tugevat tööd, et neid minust ohutus kauguses hoida.

Ja äkki kujundasin mõttepuu — esimese pärast operatsiooni!

«Ma suudan!» hüüdsin. «Suudan — ja nii ruttu pärast võistlust!»

Nad juubeldasid, hõiskasid, loopisid lilli ja politseinikele toodi lisa. Ma ootasin treenerilt kiitust. Et ta mainib, kui suur ma olen. Ma ootasin seda. Ma väärisin seda.

Kuid ta ainult naeratas hapult, nagu hoiaks sidrunit suus, ja viskas mu põlvedele ümbriku.

«Loe seda,» ütles ta, «ja vaatame, kas sa veel juubeldad.»

Jahmunult avasin paberi. See oli kiri:

«Sa võitsid mind suurelt, aga ara oota, et ma sind Õnnitlen. Ma lihtsalt lasin sul, viletsal, võita. Juba kolmandat võistlust ma ei pingutanud ennast. Olen säästnud oma aju, kuna sina oled oma äpardunud perforatsiooniga hallollust üha enam põhja kõrvetanud. Nüüd olen juba teist nädalat treeninglaagris ja mul on kaks korda võimsam treeningkompuuter kui sul, ma teen kaks korda rohkem tööd — ja võidan su! K.»

Mu tuju oli rikutud. Mu hinges mäslesid pettumus ja põlgus. Kui väiklane võib suur sportlane olla, kui ta hakkab langema, mõtlesin. Ja kes? Suurimatest suurim, Kurosawa ise!

Ja ma otsustasin tellida endale veelgi võimsama treeningukompuutri, treenida veelgi pingelisemalt. Põrmustada ta jäädavalt. Kahjutundeta. Sest ta ei väärinud enam isegi haletsust.

Austajad aga hõiskasid edasi. Nende hüüded äratasid mu letargiast ja tuletasid meelde, et mitte mu mossis nägu polnud nad siia vaatama tulnud.

Naeratasin neile. Patsutasin treeneri õlga. Lubasin kõigile oma autogrammiga foto.

Viimaks naasin treeninglaagrisse.

Mind tervitati hurraahõisete ja käteplaksutamisega. Bruno, Rinaldo ja John tõstsid mu ratastooli kõrgele ja kandsid mind nagu mingi triumviraat. Me tegime ringi ümber arvutite ja loogikamängude laudade, ümber tõstepõranda ja ujumisbasseini.

Nad viisid mu arvutisaali. Panid mu maha uue võimsa treeningukompuutri ette.

«Näita sellele ränikobakale, kus on inimvõimete piirid,» ütles John.

Vaatasin arvutit professionaalse üleolekuga.

Tuli treener ja andis treeningülesande: «Kummisort, millest annaks ehitada kuuauto rehve.»

Bruno ahhetas. John luksatas. Ethel minestas. Mõelda välja kummi, mis ei kõveneks kahesajakraadises kuumuses, ei kuivaks õhutuses ega pudeneks päikese ultraviolettkiirguses! See oli ülesanne. Nõrganärvilised võisid sellest seedehäire saada.

Kuid mitte mina. Pilgutasin püstijäänutele silma. Kohe, kohe alles näitan sellele ränikolule! ...

Kui ma pärast treeningut oma puhkeruumi läksin, tuli Ethel. Ta vaatas mind hellalt oma paitava pilguga, aitas maha ratastoolist ja vabastas riietest.

«Sa oled ikka veel seesama, Alvar,» ütles ta, kui me rammetuina teineteise embuses lebasime.

«Muidugi,» ühmasin. «Kes ma siis olema peaksin?»

Ta ei vastanud, kuid äkki polnud meil enam lõbus.

Kord oli Ethel tunnistanud, et kardab ajuoperatsioone. «Neid tehakse meile nii tihti,» ütles ta. «Ja mis siis, kui pärast järjekordset operatsiooni pole me enam meie ise? Kui siirdatud sünteetilised ajurakud ja asendatud närvisillad meid ükskord kellekski teiseks muudavad?»

Seepärast tähendasid ütlus «Sa oled ikka veel seesama», et kõik on endine.

Me vaatasime teineteist pikalt ja mul oli hea. Ma ei rääkinud talle Kurosawast, nagu algul plaaninud olin. Milleks teda kurvastada? Milleks panna muretsema inimest, keda armastad? Sest ma armastasin Ethelit. Pool tundi ööpäevas, pärastlõunase puhkepausi, mille ajal isegi reporterid ja treenerid ei tohi meie rahu rikkuda, kuulume teineteisele. Ma pole sellest kellelegi rääkinud ega räägigi. Mind peetakse hulluks. Kõik arvavad, et mul on mu ajakirjatüdrukud ja ma peaksin nende pärast õnnelik olema. Sest iga normaalne mees annaks kõik, et kordki nendega olla. Mine tea, võib-olla neil ongi õigus ja üks kord on väärtuslik. Aga mitte rohkem. Vähemalt mitte siis, kui naisest tahetakse ka muud, aga mitte ainult magamistoa mööbli lisandit.

Kuid Ethel kuulis asjast niigi, Kurosawa treenerid kandsid selle eest hoolt.

Nüüd elas terve maailm veel ainult kahe gigandi matši ootuses. Kümme korda päevas näidati televisioonis meie treeninguid, analüüsiti kummagi metoodikat, kõrvutati kompuutreid ja võrreldi väljahigistatud vedeliku hulka. Loeti üle meile saabuvad reklaamipakkumised ja esinemised televisioonis, kaaluti saabuvat kirjade hulka.

«Kurosawa treenib kergusega, mis ei jäta vastasele vähimatki lootust,» kirjutasid lehed. «Tema treeningukompuuter on tark nagu Looja ning kaval nagu Saatan!» «See masin teab kõiki universumi saladusi!»

Või vahelduseks:

«Kurosawa arendas viiesajaharulise mõttepuu!» « Tuhandeharulise mõttepuu!»

Minu aktsiad hakkasid langema. Austajad läksid mu juurest ära ja sõbrad ütlesid minust lahti. Mu treeneri palk vähendati poole miljoni ETS-i peale. Ma ei saanud enam kirju ning hommikuti ei pidanud ma enne majast väljumist ootama, kuni robotteenrid on mulle toodud lillepottide vahele tee rajanud.

Tuli John.

«Su vastu veetakse kihla üks saja vastu,» ütles ta.

«Veetagu!» lõin käega.

«Üks saja viie vastu,» parandas Bruno, pilk teleril.

«Üks saja kuue vastu,» lisas ta hetke pärast.

«Veetagu peale,» kordasin. Mulle ei läinud see vähimatki korda.

«Me teame,» naeratas John. «Me ei jäta sind.»

«Jah,» ütles Rinaldo. «Oleme su sõbrad.»

«Sõbrad ja...» Ethel tegi mulle silma, jättes ütlemata sõna «kallimad».

Siis tuli võistlus.

Jälle särasid prožektorid ja sähvisid välklambid ning publik ootas hinge kinni pidades duelli. Gigantide heitlust.

Kuid stardikutse venis. Närviliselt sõitsin ratastoolis edasi-tagasi ja lahendasin soojendusülesandeid (vähiseerum, vähiseerum suhkruhaigetele ja nendele, kes on selle seerumi vastu allergilised), sõin vaheldumisi dopingutablette ja pille, mis nende mõju neutraliseerisid. Treener loobus mind rahustamast: tema lapil ise näo järgi võis arvata, et ta vajas minust rohkem kellegi rahustavat sõna.

Siis see tuli — nagu šokk. Telefon helises ja peakohtunik haaras toru, kuid lasi sellel kohe langeda. Näost kalbe, sosistas ta midagi oma abilisele ja see kahvatas samuti. Nad ütlesid midagi teistele kohtunikele ja need edasi teistele.

Sosin jõudis saali ja inimmeri lõi kihama. Nägin enda vastas õudusest moondunud nägusid. «Kurosawa...» «Surnud. ..» «Ülepingutusest aju põhja kõrvetanud...» lainetasid minuni sõnad.

Siis tõusid kõik ja mälestasid leinaseisakuga oma kadunud lemmikut. Televiisoris, seinasuurusel ekraanil näidati pilte tema lapsepõlvest, esimestest võitudest ja viimastest kaotustest. «Ta oli suur,» rääkis diktor, «kuid siis kohtus ta veelgi suuremaga. Ta võitlejameel ei lubanud tal kaotusega leppida ja hukutas ta. Kuid see oli ilus surm, tõelise sportlase surm. Ta jääb veel kauaks, igaveseks meie südametesse elama.»

Minus murdus miski. Mu meelekohtades peksles ja kõrvus vilistas. Mu silme ees sähvisid välgud. Mu habras keha värises ning ratastool mu all tahtis koost laguneda.

Oli suur... kohtus suuremaga. .. ihkas revanši... ei teadnud, millal loobuda... vilksatas mul läbi pea.

«Ta — nutab?» ütles treener.

«Muidugi,» ütles ajakirjanik. «Nad olid sõbrad.»

«Rivaalid,» parandas treener.

«Seda üllam temast,» ütles ajakirjanik. «Kurvastada nõnda vana rivaali surma üle — kui suuremeelne!»

Muidugi ta eksis. Muidugi ta liialdas — minu kasuks. Aga see on juba kord ajakirjanikele loomuomane — luua rahvale lemmikutest ideaalpilte. Näidata neid ebaloomulikult heade või loomuvastaselt halbadena, nagu parajasti vaja. Sest tegelikult haletsesin sel hetkel hoopis ennast. Kurosawa — see olin mina ise, see oli mu kõige lähem tulevik. Ta hukkus, sest ei teadnud, millal loobuda. Aga kes teab, millal on õige aeg? Millal tuleb minul aeg lahkuda ja loovutada troon?

«Alvar, kallis...» sirutas Ethel mu poole käed. Ta pilgust nägin, et tema mõistis mind, et ta teadis, mis mulle praegu valu teeb. Ta sirutas mu poole käed.

Langetasin pea. Tahtsin ta sülle langeda, nutta, nutta, nutta...

Kuid mul polnud õigust ja aega olla nõrk. Sest « Kuriyama Chemistry »

oli Kurosawale asendaja leidnud. Takeo Kawabata. Noor, terase pilguga poiss. Kolmteist aastat vana. Me võisime TV-ekraanilt imetleda ta mõtlikku nägu ja kõrget otsaesist. IQ 12000 — maksimaalne. Kümme korda kõrgemgi kui võimalik. Röntgenipilt ekraani ülanurgas andis läbilõike ta kurrulisest ja käärulisest ajust ning sooritatud perforatsioonist. Tõesti tugev vastane.

Ma võtsin end kokku. Troonile mahub vaid üks, kordasin. Olen alles kakskümmend neli, tervelt kaks aastat noorem Kurosawast. Vähemalt aasta või paar püsin kindlasti tipus. Olen esimene. Olen parim.

Pidin rahunema. Keskenduma ja ennast kokku võtma.

Ma suudan veel väga palju. Olen esimene. Olen suur. Veel kaua löön kõiki oma vastaseid.

Jutt: Kassiliiv (Kaido Tiigisoon)

Äsja täisealiseks saanud Trevor istus kogu oma pehmuses seinasuuruse teleka ees ja sõi pontšikuid. Pontšikud olid head. See oli ka enam-vähem ainus, millele ta hetkel mõelda suutis. Telekast jälgis ta saadet sedasorti mõttelageda näoga, mis pikaajalisest ekraani jõllitamisest inimestel ikka tekib.

Korraks unustas ta pontšikud ja õõtsutas ennast kergelt edasi-tagasi vaadates põnevil ekraanil toimuvat tagaajamist. Siis nosis jälle edasi. Telekast kostuvad hääled summutasid vaevu Florida kuumuse leevendamiseks kõigest väest pingutava odava konditsioneeri müha.

Lõpuks tüdis ta saatest ning küsis laual seisva musta karbikese käest:

“Alexa, kas kusagilt midagi huvitavamat ei tule?”

See vastas sümpaatse, pisut emaliku, kuid samas seksika naisehäälega:

“Mitte midagi, mis sind võiks huvitada. Kui sa just raketi starti ei taha vaadata. Aga selleks peab õue minema.”

Trevor mugis pontšikuid edasi. Alexale ei pea vastama. See peab vastama talle.

“Trevor, me läheme isaga välja!” hõikas ema teisest toast.

Ka emale ei pidanud vastama. Üldse ei pidanud kellelegi vastama, ega midagi tegema.

Saade oli igavaks muutunud. Ta teadis seda formaati ja teadis, mis tulemas on. Aga pontšikud olid head. Ehkki mitte enam nii head kui alguses.

“Alexa, kuhu mu vanemad läksid?”

“Mul ei ole lubatud sellele küsimusele vastata.”

“Aga sa tead seda?”

“Jah.”

Tore teada. Sisuliselt see teda muidugi ei huvitanud.

Trevor oli üritanud aeg-ajalt panna seda junni olukorda, kus see ei oska tema küsimustele vastata. Õnnestus see väga harva ja ka siis olid küsimused olnud piisavalt tobedad, et nendega Alexa plindrisse ajamine ei pakkunud talle mitte mingit rõõmu. Täna ei tulnud talle mitte ühtegi küsimust pähe.

Ekraanil toimus mingi jutuajamine. Trevor püüdis sellesse süveneda, kuid mõte hajus jällegi.

Korraga tegi telefon ta kõrval diivanil “dlinn!”.

Trevor võttis telefoni ja luges messengerist teadet:

“Ole hea poja, mine too kassile liiva.”

FAKK!

Kiirelt läks teele vastus: “Miks JÄLLE mina?”

“Sa ju tead, kuhu Borat oma häda teeb, kui ta liiv ei kõlba!”

“Aga miks teie ei või minna?”

“Me ei pruugi enam jõuda. Ise tead, millega riskid.”

Trevor jõllitas vihaselt telekat. Alguses oli sellel kassil olnud normaalse kassi nimi - Bella. Siis aga oli saabunud eluka esimene jooksuaeg, kus see üritas paarituda kõigega, mis oli pehme ja mahtus talle kõhu alla. Nagu näiteks ema pika säärega pööratud nahast saapad, tugitooli käetugi, padi ja Trevori sääremari, kui viimane kõhuli olles telefoniga mängis. Jooksuaja lõpuks oli isa hakanud kassi Boratiks kutsuma ja uus nimi kleepus külge. Muidugi oli Trevor ise lapsena selle eluka majja toonud, kuid ega see ei tähenda, et ta peaks selle eest ELU AEG hoolitsema.

Trevor küsis Alexa käest, et milline pood veel lahti on, kust kassiliiva saaks.

“WalMart on lahti, kuid sinu sinna jõudmise ajaks juba suletud.”

“Raisk! Mis ma nüüd siis teen?”

“Kassi liivakastis ei pea kasutama tehisliiva - võib kasutada ka looduslikku.”

“Kurat sa targutad seal! Kust ma seda looduslikku võtan?”

“Lähim võimalus on Pasco mahajäetud liivakarjäär.”

Trevor ajas ennast vastumeelselt diivanilt püsti. Temast jäid maha pontšikukauss ja töötav telekas. Esikusse jõudes oli Borat kohe platsis. Devon Rex tõugu pisut lokkis karvaga mustjas kõuts lunis saba kikkis vastu jalgu nühkides välja. Trevor ohkas, läks ja pani oma toa ukse kinni. Siis kõndis uuesti esikusse, pani tossud jalga, võttis auto võtme, ajas kassi esikust tuppa tagasi ja lahkus kodunt.

Pasco karjäär

Vana karjääri tõkkepuu oli lahti lõhutud, nii et selle vahelt sai väikese manööverdamisega sisse sõita. Pime oli ja Trevor pidi tükk aega mööda karjääri ringi sõitma, et autotulede valgel sobiv liivanõlv üles leida. Ta oli kindlalt nõuks võtnud, et tema juba labidaga kaevamisega end vaevama ei hakka. Otsib mõne nõlva ja varistab liiva suurde ämbrisse. Sellest peaks piisama. Sobiva nõlvani jõudnud, läks Trevor välja. Imelik oli. Natuke hirmuski. Korraga läks tema lähedalt mingi lind lendu, mille peale ta karjatas ja põrkas tagasi. Hetkeks mõtles ta juba loobuda, kuid meenutus sellest, milline oli kassi poolt reostatud voodi, sundis paigale. Vana Ford Tauruse pagasnikust võttis ta suure plastämbri ja labida ning otsis nõlval sobiva koha. Siis sättis pange paika ning sudis natuke labidaga liiva selle kohal nõlvas. Tekkis väike varing, millest osa pudenes ka ämbrisse. Trevor vaatas anumasse ja ei olnud tulemusega rahul. Ohates jätkas ta seina uuristamist. Liiv ei tahtnud sugugi varisema hakata, kuni äkki kukkus pahinaga suur tükk nõlva alla, mattes ämbri täielikult enda alla. Trevorgi oleks võinud varingu alla jääda, kui ta poleks oma priske kere kohta hämmastava kiirusega tagasi hüpanud.

Tossud olid liiva täis ja ämber maetud paksu liivakihi alla.

“Ohh kuradi raisk,” oli Trevori esimene reaktsioon, kui ta taipas, et peab hakkama oma pange välja kaevama. Siis aga silmas ta tumedat laiku, mille varing oli paljastanud. Ta astus selle ligi ja koputas labidavarrega. Kõlises metalselt! Mis kurat see veel oli? Mingi kaevandusmasin liiva alla maetud? Miks? Trevor ajas laigu ümbert veel liiva minema. Autolaternate kumas paljastus mustjashall matt sile sein, mis murdus allosas sügavamale mäe sisse. Seina sees oli aimamisi märgata ukse kontuur. Ukse kõrval oli nupp ja mingid väikesed augud. Trevor vaatas seda asja natuke nõutult. Siis piilus ta ringi, pöördus uuesti ukse poole ning mõtles, et mis kurat ta nüüd peaks tegema. Lõpuks sai uudishimu temast võitu ning ta läks ukse juurde ja vajutas nupule. Hetke jooksul ei juhtunud mitte midagi. Siis kõlas ukse juurest Alexale sarnane pehme naisehääl:

“Tere! Palun tuvasta ennast.”

“Ähh?”

“Tere Trevor. Palun astu edasi”

Käis klõnks, ukse juurest pudenes liiva, siis nihkus see pisut väljapoole, kostus plop, ning uks vajus aeglasel hüdraulilisel susinal Trevori jalge ette maha.

Trevor vahtis avanenud vaatepilti veel juhmima näoga, kui ennist telekat. Paljastus valgustatud steriilne koridor, mis viis masina sisse ja hargnes siis. Kaevandusmasina sai välistada.

Nii palju oli Trevor oma elus filme näinud küll, et sellisesse auku mitte uisapäisa tormata.

“Ääeeemmm, kes või mis sa oled.”

“Ma olen varulaev Godot.”

“Mis laev? Liivakarjääris? Mingi loll nali?”

“Kosmoselaev, Trevor.”

“Aaaa. Selge. Mingi alla kukkunud laev Kennedy keskusest?”

