Peatoimetaja veerg 06/18 (Ove Hillep)

Juuni hakkab lõppema ning jaanikülmad ei ole Reaktori võrsuvaid kombitsaid ära võtnud. Tuumakolle lõõmab jätkuvalt ning toob meie lugejateni taas parimad lood, asjalikumad arvustused ja põnevamad artiklid. Kusagilt uraanivarraste vahelt terendab ka neljas Tuumahiid, mis ähvardab taas parimad Reaktori jutud paberile kanda.

Sel kuul asume uurima, millised on need kunstnikud, kes Reaktorile tasuta oma töid kaanepiltidena annavad kasutada, alustades nii kirjastustele Fantaasia, Raudhammas kui ka Viiking ulmeteoste kaasi joonistanud autoriga Meelis Kroshetskin. Eesti Ulmeühingu president Veiko Belials lahkab viimast Tsaarisaaga raamatut "Droonide mäng", võttes selle pulkadeks lahti ning jagades selle käigus nii kiitust kui laitust, kus tarvis. Agur Tänav uurib Dresdeni kroonikate teist raamatut "Hull kuu", kus võlurist eradetektiiv Harry Dresden lahkab taas veidralt üleloomulike tagamaadega roimasid. Väga usinalt uuritakse selles numbris ka raamatukogusid: raamatuarvustusi on sel teemal suisa kaks ("Hingede raamatukogu" ning "Nähtamatu raamatukogu") ja leidub ka asjalik artikkel teemal, kuidas Tartu linnaraamatukogu propageerib aktiivselt ulmekirjandust. Kõigile midagi.

Ja loomulikult ei saa unustada juba 2 nädala pärast aset leidvat Estconi. Sooduspiletid said küll kõik jaanipäevaks otsa, kuid kohtade arv ei ole piiratud - kes unustas, regagu ära, et rohkem ei unustaks! Juuli lõpus toimub Helsinkis ka Ropecon, kuhu kõik Eesti ulmehuvilised on alati teretulnud. Käige, vaadake, lugege!

Kaanepildi autor Sten-Erik Villup

Intervjuu: Meelis Kroshetskin (Ove Hillep, Triin Loide)

Meelis Kroshetskin (aka Sharker) on pika-ajaline rollimängur. Mäletan tema pilte Eesti Dragon.ee rollimängurite foorumist, kus ta 2000 algul rollimängutegelastele portreesid joonistas. Oma kunstnikukarjääri jooksul on tema joonistanud pildid jõudnud tohutule hulgale ulmeautorite teoste kaantele alates Poul Anderssonist ning lõpetades G.R.R. Martiniga. Ka Reaktori toimetusele ei ole tema tööd märkamata jäänud ning Meelise pildid kaunistavad kokku viie Reaktori esilehte - esimene neist novembris 2012, mil Reaktor oli vaevu saanud 1-aastaseks. Aga kellega täpsemalt tegu, uurime kohe:

1. Kes sa oled, Meelis Kroshetskin?

Selle on üsna keeruline vastata. Kui Agu Sihvkana kõik ausalt ära rääkida, siis peaks alustama algusest.

Sündisin kunagi ammu Pärnumaal ja lapsepõlv möödus üsna üksildaselt maaelu rüpes. Alles peale keskkooli tulin pealinnatuuli nuusutama. Koolipinki sai siis nühitud Kilingi-Nõmme keskkoolis ja kui ma ei eksi, siis on pärit sealt ka sellised nimed nagu Sulev Luik ja Ants Laaneots. Kuid et jutt väga pikaks ei veniks, siis ma arvan, et olen lihtsalt üks tavaline põhjamaa poeg, kes väga kuuma ilma ei armasta ning kellele meeldib kangesti luua. Isetegemise rõõm on üks suurimaid, mis mul silma särama paneb.

2. Kuigi sinu ulatuslikust portfoliost leiab kõiksugu pilte, on püsivaks jooneks läbi aegade olnud ulmežanr. Mis ajendas sind kunstis ulmeteemale keskenduma?

Ma natuke kahtlustan ses osas oma ema ulmehuvi. Väga paljud raamatud, mis talle näppu sattusid, olid ulmeteemalised ning kuidagi sattusin neid isegi lugema ja tundusid väga põnevad.

Kuna mul vaba aega ikka jagus, siis ma joonistasin juba pisipõnnist saati. Kui ma nüüd meenutan, siis ka need pildid on vähemal või rohkemal määral ulmelised. Küllap see valdkond lihtsalt andis kõige suurema vabaduse joonistada nii nagu mulle meeldib ja sõbraga koos kütsime üksteise fantaasiat koos sodides üha edasi. Nii et kõik see taustsüsteem kokku on kujundanud mind nii, et minust on saanud ulmefänn :).

3. Kuidas sa töötad? On sul mõni veider rituaal enne kunstiga tegelema hakkamist? Kuulad sa sel ajal muusikat?

Rituaale ei oma, kuid kui keegi mind varrukast sikutab, et: „Ou kuule, kas sa äkki joonistaks mingi pildi, mul miski selline kirjeldus ette laduda“, siis tekib mul endal kuidagi üsna kärmelt pilt silme ette. Ja edasi on vaid vaja kätt sundida, et sama pilt ka teistele nähtavaks muuta. Vahel tuleb see paremini välja, teinekord kulub rohkem aega ja vaeva.

Muusikat kuulan tihti, metalli, 80ndte retro-vibe, või aasia kraami, mis parajasti nuppudele kõige paremini vajutab. Sinutoru on muutunud üsna mugavaks playlistide koostamise allikaks. Kuid on ka selliseid õhtuid, kus valitseb muusika osas täielik vaikus, kuna olen unustanud muusika käima panna ja lihtsalt olen süvenenud valguse ja varju süsteemi lahendamisele.

Küll aga teen ise igasugu kõrvalt kuulates naljakaid hääli, kuidas püssid pauguvad või masinad mürisevad. See komme on jäänd pisipoisist saati külge ning on ühe filmitööstuses tegeleva mehe sõnul ka väga vajalik. Aitavat kuidagi joonistamistoimingule kaasa. Ta ise häälitseb ka üsna usinasti :).

4. Kas on mingeid teemasid või troope-elemente, mida sa põhimõttelised väldid? Miks?

Otseselt ei väldi midagi, iga pilt ja objekt on väljakutse ning võimalus seda läbi joonistades paremini tundma õppida. Kuna tegelikult on joonistamine väga tehniline tegevus ja igaüks võiks selle käppa saada lihtsalt objekte üha uuesti ja uuesti läbi joonistades. Seda kordavad ka kõik koolitajad, kelle materjalidega olen tutvunud ning ühe kuti tööde pealt võis ka fakti tõdeda. Või noh kas või mõtsikleda sellise asja üle, et kui sa näiteks joonistaksid sada korda lihtsat jändrikku puud, siis võib kihla vedada, et see viimane pilt on oluliselt kenam vaadata võrreldes esimese pildiga. Nii et kes huvi tunneb ja end arendada soovib, haarake joonistuspulk pihku.

5. Oma töödes kujutad sa tihtipeale erineva kujundusega kosmoselaevu. Kuidas tekib sinu nägemus kosmoselaevade joonistamisel?

Kosmoselaevadega on huvitav lugu - nende disaini puhul tasub lähtuda kahest aspektist, et kas need on mõeldud sisenema atmosfääri või mitte. Esimesel juhul ma üritan neile ikka miskit aerodünaamilist kuju ka anda, teisel juhul pole see oluline. Sest tähtedevaheline ruum on tühi ja sisuliselt võib laev olla ükskõik millise kujuga. Tegelikult olen kosmoselaevu üpris vähe joonistanud, tänu Fantaasia kirjastusele on olnud võimalus nende kallal rohkem kätt harjutada.

6. Kuidas algas sinu koostöö kirjastus Fantaasiaga? Sa oled ka teistele kirjastustele kaanepilte teinud. Kuidas nendeni jõudsid?

Hmm, see vist oli 2008. aastal, kui mul küpses mõte, et miks mitte pakkuda oma joonistusi eesti kirjastustele. Äkki mõni näkkab ja saan endale seeläbi motti juurde. Kuna ma olen veevalaja ja paras tuulepea, siis kipuvad mul pidevalt uued ideed peale tulema ning pooleliolevad tööd jäävad seetõttu lõpetamata. Mul on arvutis päris mitu lõpetamata tööd, mis tegelt võiksid päris ägedad teistele vaadata olla.

Niisiis mõeldud-tehtud. Võtsin otsimootori lahti ja asusin erinevatele kirjastustele oma DeviantArti galerii spämmima. Vastas ainult Fantaasia. Esimeseks proovitööks sai Iiri haldjajuttude kogumiku kaanepilt, kuhu ma maalisin ühe üsna maniakaalse ilmega härjapõlvlase ristikheinapõõsasse.

Teiste kirjastusteni olen jõudnud juba teiste osaliste kaasabil. Tiritammega ma enam täpselt ei mäletagi, kuidas ma neile paari pilti maalima sattusin. Aga Viikingit veab ju Raul Sulbi ja tema juba teab mind päris pikalt. Härra Harglale sai ka kunagi Fantaasia vahendusel maalitud esimene pilt, sealt edasi jäi jälg maha, ning ta vahel harva kasutab minu kätt kah oma kaante valmimisel.

7. Kas on mõni teos, mida Eestis ei ole veel välja antud, aga millele sa kangesti tahaksid kaanepilti ja/või illustratsioone teha?

Jep, on terve rida tõlkimata Iain M. Banksi Kultuuri-sarja raamatuid, millele himustaks kangesti kaane peale midagi sodida. Küllap on neid raamatuid veel, aga kuna mu lugemisaeg on napp ja viimasel ajal kipuvad need teosed seotud olema hoopis majandusega, siis olen pigem alati meeldivalt üllatunud, kui Fantaasia mõne raamatu mulle ette söödab. Jah, piinlik tunnistada, ei jõuagi ulmet lugeda nii palju kui tarvis.

8. Milliste kaanepiltide ja töödega oled ise kõige rohkem rahul? Mis on sind illustreerimise käigus ise kõige rohkem õppima pannud?

Tõstaksin vast esile Maniakkide Tänava "Mehitamata Inimesed", "Saladusliku Tsaari" sarja kaaned ja Jim Butcheri "Tormirinne". Viimane Silverbergi kogumiku kaanepilt tuli ka väga mõnusate värvide ning valguse-varju lahendusega. Jätkuvalt maadlen inimese anatoomiaga. Eks see ole ka kõige keerulisem väljakutse, me igapäevaselt viibime inimeste keskel, vaatleme neid kas siis teadlikult või "taustal". Meil on väga hea ettekujutus, milline inimene välja näeb. Pisemgi ebakõla proportsioonides pildi peal torkab väga selgesti silma. Ja kuna ma algselt joonistasin mustvalgelt, siis hiljem värvimaailma lahtiharutamine enda jaoks on olnud ka päris tõsine pusimine. Ning muidugi kõige selle käigus see, kuidas valgus töötab - ma arvan, et ma õpin seda elu lõpuni.