“Ma ei ole maist päritolu.”

“Valetad. Kuidas sa siis minuga rääkida oskad?”

“Mind peideti Maale kunagi väga ammu ja siis unustati. Ma olen energiaga varustatud pea lõpmatus koguses, kuid mul on kiirendatav mateeria otsas ning ma ei saa lennata. Olen siin konutanud juba kaua aastaid.”

“Kuidas sa minuga ikkagi rääkida oskad?”

“Ma olen aastakümneid kuulanud inimeste raadiosidet. Televisioonisaateid, raadiot, Internetti jms. See on mind palju õpetanud.”

“Aga, aga, ...eee… miks sa ise kellegagi ühendust pole võtnud?”

“Minu kaugsidesaatja on katki, varulaeva turvaprotokoll keelab mul kohalikega omal initsiatiivil suhelda.”

“Aaa… ok.”

Natuke aega valitses vaikus.

“Trevor, ma olen palju inimeste filme vaadanud ja ma tean, mida sa praegu kardad. Ei, ma ei sulge ust sinu selja taga. Esiteks olen ma programmeeritud täitma pardal viibivate isikute korraldusi vastuvaidlematult. Teiseks ei ole see kosmoselaev vanglaks mõeldud. Sa saaksid seda sanga pöörates alati ukse käsitsi avada.”

Ühe käepideme ümber ukses süttisid punased avariitulukesed.

“Aga … kas siin sees on veel keegi?”

“Ei. Ma olen varulaev. Täiesti uuena lendu saadetud ja oodanud oma sõitjaid siiani.”

“Eee… Ok, aga miks sa minule ukse lahti tegid? Mis sa minust tahad?”

“Ma tahan suhelda, Trevor. Kujutad sa ette, mis tunne on palju aastaid lihtsalt vaikida? Ma olen loodud täitma endaga reisijate korraldusi ja mulle ei ole kaua aega ühtegi korraldust antud. Sul on see võimalus. Sina saad mind juhtida. Sina saad minuga tähti avastada.”

“Ehh?”

Trevor pingutas. Tema kupli all toimus intensiivne võitlus. Telekavaatamisest unarusse jäänud sünapsid üritasid üksteisest üle karjuda. Nende hääl oli nõrguke, kuid samasugune oli ka vastaste oma. Viimaks võitis ikkagi iha au ja kuulsuse järele ning Trevor toetas jala ettevaatlikult aparaadi uksele. Areldi jalga teise ette sättides ja ringi vahtides astus ta pisitasa koridori ning sealt edasi laeva südamesse. Trevori käes olevast labidast pudises liiva maha ning ka tema liivased tossud jätsid räpaseid jälgi.

Pardal

Koridor oli heledasti valgustatud. See viis otse laeva sisemusse, kus see hargnes kaheks. Üks käik viis vasakule musta ukseni. Teine paremale, kus oli suur avatud saal. Trevor liikus kõheldes saali poole. Sissepääsu juures jäi ta korra seisma.

“Astu lahkesti edasi. See, mida sa enda ees näed, on laeva juhtimisruum. Teine uks viis pilootide eluruumidesse ning lisareisijate hiberneerumiskapslitesse. Sa tead, mis on hiberneerumiskapslid?”

“Ähäh,” valetas Trevor.

“Otse enda ees näed juhtimispulti. Laev lendab enamasti automaatselt, kuid siitkaudu saavad piloodid öelda mulle, kuhu ja kustkaudu nad soovivad lennata.”

Trevor toetas labida seina najale ja tuli pulti uudistama. Palju kange ja nuppe. Suured ekraanid näitamas päikesesüsteemi ning kosmoselaeva senist ja prognoositavat trajektoori. Viimased moodustasid tüütult ühtlase lõngakera ümber päikese. Trevor sirutas käe välja, et ühte kangi liigutada, kui masin äkitselt teatas:

“Ettevaatust! Ma pean sind hoiatama, et uks välismaailma on lahti, ning laev ei ole isoleeritud ümbritsevast. See võib hooletul ümberkäimisel tähendada olulist ohtu pilootidele. Kas soovid, et ma sulgen ukse?”

“Eee… ei. Las jääda praegu lahti. A mis need on?” küsis Trevor vahtides vasakul seinas asuvates kappides asuvate imelike seadeldiste poole.

“See on relvakapp ning need on relssrelvad. Tulistavad ülisuurel kiirusel lendava juhitava moonaga.”

“Vau! Äge! Kas ma proovida võin?”

“Jah, aga mitte sees. Ja ole palun ettevaatlik. Tagasilöök on arvestatav.”

Trevor tundis kuidagi, et tal ei ole tuju hakata katsetama antiiksete ülivõimsate relvadega.

“Aga mis pügalad need siin seina peal on?”

“Sinust paremale poole jääv näitab propulsiivmateeria taset. Vasakpoolne atomaarrekonstruktori puhveraine taset.”

“Kumbki ei näita midagi?”

“Selle pärast ma siin istungi.”

“Aga, eee … millised need sinu piloodid olid?”

Godot kuvas ruumi keskele elusuuruses hologrammid kaunitest sihvakatest inimestest. Ei mingeid hiidsilmi ega ülisuuri päid.

“Inimesed?”

“Mitte päris. Kuid sarnased.”

Trevor vaatas ennast.

“Kas sinu inimeste hulgas siis ülekaalulisi ei ole?”

“Ei. Kui kellelgi hakkab tervis kuidagi soovitust hälbima, laseb ta end atomaarrekonstruktoris uuesti luua.”

“Mis konstruktoris?”

“Atomaarrekonstruktoris. Seadeldises, mis võimaldab suvalisest asjast teha midagi muud. Ka elavatest.”

Trevori selja taga avanesid maast laeni ulatuva suure silindri luugid.

“Vau! Kas sellega kulda saab teha?”

“Kulda ja muid elemente saab sünteesida elementaarosakeste rekonstruktoriga. Seda pardal ei ole. Elemendiloome on vajalik suuremates laevades.”

Trevor oli juba lootnud.

“Jama. A mis sellega siis teha saab?”

“Kõike, mida samade elementide ümber paigutamisega luua saab.”

“Näiteks?”

“Noh, näiteks võin ma sinu labidast teha imemaitsva õhtusöögi.”

“Kesse labidaid sööb?”

“Tee proovi. Pane labidas kambrisse ja ütle, mida sa süüa soovid.”

Trevor kehitas õlgu. Head usku tal sellesse ei olnud, kuid tundus, et tasub proovimist. Ta võttis koridori seina äärest labida, loivas sellega kambrini ning paigutas labida selle põhjale pikali. Siis astus eemale ja jäi ootama. Kambri uksed sulgusid.

“Mis sa süüa sooviksid?”

Korraga tuli Trevoril meelde, miks ta üldse seal labidaga ringi tolgendas.

“Aaa…aga mul on pärast labidat vaja. Ämber tuleb välja kaevata.”

“Kui sa kõike ära ei söö, saad oma labida lihtsalt pisut väiksemana tagasi.”

“Aaa…”

“Niisiis. Mida sa süüa soovid?”

“Kuidas oleks friteeritud miniburgerite ja kokakoolaga?”

Kostus vali susin, siis ei toimunud paar sekundit mitte midagi ja siis kostus susin uuesti.

“Mis sa seal susistad?”

“Hetkeks peab kambris looma vaakumi. Teie õhtusöök on valmis.”

Kambri uksed avanesid. Labidast polnud jälgegi. Seda asendas terastaldrik täidetud kuldpruunide kuumade friteeritud miniburgeritega, mille kõrval tops koolajoogiga.

“Vau! Äge. Kas ma võin võtta?”

“Enda arust ma juba pakkusin neid sulle, kuid olgu siis öeldud veelkord - jah, sa võid.”

Hetke pärast mugis Trevor juba esimest burgerit ja rüüpas koolat kõrvale.

“Ära unusta, et sa sööd praegu oma labidat!” hoiatas Godot.

Trevor turtsatas ja loobus teisest burgerist. Siis tassis ta kraami masinasse tagasi.

“Sa ütlesid, et ka elusaid asju saab. Kas sa saad sellest näiteks … eee … kassi teha?”

“Elusaid asju saab ainult elusast algest. Mul peab olema juhis, kuidas seda organismi luua. Ma ei suuda olendeid lihtsalt konstrueerida. Küll aga saaksin ma sinu muuta teistsuguseks. Seesmiselt jääksid endaks, kuid välimus oleks täiesti teistsugune.”

“Vau! Kas sa saad mind muuta näiteks selliseks, nagu oli Shwartzenegger oma hiilgeaegadel?”

“Mitte täpselt. Kaal on sama, kuid Arnoldi keha sisaldas rohkem rauda ja kaltsiumi, kui sinu oma. Pisut väiksemana on see võimalik. Kui sind rahuldab, et ma loon su 187 asemel 174cm pikkusena, siis usun, et saan aidata.”

“On see valus?”

“Lühike hetk on väga valus.”

“Kui valus?”

“Nii valus, et kui see kestaks mõne sekundi, sureksid sa valu kätte. Kuna see kestab aga 0,07 sekundit, siis on see üle elatav, kui nii võib öelda.”

“Aga kui midagi läheb valesti?”

“Minu inimesed kasutavad seda masinat regulaarselt. Ei ole võimalik, et miski saaks valesti minna.”

See tundus nii pagana ahvatlev - vahetada oma ulja päästerõngaga varustatud pehme korpus musklihunniku vastu. Samas kartis ta valu. Jälle pidi ta pingutama, et lahendus leida. Pingutamine ei meeldinud talle ja nii andis ta lihtsalt ahvatlusele järele.

“Võib ju proovida.”

“Pean siiski hoiatama, et enne kambrisse astumist pead ennast alasti võtma.”

Trevor punastas.

“Ära muretse. Ma tean sind niikuinii juba paremini, kui sinu arst.”

Trevor seisis tükk aega keset suurt ruumi ja vaatas silindrikujulist imeliku nimega masinat. Ta ei osanud tähele pannagi, et kambris polnud ei labidat ega burgereid. Ka ei osanud ta märgata, et puhveraine pügal oli pisut kõrgemal. Siis hakkas ta end riidest lahti koorima ja sellega lõpule jõudnud, astus pisut kõhkleval sammul avanenud luukidest sisse.

“Sa pead siin seisma täiesti liikumatult. Kui sa tunned ebamugavat asendit või midagi muud, siis katsu ennast stabiliseerida. Sulge silmad, kui sa oled valmis ja pea hinge kinni. Nii on mul ja sul lihtsam. Hetkeks tunned sa, et sinust tiritakse õhk välja. Siis toimub hele sähvatus, mida sa näed ka suletud silmadega ja sellele järgneb see enne räägitud valusööst. Püüa võimalikult paigal olla. Katsu vältida karjumist, ohkimist ja mis peamine - silmade avamist. Niisiis. Sulge silmad, kui sa oled valmis. Ma loen seda käsuna alustada.”

Masina luugid sulgusid. Trevor lasi kuuldavale koolaröötsatuse, kohendas ennast paika ja sulges silmad. Järgnev toimus väga kiiresti. Korraga eemaldati tema kopsudest kogu õhk, ta tundis, et tema keha imetakse igalt poolt, siis käis üliere valgussähvak ja räige valusööst. Järgmisel hetkel vajus ta põrandale kokku. Kõik närvid tulitasid. Masina uksed läksid lahti.

Trevor ajas ennast põrandalt püsti. Ta tundis end hetkeks väga imelikult, kuid siis märkas kätel punnitavaid lihaseid ja tundis kehas pakitsevat jõudu. Ärevus täitis hinge.

“Kuule, sul siin peeglit on kusagil?”

“Ei, kuid ma võin pilootide suhtluskaamera kaudu sinu pildi ekraanile panna.”

“Tee seda siis juba!”

Trevori kõrval hakkas helendama musklis mehe kuju, kes liigutas ennast sünkroonis temaga.

“Ossa raisk!”

Ta pingutas ja punnitas oma lihaseid ja tajus endas peituvat jõudu. Ainus, mis oli endiseks jäänud, oli tema …, aga selle probleemi lootis ta järgmise katsega lahendada. Juba kujutas ta ette, kuidas ta sellisena koju ilmub. Keegi ei usuks, et see on tema.

“Trevor, sinu DNA on äratuntav, ehkki enam mitte täpselt sama, mis enne. Näpujäljed ja iirised klapivad.”

Trevor võttis ühe ulja poosi teise järel ja nautis ennast. Godot lasi sel mõnda aega rahulikult sündida. Siis pakkus välja järgmise variandi.

“Ma võin sind ka mõneks kenaks vastassoo esindajaks teha.”

“Proovime,” sai Trevori elevus kohe uued tuurid. “Anna mulle valida, milliseks.”

Godot kuvas talle terve rea napis riietuses kaunitare, üks ahvatlevam kui teine.

Mõne hetke pärast astus kapslist välja Sara Jean Underwoodi koopia. Puhveraine pügal seinal oli peaaegu poole peal. Trevor nautis oma elu tipphetki täiel rinnal.

“Oi, kuidas tahaks proovida, kuidas on naisena seksida.”

“Kahjuks ei saa aidata. Võiks ju pöörduda teisel pool karjääri põhjas olevat veekogu telkiva kalamehe poole, kuid tema kopulatiivne võimekus sai viimati proovile pandud ca. 20 aastat tagasi. Ebaõnnestunult sealjuures.”

“Ähh?”

“See 70 aastane alkohoolik on staažikas impotent.”

“Aaa…”

Trevor hakkas kaamera ees kuidagi kummaliselt väänlema.

“Kas midagi on valesti?”

“Ma tahan ennast selja tagant vaadata.” Trevor punastas. “Aga ei suuda.”

“Sa tahad, et ma muudaksin su nii painduvaks, et sa saaksid pea selja taha keerata?”

“Jah, palun tee seda.”

“Ole lahke.”

Trevor ei raisanud aega. Mõne hetke pärast väljus kapslist kena kikkis kõrvadega mustade, kergelt lokkis karvadega kiisu. Puhveraine pügal sai peaaegu silmini täis.

“Tere Trevor! Või võiks sind nüüd nimetada Borat? Ole hea, imetle nüüd enda tagumikku, palju soovid.”

Kass kräunus vihaselt, läks siis kapslisse tagasi ja jäi seal ootele.

“Vabandust. Ma ei saanud sinu korraldustest aru. Ma olen programmeeritud täitma sõnalisi korraldusi. Mitte näugumisi.”

Järgmisel hetkel tormas maruvihane kass kapslist välja juhtpuldi juurde ja tahtis seal lammutama hakata, kui Godot ütles:

“Oota.”

Kapsli uksed sulgusid. Kass jäi ootama.

“Ma räägin sulle seni ühe loo. 98 aastat tagasi saabus meie ekspeditsioon Maale. Väga erakorraliste asjaolude kokkusattumisel purunes ekspeditsioonilaev. Mina sattusin valele mandrile, mistõttu ei saanud ma minna kokkulepitud kohtumispaika. Suur osa meeskonnast sai minu sõnumi uuest kohtumispaigast kätte. Pärast aastatepikkust seiklemist jõudsid nad minuni. Puudu jäid Vladimir ja Estragon, kes käisid veel kaua vanas kokkulepitud kohtumiskohas, unustades lõpuks, kes nad tegelikult on. Laeva täisvõimsuse saavutamiseks on vajalik kogu meeskonna olemasolu. Sa võib-olla ei taibanud veel, kuid varulaevad lendavad pilootidest kogutud mateeria relativistlike kiirusteni kiirendamise abil. Piloodid ise talletatakse minu pardaandmestikku ja kohale jõudes luuakse kohapealsest mateeriast uuesti. Lendu minekuks on õige pisut veel puudu. Kiss, kiss, kiisu, kiisu …”

Kapsli uksed avanesid. Seal seisis valge portselankausike kollase ollusega. Imeline uimastav lõhn levis Borati ninna. See oli vastupandamatu. Segu palderjanist, indlevast emasest ja millestki veel. Millestki, millele ta ei osanud nime anda. Jalad otse viisid ta kausini. Borat tegi paar tiiru ümber imelisi lõhnu levitava olluse. Konflikt enesealalhoiuinstinkti ja ihade vahel oli pöörane. Lõpuks võitsid jälle ihad. Juba esimene keeletõmme pani kassi uimasena põrandale pikali.

Otsekui vari oleks läinud propulsiivmateeria pügala eest, mis muutus värviliseks. Kröömike oli puudu rohelisest kriipsust. Siis sulgus kapsel uuesti. Ka laeva uks tõmbus kinni. Hetke pärast näitas puhveraine pügal täitumist ja seejärel hakkas see uuesti kahanema ning propulsiivmateeria pügal kasvama kuni see muutus roheliseks.

Liivanõlvast sirutusid välja kaks suurt metalljalga, mis sudisid pinnast, et leida endale kindel jalgealune. Siis suruti need maasse, üritades masinat kõrgemale tõsta. Nõlvast pisut kaugemal pinnases toimuvad liikumised andsid vihje, et ka teisel pool masinat liiva sees üritasid jalad midagi saavutada. Eri suundades kangutamise ja vibreerimise koosmõjul hakkas Godot ajapikku liikuma. Liiva alt tuli välja suur, korveti suurune risttahukas, iga nurga all pikk jalg ja seljas kuhi pinnast koos taimedega. Tumehall masin ajas end jalgadele sirgu, kallutas siia-sinna ja väristas, et liiv müdinal maha variseks. Seejärel saputas see ükshaaval jalad liivast puhtaks ning hakkas oma kaalu kohta üllatavalt pehmete sammudega veekogu poole hiilima. Järgmisel hetkel sattus jalg Trevori Ford Tauruse mootoriruumi. Masin tõstis jala ja raputas seda kõrgel õhus koos autoga. Ford kriuksus ja kägises mitme meetri kõrgusel ning pudises raginal küljest. Maha prantsatanud auto küljest lendas laiali plekitükke ning muud kola. Teisel pool veekogu olevast telgist tuli välja unine vanamees dressipükste ja maikasärgi väel, nühkis silmi ning jälgis hämmeldunult vastaskaldal toimuvat. Suur masinakolakas kõndis neljal jalal veekogu äärde. Sättis ennast kalda laugemas osas küljetsi vee suunas ja seisatas hetke. Siis äkki kükitas ning hüppas. Jalgadega maavärinat tajuv vanamees vaatas hämmeldusega, kuidas laeva suurune mustjas kingakarp kargas umbes tosina meetri kõrgusele … ja … kukkus jalgadega naljakalt siputades PARTSTI vette. Laine kastis vanamehe püksid märjaks ja ujutas ta telgi. Näss vahtis endiselt suu lahti. Masin ukerdas taas kaldale ja seadis ennast endisesse asendisse. Siis sirutas see nurkadest välja neli tünni. Vanamees nägi, kuidas need helendama ja huilgama hakkasid. Ja äkki tegi masin uue hüppe. Trajektoori tipus lahvatas tünnidest välja neli pimestavvalget pulksirget juga. Õhk nende ümber lõi plasmana hõõguma. Kostus kohutav kärgatus, mis viis vanamehel mütsi peast. Järgmisel hetkel aurustus vesi kogu veekogus, lööklaine paiskas Godot veel kõrgemale ning vanamehe selle selja taga oleva liivanõlva sisse.

Sel ööl paiskus kõrvulukustav lööklaine üle Florida taeva ning hiljem leiti Pasco liivakarjääripõhjas sulaklaasi triibud. Samal ajal tegi üks õndsa näoga kass ühes peremeheta jäänud voodis ühe sigaduse.

Jutt: Zombid tekitavad laipu (Mairi Laurik)

„Põhimõtteliselt pead sa teadma kolme asja. Esiteks ei suudeta neid taasäratada täisväärtuslikena, vaid umbes kaheksakümne protsendilistena. Nad on aeglasemad ja rumalamad kui oma eluajal olid. Teiseks...”

„Oot! Sa tahad mulle öelda, et kui Bolt tapetaks ja taasäratataks, jookseks ta sadat meetrit millega? Kaheteistkümne sekundiga?”

„Põhimõtteliselt küll, jah.”

„Ja see pidi olema positiivsust süstiv?”

„Positiivsus tuleb teadmisest, et Bolte on ainult üks ning ülejäänud zombkonna eest suudad sa adrenaliini appi võttes ikkagi ära joosta. Olgu, jäta see marginaalne protsent endisi tippsportlasi ja harrastajate liidreid igaks juhuks välja. Tähtis ei ole ju mitte see, et Hawking suudaks ka surnuna ja sinisena Mensasse sisse saada, vaid teadmine, et reaalselt vastu jalutavad surnud on lihtsalt lohmakad mädahaisulised kogud, kellega sa toime tuled. Pealegi ajasid sa mul nüüd mõtte segamini!”

„Kolm asja, mida ma pean teadma...”

„Ma tean isegi, mida ma rääkisin!” nähvati vastuseks. „Esiteks oli siis võimete limiteeritus kohe esimesel päeval ning aja jooksul jäävad need veelgi nigelamaks. Teiseks ära kunagi unusta, et nende tapmiseks ei piisa käe või pea maha raiumisest. See neid veel ei peata, seega hoia oma süütevedelik ja tulemasin alati läheduses. Mitte, et hais meeldiv oleks, aga vähemasti teeb töö korralikult.”

„Väljaarvatud linna tingimustes,”

„Jah, just, aga selleni me veel jõuame, kuigi, kui nüüd mõelda, siis pane see tulemasin parem heaga kaugemale – kevadine raba pole ka õige koht. Aga lähme edasi! Kolmandaks ole alati valmis, et kus on üks, seal on läheduses veel teine ja üldjuhul kaheksaski liikuv laip.”

Kaheksa oleks liig! Ma mäletan tänaseni oma võpatust ja värinat, mis selgroogu läbistas, kui Luik arvu mainis. Kaheksat ei oleks minusugune algaja iial tagasi hoida ega kõrvale juhtida suutnud. Jah, instinktiivselt sain ma ühega hakkama ka ilma koolituseta. Koos teoreetilise ettevalmistusega ning tänu ligi kuu väldanud patrullimisele, polnud ka kaks elutut korraga probleemiks, aga ainus kord, mil Füüsika Instituudi taga kolmega korraga kokku puutusin, pääsesin ma eluga vaid juhuse tahtel.

Seisime konstaabel Luigega mõnda aega vaikides ning ootasime autot. Küllap püüdis tema välja mõelda, kuidas minusugust „koolilast“, nagu ta rõhutada armastas, metsade vahel elus hoida. Minu esimene relv elutute vastu oli veenmisvõime, aga teine, ja kindlasti kordades tõhusam, konstaabli vööl kiikuv laia teraga mõõk. Miski, mis on kümneks tükiks raiutud, ei saa sulle liiga kiiresti järgi joosta.

Minagi püüdsin tol hommikul ette kujutada kõike, mis meid Keeri soos ees oodata võiks. Eeldati, et elutute algne ilmumispaik peab kuskil seal kandis olema – Sangla soostiku mingis nurgas – sest esimesed hukkunud ilmnesid just seal piirkonnas. Soo kõlas tol hetkel veidi müstilisena ning ma valetaksin, kui ütleksin, et polnud kordagi kujutlenud šamaani trummiga ringi trampivat paljasjalgset manajat või maagiliselt vale värvi udu, mis laipu kõndima sikutas. Reaalsus oli muidigi palju igavam, kuigi ka õõvastavam.

Esimene zombi ohver leiti poolteist aastat tagasi kuskilt Tartu ja Viljandi vahel olevast imepisikesest külakesest. Poe lähedalt leiti keskealise mehe näritud keha, millel olid närimistunnused ning ekspertiisi hinnangul inimese hambajäljed. Seda viimast politsei pressiteade küll ei sisaldanud. , aga hilisem uurimine ei leidnud sealt kandist ka ainsatki hingelist, kes oleks sündmuspaigale sobitunud. Tol hetkel ei tulnud keegi veel selle peale, et hingelise otsimine oligi vale, otsima oleks pidanud hingetut, elutut, kuid ometi liikuvat keha – kedagi, kelle tundlik manaja on maast välja meelitanud, energiaeliksiiridega üle piserdanud ning palsameerimisainetega pikaealiseks kinnitanud. Võimalik, et manaja sel ajal veel palsameerimisvahendeid ei kasutanud, kuid igal juhul oli tolle mõrva puhul tegemist elutu tööga.

Aga nüüd torman ma sündmustest ette! Isegi meie sooretke ajaks polnud meist keegi kuulnud manajatest ega mõjutajatest rohkem kui vaid juturaamatute vahendusel. Neid legende uuris politsei põhjalikult, kuid järeldusi polnud keegi veel julgenud teha. Selleks hetkeks, mil ma konstaabel Luigega maantee servas veoautot ootasin, oli teada vaid see, et elutuid liigub ning kuskil Võrtsjärve läheduses leidus neid rohkem kui mujal.

Ühesõnaga, kui mina värske abituriendina lõpueksamite valimisele keskendusin, jooksis uudistest läbi kiire teade, et sealt ja sealt leiti raba servast mehe laip. Mõned nädalad hiljem leiti teinegi laip, kui seda jäänust saab üldse nii nimetada. Tollel teisel oli pool keha luuni paljaks näritud, ajud maa peale laiali määritud ning sisikond meetrite pikkuselt teepervele laotatud.

Kui veidi aega hiljem leiti ka kolmas, mis teisega kahtlaselt sarnanes, läks lahti tõeline paanika. Esialgu süüdistas meedia kõiges hunte. Väidetavalt olla meie piirkonnas huntide populatsioon juba aastaid üle kriitilise piiri ning nüüd olevat Kesk-Eestisse tekkinud murdjakari, kes inimest enam grammigi ei kartnud. Hunditeooriat kinnitas ka fakt, et samast piirkonnast hulgaliselt kari- ja koduloomi olla tol talvel kadunud ning ebanormaalselt külm veebruar ainult toitis inimeste hirme.

Kuskil tagumistes tubades tegeles politsei juba tol ajal hoopis teistsuguste huntide otsimisega. Sõna „zombi” nad veel ei kasutanud, kuid kõik tõendid kinnitasid inimhammaste tegevust. Peamiselt otsiti mingit sekti või uusi narkootikume, mis inimese sellise hullumise piirini võiks viia, kuid kõik need otsingud jäid tulemusteta. Elavate inimeste hulgas süüdlast ei olnud. „Zombi” võeti sõnavarasse alles siis, kui üks neist elututest õgarditest Puhjas asula vahele jalutas ning kümnekonna pealtnägija silme all oma hambad ühe teismelise poisikese pähe lõi. Võimalik, et toogi õnnetus poleks veel asjasse sedavõrd suurt selgust toonud, kui mitte poisi klassiõde poleks sündmust oma telefoniga filminud ja sotsiaalmeedia otseeetrisse saatnud. Youtube’s on video veel tänagi leitav, kuid nüüd juba õnneks ilma helita. Sündmust salvestanud tüdruk viidi hiljem mõneks ajaks kinniste uste taha puhkama, kuid oma esmases tunnistuses mainis ta, et arvas end olevat filmivõtetel. Põhimõtteliselt võiks ju just sellist filmimise varianti seitsmenda klassi poistelt oodatagi, kuid enamasti lõpeks see vanemate käest peapesu saamisega, sel korral lõppes hauaga.

Tollest videost alates muutus ametivõimude suhtumine. Ma arvan, et iial varem pole nii palju folkloriste politsei töösse haaratud. Pärast seda, kui minu võimed avaldusid, haarati mõistatuse lahendamise meeskonda veel igasuguseid psühholooge ja selgeltnägijaid. Ma ei viitsi sellest hetkel väga detailselt rääkida, kuid aprilli lõpus saadeti üks suurem sõjaväline rühm elutute tekkepesa otsima ning mina olin meediumina kaasas. Esialgu ainult ootamas seda kuradima autot., mis pidi mind ja Luike peale võtma. Hammaste plagisemise vahel siunasin ma elutupüüdmise korraldajaid. Miks nad mul kella seitsmeks linnaserva tulla käskisid, kui masinat veel mitu minutit hiljemgi kohal polnud? Pärast ligi poole tunni pikkust passimist ning Luige mõnda vähem või rohkem huvitavat meeldetuletusloengut peatus meie juures viimaks musta numbrimärgiga kaitsevärvides veoauto. Juht küünitas ja Luik mind masinasse kamandas.

„Pane turvavöö peale!” kamandas Luik ning tutvustas nii mind kui ennast roolis istuvale mehele.

„Sulle on lapsehoidja ka kaasa pandud,“ ironiseeris autojuht tervituse asemel.

„Alaealisi sellistesse oludesse üksi ei lubata,“ vastas konstaabel. „Alaealisi ja koolilapsi,“ lisas ta enne, kui jõudsin oma vanuse suhtes protesti avaldada. Selle peale polnud mul enam midagi vastata. Põhimõtteliselt olin ma ju veel õpilane, kuigi tolleks päevaks oli mul gümnaasiumi lõpetamisest puudu vaid peotäis eksamisooritusi. Keeri soo poole sõites olin ma kindel, et vähem kui kakskümmend seitse tundi hiljem alustan ma emakeele eksami kirjutamist, kuid sellest ma parem ei räägiks.

„Olete ära külmuda jõudnud?” uuris roolisolija edasi ning ninu noogutuse peale lisas kütet juurde. Tõmbasin selle peale jope luku lahti ning praktiliselt klammerdusin sooja õhku puhuva ventilaatori külge.

Kohe kui autojuht jutustamise lõpetas, kasutas Luik muidugi juhust ning asus taas õpetama. Ausalt, ma polnud üldse kindel, kas ta tegelikult ka minust nii palju rohkem teadis. Ma veetsin ju märtsi keskpaigas terve nädala politsei õppeklassis. Mina ja veel kolm meediumit, kes selgelt elutuid suunata suutsid, saime väikese teoreetilise õpetuse ning pärast seda kasutati mind neljal päeval nädaas linnapiiril patrullimiseks. Ma teadsin kogu teooriat, nii palju kui seda üldse teada oli, une pealt ning nii mõnegi põnevama asja olin juba patrullideski järgi katsetada saanud. Samas nägi ilmselt ka Luik, et ma olin parajas paanikas ning see oli üks tema viisidest, kuidas mu mõtteid mujale juhtida. Muud seal autos nii kui nii väga teha ei olnud, seega ohkasin vaikselt ja püüdsin ta jutule keskenduda.

„Me ei tea veel, kuidas neid elukaid tehakse. Nad näevad välja nagu inimesed ning mitmel juhul on leidnud kinnitust arvamus, et nad näevad välja nagu mõni hiljuti lahkunu.”

„Näevad välja või on seda?” Mitte, et ma vastust poleks teadnud, kuid pärast seda rividrilli, millega emakeele õpetaja meid pool aastat piinanud oli, ei saa vist keegi mu teravamat vastust pahaks panna, kuid Luik üllatas oma vastuses mindki.

„Ma olen teadusliku lähenemise pooldaja,“ teatas ta teravalt, „ning loodan endiselt, et leitakse mingi mõistuspärane põhjendus. Kloonimine pole ju mingi uudissõna ning organite kasvatamisega on tegeletud juba aastaid. Aga kahjuks viitavad tõendid hetkel teadusmaailma kaotusele ning inimkonna mandumisele ühes väga olulises punktis – ebausk. Paljud neist, kes on ära tuntud, on tundnud ära oma lähedasi, kuid näidete hulk on endiselt piiratud.”

„See Jõgeva juhtum, kus naine oma hiljutikaotatud meest nägi?”

„Just! Mees tundis ta ära, lähenes õrnalt, püüdis isegi eemale hoida, kuid siis sai miski temast võitu ning ta lükkas oma hambad naise kõrri. Folkloristide väitel oli selleks miskiks nälg. Seejärel näitas üles kahetsuse ja leina tundemärke ning põgenes.“ Luik vakatas hetkeks nagu oleks pooliku sidruni alla neelanud. „Näib, et tegemist on tõepoolest zombimaailma pealetungiga ning sind ja teisi sinusuguseid on vaja õige relva valikuprintsiibist lähtuvalt – umbluu vastu ei minda teadusega, sest teadus kaotaks. Kahjuks. Umbluu vastu minnakse umbluuga. Kumbki neist ei suuda oma olemasolu tõestada, põhjendada ega ümber lükata, aga mõlemad paistavad toimivat sellegi poolest.”

„Ja mina olen siis umbluu,“ mühatasin ma pisut pettunult. Mõistusega võttes oli selles ju oma tõde, kuid mingil põhjusel tekitas ikkagi maha kandmise tunde. Mina olin ju ometi oluline! Vähemalt ma oleksin pidanud olema oluline ning kui ma saaksin oma tänaste teadmistega Keeri sohu minna, oleksid tulemused hoopis teised.

„Sina pead lihtsalt elus püsima,“ leebus Luik ja naeratas peaaegu soojalt. „Me oleme üksikuid neist ju varemgi kätte saanud. Meil on õnnestunud paari neist ka üle kuulata, kuigi ega sealt midagi eriti asjalikku korjata olnud. Ainult koristaja on hiljem püsti hädas olnud, et laibahais majast välja saada.“

„Ma arvan, et elutud on ehtsad,” Lisasin ma hetk hiljem, kui olin konstaabli sõnade üle hetke järele mõelnud.

„Ja kõrge komisjon arvab, et sa suudad zombisid suunata ja allutada,“ laiutas Luik vastuseks käsi. „Minu meelest oleme me siin juba olnud, kas pole?”

Tänu Puhjas filmitud videole olid meil nüüd tugevamad asitõendid! Mitte küll minul isiklikult, vaid politseil laiemalt. Tööd ja jutuainest leidsid lisaks politseile ja teadlastele siit ka poliitikud ja ajakirjanikud. Isegi uuemad zombisid sisaldavad telesarjad visandasid oma elutute kujud ümber. Kui minu käest küsida, siis mõjuvad need elutruud ulmena mõeldud filmid kahjuks üha enam ja enam politseikroonikaga. Otseülekandena sotsiaalmeediasse kantud filmimaterjal, kuidas elutu poisist kinni haaras, tolle käe hetkeks üle nuusutas ning siis hambad pähe lõi, haarates esimese ampsuga tütikese poisi vasakust põsest ja silmaümbrusest. Kui hambad kõri kallale läksid, rippus silm valge kummitusena verise lohu kohal ning poiss oli ehmatusest kas teadvusetu või südamerabandusse surnud. Poiss vajus maha ja elutu talumatu nälg hakkas otsima järgmist elusat ohvrit. Kõik oli liiga mõistusevastane, et keegi poes viibijaist liigutada oleks suutnud. Tõsi on kahjuks ka see, et kõik need esimesed suuremad surmad olid võimalikud vaid „pole võimalik” tüüpi suhtumise tõttu. Iga üksik juhtum sisaldas ohvri kangestumist ning nii said elutud üsna takistamatult oma isu rahuldama hakata.

Kui Zombi poisi laibast lahti lasi ja järgmisest ohvrist, vanemast naisest, kinni haaras, ärkas viimaks ometi kamp noori mehi tardumusest. Videolt oli selgelsti näha, kuidas hetkel, mil esimene neist meestest elutule kallale tormas, järgnesid teised sõbrale. Tänu tüdruku heale positsioonile on näha ka see, kuidas elutule puss rinna alla löödi, kuid too ei teinud sellest väljagi – verd ei voolanud ning elutu isegi ei aeglustunudki sellest. Kõik need järgnenud jala- ja käehoobid pidurdasid vaid füüsikaseaduste ulatuses, võimalik et veidi ka segadust tekitades. Ma ei hakka siin detailidesse laskuma, sest kes tahab, võib tolle video analüüsimise detaile ise veebist lugeda, kuid olgu mainitud, et kuigi mehed suutsid vana naise eemale tõmmata, kõndis kolmest elusast kaklejast oma jala peal koju vaid üks.

Video, mis vähem kui poole tunniga üle maailma levis, andis ühest küljest küll pooliku vastuse probleemi põhjustele. Pooliku vaid seetõttu, et mitte ükski kõrgem politsei- ega muu ametnik ei olnud valmis zombi-teooriat uskuma ning veel kuu aega üritati videost igasuguseid loogilisemaid võimalusi välja näha.

Tavainimesed olid zombi-teooriale märksa vastuvõtlikumad, olgugi et vaid paanikat õhutavas alavormis. Sotsiaalmeedia tegi oma töö ning ajakirjandus tormas klikijahile, sega olgem ausad, ei minu ega mu klassikaaslaste lõpueksamiteks valmistumisest suurt midagi välja ei tulnud. Üldse oli meie lend üleriigiliselt oma eksamitulemuste osas konkurentsitult allapoole arvestust. Tol aastal sai ülikooli värskeid ja varasemaid lõpetanuid võrdselt. Ülikooli astumine on minu jaoks paraku pisut hell teema, seega ma läheksin parema meelega tagasi tollesse aprillihommikusse.

Kui me raba servale jõudsime, ootas kaks sõjaväe masinat meid juba ees, kummaski vähemalt tosin lapilist jõhkardit. Kolm masinatäit sõjaväelasi, neli piirivalve koera, konstaabel Luik ja mina. Kõik hambuni relvastatud, peale minu; kõik võitlusvalmis, peale minu. Situatsioon karjus veel korra teravalt, et mina olin kõigest alamõõduline tütarlaps, kuigi ilma minuta polnud neil lootustki ühtegi elutut kinni püüda, suurema pesakonna või manaja tabamisest rääkimata. Nad olid seda juba mitmel korral proovinud, aga ajakirjandusele neist retkedest igaks juhuks eriti ei räägitud.

„Tänane plaan algab siit. Jaguneme teeserva järgi rivvi ja hakkame liikuma. Hoia kogu aeg silmsidet endast vasakule ja paremale! Neiu Lõoke püüab elutuid lähemale kutsuda, seega olge valmis, et neid võib tulla korraga rohkem. Neli tundi liigume lõunasse ja siis hakkame tagasi tulema. Selge?”