9. Oled sa kunstimaailmas kokku puutunud suhtumisega, et ulmekunst ei ole "õige kunst"?

Ei ole nagu ette tulnud, võib olla pole ma lihtsalt sellisesse ringkonda sattunud, kus midagi niisama snobismi pärast maha tehtaks.

Ja kui arvestada seda, et mängu ja filmitööstus on jätkuvalt väga suure hooga kasvav majandusharu, siis see liin vajab üha enam elava fantaasiaga inimesi, kes suudaks välja mõelda ka ulmeteemalisi materjale. Pigem olen kohanud vahetegemist traditsioonilise ja digimaali valdkondades. Et kui ikka näpud päriselt ära määrid, siis see töö on kuidagi parem või õigem, kui see, et ma olen oma pildi arvutis valmis vuhvind. Isiklikult leian, et ei oma tähtsust, millist meediumi on kasutatud, oluline on tulemus. Mul on võimalik arvutis simuleerida tavameediumit ja kui oma töö lõuendile välja prindiks, siis vahet märkaks ainult lähedal silmitsemisel.

10. Kuna tegu on ulmeajakirjaga, tuleb kindlasti küsida, millised ulmeautorid ja -teosed on sinu lemmikud!

Oeh... See on nüüd paras pähkel, kuna mul nimede peale on üsna vilets mälu. Esimese rapsuga pakukski Banksi, Kingi... kodumaistest sätiks siia ritta J.J. Metsavana kah, see after-Tooni maailm, mille ta loonud on, see lihtsalt on nii erutav. Ise ootan põnevusega jätkumist. See maailm üha paisub ja avastamist/lahtikirjutamist väärivat tekib üha juurde. Aa, need Strugatskid oma „Väljasõit rohelisse“-raamatuga on ka võitnud tükikese mu südamest :).

11. Sinu oskuste ampluaa ei piirdu vaid (digi-) pintsli käsitlemisega. Tegeled ka puidunikerdamise, sepatöö ning fotograafiaga. Kuidas sa nendeni jõudsid?

Siinkohal väike parandus, sepistamisega ei tegele, olen küll ostnud kahe hea sõbra käest noateri.

Kuid küllap võib siia listi lisada hoopis kivide lihvimise. Ma praegu ehitan omale masinat jõudumööda, millega saaks poolvääriskividele mõistetavama kuju anda. Näiteks täringute näol. Aga ülejäänute puhul tuleb pilk taas pöörata lapsepõlvemaale. Me oleme need, mille keskel üles kasvame. Mina kasvasin üles vanaisa saepuruhunnikutes mängides, nägin igapäevaselt, kuidas ta puutööd tegi, nii et see oli vaid aja küsimus, mil see nokitsemise kirg uuesti väljapääsu leidis.

Ja paps on mul fotograafiaga tegelenud kogu selle aja, mil mina eksisteerinud olen. Mäletan seda punast pimikulampi, millega mulle meeldis kangesti mängida. Neid lae all kuivavaid filmirulle ja kemikaalivanne, mis hiljem lilledele aluskastideks said. Oma esimese pisikese Canoni digiseebi võitsin joonistuskonkursil ja sealt edasi olen oma tehnoparki jõudumööda laiendanud.

12. Milliseid eesti ulmekunstnikke sa hindad ja oskad tulevikus Reaktori kaanepiltide jaoks soovitada?

Mul kahjuks eesti ulmekunstnike kontakte ei ole. Kuid mul on välja pakkuda üks tuttav ja endine töökaaslane ̶ Kait Kübarsepp. Tema on väga hea käega ja talle meeldib ka ulmet maalida. Iseasi, kuida tal vaba ajaga lood on.

13. Kolm soovitust (või kas või ükski!) algajatele (digi)kunstnikele?

Püsivust, nagu eelpoolgi sai mainitud, korduv süstemaatiline asjade läbijoonistamine viib sihile. Päevas 3..4 tundi tasuks kindlasti huugama panna joonistamise alla, kui tahta head tulemust saada. Kindlasti tasub uurida ja õppida, kuidas teised teevad, oma käekiri tekib aja jooksul nii ehk naa, küll aga saab vastuseid mõnedele küsimustele, mida võib olla küsidagi ei oska. Ning leida omale joonistus-sõber, kellega koos joonistada. Hea neutraalne semu, kes kritiseerib ja innustab. Üheskoos areneb jõudsalt ja aitab vastastikku motti ülal hoida.

Raamatuarvustus: Droonide äng (Veiko Belials)

Saladusliku Tsaari saaga viies raamat avardab ühismaailma ja tegeleb liinidega, mis on seni kõrvale jäänud. Tegevus toimub Lätis ja Marsil, Enceladusel ja Pluutol, tegelasteks on laste koloonia kõrval ka e-Eesti virtuaal ning putukid.

Ühest küljest on see kindlasti pluss – iga looga tuleb midagi uut, sisse on toodud liine ja tegelasi, kelle kohta juba ammu küsimusi on tekkinud. Teisalt on sellel ka oma miinused, sest lood on ebaühtlased. On jutte, mis mõjuvad mitte omaette tervikuna, vaid pigem olulise taustapeatükina suuremast maailmast („Jääkuningannad“) või mille haakuvus jääb üldse tinglikuks („Koidik vereval pinnal“). Ka kipub sellise laialihargnemise puhul paratamatult tekkima probleeme – minul näiteks hakkab juba sassi minema, kes parajasti on putukad – kord oleks nagu tegu võõreluga, kord jälle muundunud eestlastega.

Kui jutte ühekaupa vaadata, siis minu jaoks oli kõige tugevam Tea Roosvaldi „Kaksteist jalga põlle all“. Möönan, et lugu ei pruugi kõigile meeldida, kuid kirjanduslikult oli see kogumiku küpseim. Huvitav ja Tsaari maailma hästi sobituv idee koos väga hea keelekasutusega annab omanäolise tulemuse. Nagu ma raamatu esitlusel ütlesin – räigele sisule vaatamata minu jaoks ääretult naiselik jutt. Painav ja lootusetu õhustik, veider (ja esmapilgul täiesti mitte-„tsaarilik“) maailm, postapokalüptiline temaatika, originaalne zombi-tõlgendus. Midagi ei nämmutata ette, lugeja peab ise tööd tegema ja sisse elama. Üks tugevamaid tsaari-lugusid läbi aegade.

Mann Loperi „Väljarändajad“ on seevastu palju „tsaarilikum“ – harjumuspärane kompott tõsisest ja jaburast, mis on saanud tsaari-lugude omamoodi kaubamärgiks. Hästi kirjutatud, omamoodi vimkadega (üks selle kogumiku parimaid nalju on näiteks selles jutus). Lugu sobitub „tsaari maailma“ sujuvalt ja valutult, lausa nii loomulikult, et kerge on unustada, kes on autor.

Maniakkide Tänava ja Kaisu Ann Karukäpa „Zombinaator“ on selles mõttes intrigeeriv, et tekitab lugedes hulga küsimusi, millele tahaks vastust saada. Seega on tugev potentsiaal järjele. Paljudele panetunud ulmefännidele ei pruugi peategelane olla kuigi usutav, kuid mõeldes tema vanusele ja elukogemusele (õigemini selle puudumisele), tuleb tunnistada, et selle loo peamine tugevus ongi noore inimese siiralt naiivse maailmanägemise tõepärases kujutamises. See on usutav ja just seetõttu joonistub eriti reljeefselt välja kontrast kibestunud sõprade või küünilise Kallosega. Üks intrigeeriv küsimus ongi – kas see naiivsus on loomulik, või võõrteadvuse sekkumise tulemus? Kui palju on Anete üldse tema ise või kui palju manipuleeritud? On ta üldse enam inimene? Ka ta ise kõhkleb. Ja see annab tulemusele palju juurde ning leevendab (või hoopis võimendab?) ülinaiivset lõppu.

Minu jaoks kõige nõrgemad olid J. J. Metsavana „Jääkuningannad“ ja Reidar Andresoni „Koidik vereval pinnal“. Just nende kahe jutu puhul annab eriti tunda ka nõrgem kirjatehniline ja keelekasutuslik pool, mida vähene toimetamine kuidagi siluda ei suuda. Liiga palju on rämpskeelendeid, sõnakordusi, halvasti sõnastatud lauseid, milles mõtegi kaduma kipub.

Metsavana loos oleks ju nagu kõik olemas, ometi jääb see minu jaoks staatiliseks kirjelduseks, pika romaani taustu selgitavaks vahepeatükiks, ega moodusta iseseisvat tervikut. Kummalisel kombel ei tajunud mina ka seda hoogu, mille kohta on Baasis öeldud: „kärts, mürts ja ilmkärakas“. No ei olnud seda ilmkärakat, minu jaoks oli tuimavõtu kirjeldus stiilis „ja siis käis üks ilmkärakas“. Liiga palju tarbetut seletamist tappis loo ära. Kahju. Ideid ju oli (jäälaevad).

Kõige küsitavam oli minu jaoks Reidari tekst. Esiteks oli liiga läbinähtav, et tekst on suhteliselt vägisi „tsaari maailma“ pressitud ega haaku hästi. Teiseks nõretas see liialt paatosest. Stseen sureva isaga oli melodramaatilisem kui india filmid ja mehhiko seebiseriaalid kokku ja seetõttu täiesti ebausutav. Luust ja lihast inimesed lihtsalt ei räägi nii. Ka Vanem oma Kuplisõdalastega olid täiesti ebausutavad, liiga karikatuursed oma piiritus põhjendamata kurjuses. Lugu, kus üritatakse kokku panna fantaasiamaailma klišeesid (maailma muutev ettekuulutus ja elav kurjuse kehastus) kõrgtehnoloogilise kosmilise madinaga, nõuab kõrgemat pilotaaži ja libastumine on liigagi kerge tulema. Liiga palju erinevaid asju kokku kuhjatud, liiga palju värve peale keeratud.

Kokkuvõtteks. Tsaari lugusid kas armastatakse või vihatakse, ükskõikseks nad enamasti ei jäta. Jaburavõitu maailm, kus eriti esialgu ei olnud kuigi palju kokkusobituvat loogikat, kõikuv kvaliteet, stiililised nõrkused, kohatine toimetamatus – kõik see on nii. Samas on tegu vaieldamatu fenomeniga eesti ulmes. Pole ühtegi teist ühisprojekti, kus oleks nii palju kaasalööjaid ja loomingulist lusti. Kogu see postapokalüptiliselt logisev ja kolisev masinavärk võtab aina enam tuure üles ja lendab ühest Linnutee kraavist teise tossutades plärinal ja tuututades tähtede poole. Ja see, et kusagil Maa peal koerad hauguvad, ei morjenda seda killavoori küll vähimalgi määral.