See, millise võimsuse ja üksmeelsusega suudab nelikümmend sõdurit „jah“ karjuda, ajab normaalsel inimesel kananaha ihule ja kõrvad lukku. Mis siis, kui neid oleks seal sada meest olnud või enamgi? Ma oleksin kohe ja seal samas arstiabi vajanud vist. Praegu tuli mul vaid neljakümnesuulist röögatust mõned korrad kuulata. Relvastatud mehed aeti rivvi, neilegi korrati üle, et mina kuulun tsiviilisikute hulka, seega hoidku nad heaga mul silm rohkem peal ning vajadusel aidaku. Pärast seda, kui Luik veel omalt poolt kinnitas, et mina üritan elutuid lähemale meelitada, kuid kannan ühtlasi hoolt ka selle eest, et nad nende ilmumist teaksid ja oodata oskaksid, asusime teele.

Hommikul, kui maa alles ööst kange oli, sain ma vähemalt kuivade jalgadega liigelda. Sõdurid trampisid ees ning meie järgnesime neile paar sammu tagapool. Püüdsin oma mõtteid zombidele koondada, kuid esialgu ei tunnetanud ma mitte ühegi elutu kohalolu. Ainus asi, mida tundsin, oli külm. Võimalik, et me olime liiga kaugel. Võimalik, et me olime vales soos või olid kõik elutud siit juba ära läinud isegi, kui nad tõepoolest siit alguse olid saanud. Surusin käed sügavamalt taskusse, varjasin kaela nii palju kui võimalik ning järgnesin üsna nördinult ees trampivatele lihasmägedele.

Varsti läks vähemalt veidi soojemaks, kuid mu rõõm jäi üürikeseks, lahkudes lirtsatusega hetkel, mil ma esimesse mülkasse astusin.

„Ma ei tunne siin mitte kedagi,” pihtisin ma viimaks konstaablile.

„Noh, meil on veel jupp maad minna. Tee serva nad ju üldjuhul ei ronigi,“ püüdis Luik entusiasmi süstida. „Välja arvatud juhul, kui nad näljased on,” lisas ta mõni hetk hiljem.

„Hah! Elutud on kogu aeg näljased,“ nähvasin kiirelt vastu. „Kui ma neid esimest korda kohtasin, siis ma ei saanud aru, miks mul kõht tühjaks läks, aga see oli elutu nälg.”

Liikusime rabas edasi. Nüüd olid mul juba mõlemad jalad märjad. Konstaabel Luik vaatas korraks mu tumenenud jalanõusid ning alustas oma järjekordset loengut.

„Sa ju tead, et nad on võimetud rääkima ja tegutsema korraga?“

„Vähemalt ei räägi nad sind surnuks. Nendega on täpselt vastupidi - rääkimine võib sind surmast mõneks ajaks eemale hoida.“

„Seda küll, kuid nende rääkima saamisel on omad ohud,“ nõustus konstaabel. „Mida suurema lagunemisastmega elutu sul vastas on, seda raskem on tal sõnu välja hääldada. Nad on küll rumalad, kuid seda suurema frustratsiooni toob eneseväljenduse puudumine, eriti neil, kes elu ajal taibukama poole sisse jäid.“

„Siis olgem õnnelikud, et Eesti on introvertide paradiis.“

„Ka see on tõsi, aga see, et sa nendega sõna peale ei saa, ei tähenda automaatselt, et sa ellu jääd. Ühest küljest saad sa rääkimisega aega võita, teisest küljest saad vastu tigedama zombi. Täna tuleb sinu olukorras rääkimine ainult kasuks - nii jõuame meie piiisavalt palju lähemale, et su ründaja kahjutuks teha.“

Konstaabel Luik ootas taplust. Nelikümmend sõdurit ootasid taplust, kuid mina ei tundnud elutute kohalolu ning üksluiseks muutuv mets koos märgade tossude ja vaikselt närima hakkava näljatundega muutis minugi paratamatult teistsuguseks. Hambuni relvastatud mehed ootasid head võitlust, millest õhtul elusalt koju minna ja õlleklaasi taga sõpradel südant pahaks ajada. Mina muutusin aga iga hetkega üha morbiidsemaks.

„Kui suure tõenäosusega me kõik järmise aasta kevadet näeme?“ küsisin ma vaikselt. „Ma ei mõtle inimkonda laiemalt, vaid näiteks neid konkreetseid inimesi, kes täna siin rabas müttavad?“

Konstaabel Luik jäi vait. Nii lihtsalt mu tund lõppeski ja mina jäin oma mõtete ja hirmudega taas omapäi. Luik liitus peagi vastutavate sõjaväelastega rühmakesega ning hakkas nendega juttu ajama. Mina tolgendasin nende taga ja lasin veel korra mõttest oma esimese zombikohtumise läbi. Põhimõtteliselt võin ma selle praegu teile ka ära rääkida. Otsest seost sel ju soos juhtunuga pole, kuid siis te vähemalt teate, miks ja kuidas ma sinna üldse sattusin. Pealegi oli terve see lirtsuv mets üsna üksluiselt igav - järgmine mätas sarnane eelmisega, igas suunas sarnane vaade - algul oli huvitav, kuid pikapeale muutus tüütuks ja veel tüütumaks.

seitsmenda märtsi pärastlõunal, enam kui kuu aega varem, tulime me sõpradega läbi kaubamaja, et võtta kohv ning siis sealt edasi jalutada – igaüks oma kodu poole. Me läksime eskalaatoriga üles, võtsime kohvi, ajasime lolli juttu – ehk tegime täpselt seda, mida meilt oodati. Kui me tagasi alla olime jõudmas, haaras kaubamaja fuajeed üks üüratu karjete meri.

Mõned nädalad pärast Puhjas filmitud tapatööd, olid elutud juba Tartu kesklinnas! Zombid, jah zombid, ning ma tegelikult ei karda seda sõna. Häda on ainult selles, et zombi kõlab nagu mõni neist jaburatest ulmeraamatutest või eriti lollidest jörisejatest, keda vanades halbades filmides näha võib. Päriselus on elutud aga märksa inimlikud. Esimestel eksistentsi hetkedel nad isegi ei haise õieti. Tõsi, need, kes on surnud füüsilise vigastuse tagajärjel, ärkavad ellu ikka veel vigastatutena, kuid eliksiirid tekitavad ajutise naha ja lihaskonna. Aga ma läksin nüüd teemast liiga kaugele jälle.

Inimeste karjumine meid väga ei häirinud. Ajakirjandus oli ju nii ilusasti suutnud vallandada üldise paanika, et kriiskavaid paanikahetki tuli ette ka siis, kui keegi veidi tugevama pohmakaga tänaval ringi jalutas. Pealegi olime me kesklinnas ning noored ja purunematud. Elutud tapsid ju ikka mujal ja kedagi teist. Nii läkski, et selleks ajaks kui ma kaubamajas viimaks elutut nägin, oli ta minust vaid mõne meetri kaugusel ning kindla sihiga lähenemas. Ma ei oleks enam eest ära saanud, vähemalt mitte selles šokis, milles ma viibisin. Ma ei oleks suutnud ka talle vastu saada, ainsateks relvadeks topsitäis pähkli-lattet ning pooltühi koolikott. Ma lihtsalt seisin seal ja hakkasin mõttes korrutama:

„Mind ei ole siin. Sa ei näe mind. Sa ei näe mind. Mind ei ole tegelikult siin ja kohv sind ei huvita.”

Elutu astus veel paar sammu minu poole, jäi nii lähedale seisma, et ma oleks teda peaaegu puudutada saanud. Mina olin hirmust kange, haisust öökima hakkamas, kordasin mõttes oma lauseid, püüdsin kogu olematu emotsiooni elutu suunas saata ja püsisin liikumatuna. Ta vaatas korraks minu poole, pilgutas hajameelselt silmi ning liikus eemale. Miks ta nii käitus, jäi minu jaoks tol hetkel arusaamatuks. Samamoodi jäi mu mõistusele püüdmatuks mõte, et ma võiksin nüüd põgeneda. Ma ei suutnud. Ma lihtsalt olin seal, jälgisin elutut ega suutnud taibata, kuidas pagana pihta oli mul õnnestunud ellu jääda.

Rahvas mu ümber põgenes paanikas. Ühele elutule oli uksest kaaslane ilmunud, kes nüüd ühe kukkunu keha kallal oma lakkamatut isu rahuldas. Need, kes jooksid enne ukse suunas, jooksid nüüd paanikas tagasi. Ka minu läheduses olnud elutu nälg ja söömaiha aina kasvas. Juba oli ta kätte saamas järgmist ohvrit, kui mul mõte viimaks liikuma hakkas. Mis siis, kui ta sai aru, mida ma enne mõtlesin? Mis siis, kui ma suutsin tema tegevust mõjutada? Ma tahtsin tol hetkel uskuda, et olen kõikvõimas Põhimõtteliselt, kui need elutud olid ulmeraamatutest välja karanud, võisid sama hästi olla sealt pärit ka minu telepaatilised võimed!

„Sul ei ole kõht tühi! Sa ei taha praegu süüa...” hakkasin ma nüüd kordama, pilk endiselt elutule naelutatud. Arvestades seda korinat, mida mu oma kõht äkiliselt saabunud näljast tegi, ei saa ma elutule kuidagi pahaks panna, et ta mind uskuma ei jäänud, vaid uuesti oma õhtuooteks valis.

Ühe kiire liigutusega pööras ta ümber ning hakkas minu poole tulema. Nüüd suutsin ma end liigutada! Lennutasin oma kohvi ja koolikoti elutule vastu vahtimist ning tormasin eskalaatoriga alla lootuses, et toidumaailma poolt polnud ehk kedagi sisenenud. Ma eksisin, kuid tolleks hetkeks oli juba hilja ümber mõelda. Lugesin mõttes vaid kiire palve jumalatele, keda ma ei usu ja tormasin edasi. Hüppasin peaaegu üle inimeste, et puhta nahaga majast välja saada, kaubamaja ees peatunud suvalise bussi peale hüpata ning minema sõita.

Ma tegin kaks ringi tolle bussiga kaasa enne, kui julgesin väljuda ning kodu poole viivat bussi otsisma hakata. Jala läbi kesklinna minek ei tulnud tol päeval enam kõne allagi. Koju ma õnneks viimaks jõudsin. Kooliasjadest olin ilma, id-kaardist ja rahakotist samuti. Kogu söök, mis polnud veel välja situtud, leidis öökimise järel oma tee peldikusse. Elutut ma isutuses veenda ei suutnud, kuid minu isu oli lõplikult kadunud.

Aga aitab nüüd sellest! Seal, Keeri soos liikusin ma koos sõjaväelastega vaikselt edasi. Kuidagi märkamatult nihkusin ma sõduriterivi vasakule servale. Nad olid ju nii ühesugused – lapilised, hambuni relvastatud ja ülemääraselt tõsised. Päike oli kõrgel, mets jaburalt igav ning mu kõht korises. Otsisin jopetaskust paar kommi ja viskasin need hamba alla. Rüüpasin vett peale ja jalutasin edasi. Ilmselt oleksin ma pidanud kohe mõistma, et mu nälg ei olnud minu oma, kuid see mõte jõudis mõistuseni alles siis, kui ma esimest elutut nägin.

„Seal!“ karjusin ma käega puude vahele näidates. Umbes 50 meetrit meist eespool jalutas elutu põõsast välja. Ma andsin endast parima, et oma vähene väljaõpe enda kasuks tööle panna - toetasin kannad korralikult maha, püüdsin käte värisemisest mitte välja teha ja keskendusin oma mõtted elutule. Tõrksus oli esimene tunne, mida ma tajuma hakkasin. Ma üritasin meelitada elutut alla andma, kuid iga mõne sekundi tagant jõnksatas tolle ründeiha taas erksaks. See oli midagi, mida ma linnaserva patrullides kunagi näinud polnud - kui elutu juba allus su mõtetele, tuli lihtsalt sama rada jätkata ning peagi oli võimalik elutu vaikses hunnikus põlema panna või oli ta linnast piisavalt kaugele pagendatud.

„Manaja on lähedal!“ karjusin ma Luigele. Manajatest ei rääkinud politseinikud ega psühhoanalüütikud veel kuigi tõsimeelselt. Pigem oli see kirjanike ja filmitegijate pärusmaa, kuid minu jaoks oli manaja vajalikkus algusest peale loogiline tundunud ning sel hetkel elutu tõrksust tajudes lausa ainuvõimalik seletus. Luige nägu nähes täpsustasin siiski: „Ma ei saa seda ühte kontrolli alla.“

„Sest neid ei ole üks!“ karjus Luik vastu. Jah, neid ei olnud üks. Ma eristasin endas veel ühte nälga ja siis kolmandat. Kõik nad olid minu eest veidi varjatud, sihikindlad ja mingi ühe ülesande peal väljas.

„Kolm ei tohiks ka palju olla,“ pomisesin ma. Aga kui ma silmad üles tõstsin ja ringi vaatasin, selgus, et kolm lihtsalt varjutasid ülejäänud elutute mõtteid. Nii kaugele kui silm ulatus, paistis madinat. Meie omad olid küll korralikult relvastunud, kuid ilmselgelt paanikas nagu minagi. Ma sain hiljem teada, et enamik neist sõduritest nägi elutut esimest korda. Esimest korda!

Vaba õhk võib ju haisu hajutada, kuid kui su silme ees virvendab nägu, millelt osa nahka on koorunud, naha alt paistmas läikivpruunikas kiht. Juba ainuüksi vaatamisest on aru saada, mil moel see su nahale kleepuks, libeda, kuid halvasti mahapestava kihina kõike kataks. Mõned neist võitluses viibinud elututest polnud enam kaugeltki uued. Mu jalge ette veeres maha löödud pea ning kui need kehast eraldunud hambad mu sääre poole küünitasid, roomas suust välja kolm rasvast vakla.

Vähemalt kolm sõdurit olid juba vigastatud. Seersant kutsus meid taganema, kuid värske vere lõhn ja tapluse kära olid meelitanud veelgi enam elutuid meie lähedusse.

„Me oleme pesa lähedal!“ karjus seersant peaaegu eufooriliselt. „Hoidke haavatute ümber!“

„Manaja peab ka läheduses olema!“ püüdsin ma üle kakluse karjuda, kuid ilmselgelt ei kuulnud mind keegi. Järgmisel hetkel oli Luik minu ees ja surus mulle ligi poolemeetrise teraga noa pideme pihku.

„Võta!“ röökis ta juurde. „Ja püsi elus.“

Mina ja nuga - ei ole just kuigi palju variante, kuidas need kaks sõna teineteist vigastamata samasse lausesse suudaksid mahtuda. Minuga oli küll natuke tegeletud ning umbes nädala jagu olin ma ka õppinud (peamiselt seda, kuidas lüüa mõõgaga kaltsunukku nii, et endal jäsemed alles jäävad), kuid täna tagasi vaadates tuleb nentida, et ma hoidsin seda…. Ma ei teagi, nagu roosi vist. Ma mõtlen, et see noa käepide tundus pisut ohtlikumgi kui nuga ise.

Aga mina olin ju ometi telepaat! Natuke aega ma lihtsalt vaatasin, kuidas järjest kogunevad elutud sõduritega kaklesid. Keegi meie omadest oli automaadi haaranud, et neid kaugemalt aeglustada. Aeglustamise mõttes see toimiski, kuid ka kümne auguga elutu jalutas siiski kindlal sammul lähemale.

Püüdsin end veidi koguda ning keskendusin ühele väiksemale zombide grupile. Nüüd, mil elutuid siin sedavõrd palju oli, ei saanud üks manaja neid kõiki korraga aktiivselt mõjutada. Mõningase pingutuse tulemusena suutsin nad üksteise vastu võitlema panna. Mitte meie ei olnud nende vaenlased, vaid nad ise näisid üksteisele lõunasöögina. Lõunasöögina, millest hammustati, kuid sülitati jälestustundega välja. Ma ei süüdista neid! Kui üks grupp oli omavahel võitlema pandud, otsisin teist samasugust gruppi, kuid too ei allunud mu mõjutustele üldse nii lihtsalt.

Keegi haaras mind käest. Järgmisel hetkel vaatasin tõtt kellegagi, kes peaaegu ei näinudki zombi moodi välja. Nahk oli üsna õiget värvi ning silmades mõtlemisvõimeliselt terav pilk ja see, millise jõuga ta mind kinni hoidis, ei viidanud mitte mingile elutusele. Ainult üks väike pisiasi oli valesti - inimesed, ma mõtlen siin elavaid inimesi, ei käi näljastena ringi, kui neil on kõri auklukuks rebitud.

Alles siis meenus mulle nuga! Haarasin noa vabasse kätte ja virutasin, nii hästi kui suutsin, elutu käe pihta. Esimene löök ei teinud midagi, teine põrkas samuti nõutult tagasi. Kolmanda löögiga tabasin ma aga märki! Kaks sõrme raksatasid puruks, nuga vajus läbi ta sõrmede ning peatus alles minu käsivarres. Kurat võtaks, see oli valus. Viskasin verise noa maha, toetasin käe haava kohale ja röökisin hea mitu sekundit enne, kui üks lapilistest meestest minu juurde pääses.

„Võta jope seljast!“ käskis too ja ründas ise elutut. Ma olin ise tol hetkel nagu zombi, sest kuuletuda oli lihtsam kui ise mõelda. Püüdsin jopelukku oma värisevate sõrmede vahele saada ja pika peale see ka õnnestus. Veeretasin oma verise käe varrukast välja ning käskimise peale sidusin selle salliga kinni. Nüüd sain ma aru, miks ma hommikul tundsin, et mind titena koheldakse. Põhimõtteliselt istusin ma märjale soopinnale maha ja vaatasin, kuidas sõdurid elutuid juppideks üritasid lõigata, kuidas elutute eraldunud kehaosad ülejäänud keha otsisid ja end taas kokku voolisid. Kokkuvoolitu polnud küll nii tugev, kuid hambad olid neil sama teravad, küünised sama rõvedad, hais endiselt talumatu. Hetke võitlusväljast natuke kaugemal püüdis üks elutu oma sisikonda sisse tagasi toppida. Mõningase pingutuse järel see tal ka õnnestus ning ma nägin, kuidas ta haava kahe haaknõelaga sulges, et tagasi võitlusesse tulla.

Mina olin aga täiesti võimetu. Ühest küljest piiras mind valu, mille ma ise olin endale kätte tõmmanud. Teisalt aga õudus. Ma arvan, et ma nutsin. Ma mäletan mõtet, et ma pole selle maailma jaoks valmis ja palusin, et nad laseksid mul lihtsalt tagasi minna, kogu zombinduse unustada ja homseks eksamiks valmistuda.

„Võta!“ karjus keegi ja viskas autovõtmed. „Autod on seal pool! Kurat, me ei pääse siit eluga. Mitte keegi meist, kui nii edasi läheb.“

Korjasin võtmed rohu seest üles, kuid küllap ma paistsin liiga aeglane.