Raamatuarvustus: Yendi (Jail.ee)

Kui mina ütlen, et elu on nagu sibul, siis ma mõtlen, et kui sa sibulast midagi ei valmista, siis mädaneb see ära. Selle poolest ei erine ta teistest juurviljadest. Aga kui sibul halvaks läheb, võib see juhtuda kas seestpoolt või väljastpoolt. Nii et vahel leiad sibula, mis paistab olevat hea, kuid on seesmiselt mäda. Vahel võid näha väljast mädaplekki, aga kui selle välja lõikad, on ülejäänu söödav. Maitseb teravalt, kuid selle eest sa ju maksid, kas pole?

Steven Brusti Yendi on Vlad Taltose seikluste teine osa, mis on ühtlasi Fantaasia kirjastuse Sündmuste horisondi 56. raamat. See kirjutis siin peaks rääkima küll Yendist, aga kiusatus võtta jutuks ka sarja esimene osa Jhereg ning taustamaailm on liialt suur, et sellele vastu panna. Tegemist on täiesti söömiskõlbulike sibulatega.

I want to tell a story about this particular man. I want to tell the story about the reality of being a mobster — or what I perceive to be the reality of life in organized crime. They aren't shooting each other every day. They sit around eating baked ziti and betting and figuring out who owes who money. Occasionally, violence breaks out — more often than it does in the banking world, perhaps.

Nii ei räägi Steven Brust oma teoste kangelasest Vlad Taltosest. Hoopiski mitte. Seda on öelnud David Chase Tony Soprano kohta. A põhimõtteliselt teeb sama välja. Kui Sopranod sulle meeldisid, siis miks ei peaks meeldima ka Vlad Taltos. Või siis mitte. Sest kogu sarja plaanitud 19 raamatust siiani eesti keeles ilmunud Jhereg ja Yendi ei ole üldse nagu Sopranod. Ega Ristiisa. Palgamõrvad, väljapressimised, katuse pakkumised ja kõik muu kaunis, mis organiseerunud kuritegevust iseloomustab, on neis kenasti olemas, topelt ja paksus fäntäsikastmes. Aga ei mingeid psühhoteraapiaseansse, ängi, kurnavaid peresuhteid, draamat. Lustakalt ja elurõõmsalt oksendab peategelane iga kord peale temale suunatud ja untsu (või vähem untsu) läinud tapmiskatset prügikasti ning trall ja tagaajamine läheb aina edasi. Peale kõige muu ägeda on peategelasel oma väike draakon, kes istub tal õlal ja pritsib sarkastilisi märkusi. Muumitrollil oli ju ka oma väike lohe ja oi kui kadedaks see mind lapsena tegi.

Sarja peategelane Vlad Taltos on karismaatiline organiseerunud pätt–palgamõrvar Dragaera Impeeriumi praeguses pealinnas Adrilankhas. Ta on uhkeldav, enesekindel, teravmeelne mees, kes naudib head toitu ja veini, on üks kuradi hea palgamõrvar ja tal on vuntsid.

Illustratsiooni autor: AshleyCope

Mis on Dragaera? Raamatuid lugedes tilgub infot siit ja sealt jupikaupa ja nagu ikka, ei saa alguses suuremat aru, sest pikematesse taustaseletustesse ei laskuta. Samas ei sega see lugemist karvavõrdki. Põhimõtteliselt elavad selles maailmas idalased, kes on inimesed nagu meie. See on siis kehapikkuse ja eluea mõttes, ainult et ägedamad, sest nad oskavad nõiduda ja Dragaera Impeeriumis neid ei sallita. Nad elavad impeeriumist idas ja nendega oleks nagu tore aeg-ajalt sõda pidada. Vlad Taltos on idalane.

Kui ma olin noor, õpetati mulle, et kõik Dragaera Impeeriumi kodanikud sünnivad ühte seitsmeteistkümnest Suurest Kojast, igaüks mingi looma nimeline. Mulle õpetati, et inimesed või „idalased”, just nagu mina, on väärtusetu rämps. Mulle õpetati, et idalased võivad midagi saavutada vaid siis, kui nad vannuvad läänitruudust mõnele Dragaera isandale, et saada mõne Teckla koja talupojaklanni liikmeks, või, nagu mu isa seda tegi, ostavad tiitli Jheregi kojas.

Raamatute põhitegevus toimub Dragaera Imperiumis, seal elavad dragaeralased, kes on võrreldes idalastega pikka kasvu, pika elueaga ning pikkade traditsioonidega rahvas, kes jaguneb 17 Suurde Kotta. Iga koda ning sellesse kuulujat iseloomustab mõni loomariigi esindaja – fööniks, draakon, pistrik või yendi, ning seda nii välimuse, iseloomu kui ka käitumise osas. Mõned kojad on teiste suhtes pigem alamad, mõned ülemad, kuid kõikide kodade esindajad saavad kunagi järgemööda impeeriumi valitsema. Kogu see impeerium ja kojad ja kuis need omavahel seotud on tundub alguses üks suuremat sorti segapuder olevat. Peale kahe raamatu lugemist hakkab juba pisut selginema, aga kes tahab ikka päris põhjalikult aru saada, siis kasvõi see on hea koht alustamiseks:

Iga raamat on eraldi lugu Vlad Taltose värvikirevast elust. Algselt pisikese piirkonna eest vastutavast gängipealikust saab aja jooksul aina suurema mõjuvõimu ja tähtsusega maffiaboss. Selleks, et sisu poolest suhteliselt tavapärasest ja lihtsakoelisest krimiloost saaks mõnuga loetav episood, on Vladil lisaks oma jhereg Loioshile ka värvikirevad dragaeralastest sõbrad – Draakonite koja troonipärija Aliera, isand Morrolan Draakonite kojast, meistervaras Kiera, kõigil kahe silma vahele jääv parem käsi Kragar ning elukaaslaseks idalasest palgamõrvar Cawti. Peale idalaste kombel nõidumisele oskavad raamatu tegelased teleporteeruda, psiooniliselt kõnelda, võluda. Morrolanil on õhus rippuv Must Loss, kus sõlmitakse kokku ja lahku olulisimad lugusid läbivad niidid ja nöörid.

Kogu sarja puhul on segadust tekitav see, et raamatutes toimuv ei ole ajalises seoses nende ilmumise järjekorraga. Yendi tegevus toimub enne Jheregit, järgnevate osadega on samamoodi. Fännid samas soovitavad siiski raamatuid esmakordse lugemise puhul ajalisse järjekorda mitte panna, see on siis väikeseks nõuandeks neile, kes ühtki sarja enne ei loe, kui kõik osad ilmunud ning maakeeldegi pandud. Tekstis viidatakse alatasa teistele lugudele ja juhtumistele, mis eelnevates-järgnevates osades seletuse ja tausta saavad.

Eelpool mainisin, et Vlad Taltose lood ei ole nagu Sopranod või Ristisa, temaatika osas ju võiks olla. Kuigi Vlad aeg-ajalt laskub pikematesse dotseerimistesse teemadel, kuidas ikkagi palgamõrvaritel asjaajamised toimuvad või kuidas täpselt joonistuvad organiseeritud kuritegevuse puhul välja mingid jõujooned, on kogu õhustik pigem seikluslik, põnev ja positiivne. Peategelase vaevad ja raskused ei mõju rusuvana, sündmustik on kiire, on otsekõnet ja kirjeldusi, sisemonolooge ja teravmeelsusi. Võib tõmmata paralleeli Bujoldi admiral Naismithi lugudega, Asprini Müüdi sarjaga, sarnased on ka Fantaasia kirjastuselt praegu ilmuvad Butcheri Dresdeni toimikud. Kaardistatud kirjandus pakub just neid samu autoreid Brustile saranaseks.

Steven Burst tundub üldse olema üks toreda huumorimeelega tegelane. 2004. aastal BookSlutile antud intervjuus (http://www.bookslut.com/features/2004_05_002065.php) räägib ta näiteks sellest, et talle ei meeldi kirjutada muusika saatel. Selleks on tal hoopis seinatäis DVD-sid, millest parimad filmid kirjutamiseks on need, kus on hobuseid.

Just about anything with horses in it. War movies are good. Midway, Kelly’s Heroes. Pirates of the Carribean turned out to be pretty good to write to. And Casablanca. You stop in the middle when one of the lines comes up, then you go back to work.

Bursti puhul aga lahedaim on tema "Ägedate asjade kirjandusteooria" (The Cool Stuff Theory of Literature):

"The novel should be understood as a structure built to accommodate the greatest possible amount of cool stuff."

See tähendab, et raamatus peaks kaasatud olema kõik need teemad ja asjad, mis kirjaniku arvates on ägedad. Ja kui lugeja jaoks on samuti needsamad asjad ägedad, siis peaks ka raamat lugejale väga meeldima.

Sellest johtuvalt – kui sulle meeldivad teravmeelsed terariistadega vehkivad ja nii nõidumist kui võlumist oskavad palgamõrvarid, sarkastilised väikesed õla peal istuvad lohed, vägagi põhjalikult välja mõeldud fantaasiamaailmad ning lihtsalt ning kergelt kulgevad põnevuslood, kus ei ole liiga palju detailseid võitlusstseene, liiga palju elu sügavatesse urgudesse laskuvat filosoofiat ja targutamist ning üldse mitte nõretavat pateetikat, detailitäpseid piinlikke seksistseene, põhjalikke kirjeldusi, kuidas mingi kosmosesüstik liigub ega mõju lihtsalt paberile pandud action-filmi süžee, siis tee endale mõnus kuum tassike klavat*, poe sooja teki alla kerasse ja loe Vlad Taltose lugusid!

*klava – Dragaeral populaarne kohvilaadne jook

Lisalugemiseks:

kõik, mis puudutab Dragaera maailma

meeletult põhjalik Dragaeral toimunu ajalugu

Dragaera kaart

Brusti fännilehekülg

veel üks fännilehekülg

Arvustus: Hundikarjad hullu kuu all (Agur Tänav)

Jim Butcheri “Hull kuu” on vana hea detektiivikas kastetuna tugevasse ulmekastmesse. Peategelaseks, nagu selles žanris on juba klassikaks kujunenud, on üksik hunt, küüniline kaabut ja mantlit kandev eradetektiiv, kelle lisavõimeks on kasutada maagiat. Ja kui juba maagia on mängus, siis loomulikult on ka tema vastasteks need, kes võlukunstis täielikud võhikud ei ole. Eks on muidugi ka võhikuid, kuid mis väljakutse see oleks, kui puuduksid vintsked vastased ning neidki on ohtralt.

Sisust: leitakse võikalt veristatud laip ja selle lähedalt ebanormaalselt suur käpajälg. Laip on kohaliku ristiisast mafiooso käsilase oma. Tollega maffiaisaga on peategelane ka varem kana kitkunud. Kuna Harry Dresdeni maagiaoskused on politseis teada, ja kuigi teda seal eriti ei sallita, siis kutsutakse ta ikkagi juhtumit nõustama. Nii astub ta üksiku kangelasena paha maffia, vaenuliku politsei ja kurjade maagiliste olendite vahelise võitluse tandrile.

Tegemist on Dresdeni failide sarja teise raamatuga. Ma ei ole esimest osa lugenud, kuid see pisiasi ei häirinud lugemiselamust sugugi, sest olulised punktid mida lugeja peab varasemast teadma, mainiti loos ära. Kui eelmine kord oli Harry Dresdeni vastaseks deemon, siis seekord, nagu raamatu pealkiri vihjab, on selleks libahunt. Ning nagu vihjab raamatu kaanepilt, siis rohkem kui üks. See libahuntide rohkus oli raamatu tugev pluss ja ma loodan, et kui neid selline hulk on juba mängu toodud, siis ei haihtu nad järgmistes osades ära, sest ei ole ju usutav, et need olidki kõik, kes seal terves linnas olid või et neid hiljem hukkunute asemele juurde ei tule. Kahju ainult, et nende eri liiki libardite tõlkimisel nii palju võõrkeelseid sõnu kasutati. Kui üldse kellegi kohta, siis huntide ja libahuntide saja eri nimega nimetamise koha pealt peaks eesti keel küll vägagi rikas olema ja vajadusel saab ju uusi sõnu olemasolevatest tuletada. Libahunt on selline rahvalik loom, et tema kohta prantsuse ja ladinakeelseid nimesid kasutada tundub veidi ebakohane.

Aga see tõlkeprobleem ei olnud suur viga ja üldiselt meeldis mulle härra Dresdeni tegemisi jälgida. Olles lugenud ka paari teist maagiliste võimetega eradetektiivi romaanisarja, siis püsib Harry Dresden kenasti žanri raamides, andes sellele oma väikeste eripäraste nüanssidega piisavalt huvitavust. Mis oli veidi teistmoodi kui tavalises detektiivikas, siis möllu oli selles raamatus kõvasti rohkem. See oli suur pluss autorile, et ta ei hoidnud end tagasi, vaid vahepeal käis täiesti Terminaatori stiilis märul, kus hooned vankusid ja inimesed lendasid nagu takukoonlad mitmesse lehte. Märulit oli ikka tublisti üle keskmise, selles mõttes oli tegemist ikka rohkem linnafantaasia kui detektiivikaga. See on muidugi klassika, et sellise romaani peategelane päris kõvasti vastu nina saab ja härra Dresden ei ole selles suhtes mingi erand. Küll aga avastasin internetti piiludes, et see on väga pikk sari. Kui peategelast igas osas samamoodi klobitakse, siis ma kardan, et sarja viimastes osades on ta sant mis sant ja vaid maagilised eliksiirid suudavad teda jalul ja liikumas hoida, sest varem või hiljem peab moodne meditsiin tema puhul igatahes käed üles tõstma ja oma abitust tunnistama. Oma tegelaste kohtlemise osas on romaanisarja autor igatahes igati oma nime vääriline. Lihunik.

Kogu tegelastegalerii, kes romaani lehekülgedel vilksatavad, on päris värvikas. Ei tahakski neid siinkohal liiga palju lahata, et mitte esmalugeja lugemiselamust rikkuda, kuid autor on teinud head tööd - ootamatuid pöördeid tegelaste ja nende taustade osas on hulgim, nad on meeldejäävad, eripärased ja kõik püsivad kenasti oma rollis. Väga huvitav leid on muidugi peategelase maagiline tark mees taskus, teda ei saa jätta märkimata. Selline kena linnafantaasia vaste tänapäevaste detektiivikate arvutinohikust sõbrale.

Lõpetuseks - võib täitsa lugeda, huviga. Veidi ehk vanamoeline, tänapäeval tahaks juba lugeda veidi tänapäevasemaid jutte, kuid siiski piisavalt mõnus, tempokas ja Eesti mastaabis kulumata teema. Võib julgelt soovitada. Kuna esimene raamat sarjas on wiki andmeil välja tulnud 2000-del aastal ja viimane 2015-dal aastal, siis võib loota, et 15 aastaga areneb ka Harry Dresdeni maailm edasi ja kaasajastub aina enam. Saab näha :)

Ulmekirjanduse propageerimine raamatukogudes (Maarika Luts)

Kuna raamatuid ilmub suurel hulgal, muutub raamatukogudes järjest tähtsamaks küsimus, kuidas lugejaile nii uusi kui ka vanu teoseid paremini näidata, aidata neil leida teoseid, mis teda huvitada võiksid. Küsimus, kas liigitada raamatukogudes raamatuid žanri järgi või mitte, on raamatukogudes väga vajalik ning plusse ja miinuseid on nii ühel kui ka teisel viisil.

Raamatukogudes raamatute žanri järgi eraldi väljatoomist saab pidada tarvilikuks, kuna žanri järgi eristamine aitab lugejal paremini leida seda raamatut, mis talle meeldib. Seda väidet toetab 1964. a „Raamatukoguhoidja käsiraamat“: „Paljud kirjanduse propageerimise või lugejate teenindamise hõlbustamise küsimused, mida tahetakse lahendada liikide ümberasetamisega, on sageli paremini lahendatavad temaatiliste või isegi žanriliste (luuletuskogud, näidendid, seiklusjutud jne.) väljapanekutega ja lahtiste raamatunäitustega, mida tavaliselt koostatakse dublettidest.“ (Johani, 1964: 218).

Žanri järgi jaotuse üheks miinuseks on see, et paljud teosed võivad sobituda mitme žanri alla ja teose kindlalt paikapanek ühte või teise žanrisse hoiab teosest eemal lugejaid, kes võiksid neist muidu huvituda. Mitmed lugejad kasutavad žanriklassifikatsiooni, et vältida teemasid, mida nad ei soovi lugeda. Näiteks kui lugejale meeldib lugeda armastusromaane, aga ta väldib ulmekirjandust, siis romaanide puhul, milles on armastuse ja ulme teemad koos, tähendaks nende ulme alla liigitamine seda, et lugejad, kes väldivad ulmet, satuvad harva selliste raamatute juurde. Samal ajal tähendaks nende raamatute üldisesse fondi panemine seda, et lugejad, kes piiravad oma otsingut ainult ulmekirjandusega, ei pruugi kunagi kokku puutuda nende raamatutega, mis neile muidu võiksid meeldida.

Sageli võib aga lugeja jaoks, kellel ei ole kindlat raamatut mõttes, olla fondist raamatu väljaotsimine suur väljakutse. Kirjanduse väiksemateks osadeks jaotamine aitaks lugejal otsingut lihtsustada. Lugejad lähevad tavaliselt alguses kõige väiksema raamatutekogu juurde, mida nad suudavad leida (nt. uudiskirjanduse riiul), kuna nad saavad uurida tervet sektsiooni lühikese ajaga.

Traditsiooniline raamatukoguteenus võimaldab raamatukoguhoidjal lugejatega otse suhelda, soovitada neile kirjanikke, teemasid ja näidata neile raamatuid, mille peale nad varem ei mõelnud. Teised kaudsed meetodid aga võimaldavad lugejatel ise raamatuid avastada. Need meetodid on välja toodud Uus-Meremaa rahvusraamatukogu kodulehel (2017):

1. Žanrisildid ehk kleepsud. – rahvaraamatukogudes võidakse panna raamatuseljale kleepsu, mis viitab žanrile. Kleepsud abistavad lugejal kergesti aru saada, mis žanriga on tegu, ja raamatukoguhoidjad teavad, millise kategooria alla raamat kuulub. Miinuseks on see, et kleepsud võivad mõnikord varjata autori nime või raamatu pealkirja.

2. Temaatilised väljapanekud – raamatukogudes ja poodides on tavaks teha kas uudiskirjanduse, populaarsemate raamatute või temaatilisi väljapanekuid, et raamatute vastu huvi äratada. Põhifondist on välja toodud osa raamatuid, millele juhitakse lugeja tähelepanu – peale sisututvustuse on näha kaasi ja lugeja võib leida sealt raamatuid, mida ta muidu poleks ehk üles leidnud. Lugeja näeb kindlat teemat ja raamatud äratavad temas selle järgi huvi.

3. Temaatilised riiulid (osaliselt ja terve riiuli kaupa). Eelised samad mis väljapanekul, ainult et suuremal ja püsivamal viisil – on eristatud kindel žanr.

(National Library of New Zealand, 2017)

Peale nende meetodide väärivad mainimist ka üritused – teoste tutvustamiseks kutsutakse kohale asjatundjad, kelleks võivad olla autorid, tõlkijad, kirjastajad, raamatukoguhoidjad või muud spetsialistid, ning ürituse raames saab lugejal samuti paremini selgeks, millised žanrid võiksid teda huvitada ja kas nende hulgas on ka konkreetsed raamatud. Sellest propageerimise viisist räägitakse ka raamatukoguhoidja käsiraamatus: „Raamatuvalikut aitavad suunata soovitusnimestikud, raamatunäitused, raamatuplakatid ja suulised massitöö vormid (bibliograafilised ülevaated, raamatuarutelud, lugejate konverentsid, kirjandusõhtud, temaatilised õhtud jt.)“ (Johani, 1964: 229)

Kõik need meetodid aitavad lugejatel otsimist lihtsustada. Žanri järgi kirjanduse eraldamine võib tekitada ruumi- ja ajaprobleemi. Kui aga vähegi võimalik, peaksid raamatukogud pühendama aega ja ruumi žanrikollektsioonide jaoks, mis on kogukonnas kõige nõutavamad, korraldama neid tutvustavaid üritusi või kasutama muid propageerimise vahendeid.

Ulmekirjanduse propageerimine Tartu Linnaraamatukogus

Ulmekirjanduse propageerimisega on kõige rohkem tegelenud Tartu Linnaraamatukogu keskkogu. Ulmekirjandus on teeninduse osakonnas eestikeelses ilukirjanduses paigutatud eraldi riiulitele (kaks riiulit, milles on kokku umbkaudu 750 raamatut), mis on olnud osakonnas kümmekond aastat, raamatud on märgistatud eraldi ulmekirjandust näitava kleebisega. Ulmeriiulite vajalikkus seisneb Tartu Linnaraamatukogu töötaja Tiina Sule hinnangul selles, et kui tuleb keegi ja küsib head ulmeraamatut, siis saab ulmeriiulit ühe pilguga üle vaadata ja näha, mis seal on ja mida pole. Kui alfabeeti hakataks läbi kammima, siis hiljemalt H-tähe juures arvab inimene, et ta tegelikult ei tahtnudki midagi. (Sulg, 2017) Peale selle võib noorte ulmekirjandust keskkogust leida veel laste- ja noorteosakonnast, vanemaid ulmeteoseid väliseesti ja vanema raamatu osakonnast ning võõrkeelset ulmet võõrkeelse ilukirjanduse osakonnast, mille suurusjärke ja arvulisi näitajaid ei ole määratletud. Ulmekirjandus asetseb nendes osakondades tavafondis.