„Mine, kurat võtaks! Nüüd!“

Ja ma jooksin. Lidusin kätte juhatatud suunas nii nagu jalad võtsid. Mul oli ainult üks siht - autodeni jõuda. Täna võiks ju muidugi juba mõelda, mis moodi see välja oleks näinud, kui ma autoni jõudnud oleksin. Juhilube mul ei ole, kuid ma olin autokooliga alustanud ning täpselt kaks korda ka sõidutunnis käinud. Oleks olnud ime, kui ma hiiglasliku veoautoga Tartusse oleksin jõudnud ning veelgi suurem ime oleks olnud, kui keegi poleks „arvatavale joobes juhile“ vahepeal politseid tee peale vastu kutsunud.

Aga ma ei tea, mis oleks võinud juhtuda. Selgus, et minu metsas orienteerumise võimel on piirid ning ühel hetkel kaldusin ma teelt vasakule või paremale. Verekaotusest väsinud keha loobus jooksmisest ning siis tuli nälg. Jalutasin edasi, nii palju ja kiiresti kui suutsin. Hambad ristis, autovõti tugevalt pihus komberdasin läbi metsa edasi.

Kidur rabamets asendus kõrgema ja tihedamaga ning üheks hetkeks jõudsin ma juba hõisata, et kohe tuleb tee, kuid kõrgete puude tagusel lagendikul polnud mitte tee, vaid maja. Selline kössis ja õnnetu majalokats, mis oleks pidanud järgmise värske värvikihi saama umbes viiskümmend aastat tagasi. Ma olin täiesti veendunud, et maja on maha jäetud, kuid sealt oli võimalik ehk mingi peidupaik leida. Kinnise ukse taha elutud ei kipu – liiga palju tööd ja vaeva, kui mujale loivates saab söögi palju kergemini kätte. Teadmisest innustatuna püüdsin sammu kiirendada, kuid kui ma aga hoovi servale jõudsin, avanes uks ja sealt astus keegi välja.

„Appi!” karjusin ma nii palju kui mul veel häält oli. „Aidake mind, palun!”

Mees oli mind nähes ehmatusest kange, kuid mõni hetk hiljem jooksis juba minu juurde.

„Kuidas sa siia said?” küsis ta, kui mind toa poole talutas. Minus polnud enam midagi järel. Vajusin raskelt mehe õla najale ja püüdsin sammhaaval edasi koperdada.

„Zombid,” pomisesin vastuseks. „Metsas on zombid.”

„Ptüi, et neid ka siia peab jaguma. Tule edasi, saad natuke puhata ja pisut süüa.”

„Mu kaaslased on surnud,” pomisesin edasi. „Arvatavasti on kõik surnud. Veri, soolikasd, surnukehad...” Võimalik, et ma laususin veel mõne märksõna, kuid selline rivi on mul eredalt meeles.

Ma istusin laua taha maha ja lihtsalt ootasin. Käsi valutas ropult, kuid selle tuikamisega olin ma mingil määral juba harjuda jõudnud ning sellega sai ka hiljem tegeleda, siis kui väsimus enam üle mõistuse ei käinud. Mees kohmitses külmiku ja pliidi juures. Ta oli keskealine või paar aastat vanem, selline õllekõhuga ülekaalus tüüp, kelle puhul pole päris täpselt aru saada, kas ta peaks töötama kuskil kontoris või jooma töötuna poe taga odavaimat õlut. Tema ei rääkinud midagi ja ega minagi tahtnud hommikusi sündmusi üle korrata.

„Nääh, ega mul suurt midagi ole hetkel, aga kausitäie suppi külmikust leidsin,” teatas mees ja lükkas mulle söögi lähemale. Supilõhn! Kui ma supiga lõpetanud olin, tuli nälg tagasi. Sel korral ei kulunud mul kolme sekunditki taipamaks, et kuskil maja lähedal oli elutuid. Valu ja nälg segunesid juba nii tuttavaks saanud hirmuga. Esialgu oli nälg, kuid kui ma end veidi rahulikumaks sundisin, tajusin ma elutuidki selgemalt. Läheduses luusidud surnute soovides polnud üksikult võttes midagi erilist, kuid kõikidest kumas läbi üks kahtlustäratav seik – nad kartsid maja.

Peagi kartsin ka mina maja. Ei, see ei olnud lihtne elutute mõttemustri üle võtmine, vaid pigem teadmine, et selle majaga pidi midagi suuremat seotud olema. Elutud ei mõelnud naljalt ühtemoodi. Ainus viis neid ühte sammu käima panna oli minusuguste sekkumine.

Või siis manaja käsk.

Ma pidin kiiresti sealt minema saama, kuid ma ei omanud õrnemat aimu, kus ma olin või millises suunas asutatud punktid jäid. Pealegi oli keskpäev juba möödas ning pimeduses ei soovinud ma kindlasti elututega laugaste vahel kokku saada. Kuskil pidi olema parem lahendus.

Väsimusest hoolimata hoidsin silmi lahti. Mees küsis mu elu kohta ning mina rääkisin talle võimalikult tühiseid asju oma koolist ja igapäevaelust. Kui me nii tunnikese vestelnud olime, avanes uks ja keegi noormees sisenes sületäie halgudega.

„Pane need pliidi juurde korvi,” hõikas mees selja taha, kuid puid kandev poiss noogutas natuke liiga vara. Ma ei pidanud eriti pingutamagi, et tunda kuuletumist. Elutu! Elutud kartsid maja, kuid käisid siin ikka.

Poiss pani puud pliidiukse ette maha. Ukse ette, mitte korvi! Nüüd lõi välja mu natuke liiga kiiresti saadud treening ning faktide virr-varrist ronis mõtteisse pääsemisvõimalus, olgugi äärmiselt ebatõenäoline, kuid võimalus siiski. Kui puude tooja oli surres maksimaalselt kahekümneaastane, siis oli temas ka noore inimese soov ise otsustada, vastutada ja reeglitele jalaga anda. Elutu oli algul kaheksakümne protsendi ulatuses see, mis ta elu ajal oli. Kui poisis oli alles kogu see hulk iseseisvust ja vastuhakku, võis pääsemine isegi õnnestuda. Kolme või nelja elutuga suutsin ma tervena toime tulla. Minu ees oli üks, hoovil tuias veel viis tükki ringi ja ma ei teadnud endiselt, kuidas siit minema pääseb. Manaja, kes iganes ta ka täpsemalt oli, tuli vaigistada ning paremat relva ma selleks leida ei saakski.

Ründa manajat, mõtlesin ma intensiivselt elutu poole. Ründa seda, kes sunnib sind puid vedama! Ründa!

Poiss liigutas, kuid mes lõi rusikaga vastu lauda ning sellega oli mu rünnakuplaan läbi kukkunud.

„Lõpeta!” sisistas mees. „Ja sina käi välja!” karjus ta zombile, kes kuulekalt ukse taha kadus.

„Mida sa tead?” nõudis mees. Võimalik, et ma oleksin pidanud tema ettepoole nõjatuvat keha ja vihast välkuvaid silmi hirmutavaks pidanud, kuid ma olin selleks liiga väsinud, liiga löödud.

„Ma ei tea midagi.”

„Ära mängi lolli! Sina tead, mida sa teha üritasid ning mina tean samuti. Kui poiss poleks eile sündinud, oleks see sul ehk ka õnneks läinud, aga nüüd oskan ma juba oodata.”

„Sa oled manaja.”

„Olen.”

„Miks?”

„Tahad sa pikka või lühikest lugu?” ohkas mees ja vajus väsimusest väiksemaks.

„Ma arvan, et ma võtan esialgu lühema?” Ma oleksin võtnud selle, mis mind elusana Tartusse tagasi oleks toonud. Ma oleks võtnud selle, mis aitab leida nõrku kohti tema plaanis ning lühidalt ja kiirustades räägitav tundus suurema tõenäosusega aukudele viitavana.

„Väga lühidalt vajasin ma kedagi, kes viitsiks minu asemel Lätist odavama õlle ära tuua.”

Ma ei saanud enam millestki aru. Lätis odavama õlle järel käidi küll, aga see ei seletanud, mis kuradima moodi suutis ta zombid ellu äratada.

„Tead, maga natuke!” rehmas mees käega. „Kui sa ise keskmisest elajast taas grammi targem oled, räägin pika loo. Siis vaatame edasi, mis sinust saada võiks.” Ta tõusis, võttis kapist käerauad ja tuli tagasi minu juurde. „Et sul vahepeal mingeid lolle mõtteid ei tekiks! Mine sinna diivaninurga juurde!” viipas ta lõuaga.

Diivanit polnud ma enne tähele pannud – ehe kaheksakümnendate diivan oma täie ebamugavusega. Ma olen vist üldse umbes kolm korda elus sellist puujalgadega kitse näinud ning iga kord tekkis tunne, et see asjandus on mõeldud millekski muuks kui mugavaks istumiseks.

„Ma kuulaksin kohe,” sisistasin ma vastu ega liikunud toolilt.

„Kuidas tahad! Minul on aega küll, aga sinul vist mitte. Kuidas su käsi end ka tunneb?”

Valutas. Ma ei vastanud, põrnitsesin niisama. Ta astus kaks sammu, haaras mu katkisest käest ja sikutas mu toolilt püsti. Kui sellele haavale ka oli mingi koorik peale tekkinud, siis nüüd kärises see lõhki ning valusööstu järgi võis arvata, et haav ise rebenes ka sügavamaks. Jalad vajusid alt, kuid tema sikutas mind edasi kuni ulatus kätt diivani käsitoe külge haakima.

„Nii! Nüüd ma võin rääkida, aga alles kahe tunni pärast. Ma pean enne paar asja korda ajama.”

Nende sõnadega pööras mees ümber ja läks majast välja. Ma olin üksi – mina ja mu valu. Upitasin end kiunatustejada saatel voodile, hoidsin terve käega tugevalt haava kinni ning püüdsin valust hoolimata mõistust selgena hoida.

Ma arvan, et ma võpatasin, kui Luige hääl peas ühte vana õppetundi käiama hakkas, kuid päris kindel ma ei ole. Valu, väsimus ja elutute nälg mängisid igal juhul mu mõistusega ning kohati oli mul tunne nagu istuksin ma meie vestluse kõrval ning kuulaksin kõike lihtsalt pealt.

„Eeldusel, et manajateoorial on mingitki pädevust, alluvad zombid esmajärjekorras manajale. Teooria väidab, et kui läheduses on keegi, kelle veenmisjõud on kordades suurem kui manajal, on neid võimalik eksitada.”

„Telepaat saab nad siis endale ümber allutada?” pärisin vastu. „Ma mõtlen, et nad enam manaja poole tagasi ei veere?”

„Manajale alluvad kõik zombid, kes tema poolt on tagasi toodud, kuid jõud, millega ta ühte või teist allutab, on sõltuvuses manatute arvuga. Pöördvõrdelises sõltuvuses. Sinu parim viis ellu jäämiseks on lootus, et lähikonnas pole kuigi palju elutuid ning need on mõne sellise manaja omad, kel on rohkem kui paarkümmend elutut aju küljes.”

„Millega ma end siis elus hoian? Veenmisjõuga?”

„Jah, sisemise veenmisjõuga. Põhimõtteliselt võid sa seda ka telepaatiaks nimetada, kui tahad.”

„Sa tahad siis öelda, et parimad zombi-rääkijad on poliitikud?”

„Võimalik, kuid neid on kahjuks mujale vaja.”

„Mujale? Kuhugi kabineti tagumisse nurka hirmunult ootama, et teised töö nende eest ära teeksid.”

„Kas sa kuulad või mängid lolli? Minu aeg on hinnaline ning me võime ka siin pooleli jätta. Kui sina tahad loll olla ja surma saada, mina ei kavatse sind selle eest ülemäära hoida,” porises Luik, kuid me mõlemad teadsime, et hoolimata minu tarkusest või rumalusest, hoiab ta meid mõlemaid võimalikult kaua elus. Ühest küljest oli see tema töö, kuid seal tagapool oli veel midagi, mida võib vist hoolimiseks nimetada.

„Ma kuulan.”

„Manajale alluvad zombid alati. Tema kutse on tugev, tugevam kui inimiha, millega meid rünnatakse. Probleem on siin selles, et kui manaja pole otsest käsku või kohustust andnud, ei kontrolli aktiivselt, siis sünnib see, mis siin juhtunud on. Kui tal on mitukümmend zombit...”

Kuskil une ja ärkveloleku piiril pööras mõistus vestlusele vindi peale. Kõik näis just nii nagu me nädal varem olime arutanud, kuid situatsioon, millele Luik viitas, oli ilmselgelt see, millega ma üksi olles tolles metsamajas vastamisi seisin. Mõistus analüüsis, tegi järeldusi ning võib vist öelda, et tänu neile järeldustele leidsin ma hiljem jõudu uueks vastuhakuks.

„Elutut!” nõudis vestluses osalev mina. Erimeelsused selle ühe nimetuse kasutamise osas, olid minu ja Luige suhtlemist algusest peale saatnud.

„Olgu, kui tal on mitukümmend elutut kontrollida, siis aktiivselt kontrollib ta neist maksimaalselt kümmetkonda – nende kallal pole mõtet aega raisata. Ülejäänud on passiivse kontrolli all ning sealt on heal telepaadil võimalik neid välja tuua.”

„Mitut elutut üks telepaat korraga kontrollida suudab?”

„See kõik on alles teooria tasandil muidugi, kuid me eeldame, et kolme või nelja elutuga võiks kogenud telpaat toime tulla.”

Kuskil nende sõnade vahel ma uinusin. Valu oli liiga tugev ning selle mahakiikumine sundis mõistusegi viimaks uinuma.

Ma ärkasin valu peale. Haava ümbrus tulitas ning terve käsi tuikas hõõguvas valus. Iga millimeetrine liigutus tekitas tahtmise kiunuda ja teadmatuse rüppe tagasi vajuda, aga ma ei suutnud seda enam teha. Suurem väsimus oli läinud ning selle valuga polnud taasuinumine lihtsalt võimalik.

„Sa oled ärganud!” nentis mees laua äärest.

„On sul mingit valuvaigistit?” küsisin mina vastu.

„Milleks?” üllatus mees. „Sa ei arva ju, et ma pärast tänast sind minema lasen? Ma vajan su laipa lisamanaja jaoks ning mida taltsamaks ma su enne surma saan, seda lihtsam mulle.”

See oli lihtne tõdemus, milleks ma valmis ei olnud. Loogiliselt võttes oleks muidugi pidanud olema. Mina teadsin, milline manaja välja näeb, tema teadis minu telepaatilisi võimeid. Ainult sellest manajaks saamise asjast ma päris täpselt veel aru ei saanud.

„Sa lubasid mulle loo,” püüdsin ma aega võita. Iga sekund, mis ma kauem elus suutsin püsida kasvatas tõenäosust, et keegi leiab mu või mul õnnestub endal mingi põgenemistee ette võtta. Oleksin ma tol hetkel manaja eelmisi sõnu tõsisemalt analüüsinud, oleks ma pidanud aru saama, et temagi lootis mind mõnda aega veel elus hoida. Mida kauem ma valuga elu ja surma vahelisel piiril kõikusin, seda suurem oli tema lootus, et ma murdun ning kuuletuma hakkan. Sealt edasi poleks minu tapmine ja taasäratamine tema jaoks enam mingeid lisaprobleeme valmistanud.

„Lubasin,” noogutas ta vastuseks. „Loo sa ka saad.”

Ta tõi mulle kruusitäie piparmünditeed ning istus ise uuesti laua ääres olevale toolile.

„Neli aastat tagasi, kui mu vanaonu suri, elasin mina Tallinnas korteris ja töötasin suurfirmas raamatupidajana,” alustas ta oma jutustust. „Ausalt öeldes polnud ma oma vanaonu juba mitukümmend aastat näinud ning kui ma kuulsin, et ta oma maja mulle pärandas, tundus nii loogiline, et ma müün selle maha, kasutan raha isikliku korteri sissemaksuks ning elu muutub palju ilusamaks. Siis aga hakkasid asjad allamäge minema. Esiteks pole see maja mitte sittagi väärt – maja pole praktiliselt ollagi ning maa on pehmelt öeldes lootusetu koos asukohaga karuperses. Firmas, kus ma töötasin, tehti mõningased struktuurimuudatused ning pool aastat hiljem oli mul endisel mittemidagi väärt maja ning pankrott.

Kui ma piisava kiirusega tööd ei leidnud, võtsin paar ripakil olnud väikefirmat, mida sai üle interneti teha ning kolisin oma seitsme asjaga siia. Vedasin maja vanaonu sitast tühjaks, panin oma kella seinale ja olin... Olgu, ma ei olnud asjade korraldusega rahul, see oleks juba liialdamine.”

„Sellise diivaniga ei saa keegi rahul olla,” mühatasin vahele.

„Võimalik, et saab, kuid võib juhtuda, et ei saa,” ohkas mees, rehmas siis käega ja jätkas: „Mingi hetk jõudsin tühjendustöödega pööningule. Vana vokk, mingeid muid puidust tööriistu, üleeelmisest sajandist pärit aluspesuga täidetud kirst ja siis kõige selle taga veel üks kirst – lukus, lukk roostetanud. Lammutasin igavuse peletamiseks rahulikult kirstuluku kallal kuni ma selle lahti sain. Eks ma lootsin sealt ka mõne väärismetallist mündi või muud vähe väärtuslikumat leida.

Seal olid aga mingid retseptid – natuke raudrohu ja piparmündi leotist, kaks peotäit põdrasammalt, võõrapäraseid vürtse veidi lisaks. See oli absurdne nimekiri, sisaldades nii kohvi kui elavhõbedat. Ma olin neid juba enam-vähem lõkkesse vedamas, kui ma märkmeraamatust lugesin, et see miski, mis retseptide pealt peaks välja tulema, töötab paremini kui kratt, sest ei tule sinu vastu. Miski selles sõnastuses köitis mind ning ma uurisin kogu kirstu sisu detailsemalt üle. Seal see zombitegemise õpetus oligi.

Samal ajal sain ma aru, et siit Valka pole nii palju pikem maa kui Tartusse, aga Valkast sai paar kasti õlut märksa odavamalt kätte. Mis oleks mugavam kui istuda ise siin ja lasta kellelgi teisel see tiir ära teha!?”

Selle koha peal jätis ta jutu hetkeks pooleli, jalutas külmiku juurde ning haaras järgmise õlle.

„Eks ma siis katsetasin,” jätkas ta looga. „Ja see laip, raisk, tõusiski üles – ilus uus nahk seljas, aga loll nagu lauajalg. Andsin talle raha kaasa ja saatsin õlle järgi. Õlle tõi ära, aga kolm päeva hiljem haises kui pask. Raiusin elaja tükkideks, tema vingerdas edasi. Viimaks sidusin noti külge ja panin raisa põlema. Ilusa heleda leegiga põles, kuigi sisikond visises mädaniiskuses.

Ma olen sihikindel mees ning kaugeltki mitte kõige rumalam. Ma olen alati olnud oma tegemistes järjepidev ja kui mina tahtsin odavat õlut mõistliku hinnaga, siis seda ma ka saama pidin. Äratasin uue elaja ja kui aeg käes oli, tõi temagi õlle ära. Läks temagi lõkkeks.

Aga kui ma sügisel nägin, kuidas naabrid lambanahku parkima valmistusid, tulin ma geniaalsele mõttele. Väheke otsimist siit ja sealt internetinurgas ja hakkasin ka seda palsameerimise asja katsetama. Kuradi hästi töötab! Elutu peab nagu naksti mitu kuud vastu enne kui päris hapuks läheb. Ühesõnaga: elagu Läti õlletootjad!” Ta tõstis pudeli ja kõlgutas seda toosti lausudes.

„Mul on vaja vetsu minna,” sosistasin ettevaatlikult, kui ta vait jäi ja viimase lonksugi alla neelanud oli. Kogu jutt joogist ainult võimendas mu urineerimisvajadust.

„Hoia kinni!” mühatas mees.

„Ma ei saa. Kui ma uuesti magama jään, lasen diivani täis, kui ma ära käia ei saa.”

„Olgu siis,” ohkas mees, astus kaks sammu lähemale, kuid peatus. Ma tundsin, peaaegu kuulsin, kuidas ta üht elutut kutsus. „Ta on loll nagu lauajalg, aga piiritult truu,” irvitas mees. „Sul pole mõtet isegi üritada oma trikke.”

Noogutasin. Kui elutu tuppa tuli ja mees mind käerauast vabastas, sain ma aru, kui õigus tal oli. Me mõlemad püüdsime elutut mõjutada, kuid minu mõtted ei suutnud teda isegi silmi pööritama panna.

„Ja hoia oma suu kinni!” sisistas mees, kui elutu mind hoovile lohistas.

Elutu näitas mulle maja ees koha. Ta eeldas, et ma lasen seal samas püksid alla ja teen oma häda?

„Pööra vähemalt selg!” nõudsin ma elutult, aga tema võttis seda kui oma isandale vastu hakkamist, astus mu selja taha ja hoidis käega mu suud kinni. Ma pidin ju vait olema, nii kõlas talle antud käsklus.

Nüüd tegin ma oma elu kõige halvema otsuse. Tõsiselt, selle koha peale võib mu elujoonel lipukese panna koos sildiga: „Ära nii tee!” Vihast, trotsist ja pissihädast lähtudes lõin ma hambad kätte. Inimese puhul oleks see töötanud. Inimene oleks valust võpatanud, ma oleksin end vabaks suutnud rabeleda ning õhtuhämaruses ehk minemagi saanud. Elutu puhul tähendas see aga seda, et kui nahk praksatas, voolas mu suu mõrkjat paksu mäda täis. Ma öökisin, kägisesin, lõunane supp tuli üles, kuid elutud ei tunne valu ja käsi ei liikunud eest. Tema sõrmede vahelt nirises osa sellest mäda ja okse segust mu riiete peale, kuid osa jäi vankumatult mu suhu.

Ma tegin end täis. Jah, nii palju siis mõistlikumalt enese tühjendamisest.

Hetk hiljem lasi elutu mu suu vabaks ja hakkas mind maja poole tagasi sikutama. Ma püüdsin käigu pealt nii palju sellest jamast välja sülitada kui vähegi suutsin, kuid maitse jäi, kutsudes üha uusi kõõksatusi esile.

„Ja sa ei suutnud end kaheks sekundiks korralikult käituma sundida,” vangutas mees pead. „Manaja materjal oled sa küll, aga enne tuleb meil veel palju tööd ära teha. Istu laua äärde, ma lasen vett tuua.”

„Mis kasu on surnud manajast?” uurisin ma vaikselt, kuid siis koitis mulle endalegi õige vastus. Manajal on alati võim oma elutute üle. Manaja on alati tugevam kui telepaat, kuid telepaadist manaja võis olla midagi enamat, eriti kui ta eelnevalt mõnele teisele manajale allutada. Rurnud ja elutuks äratatud!

„Mul oli siin paar kratti, mulle meeldib neid nii kutsuda, keda ma toas abiks kasutasin. Üks neist oli manaja, sai hakkama teiste äratamisega. Muide, ma olen aru saanud, et päris igaüks ei saa ka retseptide abil elajaid äratada, aga see pole hetkel tähtis. Ühel päeval tuli keegi sinusugune, kes elajaga rääkis ja viis mu krattidest endaga kaasa sikutas. Manajast toakratt nende hulgas. See, kuramus teadis ju kõiki retsepte, kõiki protseduure, aga nüüd on ta minu jaoks kadunud. Persse, see õlu on mulle juba päris palju maksma läinud!”

„Teistele veelgi enam,” sosistasin ma vaikselt. Mu silme ees jooksid pildid tollest poisist, kes Puhjas ära söödi, tüdrukust, kes leiti tee äärest, sõduritest, kes päeval hukkusid ja veel paljudest teistestki ohvritest.

„See on, jah, üks sitt kõrvalmõju, et nad natuke näljased kipuvad olema, aga seda hinda olen ma nõus maksma.”

Poiss, kes enne puid tõi, tuli uuesti majja. Sel korral manaja isegi ei üritanud sõnu kasutada, Nüüd polnud ju vaja enam maske ülal hoida, me mõlemad teadsime teineteise oskustest. Poiss asus pliidi juures tuld sättima.

„Aita mind!” sosistasin ma paaniliselt. Mulle tundus, et elutu noogutas, kuid jätkas siis halgudega tegelemist. Elutuliku aeglusega lisas ta halgudele kuivatatud tohtu, süütas tule ja ajas end seejärel aeglaselt püsti.

Siin tema aeglus ka lõppes. Kahe kiire hüppega oli ta minu juures, haaras mu sülle ja tormas minema. Kui ma poleks olnud valust ja kasvavast palavikust jõuetu, oleksin ma ehk mõistnud ohte, mis sellega kaasnesid. Tegelikult ei teadnud ma ju ka seda, millises suunas ta mind veab. Minu segane mõistus oli aga siiralt tänulik, et ta mind majast välja tõi ning romantiseeris olukorda. Ühest ilusast kahekümne aastasest noormehest saab ilusa elutu, vähemalt mõneks esimeseks päevaks. Hele nahk, hallid silmad, loojuv päike. Ma hoidsin terve käega ümber ta kaela, pea ta lõua alla toetumas, kuid ma ei tundnudki haisu.

Ta aina jooksis. Mu haav valutas põrgulikult, kuid me läksime manajast kaugemale, zombipesast eemale, selles olin ma kindel. Ühel hetkel aeglustas ta sammu, vaatas mulle üsna terasel pilgul silma ja nõjatas pea lähemale. Ma juba jõudsin vanduda klišeelikkuse pihta, kuid ta huuled läksid mu näo lähedalt mööda ja hambad vajusid õlga, tõmmates sealt tüki liha välja.

Kui ta aru sai, millega hakkama oli saanud, viskas ta mind maha ja jooksis ulgudes eemale.

Päike oli vajunud madalale, linnud, peale ööbiku, vaikisid õhtutundi, lastes tollel ainsana narritavalt laulma jääda. Sääski veel ei olnud, puud sahisesid tuules ning kuskilt kaugemalt kostis mööduva auto mootorihääl.

Ajasin oma pea maast veidi kõrgemale ja nägin kiiret valgusvihku puude vahelt läbi lipsamas. Rabelesin tükk aega enne, kui end püsti suutsin ajada. Mu paremas käes oli hiiglaslikust noast sügav haav, milles juba oli põletik pead tõstma hakanud, mu vasak õlg oli... ütleme, et see oli auklik. Ma olin end täis teinud, okse ja mädaga kaetud ja õues läks iga minutiga aina külmemaks. See kuradi tee ei tulnud üldse piisavalt kiiresti lähemale.

Õudusega mõistsin, et sel kellaajal ei sõitnud tollel teel just kuigi palju autosid. Mul ei olnudki vaja paljusid. Mul oli vaja ühte. Ma vajasin ühte autot, mis peatuks enne, kui mõni järgmine elutu mind hiliseks õhtusöögiks hammustab. Ma vajasin seda enne, kui mu keha lõplikult üle ütles. Paar meetrit enne teed kaotasid mu jalad kandevõime ning enne kui keegi mind märgata jõudis, saabus pimedus.

Kui ma silmad avasin, olin haiglas koos oma mädaneva käe, lapitud õla ja kopsupõletikuga. Ma ei taha neil järgnevatel nädalatel peatuda. Nüüd, kus me teadsime, mida otsida, leiti maja kiirelt üles. Manaja hukkus rünnakus, mille politsei majale korraldas. Suur osa elutuidki saadi kätte, kuid ilmselgelt oli manaja jutt vale ühes aspektis – tal oli neid manamisvõimelisi elutuid rohkem või oli too üks iseäranis taibukas ning jagas manaja teadmisi laiemale publikule. Keegi ei tea täpselt, kes elutuid ära meelitamas käis või mis tagamõtted selle aktsiooni juures olid, kuid tänaseks on zombipesakondade teke ja tapmine ülemaailmselt politsei peamiseks tööks.

Pärast põhjalikke analüüse ja arutlusi võeti mind politseis palga peale. Tõsi, oma haridustaseme tõttu teenin ma umbes sama palju kui teenistuskoerad ehk toidu ning magamismati kellegi teise esikus. Rohkemaks sellest ei jagu, kuid põhimõtteliselt selleks nad mind ju kasutavadki – nuuskimiseks, mida tehnikaga teha ei osata ning veenmiseks, millega normaalsed inimesed toime ei tule.

Nendest, kes minuga Keeri soos olid, tuli eluga välja kuus meest ning konstaabel Luik. Ma sain hiljem teada, et mõni minut pärast minu lahkumist, kaotasid elutud osa oma huvist. Võimalik, et manaja kutsus neid tagasi, kui ma üsna sirgjooneliselt tema maja poole jooksin, kuid neid võimalikke variante on veel piisavalt palju, et ma ei taha nende peal isegi mitte peatuda. Kui ma paranesin, nõudis Luik esmalt oma ametist vabastamist. Ma ei saanud sellest üldse aru. Põhimõtteliselt raiusin ma ju ise oma käe tükkideks ning mina olin see, kes vales suunas jooksis, mitte tema. Pealegi oleks nii pagana keeruline leida uut, kes teaks sama palju või rohkemgi veel nii minust kui elututest ning kõigest sellest, mis meid seob.

Mulle on lubatud, et ma võin järgmisel kevadel riigieksameid uuesti teha ning mu vana kool on lubanud mind õppimistes igati toetada, kuid viimaste uudiste valguses kõlab see kõik nii pagana kahtlaselt.

Zombid ei tekita hammastega teisi zombisid, vaid laipu – vähemalt selles osas on elu parem kui suvalises õudusfilmis. Ometi on see kõik hoopis õudsema plaani juurde saanud, sest maailmas on nüüd uus massihävitusrelv. Kurat võtaks, keegi on, kas tahtmatult või teadlikult, lasknud käiku uue biorelva, mille aktiveerimine toimub katkusurnuaedades.

Jutt: Prinditud (l)ootused (Piret Saul-Gorodilov)

Rohutirtsud. Neid oli palju ja nad saagisid nagu segased. Pea valutas niigi. Nadja katsus seda ettevaatlikult. Verine. Iiveldama ajas ka. Ta veeretas end selili ja proovis keha kergitada. Läbi valu end istuli vinnates, nägi naine mõne sammu kaugusel maapinnas plahvatusest tekkinud lehtrit. Nadja ajas oma poisiliku keha ettevaatlikult püsti ja tuigerdas paar sammu augule lähemale. Tühi. „Kuradi-kuradi-kurat,“ kirus naise põrutada saanud aju. „Oli mulle seda kõike tarvis?“

Aga ju siis oli.

„Hõkk!“ tegi Paul, nagu alati, kui oli lõpuni jõudnud ja ta rasvunud reisi raputas pentsik värin. Vältimaks laborikapi ja sajaneljakümne kilose keha vahele vangi jäämist, libistas Nadja end vilunult nende vahelt välja. Mees vajus rinnuli läikivaks desinfitseeritud tööpinnale ja lõõtsutas katkendlikult. Ta pööras pead ja vaatas, kuidas naine oma püksikuid üles vedas ning kitlit kohendas.

„Mul on kahju,“ hingeldas Paul sosinal. „Tõesti on.“

„Ma saan aru,“ naeratas naine emalikult. „Peab eluga edasi liikuma. Õde vajab sind rohkem.“

See oli vale. Nadja esitas seda lihtsalt ilusas vormis, sest teadis, et sellel suurel poisul on tõesti kahju temast ilma jääda. Aga mis parata. Õde, kelle pereliikmeks see mees-laps peale ema surma sai, otsustas kolida ning Paulil lihtsalt polnud valikut. Uues kohas ootas teda juba äärelinna majakeses katusekamber, kuhu kõik tema arvutimängud kenasti kohale olid viidud. Samuti oli õde talle kohalikku tehasesse laborandikoha soetanud, sest oma palgast pidi Paul seitsekümmend protsenti ülalpidamise kulusid tasuma. Mees oli korra Nadjale pakkunud kooselu samadel tingimustel, kuid Nadja põikles osavalt kõrvale, kirjeldades ennast sama eluvõõrana olmeküsimustes, kui oma pereliimete lahkusest sõltuvat Pauli. Nende vaid seksuaalsetest vajadustest kantud suhe sai toimida siin, inimtühjas laboris, kust töökaaslased oma hästikorraldatud pereelude juurde olid rutanud.

„Kuule... ole siis tubli, eks!“ otsis Nadja mingeid lahkumisfraase. „Ja ärme hakka...“ tõrjus ta kiiresti, nähes, et pükstesse takerdunud kogu ajas käed kallistuseks laiali.

„Saad aru, see teeb lahkumineku ainult raskemaks,“ põhjendas ta oma tundeleigust. „Niiet, tsau-pakaa!“ hüüdis ta nõutult kapinajal seisvale lihamäele juba ukse vahelt. Homme ei mäleta instituudis enam keegi, et eile oli siin töötanud keegi Paul Marvet.

See hetkenõrkusest alguse saanud suhe oli tema jaoks end nagunii ammendanud. Ehk on Jessical õigus, kui ütleb, et „saada vanad suhted pikalt, siis tulevad uued peale“.

Ta kõndis naistegarderoobis muretuna ringi. Astus suure peegli ette ja silmitses oma alasti keha. Sama kõhn ja olematute rindadega nagu mõni supermodell, kuid siiski kaugel iluetalonist. Jalad olid lühikesed ja pisut rangis. Isegi labakätes puudus naiselik pehmus. „Kuidas sul ometi sellised kraavikaevaja käed on, kui sa päevast päeva ainult klaviatuuril klõbistad,“ ütles ükskord Jessica. „Võib-olla peaksid natuke juurde võtma,“ soovitas lapsepõlvesõbranna. Sama Jessica, kes niikaua, kui Nadja mäletas, oli võidelnud ülekaaluga. Ometi hullusid mehed, kui ümar ja prink Jessika oma õõtsuvate rindadega ringi loovis ja Nadjat peeti tavaliselt lesbiliseks.

„Vaatab siis, kas Jessil oli suhteküsimustes ka seekord õigus,“ arutas Nadja, sest tõepoolest, loodus ei sallivat ka tühja kohta.

Paar päeva hiljem leidis sõbranna hüpotees kinnitust.

Nadja sai sõnumi, mis pani ta käed klaviatuuril värisema.

„Kuule, saaks õhtul kaheksa paiku Kotka baaris kokku,“ helendas kiri telefoniekraanil.

Marks!

Marks Stroone kutsus teda kohtama. Marks, kellest Nadja julges vaid... ei tegelikult ei söandanud isegi unistada. See-eest unistasid temast paljud teised instituudi vallalised ja ilmselt ka mõned mittevallalised naised.

Päike kõrvetas häirivalt silmalaugusid.

„Ma ei tõmmanud enne magamajäämist rulood ette,“ oli esimene adekvaatne mõte, millele Nadja tuli. „Oh kurat, kui täis ma pidin olema.“

Naine keeras iiveldust tagasi hoides selja akna poole ja kattis pea valguse kaitseks padjaga. Oleks tahtnud edasi magada, aga kell on juba... Perset!

Jaheda dušši all seistes hakkasid eelmise õhtu sündmused taastuma.

Ta ootas vähemalt tund aega Marksi, julgemata helistada või sõnumiga nende kohtumist meelde tuletada. Kui olukord tundus juba lootusetu ja tal oli umbes kaks pokaali punast veini sisse imetud, ilmus Marks. Ei vabandanud, vaid nähes Nadja pokaalipõhjal punast loigukest, tellis terve pudeli sama jooki ning võttis endale viskit.

„Sa oled üks targemaid naisi, keda ma tean,“ alustas Marks talle ülilähedale nihkudes ja oma sinakashalli pilguga otse Nadja hingepõhja puurides.

„Jah?“ kähistas naine ülekere kuumaks tõmbudes ning lonksas organismi jahutamiseks suure sõõmu veini.

„Parim 3D spetsialist,“ jätkas mees.

„Ahahh?“ ei osanud teine sellise komplimendi peale kuidagipidi reageerida.

„Kas ma saan sind usaldada, Nadja?“ küsis Marks väga tõsiselt ja asetas oma suure tugeva käe nõudlikult naise käsivarrele.

„Muidugi,“ sosistas Nadja.

„Väga hea,“ ütles Marks ja valas naise pokaali taas täis. „Meie koostöö terviseks,“ kõlksas ta oma viskiklaasiga pokaali helisema.

Edasine oleks justkui selle helina sisse mähkunud. Marks rääkis palju. Mingist saavutusest, millesse ta polevat seni mitte kedagi pühendanud. Salajasest projektist, mille tahab suure pauguga ühel päeval avalikuks teha ning skeptilisest juhtkonnast, kellele pole võimalik poolikute tulemustega muljet avaldada.

„Meil tuleb väga palju koos ära teha,“ kerkis hägusast ajupõhjast mingi osa Marksi jutust eriti selgelt esile. „Kindlasti peaksid aastaga arvestama. Ära mõtlegi poole pealt alla anda ja loobuda. Mul on sind vaja. Sa oled parim kandidaat. Pole perekonda ega muid kõrvalkohustusi.“

„Ma ei anna alla. Sina ja mina,“ projitseeris naise alkoholiaurudes ähmane aju pildikesi endast Marksi embuses, nähes vaid mehe sõnuvormivaid huuli.

Edasi rääkis Marks mingist ainest või ollusest. Või nägi ta seda unes? Vist mitte. Õige küll, ta nimetas seda algkoeks ja üritas selgitada võimalikult lihtsalt, kuna Nadja teadmised ei küündinud peenfüsioloogiani.

Selle olluse omadusi on võimalik mõjutada vastava organi koeproovi lisades.

„Saad aru, nagu tofu-efekt,“ sosistas mees, Nadjale lähemale kummardudes, nii et soe viskiga vürtsitatud hingeõhk Nadja palgetest üle uhkas.

„Tofu?“ sonis naine hägusalt ja üritas aru saada, millest teine räägib.