Väga aktiivselt on ulmekirjanduse propageerimisega tegelenud eestikeelse ilukirjanduse peaspetsialist Tiina Sulg, kes on korraldanud ulmeteemalisi näitusi, mille teemadeks on olnud draakonid ja lohed 2010. a detsembrist 2011. a jaanuarini (Šepel ja Sulg, 2011) ning küberpunk ja aurupunk 2015. a märtsis (Sulg ja Šepel, 2015). Mõlemad näitused tegi Tiina Sulg koostöös raamatukoguhoidja Jaroslava Šepeliga ja neid oli võimalik näha Tartu Linnaraamatukogus. Raamatunäitust “Küberpunk ja aurupunk” sai näha ka 2015. a aprilli lõpul HÕFFi (Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festival) ajal Haapsalu kultuurikeskuses. Tiina Sulg on teinud ka mõningat koostööd ulmeajakirjaga Reaktor ja peab Tartu Linnaraamatukogu lugemissoovituste blogi (Tartu Linnaraamatukogu, 2017).

Lugemissoovituste blogis jagavad raamatukogutöötajad teiste kirjandusžanrite kõrval arvamust ka loetud ulmeteoste kohta, nt. Koidu V. G. Ferreira „Domineeriv värv. Tumepunane” (Kleimann, 2017), Berit Veidemann “Tumenejad” (Neemre, 2015), Neil Gaiman “Sandman” (Kaldmaa, 2010) jpm. Raamatukogutöötajad on kutsunud blogisse lugemissoovitusi jagama ka tuntud ulmekirjanikke nagu Indrek Hargla (2013), kes soovitas näiteks Carlos Luis Zafoni „Tuule varju“, (:)kivisildnikut (2013), lemmikuks eesti ulmeautorite kogumik „Saladuslik tsaar“, Veiko Belialsi (2013), kes soovitas samuti Carlos Luis Zafoni „Tuule varju“, ja Maniakkide Tänav (2013), kellele meeldib Vernor Vinge romaani „Sügavik taevas“.

Lugemissoovituste blogis arutatakse veel mitmetel ulmekirjandusega seonduvaid teemasid nagu vampiirid (Sulg, 2009a), nõiahakatised ja võlurite õpipoisid (Sulg, 2011a), Eesti ulmeparoodiad (Sulg, 2012), Stephen King Tartu Linnaraamatukogus (Sulg, 2014). Räägitakse ka Eesti ulmehuviliste aastakokkutulekust Estconist ja ulmekirjanduse auhinnast Stalkerist (Sulg, 2009b). Blogis antakse ülevaateid ulmekirjanikest J. K. Rowlingust (Kirjanduslinn Edinburgh, 2016a), Iain Banksist (Kirjanduslinn Edinburgh, 2016b), Arthur Conan Doyle’ist (Kirjanduslinn Edinburgh, 2017). Huvitav on märkida, et vampiiride teemal tehtud postitust on Tiina Sulg täiendanud kolme aasta jooksul (2009–2012) neli korda. Sellest on näha, et umbes sellel perioodil oli ka vampiiriteemaliste raamatute vastu lugejatel kõige suurem huvi.

Aastail 2006 ja 2011 sai korraldatud ka ulmekirjanduse loenguid, neid kahjuks enam ei tehta, kuna Tiina Sule meelest ei ole enam publikut, sest kõigest on juba räägitud. (Sulg, 2017) Ulmeteemalisteks loenguteks olid näiteks Eesti ulmekogukonna virtuaalsed väljundid, mida peeti Nüplis ja Trakais (Sulg, 2011b), ja ajaviiteline tõlkekirjandus (sh. ulmekirjandus), mis sai ette kantud vabariiklikul keskraamatukogude komplekteerijate seminaril 20. aprillil 2006. a (Tarik, 2009).

Ulmeloengud ja näitused võisid Tiina Sule hinnangul tõsta raamatukogu külastajate huvi ulmekirjanduse vastu või ka mitte, aga ulmevõõrale võis jääda üht-teist kõrva taha, ta võis avastada, et see on üks huvitav ja kirju žanr, ja lubada sealt riiulist kunagi midagi proovida. (Sulg, 2017)

Ka harukogud on teatud määral tegelenud ulmekirjanduse propageerimisega. Tammelinna harukogus on fantaasia- ja ulmekirjandus (siin on kasutusel ulme kitsam tähendus ehk teadusulme) muust kirjandusest kleebistega eraldatud ja osa uudiskirjandusest on riiulil eraldi välja toodud. Õuduskirjandust eraldi välja toodud ei ole, kuna puuduvad soovijad. Tammelinna harukogu juhataja Luule Ahu hinnangul ei ole vaja Tammelinna harukokku eraldi ulmeriiulit, sest ruumi on vähe ja pigem otsivad lugejad tavariiulist.

Raamatukogus on toimunud veel kohtumine ulmekirjaniku Maniakkide Tänavaga, kes rääkis ka ulmejuttude kirjutamisest. Peale selle ei ole aga muid ulmeteemalisi üritusi toimunud, kuna ei ole selle järele nõudlust olnud. Luule Ahu arvates on see sellepärast, et koolides ei kaeta ulmeteemat.

Huvi ulmekirjanduse vastu on Ahu arvates pigem täiskasvanud meestel, kes on ka tihti asjatundjad, ja noortel. (Ahu, 2017)

Karlova-Ropka harukogus on ulmekirjandus omaette riiulil, kleebistega märgitud ja ka eraldi asukohakoodiga. Karlova-Ropka harukogu juhataja Laili Jõgiaasa sõnul seisneb riiuli mõte selles, et selle abil on lihtsam raamatuid üles leida ja ka raamatuid lugejatele soovitada. Ulmeteemalisi üritusi aga korraldatud ei ole, kuna selleks ei ole vajadust olnud, sest Jõgiaasa hinnangul ulmekirjandust laenutatakse niigi ja see on hästi ulmeriiulil nähtav. Laili Jõgiaasa hinnangul on ulmekirjanduse buumi aeg läbi ja loetavus pigem langeb. Kõige rohkem on loetud raamatut „Näljamängud“ ja vampiiriteemalisi raamatuid, millest kõige populaarsem oli „Videviku“ sari. Praegu on populaarsed Cassandra Clare’i raamatud. Huvi ulmeraamatute vastu on pigem täiskasvanud meestel ja noortel. (Jõgiaas, 2017)

Huvitaval kombel on just Annelinna harukogus kõige vähem ulmekirjandusega tegeletud. On küll tehtud väiksemat sorti ulmeraamatute väljapanekuid ja katsetatud eristada ulmeraamatuid kleepsuga, aga see katse oli lühiajaline. Nüüd on eesmärk olukorda parandada. Ma olen töötanud Annelinna harukogus nüüdseks umbes kaks aastat. Mõte ulmekirjandust propageerida tuli mul siis, kui sattusin ühe töökaaslasega selleteemalisse vestlusesse, tänu temale sain teada, et on juba varemgi olnud mõte teha harukogusse ulmeriiul, see plaan on aga seisma jäänud, kuna töötajaid, kellel on huvi ulmekirjanduse vastu, on vähe ja töö ise on aeganõudev.

Ulmeriiuli tegemise mõtte pakkus mulle välja mu juhendaja. Seepärast otsustasin ise raamaturiiuli ära teha, algselt plaaniga eraldada ainult eestikeelne välisulmekirjandus muust kirjandusest, aga lõpuks sai ka eestikeelne noorteulmekirjandus eraldi riiuli ning kogu eesti ulmekirjandusele sai eraldi märgised ja koodid peale pandud.

Selle töö koostamine pakkus mulle suurt huvi. Enim rahuldust pakkus ulmeraamatute välja otsimine ja riiulitesse panemine. Tänu sellele oli võimalik teatud raamatuid rohkem esile tuua.

Viited

Ahu. L. (2017). Autori intervjuu. Tartu, 29. mai.

Johani, H. (1964). Raamatukoguhoidja käsiraamat. Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus.

Jõgiaas, L. (2017). Autori intervjuu. Tartu, 29. mai.

Kaldmaa, K. (2010). Neil Gaiman “Sandman”. Kasutatud 03.06.2017

Kirjanduslinn Edinburgh. (2016a). J. K. Rowling. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2016/10/31/j-k-rowling

Kirjanduslinn Edinburgh. (2016b). Iain Banks. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2016/12/07/iain-banks/

Kirjanduslinn Edinburgh. (2017). Arthur Conan Doyle. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2017/01/04/arthur-conan-doyle/

Kleimann, K. (2017). Koidu V. G. Ferreira „Domineeriv värv. Tumepunane”. Kasutatud

03.06.2017 https://lugemissoovitus.wordpress.com/2017/04/28/koidu-v-g-ferreiradomineeriv-varv-tumepunane/

National Library of New Zealand. Arranging library fiction by genre. Kasutatud 26.12.2017

Neemre, Ä. (2015). Berit Veidemann “Tumenejad”. Kasutatud 03.06.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2015/01/07/berit-veidemann-tumenejad/

Sulg, T. (2009a). Videvik ja vampiirid. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2009/01/20/videvik-ja-vampiirid/

Sulg, T. (2009b). Estcon 2009 ja Stalker 2009. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2009/07/23/estcon-2009/

Sulg, T. (2011a). Nõiahakatised ja võlurite õpipoisid. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2011/07/27/noiahakatised-ja-volurite-opipoisid/

Sulg, T. (2011b). Eesti ulmekogukonna virtuaalsed väljundid. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2011/10/28/eesti-ulmekogukonna-virtuaalsedvaljundid/

Sulg, T. (2012). Eesti ulmeparoodiad. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2012/07/09/eesti-ulmeparoodiad/

Sulg, T. (2014). Stephen King Tartu Linnaraamatukogus. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2014/09/15/stephen-king-tartu-linnaraamatukogus/

Sulg, T. (2017). Autori intervjuu. Tartu, 22.november

Sulg, T. ja Šepel, J. (2015). Küberpunk ja aurupunk. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2015/07/06/kuberpunk-ja-aurupunk/

Šepel, J. ja Sulg, T. (2011). Draakonid ja lohed. Kasutatud 29.05.2017

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2011/02/16/draakonid-ja-lohed

Tarik, T. (2009). Ajaviitelisest tõlkekirjandusest. Kasutatud 29.05.2017.