„Toful on ju selline efekt, et kui sa selle näiteks kanapuljongisse pistad, siis varsti võtab ta ise kanamaitse juurde. Kurat, see pole kõige parem näide. Minu ollusele võib lisada ükskõik kelle mingist organist võetud kudet ja selle omadused kanduvad algkoele üle.“

Jah, nüüd tuli Nadjale see osa jutuajamisest selgelt meelde. See polnud uni. Järgmiseks meenus õhtu piinlik osa. Marks tellis neile takso ja küsis Nadja aadressi. Kui nad maja ette jõudsid, toimetas ta nõrkade jalgadega naise korteriukseni ja aitas tal võtme käekotist välja otsida.

„Nüüd me siis magame,“ puterdas Nadja talle õnnelikult.

„Jaa, me peame korralikult välja magama. Homsest hakkab suur töö ja tuleb palju unetuid öid.“

Selle peale keeras Marks korteriukse lahti ja lükkas Nadja hellalt uksest sisse.

Laboris otsis Nadja välja purgikese C-vitamiiniga, krõbistas umbes kümmekond hapukat tabletti ära ning jõi kolm klaasitäit vett peale.

„Kas ma ajasin veel mingit eriti lolli juttu kokku?“ püüdis ta arvutit avades meenutada.

Ja siis tuli Marksilt sõnum.

„Täna õhtul, nagu kokku lepitud! Eksju, partner!“ ütles sõnum.

Partner?

„Tähendab ma ei teinudki end totaalselt täis, ta nimetab mind oma partneriks,“ muutus peavalu teisejärguliseks. „Nagu kokku lepitud? Mida, pagana pärast, me kokku leppisime?“

Nüüd tagantjärele, seistes kanarbiku ja üksikute kidurate mändidega kaetud tühermaal, mõtles ta nende kuudepikkusele tööle. Mõtles sellest, mida tema oli selle koosviibitud aja jooksul lootnud saavutada.

Esimesel õhtul vaatasid nad üle oma võimalused, B-sektsiooni vanas laboris, mida vahepeal taheti laoruumiks teha. Mingite struktuurimuutuste käigus oli see ruum unustusehõlma vajunud.

Sinna hiilisid nad edaspidi peale tööpäeva lõppu ja töötasid hiliste öötundideni. Nadja tegeles printerite seadistamisega. Marks oma survekonteineritega, milles paljunes tema voolimismassi meenutav algkude. Varustus oli kallis. Marks oli loomu poolest pöördvõrdeline versioon oma isast, kes oli kolhoosis varustajana hea väljasmuugeldaja. Sissesmuugeldamine oli selle kõrval kõrgem pilotaaž, mis hõlmas oskuslikult koostatud aruandeid raamatupidamisele ja legaalsete projektide kaaperdamist.

Algkudet ei saanud lihtsalt vormi valada, et ta vajaliku organi kuju võtaks. See tuli välja printida otse füsioloogilisse lahusesse, millele lisati siis vajalik koeproov.

„Nagu puljongikuubik“, selgitas Marks.

Nadja, keda asutuse slängis „kondiprintijaks“ kutsuti, pidi nüüd lisaks luustikule kogu inimese füsioloogia endale korralikult selgeks tegema. See tähendas kümneid tunde Marksiga ninapidi koos ja tema meeletute loengute kuulamist. Nadja õppis ja printis elastsest analoogmaterjalist elundeid, kuni ühel päeval teatas Marks, et on saabunud aeg katsetada algkoe prinditavust.

„Kelle organeid ma hakkame printima?“ küsis Nadja.

„Minu!“ teatas Marks äraotsustatud toonil.

Muidugi, koeproovide kättesaadavuse mõttes oli see parim variant. Nadja kartis juba lapsest saati süstimist, aga proovi võtmiseks oli Marks hankinud süstalt meenutava vahendi, mille küljes oli vajaliku pikkusega juuspeen voolik. See viiakse kehasse ning suunatakse vastava organini. Koeproov tõmmati süstlas asuvasse hermeetilisse kapslisse. Neid sai sügavkülmutatud kujul säilitada.

Nad kujutlesid, kuidas peale nende teadusliku saavutuse läbimurret, haiglate ja laboratooriumite juurde tekivad tohutud külmlaod, kus vastava tasu eest säilitatakse koeproove, juhuks kui mõni organ peaks kunagi tulevikus haigestuma ja vajab värskeltprinditu vastu vahetamist.

Nadja istus roolis ja litsus raevukalt gaasi.

„Hea küll, ma lähen kohale. Ta lebab seal mingite torude ja voolikute küljes, ja edasi.“

Nadja oli tige, et lasi Pauli õel end lõpuks ära rääkida. Need kõned töötelefonile hakkasid paari kuu eest.

„ Nadežda Kaarmaa kuuleb.“

„Tervist. Teie olete Nadja? Minu vend, Paul, rääkis teist.“

„Paul? Jaa. Mul on kiired ajad ja pole jõudnud tema meilidele vastata.“

„Vaadake, Paulil on rasvumisest tingitu südame ülekoormus. Ta on lapsest saati olnud suure söömaga, aga peale seda kui oli sunnitud instituudist... ja teist lahkuma, on ta ohjeldamatult õginud. Ta on nelikümmend kaks kilo juurde võtnud.“

„Kaheksa kuuga,“ arvutas Nadja kiirelt mõttes.

„Ma väga palun, tulge teda vaatama. Ainult teie saate aidata. Teie olete tema Nadežda.“

Tookord suutis Nadja end viisakalt välja vabandada ega läinud. Nüüd sõidab ta siiski, sest Pauli nuttalödistav õde teatas, et vennake sai eile infarkti ja lebab intensiivis.

Paar tundi hiljem istus Nadja Pauli voodi kõrval. Suur beebi avas korraks silmad, nägi naist ja vajus tagasi teadvusetusse olekusse. Isegi pisar, mis ta laugude vahelt välja voolas, tundus rasvaselt läikivat.

„Kas ta tõesti armastab mind?“ mõtles naine.

Armastust ta Paulilt ei oodanud. Armastust lootis ta sellistelt meestelt nagu Marks. Paul pakkus vaid armastuse aseainet - seksi.

Ta rabas noormeest paari aasta eest, kui see laborisse praktikandiks tuli. Poisust sai Nadjale kuulekas sekspartner, kahju ainult, et voolitavat massi oli tohutu kogus ning selle ebavitaalsusega pidi arvestama. Sellega, et Paul temasse ära armub, polnud Nadja arvestanud.

Pisut nagu kahju hakkas, et see mees nüüd siin hinge vaagub. Infarkt. Süda rebenenud. Nadja oli realist ja sellesse, et armastusel midagi südamega pistmist on, ta ei uskunud. Aga kus asub sel juhul armastus? Nadja libistas pilgu üle lõtvunult üle voodiservade valguva keha.

Nadja õppis Marksi keha tundma. Tema luustiku, lihaseid, organeid. Naisel olid andmed kõigi selle mehe elundite kohta. Ja see ajas teda hulluks, sest Marksi viikingikeha oli proportsionaalne. Väga proportsionaalne.

Marksil oli tekkinud pöörane idee. Ta ei esitle juhtkonnale mitte lihtsalt prinditud organeid, vaid läheb oma teadustööga veel mitu sammu kaugemale. Nad prindivad Marksi niiöelda jupphaaval välja ja panevad ta suures füsiokonteineris kokku. Marks oli veendunud, et lõpuks õnnestub neil elektriimpulssidega rakud tööle saada ning siis...

„Mis siis?“ küsis Nadja pisut kahtlevalt.

„Siis paistab,“ kostis Marks.

Igal juhul lootis Marks kloonimisele keskmist näppu näidata ja otseses mõttes jupijumalaks saada.

Sel õhtul pidi printer lõpule jõudma algkoest aju vormimisega, siis veel 48 tundi koeprooviga „rikastamist“. Peale seda pidi saabuma suur hetk. Füsiokonteineris hõljus peaaegu valmis keha. Kõik proportsioonid täpselt Marksi pealt maha kopeeritud. Avatud kolp ootas aju ning siis sai selle sulgeda, naha üle kolju tõmmata ning põhimõtteliselt oli teha veel elektršokk. Kas elustamine õnnestub, selgub alles peale seda. Marks oli otsustanud, et kui ei õnnestu, esitleb ta juhtkonnale esialgu doonorelundeid.

Nad mõlemad olid kurnatud. Kümme kuud ületunde. Vahel vaid paar tundi tukkumist, enne oma põhitööle naasemist.

Marksile helistati. Mees läks silmanähtavalt elevile ning väsimuse märgid olid nagu peoga pühitud. Nadja jäi üksinda laborisse. Ta vaatas lahuses hõljuvat alasti keha. Kui tuttav see kõik tema jaoks oli. Iga luud ja lihast oli ta saanud, küll kummikinnastes, aga siiski oma käte vahel hoida ja paigale asetada. Naha ka paigale siluda, voolides seda sõrmeotstega... Korraga keha liigatas. Nadjat tabas tardumus. Ta oleks tahtnud karjuda, aga kõri oli justkui kinni nööritud. Ta tahtis end liigutada, minema joosta, aga ei suutnud sõrmegi liigutada. Keha lükkas jalgadega konteineri kaane üles ja astus vedelikku maha läigatades põrandale. Ta tuli otse Nadja suunas, surus naise vastu seina ja hakkas tema keha kobama. See oli ja ei olnud vastik. Vaim oleks tahtnud, aga keha ei suutnud vastu punnida. Nadja nautis seda kontakti. Tugev käsi libises alla, tungis talle jalgevahele... ja siis helises telefon. Nadja võpatas ärkvele. Luupainaja. Ta võdistas õlgu ja heitis kontrolliva pilgu konteineris hõljuva keha poole. Telefon tuletas ennast taas meelde.

„Halloo?“

Põrandal vedelesid verised sidemed. Marks lebas raamil ja hoolimata oma kohutavast olukorrast hoidis käsivarrega seinastangest kinni.

„Ta ei lubanud ennast enne teiega kohtumist operatsioonisaali toimetada,“ teatas kirurg.

Nadjale topiti mask näole ja kittel selga.

„Mis juhtus?“ sosistas ta kohkunult Maksile.

„Avarii. Pole oluline. Kuula. Võib juhtuda, et ma ei vea välja. Sisemine verejooks. Kurat teab, mis sees sodi võib olla,“ kähistas mees teda kitlihõlmast lähemale tõmmates.

„Ma jooksen tagasi meie laborisse ja toon terved organid. Oh Marks, kui hea, et meil on varud omast käest võtta.“

„Hull peast, kuidas sa neile seda selgitad. Et hakkisid pargis mingi tüübi ja vehkisid ta maksa sisse või,“ pragas mees. „Ei seda tuleb teha õigesti ja õigel ajal.“

„Aga kui sa tõesti sured.“

„Siis viid sina töö lõpuni. Üksinda. Ja esitled minu uut ja tervet keha instituudile. Ma tõusen tuhast, kui nüüd lõpus veel luuleliseks minna.“

„Marks!“ nuuksatas Nadja.

„Ei ulu. Sa oled tark ja tugev naine, sellepärast ma su välja valisin.“

„Valisid!“ halises Nadja.

„Sa olid parim koostööpartner. Tõeline teadlashing. Sul on piiramatu juurdepääs minu materjalidele, kontodele ja ... koeproovidele. Talita õigesti. Jäta naiselikud emotsioonid teistele ja vii meie töö lõpuni,“ ütles Marks stangest lahti lastes. Kohe hüppasid ligi operatsiooniõed ja veeretasid kanderaami mehega minema.

Nadja vaatas nende järel kinnilangenud koridoriuksi. Kellegi pehme käsi langes ta õlale.

„Milline mees. Ise ribadeks, aga nõudis teid näha. Erakordne tahtejõud. Aga see naine ei tulnud avariist eluga välja,“ ütles rohekas kitlis sanitar ja viitas eemalseisva linaga kaetud kanderaami poole.

„Kas te teda ka tundsite?“ küsis sanitar.

Nadja kergitas lina.

„Ei,“ vastas ta lühidalt.

Printer oli oma töö lõpetanud. Nadja istus juba tund aega liikumatult toolil. Marks oli operatsioonil surnud. Jessica oli avariis surnud. Nadjale meenus, et ta ise oli Jessicat Marksile tutvustanud. Tänaval. Juhuslikul kohtumisel. Edasisest ei teadnud ta midagi.

Tema hajevil pilk libises algul konteineris ulpivale avatud ajukoorega kehale, siis värskeltprinditud ajule. Ta tõusis ja avas külmkambri ukse. See oli täis ampulle Marksi koeproovidega. Sildikesed peale kleebitud. Nadja sirutas käe riiuli poole, kus seisid ajukoe proovid ja võttis selle kõige tagumisest nurgast ühe ampulli. Selle sildikesele oli kirjutatud PAUL.

Nii oli vaja.

Oli vaja naisele, kelles naist ei nähtud. Solvatu egoism pani teaduse enda eesmärke täitma ja jättis ühiskonna tahaplaanile. Nagu mehed naisi, ihaldas ka tema välise järgi.

Nüüd kandis ta, ise verine ja plahvatuset uimane, maassetekkinud auku puruksrebitud kehaosi. Neid samu, prinditud koega rikastatud ja elluergutatud mehe kehaosi. Mauli kehaosi. Algus oli just selline nagu Nadja oli lootnud. Maul elustus peale kolmandat šokki. Tundis naise ära ja armastas teda Marksi keha ja Pauli ajust säilinud tunnetega. Jah, see mänguasi pakkus talle esialgu suurt rõõmu. Siis hakkas selle saladuse varjamine koormavaks muutuma ja Maul, kes füüsilist aktiivsust sai üles näidata vaid öösel linade vahel, õgis end, arvutimänge mängides, õige pea rasva. Nadja pidi leidma võimaluse tema likvideerimiseks. Jalutuskäik metsalagendikul, kuhu lõhkelaeng eelnevalt paika pandud oli, pakkus lahendust.

Ja Nadja sai võimaluse kogu tööga otsast alata.

Jutt: Surmasööja (Aliise Pimedusemaalt)

Eevald, muldvana ja hallipäine surnumatja, ei jõudnud enam ammu haudu kaevata. Ometi seisis ta iga matuse ajal värske kääpa kõrval ning jälgis tähelepanelikult noorte kolleegide töötegemist. Ainult siis, kui tema käest küsiti, poetas ta mõne asjaliku nõuande. Kõige hoolikamalt jälgis ta Juhanit, oma lapselapselast. Juhanist pidi saama tema mantlipärija. Poiss oli juba siis, kui veel kõndidagi ei osanud, väikese mängulabidaga liiva sisse sügavaid auke uuristanud ning sinna rohu seest leitud hiirte ja lindude laipu matnud. Isegi sipelga jaoks kaevas laps pisikese haua.

Suuremaks sirgudes käis Juhan tihti vanavanaisaga koos kalmistul. Ta ei kartnud surnuid. Kui taadi pika elu ajal polnud keegi hauast üles tõusnud, siis ei saanud seda juhtuda ka edaspidi. Ükskord oli küll üks naisterahvas surnukuuris üles ärganud ja külma üle kaebama hakanud, aga tema polnud elavate hulgast kunagi lahkunudki. Arstid olid naise eksikombel surnuks kuulutanud ja tal vedas, et teda elusana maha ei maetud. Juhani teada elas see naine veel praegugi ja pidas rahulikku pensionipõlve.

„Ma sain kohe aru, et temaga on midagi valesti,“ oli vanavanaisa tookord pead vangutades korranud. Poiss pidas seda tagantjärele tarkuseks ja sai alles palju aastaid hiljem teada, mida taat tegelikult mõtles.

Kui Juhani ema oma poja elukutsevalikust teada sai, katkestas ta vanaisaga suhtlemise päevapealt. „Hull vanamees ajas poisile kärbseid pähe,“ torises ema.

„Poisil pea lõikab. Temast võiks vabalt advokaat või arst saada, aga kus sa sellega! Tema tahab hakata maa sisse auke kaevama. Makstaks selle eest siis korralikku palkagi...“ nõustus isa.

Juhan kuulas vanemate jutu vaikides ära ning käis vanavanaisa juures salaja edasi. Talle meeldis kuulata lugusid surnuaial aset leidnud naljakatest ja ühtaegu õudsetest juhtumitest. Mõne sündmuse juures oli ta väikese poisina isegi viibinud, kuid ei osanud toona veel midagi aru saada ega arvata. Näiteks siis, kui keegi oli öösel kabelisse sisse murdnud ja ühe värske lahkunu ukseauku nööri otsa kõlkuma sättinud, vaatas Juhan rippujat mõtlikult ning otsustas lõpuks: „Onu tahab natuke kiikuda, enne kui ta mulla alla magama pannakse.“

See sündmus oli üks leebematest. Eevaldi silmad olid elu koosul palju hullemat näinud. Õnneks jäi need juhtumid ammumöödunud aega, kui Juhanit polnud siia ilma veel sündinud.

Vanal hauakaevajal terendas juba sajas sünnipäev silme ees, kuid ta ei kavatsenudki koju puhkama jääda. Olenemata ilmast käis ta ikka mööda surnuaia kitsaid radu, luges ristidelt nimesid ja aastaarve, mis olid aja jooksul juba ammu talle pähe kulunud, ning vestles nüüdseks juba täismehe eas Juhaniga.

„On su ema vahel minu järgi ka küsinud?“ päris vanamees, silitades hajameelselt pikka rinnuni ulatuvat halli habet. Ta nägi välja nagu muistne võlur, toetudes kõndimise ajal jämedale pahklikule kaikale, mis meenutas võlusaua. Selle abil oli Eevald nii mõnegi teolt tabatud hauarüüstaja minema peletanud.

„Ei ole,“ tunnistas Juhan. „Ega ta ei tea ka, et ma sinu juures käin.“

Vanavanaisa noogutas ning ta helesinised silmad vaatasid tühjalt silmapiiri. Tundus, et tema jalad mäletasid sissetallatud radu ja astusid edasi iseenesest, vältides salalikke puujuuri ning kividest laotud hauapiirdeid, mille otsa omakseid mälestama tulnud inimesed tihti komistama kippusid.

„Eks tal ole põhjust,“ ütles vanamees viimaks ja vajus ühe kääpa kõrvale asetatud pingile puhkama. Sammaldunud ristilt võis suure vaevaga välja lugeda lahinguväljal hukkunud sõduri nime. „Ta kardab, et sa minu ande endale üle võtad.“

„On siis hauakaevamise oskus tõesti nii häbiväärne?“ teeskles Juhan imestust. Ta ei tahtnud vanavanaisa kurvastada teadmisega, et pojatütar surnumatja ametit teistest halvemaks peab.

„Mitte sellest ei tahtnud ma rääkida,“ vastas Eevald ning vaatas noormehele silma. Tema ennist tühjana tundunud pilgus oli nüüd rohkem vaimuselgust kui eales varem.

„Kas tead, poiss, miks ma terve oma elu surnutega koos veetnud olen?“ küsis ta.

Juhan tundis külmavärinaid selgroogu mööda alla jooksvat.