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2009/03/02/ajaviitelisest-tolkekirjandusest/

Tartu Linnaraamatukogu lugemissoovituste blogi kodulehekülg. Kasutatud 29.05.2017.

https://lugemissoovitus.wordpress.com/

Palju õnne Malcolm Taylor (Kalver Tamm)

Töökal klassikaliselt koolitatud inglise näitlejal Malcolm John Tayloril täitus 13. juunil kolmveerand sajandit siin maamuna peal toimetamist ja väsimuse märke pole kuskilt poolt näha. Õnneks olen mõnda ta filmi elu jooksul varasemalt näinud, nii et natuke sain nende najal liugu lasta, aga isegi selle baasi pealt endale vaatamiseks nimekirja koostades ja mitme koha peal väga raske südamega sealt hulka filme maha kriipsutades jäi üheksa järele.

Seekordne sünnipäevalaps Malcolm McDowell tõestab väga ilmekalt, et vanus on vaid number. Tegi ta oma debüüdi suurepärases filmis „If...“ viiskümmend aastat tagasi ja tänaseks päevaks on osatäitmisi nii suurel linal, telepurgis kui ka videomängudes üle 200 (imdb.com andmeid matemaatikareeglite järgi ümardades 300).

Debüüt avaldas muuseas muljet ka Stanley Kubrickule, kes ilma prooviesinemiste peale aega raiskamata valis Malcolmi mängima peaosalist filmis „A Clockwork Orange“ (1971). Etteruttavalt võib öelda, et kriitikutelt ongi Malcolm just Alexi osatäitmise eest kõige rohkem kiita saanud. Õigustatult, juba see sundimatu olek ja need sinisilmad ning suunurkades võbelev naeratus, mis eriti võika kontrasti loovad hetkedel, kui on vaja kellelegi peal vana head ultravägivalda praktiseerida, oleks kiidusõnadeks piisavad. Sellele lisandub aga muljetavaldav muudumine kohmetuks koolipoisiks, kes vanglas ei meenuta enam kübetki seda Droogide liidrit, kes varasemalt ainult pilguga mässukatse maha surus (vähemalt ajutiselt). Küüniline vaataja mõtleb muidugi, et tegemist on lihtsalt fassaadiga, et kuidagi karistuse kandmisest kõrvale vingerdada, aga see fassaad on hiilgavalt hoitud. Just täpselt senikaua kui paistab, et õnnestubki vanglamüüride vahelt terve nahaga pääseda. Ja püüdke siis sel hetkel, kui Alex lauluviisi hakkab jorutama, meeles pidada, et see väike sitakott, kes on kogu selle pasa endale ise kaela tõmmanud ja täielikult väärt kõike seda, mis temaga tehakse, on lihtsalt oma tööd väga hästi tegev näitleja.

Huvitav on sellise stardi järel, et kõrgeima kategooria täheks Malcom kunagi ei tõusnud. Tema rollivalikuid vaadates - tundub, et see ei olegi tema jaoks kunagi eesmärk omaette olnud. Ma olen küll suhteliselt kindel, et Malcolmil ei oleks midagi selle vastu, kui teda mainitaks kõrvu Lawrence Olivieri või Peter O'Toole või Anthony Hopkinsiga, aga mulle meeldib mõelda, et vaevalt ta oma valikuid ise kahetseb. Isegi kurikuulsat „Caligulat“ (1979) meenutab mees pigem hea sõnaga.

Sel samal aastal linastus aga teinegi film, kus mees ajaloolist karakterit kehastas. Filmis „Time After Time“ on Malcolm H. G. Wells, kes oma leiutatud ajamasinaga reisib aastasse 1979 püüdma Rappija Jacki, kes on sellesama masinaga selle reisi juba varasemalt ette võtnud. Enam inglaslikumat karakterit on muidugi raske ette kujutada, absoluutselt vaoshoitult ja millegi üle imestamata võtab Herbert omaks kõik uuema aja veidrused, muuhulgas ka autojuhtimise. Tähelepanuväärne roll eeskätt aga selle poolest, et siin ei lase Malcolm kübetki pahelisust välja paista. See julmus, mida silmade ja suuga suudab oma rollisooritusele tellimise peale lisada, puudub Herbertist täielikult. Praegu vaatluse all olevas valimis on need „hea mehe“ rollid aga selges vähemuses. Düstoopias „Class of 1999“ (1990) ning uusversioonides „Halloween“ (2007) ja „Silent Night“ (2012) ülejäänud kolm näidet. Esimeses kahes on ta suhteliselt sarnases rollis, kus kehastab veidi idealistliku õpetajat/psühholoogi, kelle missioonitunne ei lase tal seisus, kus mõnigi teine käes üles tõstaks, käega lüüa. Just Malcolmi dr. Loomis ja Michael Myersi suureks kasvamise lugu on selle lõpuks tüütult tuttavaks vajunud filmi suurimad plussid. Liiga korrektselt lõpetatud „Pühas Öös“ mängib Malcolm konkreetse olemise ja terava ütlemisega šeriffi. Tema rollisooritus ja hirvesarvede stseen on selle filmi tõmbenumbrid.

Üks korduv roll, kelleks Malcolm hea meelega kehastub on ühel või teisel põhjusel omadega persses maailmas raudse rusikaga valitsev despoot. Olgu see paljaste jalgadega klaasil jalutav firmaboss Kesslee koomiksiadaptsioonis „Tank Girl“ (1995) või omaenda väikest rüütliväge pidav Marcus Kane madmaxilikus „Doomsdays“ (2008) või Ameerika Ühendatud Korporatsioonide Esimees originnaliväärilises järjes „Death Race 2050“ (2017), siis see lõbu mida Malcolm ise paistab nendes mitte kõige kõrgemate kunstiliste ambitsioonidega filmides mängimisest tundvat kaalub kuhjaga üles nende puudujäägid loogilisuses. Kui on keegi, kes suudab näiteks ära seletada, mis põhjusel on keset Tankitüdrukut laulu- ja tantsunumber, siis ma oleks seltsimeees fimiteadlast valmis kuulama tundide kaupa.

Veidi tundub filmi „Star Trek Generations“ (1994) vaadates, et siin on Malcolmi mängulust toodud ohvriks Dr. Tolian Sorani traagilisele taustaloole, aga kui keegi vajab tõestust, et hea kurikael tähendab reeglina head filmi, siis Malcolmi vägikaikavedu lausa kahe kapteniga on vaatamist väärt. Fännipoisid olevat igatahes päris kurjaks saanud, et Malcolm James T. Kirki mättasse lõi.

Ühes varasemas uusversioonis „Cat People“ (1982) ei ole Malcolmil aga mingit tarvidust end tagasi hoida. Ohtlikuse osas ei tundu olevat erilist vahet, kas Malcolm on siin inim- või pantrivormis. Pea peale patsutama ei läheks kummalgi juhul. Kuidagi õnnestub tal isegi kõndida nagu kaslane, ilma et see naeruväärselt mõjuks. Boonusena on tegemist väga ilusa filmiga, mille heliriba komponeeris Giorgio Moroder ning teemalaulule kirjutas sõnad ja laulab seda David Bowie.

Seekordse ülevaate lõpetaks mõneti märgilise filmiga, lisaks näitlemisele äratuntavalt robzombielikus verepulmas „31“ (2016), kehastub Malcolm siin ka pealelugejaks. Ei ole sugugi nii, et Morgan Freeman üksi monopoli peab. Võiks siia umbes küünrapikkuse nimekirja neist animatsioonidest ja videomängudest koostadada, kus Malcolmi kergelt irooniline madal tämber vaataja/mängija kõrva paitab. Mõned kõlavamad nimed ainult - täispikk „Bolt“ (2008), suurem või väiksem osalus seriaalides „Spider-Man“, „Batman“, „Superman“ ja „Biker Mice from Mars“. „Wing Commander III ja IV“, „Fallout 3“, „God of War III“ ja „Call of Duty Black Ops III“.

Sedavõrd laia haardega mees siis seekordne õnnitletav ja tegelikult saaks ja peaks tema loomingu palju laiemalt ette võtma, ajaline ressurss paneb vaid piiri peale. Sest no raudselt ma mõne olulise asja olen välja jätnud või unustanud. „Lexx“!!!! Ühes osas tegi kaaasa. Auhindade näol pole ülemäära palju tunnustust Malcolmile tema näitlejakarjääris jagunud. Alexi roll muidugi kõige kiidetum, aga seda lojaalsem on mehe fännibaas. Ning elutöö eest on tal siiski oma täht Kuulsuste Alleel ning väga kõlava nimega organisatsiooni Teadusliku Fantastika, Fantaasia ja Õudusfilmide Akadeemia poolt omistatud Saturni nimeline preemia. Minu õnnesoovid ja neile, kes soovivad poolteist tundi Malcolmi häält kuulata, siis järgnev video on neile kui rusikas silmaauku:

Filmiarvustus: Jurassic World: Langenud kuningriik (Riho Välk)

On vähe ulmelisi teemasid, mis suudavad köita pea kõiki vaatajaid, ning dinosaurused on kindlasti üks selliseid, kui mitte kõige suurem ja vägevam. Kõik meist on lapsed olnud, ning isegi kui ühed unistasid kosmonaudist saamisest, tahtsid teised tuletõrjujaks saada ja kolmandad lihtsalt ilusad olla, siis pea kõikidel lastel on mingi hetk periood, kus dinosaurused on kõige ägedam teema üldse. Nii pole ka üldse imekspandav, et kõige esimene Juura ajastu park on saanud kultusklassikaks. Kuhu oleme aga välja jõudnud 25 (jah, tõesti) aastaga?

Temaatika on juba ammu tuttav - inimesed ei tohiks jumalat mängida. Ja suurtel kiskjatel on suured hambad. Täpsemalt rõhutakse siin filmis aga loomadearmastusele - sauruste saar lendab kohe-kohe õhku, ning vaesed loomakesed tuleb sealt ju ära päästa, aktivistid vehivad siltidega ja ärihaid haistavad raha paremini kui raptor inimverd. Kuskil keskel saadakse kokku - kuidagi on vaja saurused saarelt ära saada ja selle jaoks leitakse üles esimesest filmist tuttav Star-Lord - “kes on kütt ja kes on saakloom?” mäng võib alata.

Kes on kunagi näinud saurustepargi kolmandat osa, siis paljugi on üsna tuttav - lennatakse kohale kindlas usus, et inimene ongi looduse kroon ja mitte midagi ei saa valesti minna. Lisaks peategelaste tandemile ei tohi puudu olla ka kõige klišeelisemad tegelased, antud juhul siis sitapealisusele kalduv sõjaväelane, kriiskav tatikas, ninakas õiglussõdalane, hädavaresest nohik, ning helde-hea-armas, kuid surev vanaisa. Ja nagu liiga paljudele teostele kohane, tuleb vähemalt korra iga viie minuti tagant vaatajale meelde tuletada, et tõelised koletised on ikkagi inimesed ise. Mis siis valesti tehti?