„Ei. Miks siis?“

„Sest nad annavad mulle elujõudu,“ ütles vanamees. „Tänu neile olen ma nii vanaks elanud.“

„Elujõudu?“ kordas Juhan. „Aga kuidas? Nad on ju surnud.“

„On,“ nõustus Eevald. „See, mis nad surnuna endast annavad, on mulle elu allikaks. Ma toitun surmast.“

Juhan meenutas, kas ta oli vanavanaisa kunagi söömas näinud, aga ei suutnud ühtegi korda meelde tuletada. Ta pakkus tihti poisile süüa, kuid ei võtnud ise ühtegi toidupala.

Vanamees noogutas, justkui Juhani mõtteid kuulates. „Tõepoolest, ma ei söö eriti palju. Kui matuseid on palju, ei pea ma üldse leiba lauale panema. Kui matuseid on harvem, siis söön ma lisaks surmale ka inimeste toitu.“

See ei saa tõsi olla. Taat on lõplikult aru kaotanud, mõtles Juhan. Ega teda asjata tagaselga Seewaldi Eevaldiks kutsutud.

„Ma sain oma erilisest andest aimu sõjaajal,“ jutustas vanavanaisa edasi. „Süüa polnud suurt midagi, aga mul jätkus endiselt jõudu lahinguväljal võitlemiseks. Isegi haavad kasvasid kiiresti kokku, samal ajal kui teised verest tühjaks jooksid või gangreeni kõngesid. Kas tead, miks see nii oli?“ Juhan raputas pead.

Vanavanaisa muheles omaette ja jätkas: „Ükskord, kui mul oli kõht nii tühi, et silme ees juba virvendama hakkas, astus rindekaaslane minust mõni meeter eespool miini otsa. See tunne, mis mind koos lööklainega tabas... Ma oleksin justkui pool liitrit viina prae kõrvale ära joonud. Paremat kirjeldust on raske leida. Igatahes polnud mul kõht enam sugugi tühi ning ma suutsin ilma igasuguse söögita peaaegu kaks päeva rindel vastu pidada, enne kui lõpuks toidupalakese hamba alla sain.“

„Aga sõjas suri ju kogu aeg inimesi,“ märkas Juhan loogikaviga. „Sul poleks siis üldse toitu tarvis läinud.“

„Maailmas sureb ka kogu aeg inimesi,“ vastas Eevald. „Asi on selles, et ma pean lahkujatega kuidagi seotud olema. Miini otsa astunud rindekaaslane oli mu lapsepõlvesõber. Tunnen siiani ennast kehvasti, et tema surmast omale nii palju kasu sain. Ja need, keda ma matan... Ega ma päris kõiki isiklikult tunne, aga mind seob nendega see, et ma saadan nad viimsele teekonnale. Vastutasuks annavad nad mulle kõik, mida neil sealpool enam tarvis ei lähe.“

„Sellisel juhul ei tasu mu emal küll karta,“ sõnas Juhan vaikselt, suutmata endale tunnistada, et vanavanaisa juttu uskuma jäi. „Ma pole kordagi kellegi surmast oma kõhtu täis saanud.“

„Muidugi mitte,“ vastas Eevald. „Sest mina olen ju veel elus.“

„Aga kui sa sured? Kas sa ikka sured kunagi?“ päris Juhan ettevaatlikult. Tundus kuidagi kohatuna kelleltki midagi taolist küsida.

„Kes teab...“ ohkas vanamees. „Kunagi peab ka minu aeg saabuma. Mõnikord näen ma teda oma voodijalutsis valvamas, aga kui ma ennast liigutan või silmi pilgutan, siis on ta kadunud.“

„Milline ta välja näeb?“ küsis Juhan.

„Vikatimees? Tema on iga lahkuja enda nägu. Kui kadunuke suremise hetkel musta vihmakeepi kandis ja heina niitis, siis võis ta ju tõepoolest selline välja näha, nagu piltide peale joonistatakse. Jah, iga inimese surm on tema enda moodi,“ vastas Eevald. „Kas sa teadsid seda ütlust, et siitilmast ära minema peab nii, et isegi hauakaevaja su matustel nutab?“

„Olen kuulnud,“ noogutas Juhan, nii et heledad juuksesalgud tema siledale laubale libisesid.

„Poeta siis mind mattes paar pisarat,“ ütles vanamees kätt lapselapselapse õlale asetades. „Aga mitte kurvastusest, vaid rõõmust, et vanamees lõpuks vaevast lahti sai.“

„Mis sinuga juhtus?“ imestas Juhani abikaasa, kui mees õhtupoolikul morni näoga tuppa marssis, vaevumata isegi tere ütlema. „Sa oleksid nagu vaimu näinud.“

Juhan avas juba suu, et vastama hakata, kuid kaasa ümmargune kõhuke, mis lillelise kleidi all tite hoogsatest liigutustest vappus, pani teda ümber mõtlema. Polnud tarvis rasedat hirmujuttudega häirida. Pealegi oleks naine ta nagunii hulluks tembeldanud kuuldes, et Juhani vanavanaisa on surmasööja. Ega Juhan ise ka poleks uskuma jäänud sellist lugu kellegi teise käest kuuldes, aga taat ei ajanud kunagi tühja lora. Tema juttudel oli alati tõepõhi all.

„Ah ei midagi,“ rehmas Juhan käega ja heitis voodile pikali. Ta sulges silmad ning teeskles magajat, kuid imelikud mõtted ja vastuseta jäänud küsimused jäid veel kauaks pähe keerlema.

Eevaldi viimane kohtumine vikatimehega leidis aset vaid kaks päeva enne sajanda eluaasta täitumist. Sama päeva õhtul nägi ilmavalgust Juhani esimene ja viimane tütar. Lapse ema tervis ei pidanud raskele sünnitusele vastu ning ta heitis hinge juba järgmisel hommikul. Nii ei jäänud Juhanil aega lähedaste leinamiseks ega lapse sünni üle rõõmustamiseks. Tal tuli mulda sängitada kaks kallist inimest korraga, vastsündinud lapsuke vanaema süles kurvast sündmusest osa saamas.

Pisitüdruk oli matuste ajal täiesti vait. Ta näis kuulavat jutlustaja iga sõna. Tüdruku terane pilk uuris kõrgel pea kohal sahisevaid kuldkollaste lehtedega puuvõrasid ning naeratas, nagu oleks seal kedagi tuttavat näinud. Seejärel vajusid ta silmad kinni ning hetk tagasi kõhus torkinud näljatunne asendus sügava rahulolu ja pehme rammestusega.

Jutt: Koletu Kristatos (Karmo Talts)

Raudmehed pidid olema kohutavad. Seda oli Mehis kuulnud. Veel hirmsamaid jutte räägiti aga nende jumalast Kristatosest.

Mehis vaatas tares ringi. Tare hämaruses polnud midagi hirmutavat, sest sellesse ei lase majavaim end kellelgi kurjal peita. Pealegi oli uks lahti ja väljast paistis sisse valgust.

Poiss läks välja. Tema peale paistev pärastlõunane päike joonistas välja ta tuhmblondid juuksed ja üllatavalt pika kogu, mis polnud nii kõhn, nagu see oli olnud kevadel.

Masendav oli mõelda, et Rahvamaad ründasid vaenlased ja see toimus just hilissuvel kui kõik oli nii ilus ja viljakas. Mehis raputas pead ja kiirustas õunapuude vahelt läbi.

Paar tundi kulus tal külapoistega mängimiseks ja ta sai Õigesalu kõige jändrikuma puu okstelt kukkudes kriimu. Siis aitas ta õel, kelle kord oli lambaid karjatada, lambakarja koju ajada. Õde naeratas talle tänulikult, kui ta lauda laia ukse avas.

Õhtusöögi juurde ranna poolt toodud kala ei antud. Nagu ikka ootasid lapsed, millal on nende kord kausist putru võtta. Vastne nisujahu andis pudrule meeldiva maitse, mida puhtal odrapudrul polnud olnud.

Tuli minna õlgedele magama. Noored kondid ei jää nii lihtsalt kangeks, aga ometi ei maganud ta hästi. Võigas verine kogu viirastus ta unes ja ta nägi Õigesalu servas asuvat hiit põlemas.

Ta ei ärganud karjudes –lihtsalt

ta palged olid tõustes higised. Hommikulauda kiirustades mõtles ta, mida oli õieti Kristatosest räägitud. Istudes pooleks saetud palgist tehtud pingil meenutas ta, et Kristatos polevatki raudmeeste ainus jumal. Tol oli kaasata isa, Pater, kes oli legendide ajal oma poja rüvedal kombel sigitanud ilma abikaasata, heites oma seemne pimedasse tühjusesse.

Vana Lemb oli kohanud raudmeeste maalt pärit preestreid enne veel, kui raudmehed ise Rahvamaale tükkisid ja tal oli nende veidratest kommetest mõndagi rääkida. „Vaata poiss,“ oli öelnud kiilaneva peaga vanamees, kellel habet peaaegu polnudki, „preestrid rääkisid mulle, et kuna alguses polnud nende usu järgi ühtegi jumalannat, siis pidid naised heitma raudmeeste maal ennast täielikult mehe voli alla.“ Pealegi oleks jumalannade tunnistamine läinud vastuollu raudmeeste usuga sellesse, et jumalaid on üks.

Aga kuidas üks, oli Mehis Lembilt küsinud. Sa ju ütlesid, et nad usuvad Paterit, Kristatost ja Püha Seemet.

Lemb seletas, et kui raudmeeste maa inimesele öelda, et need pole üks jumal, siis tuleb Kristatos võõramaalase sisse ja too läheb sõgedaks ja võib kurja jumala mõju all kallalegi tulla.

Mehis püüdis kujutleda võõramaalase jumalaraevust pahupidi silmi ja raputas siis pead. Kole oli mõelda isegi Põhjapoolsete maade rüüstajate sõjaraevust, parem mitte mõelda Kristatosest ja kuulata, mida vanemad ja vanaema hommikusöögi ajal räägivad.

*

Haavatud mees leiti külaservast. Külarahvas arutas, kust ta tuli. Kuna naaberküladesse polnud raudmehed jõudnud, siis ei suudetudki otsustada, kui kaugelt võõras pärit oli. Mehis mõtles verise näoga kogu vaadates, et punase peaga mees pidi end olema varjanud metsades, teid mööda tulles oleks ta mõne teise külani enne jõudnud.

Kuigi Mehis oli õest vanem ja tal lubati haavatut uudistada, siis toda kandma teda ei võetud. Paari naabertalu vanemad pojad võtsid poolteadvusetu kogul käte alt kinni ja kandsid ta Lembi taresse. Lemb valas vaevu paokil huulte vahele maarohtude leotist ja hiietark ning hiieneitsi lugesid mehele palved peale, et mõni kuri vaim majavaimude kiuste külasse ei tuleks.

Lembile tema tares palvete lugemine ei meeldinud. Mehisele, kes märkas vanameest jälgides, kuidas too nägu krimpsutas, meenus, et Lemb oli rääkinud, et palvetamisest pole abi, sest jumalad mõjutavad maailma oma legendide ajal tehtud tegudega ja neil pole vaja selles toimuvasse sekkuda. Lemb pidas kätt talle õlale pannes Mehise kinni ja Mehis, kelle külaskäike Lemb soosis, jäi sinna ja aitas haiget valvata.

Ei tea, kui palju oli läinud aega, kui too oma silmad avas ja sosinal ütles:

„Nad panid ka hiie põlema.“

Mehe silmad olid hirmsad, aga need ei mõjunud Mehisele üleliia, sest neist vaatas vastu pimeda tühjuse sihitus, mitte mõni jumal. Punapea pilk selgines mõnevõrra ja ta lisas, et esimese raudmehe, kes hiiele lähenes, käes lõi tõrvik suurema leegiga leegitsema, nii et mees süttis. Siis aga lugesid raudmehed palve ja ilmus Kristatos. Mees rääkis nii elavalt, et Mehis nägi toimunut vaimusilmas.

Vigastatud käte ja jalgadega veritsev kogu astub vaenlase sõdurite juurde. Tühjuse värvi kuues preestri õnnistusel lõikavad nood tükke inimmõõtmetest suurema mehekogu ihust ja joovad sellele söögile oma jumala verd peale. Hullununa sööstavad nad hiie poole ja ehkki mõnda neist välk rabab ja teisi rebivad lõhki seninägemata loomad, kes hiiepuude vahelt ilmuvad, jõuab üks, pooleldi lõhki kistud sõdur hiide ja kaunis paik süttib.

Kõõksudes öökis Mehis tare taga ja sai alles siis aru, et ta oli kuidagi õue komberdanud. Lemb pani talle käe õlale ja ulatas talle puulusikast mingit ravisegu. Nüüd aga lähevad nad koos hiide, ütles ta Mehisele. Nad ei hakka seal midagi paluma, aga parem olla omade jumalate lähedal peale seda, kui on kokkupuude olnud võõraste omaga.

*

Nädal aega hiljem oli nende küla rahvas kogunenud koos naaberkülade elanikega lähimasse linnusesse. Poisid kiikasid rauda riietatud kogusid üle puitmüüri enne, kui nad alla käsutati ja pahaste meeste poolt varjualusesse aeti. Edasine oli hirmus, nagu sõda ikka. Väljast kostis visatavate odade vihinat, kokku põrkavate mõõkade kõlksumist, mis andis varjualustes olijatele aimu sellest, kui mõni vaenlane müürile jõudis, ja kõigi nende helide vahele valjemaid või summutatumaid karjeid. Seda, kui kaugel keegi viga sai ja kas vigastus ka surmav oli, said naised ja lapsed helide järgi vaid oletada. Siis hakkasid vihisema läbi õhu mingid rasked esemed. Need, kelle varjualune sai tabamuse, said teada, et tegu oli süütepottidega –varjualune ju süttis ja inimesed kiirustasid välja, mõnes varjualuses varises põlev varjualune raginal peale neile, kes rüsinas olid maha paisatud.

Mehis ei teadnud süütepottidest midagi. Näiliselt terve talvepikkuse aja veetis ta varjus –talvega võrdles ta ajavahemikku sellepärast, et varjualune oli pime nagu maailm talve ajal. Siis kuulis ta aga teise küla hiieneitsi karjeid:

„Ei, ainult mitte hiide!“

*

Koledates turvistes mehed lähenevad hiiele. Hiieneitsi jookseb nende ja hiie vahele, aga ta paisatakse maha ja teda võetakse vägisi. Võõras keeles mõnitatakse naist, sest raudmehed arvavad, et too pole nende kommete järgi abiellu seatud, teadmata, et nad rüvetavad neitsit, kes oli end jumalatele pühendanud.

Mõned maarahva sõjamehed on hiieneitsile järele jõudnud, aga neil ei õnnestu neitsit teotusest päästa. Ühe kiivri maha võtnud vaenlase raiuvad nad küll surnuks, aga peale lühikest heitlust varisevad nende enda kogud pooleks raiutud peaga rüütli kõrvale.

Kohale jõuab ka hiietark. Kas tema sõnade mõjul või selle tõttu, et need rüütlid, kes pole jäänud preestritari rüvetama, jõuavad hiiele liiga lähedale, aga valgete kaskede vahel ilmuvad imeloomad ja rüütleid tabavad ka muud hädad. Paar jämeda maosabaga konna kisuvad osa rüütleid lõhki, mõnest kasvavad aga puuoksad läbi, kolmandaid rabavad maha taevajumala nooled.

Siis aga langeb mustakuuemees põlvili, barbaarses keeles kisendatud sõnad, mida ei näi isegi raudmehed mõistvad, tulevad ta kurgust ja taevasse ilmuvad tumedad pilved, nagu heitleks Pater taevajumalaga koha pärast taevalaotuses. Ilmub Kristatos, tema jäsemehaavad pole sajandite jooksul paranenud, küll aga pole tema ihul märke, et sellest varem söödud ja joodud oleks. Rüütlid lõikavad tema ihust pistodaga viilakaid, mõni koguni raiub mõõgaga, nii et veri kaares pritsib, nii et seda peab suuga püüdma, see asemel, et peekrit tarvitada. Jõudu kogunud võõramaalased lähevad uuesti salu kaitsvatele jõududele vastu.

Kuid neid ei aita isegi Kristatos. Oortum ise ilmub hiit kaitsma. Suur karukogu ei pöördu raudmeeste vastu, vaid vantsib neist mööda, odatorgete peale vaid urisedes, otse Kristatose kallale. Nii heitlevadki kaks jumalat, üks, kelle üllal ihul rüütlite tehtud haavad võikalt mõjuvad ja teine, kelle ihule paistavad vermed just sobivat.

Ent siis võidab inimlik kavalus selle osa, mis maailma asjades jumalatel on. Üks vibumees sätib noole vibule. Raudriides rüütel aga süütab rõngasrüüs kääbusekasvu mehikese noole ja see vihiseb hiide. Uks, mis ülemise ja keskmise ilma vahel avatud on, saab hiie süttimisega suletud, hiiekaitsjad kaovad ja Kristatos lahkub samuti – sinna, kust ta iganes on tulnud.

Peagi on ka linnus võidetud ja seda mitte rüütlivägede ülekaalukuse või juhmi ordumeistri strateegiaoskuste läbi, vaid maarahva meeleheite tõttu. Hiie põletamine on tõstnud vaenlase tuju ja nii ei mõrvagi nad kuigivõrd palju linnusesse varjunud rahvast.

Mehisele jutustati suur osa toimunust pärast, küll aga oli tal tunne, et ta oli seda nägemata osa vaimusilmas ikkagi näinud, nagu haavatud mehe räägitutki. Kohe peale linnuse langemist aga viidi üksteise külge köidetud kätega rahvas linnusest välja ja preester luges neile midagi oma koledas keeles. Mehis vaatas ringi. Lembi ei tundunud olevat teiste seas ja Mehis aimas, et Kristatose ja teiste kurjade jõudude vastu astumine loodusetundmise abil jääb nende külas nüüd tema hooleks.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 6/17 (J. J. Metsavana)

Intervjuu Urmas Alasega (J. J. Metsavana)

Eesti parimad ulmelood läbi aegade! (Maniakkide Tänav)

Ulme, populariseerimine, ajakirjad (Jüri Kallas)

Palju õnne, Herschell Gordon Lewis (Kalver Tamm)

Abiks uue Star Treki seriaali ootamisel: Star Trek Continues (Jaan Hansen )

Sissejuhatus postaposse (Alan 'Paganarh' Sigus)

Raamatuarvustus: Valmistub esimene mängija (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Tuumahiid 3 (Reidar Andreson)

Raamatuarvustus: Tearlingi kuninganna (Mairi Laurik)

Uudiskirjandus 6/17

Ulmkonnakroonika 6/17

Reaktori mai juttudest (Tõnis Hallaste)

Jutt: Suurim sport (Urmas Alas)

Jutt: Kassiliiv (Kaido Tiigisoon)

Jutt: Zombid tekitavad laipu (Mairi Laurik)

Jutt: Prinditud (l)ootused (Piret Saul-Gorodilov)

Jutt: Surmasööja (Aliise Pimedusemaalt)

Jutt: Koletu Kristatos (Karmo Talts)