Esiteks, see film ei ole ei maasauruse liha ega veesauruse kala. Vahepeal oli Walking Deadi tunne, et kuskil taustal on zombid või saurused, aga nende jaoks ei ole ekraaniaega, kuna kõik see diiplev draama tuleb ära mahutada. Ehk otse välja öeldes, ei ole tegu tõsise ja vinge saurusefilmiga. Samuti taheti kuidagi ka õudukat teha - indoraptor pidi olema hirmus suur ja kuri nagu eelmise filmi indosaurus, samas aga hiiliv, salapärane ja kaval, nagu varasemalt kujutatud raptorid. Kokku tuli aga vahepealne elukas, kes ei suutnud seinu pikali joosta ja autosid kui paberkotte puruks rebida, ega polnud samas inimesesuurune ja kaval, kelle eest ei saa peitu joosta. Küüniste siluetid tegid dramaatilises kadreeringus paar korda kraapimisliigutusi, sellega õõv piirdus.

Mainisin eelpool üht kriiskavat tüdrukut. Kui kolmandas filmis oli vapper ellujääja-poisike, kellel oli kainet mõistust rohkem kui kogu täiskasvanutekambal kokku, siis selle filmi puhul oli kogu selle plika oleluseesmärgiks draamat venitada. Spoilin julmalt ära, kes tahab end üllatada lasta (hah), võib lugemist järgmisest lõigust jätkata. Igatahes, kogu filmi jooksul nämmutatakse hästi palju kloonimisteemat ja vanemaarmastust. Ja siis äkitselt, ilma erilise üllatusena käiakse välja, et plika ei olegi sureva vanaisa lapselaps, vaid hoopis tolle tütre kloon! Ja… Sellega kogu asi piirdubki. Ta on kloon. Sest tema eelkäija sai surma ja “vanaisa” tahtis endale uut tütrekest, täpselt samasugust. Iseenesest tore ju, aga esiteks ei andnud see filmile mitte kui mingit lisaväärtust, ning seda ei vaevutud isegi technobabble’iga edasi arendamast. Öeldi välja, kõik tegelased noogutasid mõistvalt, ning teema unustati. Võib-olla hoitakse järgmise filmi jaoks, mina aga käisin seda filmi vaatamas, mitte järgmist.

Eel-lõpplahendus, ehk indoraptori võitmine oli lihtsalt magedalt lahendatud. Aga eriti magedaks kiskus asi päris-lõpplahendusega, kus meie tegelastel oli valida, kas lasta saurustel gaasi sees lämbuda või lasta need lihtsalt loodusesse lahti. Esimene variant oli kõige nõrgem sisukandja üldse, algaja ulmik saaks kirjutamistoas sellise lahenduse eest noomida. Teine variant oli aga lihtsalt absurd. Kuskil mainiti ära, et kokku päästetakse 11 sauruseliiki. Sauruseid oli kokku paar tosinat - ju võeti väiksematest mitu kaasa. Piiblilood on toredad, aga igast liigist kaks tükki pole pikaajaliselt eriti suure ellujäämispotentsiaaliga. Ja kuna asi juhtus USA-s, siis tõenäoliselt suudaksid need paarkümmend saurust kaost külvata ehk sama palju, kui mõne poe tühjendusmüügi ajal hullunud inimesed, enne kui paarikümne kilomeetri kaugusel olev sõjaväebaas kohale jõuab ja situatsiooni lahendab.

Lõppkokkuvõtteks pole muud öelda, et tegu on frantsiisilüpsmisega ja rõhutakse lapsepõlvenostalgiale. Ja taas kord tuleb nentida, et treilereid ei tohi vaadata, sest kõik suuremad keerdkäigud näidati nendes juba ära.

5/10, mitte isegi halb, vaid lihtsalt mage.

Filmiarvustus: „Mustand” (Ene Koppelmann)

Alustuseks tahan ma öelda, et mul on väga hea meel, et meie kinodesse on hakanud tulema ka muid filme peale Hollywoodi omade. Tee, mis sa teed, vene ängi Ameerika filmidest ei leia.

Kui nüüd „Puhtandi” juurde tulla, siis mulle film meeldis. Oli madinat, oli müdinat, oli suuri tundeid. Oma osa andis kindlasti ka see, et samanimelise raamatu, mille põhjal film valmiski, lugemisest oli möödas omajagu aega ja ega enam paljut ei mäletanudki. Pärast filmi vaatamist lugesin ka raamatu meeldetuletuseks uuesti läbi. Raamat on laialivalguvam, naistegelasi on rohkem, samas film on kompaktsem, konsentreeritum variant raamatust – ega teistmoodi ei saakski, kui tahta panna 360-leheküljeline raamat vähem kui kahetunnisesse filmi.

Visuaalselt oli film vägagi suurepärane, minu üheks kindlaks lemmikuks olid „matrjoškad” - neid raamatus ei olnud, aga efektsust annavad nad kõvasti juurde. Kõik, mida raamatus ei olnud, kuid filmis olid – kaelas kantavad ämblikud ja tekkivad nahaprobleemid, mis tulevad liigsest kaugusest oma tornist – olid juurde pandud selleks, et oleks, mida vaadata. Mõtlesin filmi vaadates korduvalt, et ei tea, kas raamatu autor oli ka stsenaariumi kirjutamise juures asjaline, sest visuaal mõjus minu jaoks sedavõrd hästi. Internetist otsides ma sellele küsimusele vastust ei saanud (mu vene keele oskus on selle jaoks on natuke liiga nadi), aga raamatu autor Sergei Lukjanenko peaks vilksatama ka ise filmis, täpsemalt reisijana metroos.

Kui nüüd visuaalselt poolelt sisulise poole peale vaadata, siis raamatus olnud mitmest naistegelasest oli tehtud üks – tema armastatu, kellega tal ei lubatud enam koos olla, kuid ometi ristusid nende teed alatihti, mis oli peategelane Kirillile otsekui soola raputamine haavale. See armastus oligi üks kandvaid liine filmis – kõik, mida Kirill tegi, tegi ta armastuse pärast.

Üks suuremaid erinevusi raamatu ja filmi vahel on Vassilissa maa. Raamatus on see Nirvaana – rohi on roheline, taevas sinine, probleeme pole ja kõik on juba ainuüksi õhu hingamisest õnnelikud. Ometi kasutatakse seda vanglana, ümberkasvatamisasutusena.

Filmis on see maa hall tööstusmaastik, kus õhk on saastest raske ja inimesed kui koonduslaagri vangid – tahtejõuetud zombid, kelle silmist on elusäde kustunud.

Eriline pärl oli Vassilissa ise, kes oli selle sotsialistliku maailma edasiviiv ja täidesaatev võim. Välja nägi ta nagu tavaline vene mammi, kuid sisemas oli ta kui kalk teras, kes ei tagane sammugi, et saada seda, mida usub olevat endale kuuluv. Seda maailma võib võtta kui nõukogude aja allegooriat, kes sellel ajal on elanud, tunneb kindlasti äratundmishelki. Nõukogude ajale viitavat võib filmist leida mujaltki, alustades kolmerublastel olevast vaatest kuni kogu filmi tuumani välja. Mõnes mõttes on kõik see, mis Kirilliga juhtub, vägagi nõukaajalik – antakse töökoht kõrgemalt poolt, kuid reegleid ei seletata, samas reeglite vastu eksimine toob kaasa karistused. Kirill suudab täita ülesande, mille annavad talle tema tööandjad, kui hind, mida ta maksab, on nii mõneski mõttes kõrge.

Filmi lõpus selgub võib-olla vastus küsimusele, kas mustand on alati mustand ja puhtand alati puhtand. Et mõned asjad ei pruugi tegelikult olla need, millena nad esmapilgul paistavad. Et armastusest ja veest vahel piisab, et inimene liigutaks mägesid. Oleks meil kõigil vaid selline armastus.

Filmile peaks tulema ka järg, sest sugugi kõik ei saanud veel lahendust ja armastusel on veel mägesid, mis vajavad liigutamist.

Raamatuarvustus: Kersti Kivirüüt „Värav“ (Leila Liivak)

Etnoõuduslugudega kuulsust kogunud Kersti Kivirüüt on lisaks kirjanikutööle tegelenud ajaloo- ja ühiskonnaõpetuse õpetamisega, tegutsenud Kaitseliidu Tartu maleva Kodutütarde ja Noorte Kotkaste organisatsioonides, pälvinud 2012. aastal enim silma paistnud noorsootöötaja tiitli ja teinud veel palju muud märkimisväärset, mida siin üles loetleda ei jõua, kuid on võimalik lugeda Wikipedia leheküljelt. Tundub, et tegemist on väsimatu, loomingulise ja erakordselt teotahtelise inimesega.

Värskelt ilmunud romaani „Värav“ tegevus toimub sarnaselt Kivirüüti eelmistele teostele tänapäeval, kuid leidub ohtralt ajaloolisi viiteid ja jutustatakse hirmuäratavaid lugusid minevikusündmuste kohta. Kuna Kivirüüt on oma teostes kasutanud inspiratsiooniallikateks eesti rahvaluulet ja kohapärimusi, toimub tegevus ühes pisikeses looduskaunis kohas, Meerapalus.

Külas elatakse rahulikku ja eraklikku elu, kuni riigiametnikel tekib mõte rajada sinna rahvuspark. Pärast seda, kui keskonnaministeeriumi peaspetsialist Laanehunt salapärastel asjaoludel Meerapalus kadunuks jääb, ei ole politseinikel muud järeldust kui süüdistada külaelanikke. Tegelikkus on aga palju kummalisem. Selgub, et päikeseloojangu ajal roomavad soost välja zombid ja kohalik rahvas suhtub neisse nagu igapäevasesse loodusnähtusesse. Lihtsalt valel ajal õue ei tohi kippuda, siis lähevad peletised ise rahulikult sohu tagasi. Kuidas nad ikkagi tekkisid ja mis sunnib neid igal õhtul hauast üles ronima? Ja miks nad inimesi endaga sohu kaasa tirivad?

Musta huumoriga vürtsitatud raamatus peavad tegelased mõistatuse lahendamiseks kaevuma sügavale minevikku ja lõpuks päriselt labida kätte võtma. Nagu oleks zombidest veel vähe, tuleb rinda pista päris ehtsa deemoniga, kes on inimese keha sisse roninud ega soovi sealt enam lahkuda. Kui selle raamatu põhjal stsenaarium kirjutada, saaks päris korraliku kodumaise õudusfilmi. Noorematele lugejatele oleks „Värav“ hea ajaloolise lisamaterjali omandamiseks. Näiteks Liivi sõda (1558–1583), mille olulisemad lahingud Eestimaa pinnal toimusid, on leidnud raamatus olulise koha ning seletab osaliselt ka zombide tekkelugu. Kuigi tegemist on kirjaniku fantaasiaga, saab „Väravat“ lugenu nüüd ajaloo tunnis omaette muiates meenutada, et seal oli ju koolnute armee. Sellega seoses meenuvad kindlasti ka raamatus ära mainitud jesuiidid, Liivimaa ja vastureformatsioon ning selgub, et pealtnäha tavalist ilukirjanduslikku teksti lugedes on meelde jäänud hulk olulist infot.

Oma olemuselt ja ülesehituselt soovitakski „Väravat“ täiskasvanutele kergemaks lugemiselamuseks või siis vanemale koolieale suvise kohustusliku kirjanduse vahepalaks. Autor on hästi tabanud erinevaid inimtüüpe ning nende värvikamad omadused eredalt välja toonud. Küllap leiavad äratundmisrõõmu nii need inimesed, kes kusagil väikelinnades suvitavad ja külarahva käitumist pisut veidraks peavad, kui ka need, kes noorema põlvkonna nutisõltuvuse üle nalja teevad. Ja muidugi sobib see raamat kodumaise õuduskirjanduse huvilistele, sest selles žanris on kahjuks liiga vähe eesti autorite loomingut.

Raamatuarvustus: Genevieve Cogman „Nähtamatu raamatukogu“ (Mairi Laurik)

Kujutlegem hetkeks ette dimensioonidevahelist raamatukogu! See on koht, kus aeg ei voola ning lugemisvaraga täidetud riiulid ulatuvad kümnete kilomeetrite kaugusele. Kahjuks ei ole raamatukogu lugejatele avatud, vaid keskendub vaid uurimistööde tegemisele ning rariteetide kogumisele ja säilitamisele.

Just sellise raamatukogu hoidja on Irene. Raamatukoguhoidjate töögi pole tolles kummalises paigas päris tavaline. Nimelt käivad nad erinevatest dimensioonidest raamatuid kogumas. Dimensioone on palju ning igaühega neist on seotud eripärad. Vahel on kogumise põhjuseks teose ainulaadsus, vahel soovitakse justnimelt ühe raamatu mitmeid sarnaseid versioone leida – „Faust“, mis erineb sõna võrra naaberdimensioonis sündinust või jutukogu, mille jutud on teises järjestuses. Dimensioone on palju ning igasse neist läheb Raamatukogust uks, üldjuhul mõnda keskraamatukokku. Osa dimensioone on meie maailmaga sarnased (eks meie omagi ole üks paljudest), kuid osa erinevamad kui mõned teised. Mõnes maailmas on maagia võimalik, teises tehnoloogia kõrgelt arenenud, kolmandas kirjutas sealne Émile Zola pilkeloolise näidendi "Söekaevurid".

Kohe raamatu alguses pannakse lugeja vastamisi põgenemisega. Irene, kes on kätte saanud vajaliku raamatu (selle nimel kuude viisi teenijatüdrukuks maskeerunult koolimaja koristanud ning viimasel hetkel vajaliku raamatu varastanud), peab kiiremas korras Raamatukokku jõudma, sest vargus avastati peaaegu enne selle toime panemist ning kinnilangemine ei ole valikus.

Kui tüdruk Raamatukokku jõuab ning veel enne kui korralikult hinge tõmmata suudab, puhkusest rääkimata, antakse talle kaasa õpipoiss ning suunatakse uuele missioonile. Missioon ei ole lihtne ning siingi lisandub krimihõnguline liin. Raamat, mida Irene otsib, ei ole midagi erilist ̶ Grimmid on muinasjutte kirjutanud nii paljudes dimensioonides. Ometi on just siinne versioon see, mida Raamatukogu vajab – selles raamatus on lisalugusid, mida mujal ei ole, lugusid, mis paljastavad killukesi raamatukogust. Missioon on niigi keeruline, sest maailm, millesse Irene siseneb, on kaosest nakatunud. Peagi selgub, et raamatu omanik on mõrvatud, raamat oma kohalt kadunud või varastatud ja dimensioonis on hoiatus Raamatukogu vihaseima vaenlase kohta. Lihtsamaks ei tee olukorda seegi, et kiuslik töökaaslane Irene'l tööd käest tahab võtta ning õpipoiss Kai on kõik muud kui tavaline noormees.

Äärmiselt hoogne ja muhe raamat, mis sobib lugemiseks ühtviisi nii varateismelisele kui täiskasvanu, olles kergestimõistetav, kuid kindlasti mitte liiglihtsakoeline. Lugesin vaimustusega ning maadlen siiani probleemiga, et kas jaksan järgmise osa eestikeelse tõlke ära oodata või libiseb silm enne ingliskeelset versiooni ostma. Igal juhul on tegemist sarjaga, mille edasist ilmumist ma suure põnevusega ootan.

Raamatuarvustus: „Hingede raamatukogu“ (Leila Liivak)

Seiklus, mis algas romaaniga “Miss Peregrine’i kodu ebaharilikele lastele” ning jätkus “Tontide linnas”, leiab oma hoogsa lõpu “Hingede raamatukogus”. Esimeses raamatus avastas kuueteistaastane Jacob, et on olemas teistsugused inimesed, niinimetatud ebaharilikud, kes varjavad ennast koletislike tontide ja hingetute eest. Vähe sellest – selgus, et tema vanaisagi oli üks ebaharilikest.

„Hingede raamatukogus“ püüab Jacob koos tulesüütajast Emma ja rääkiva koeraga päästa sõpru tontide kindlusest. Nad rändavad tänapäeva Londonist Vanakuradi Aakrisse, Victoria-aegse Inglismaa räpaseimasse agulisse. Põrgulikud kirjeldused ja sünge olustik tekitavad üheaegselt kõhedust ja põnevust ning palju annavad juurde sürrealistlikud mustvalged fotod.

Ebaharilikke eristavad tavainimestest üleloomulikud võimed. Miss Peregrine, ebatavaliste laste kodu kasvataja, võib muutuda linnuks. Üks laps on ebatavaliselt tugev ja teisel on kõhus päris mesilased. Kolmas suudab aga muutuda nähtamatuks. Tegelasi ja võimeid on nii palju, et nende meeldejätmiseks oleks vist tarvis eraldi kataloogi. Õnneks suutis autor viimases raamatus otsi natuke kokku tõmmata ning keskendutud on kolmele peategelasele. See aga ei takista erinevate kõrvaltegelaste sisse põimimist, kes samuti millegi poolest erinevad. Nad tulevad ja lähevad, vilksatades süžeest nii kiiresti läbi, et pigem segavad keskendumist, juhtides lugeja tähelepanu põhitegevusliinilt kõrvale.

Olles lugenud kaht eelnevat raamatut, ootasin seekordsest järjest midagi enamat, kuid jätkus ikka sama põgenemiste ja võitluste kirjeldus, kus noorukitest kangelased on üle koletistest, kes peaksid suutma oma vastased hetkega põrmustada, aga millegipärast siiski ei suuda. Vanakuradi Aakri sünge paadimees, reostatud jõe kohal hõljuv mürgine udu, tahmased tänavad ja teivaste otsa torgatud pead, kes silda ületavaid inimesi hädaohu eest hoiatavad, tekitavad küllalt hea tausta, et muuta kogu raamat heaks õudusromaaniks. Kuid siis poleks see vist enam sobiv noortele lugejatele, kes sarja lugemist eelmiste leebemate osadega alustasid. Nii jooksevadki kogu selle jubeduse keskel ringi needsamad teismelised, kes eelmistes raamatutes, ebaharilike laste hingi jahtiv hingetu tihedalt kannul.

Sellegipoolest kiidaks autori fantaasialendu, sest ta on suutnud fotodel kujutatud inimestele juurde mõelda omadusi, mis seletaksid piltide kummalisust. Näiteks kuulub maski kandva mehe pildi juurde kirjeldus sõltuvust tekitavast ainest, mille tarbimine põhjustab näo sulamist ja tundmatuseni moondumist.

Kui põgenemised ja võitlused lõpuks ühele poole saavad, peab Jacob tõestama arstidele ja oma vanematele, et ta pole hull ning ebaharilikud on tõepoolest olemas. Kas see tal ka õnnestub, jäägu juba lugeja avastada.

Karvustamisest üldisemalt (Jüri Kallas)

Võib-olla oleks ma pidanud käesoleva kirjatüki kohe kirjutama, kohe esimeste karvustuste saateks. Samas, siis poleks ma teadnud veel Reaktori algupäraste juttude tavataset. Ei, ma olen Reaktorit ka varasemalt lugenud, aga kuidagi pisteliselt, et pigem tõlkelugusid, kindlate eesti autorite omi ja siis neid skandaalsemaid. Eks karvustuste kolumn saigi seepärast ette võetud, et siis saan ma täpsema pildi, et on sundus. Jah, ma juba paari kuu pärast jõudsin enda otsust ka kahetseda, paar korda olen ka hiljem kahetsenud, aga autorid on öelnud, et seda on neile vaja. Positiivsema poole pealt saan öelda, et olen sattunud lugema tekste, milleni ma muidu poleks nii ruttu ehk jõudnud.

Erektori karvustuste järel sain ma aga paarilt inimeselt suisa sõimata... või kui leebemalt öelda, siis ei saanud nad aru, et miks on nii, et mu jutt ja hinded pole justkui kooskõlas. Eks ma püüan alljärgnevalt seletada, et miks just nii ning kuna jutt on üldisem, siis sai see ka karvustustest lahti ühendatud ja eraldi kirjatükiks vormistud.

Alustama peaks vast sellest, et ma jätsin karvutustest teadlikult välja tõlkejutud. Kasvõi seepärast, et tõlke arvustamisel peaks tõlget võrdlema originaaliga ning ilmselt peaks püstitama ka küsimuse tõlkevalikutest. Kuid tõlgitud tekstide autorid minu kriitikast niiehknaa teada ei saa, tõlkevalikud määrab tasuta kättesaadavus ja nooremate välisautorite edevus ning originaalidega võrdlemine oleks olnud enam kui töömahukas tegevus...

Kohe peaks ütlema ka seda, et algupärase ja enamjaolt algajaliku loomingu (k)arvustamine pole päris arvustamine. Noh, et suur osa Reaktori jutte pole päris valmis ja päris suur osa neist ka ei saa kunagi valmis. See on etteheide, mida Reaktorit kritiseerivad isikud, eriti paar sealt teisest ajakirjast sageli ette heidavad. Samas, kusagilt peavad autorid alustama ning Reaktor on algajale ulmeautorile üks väheseid, kui mitte ainus võimalus tagasisideks. Pole meil ju enam Kirjanike Liidu proosakonsultante ning kas nemad üldse oskaksid ulme asjus nõu anda. Ja kindlasti ei avalda Reaktor ka kõike, mida neile saadetakse, seda ma toimetusele lähedalseisva isikuna tean. Jah, on väidetud, et filter võiks tihedam olla. Noh, meil on see teine, tiheda filtriga ajakiri ning ei saaks öelda, et see tasemevahe nii üüratu oleks, et osad autorid suisa kattuvad ning kui ehk sõnaseadamise oskuselt on seal teises teinekord ehk isegi paremat taset, siis ulmelises plaanis on seal olukord sageli hämaram. Ma muidugi ei taha ajakirju kuidagi vastandada ja teist maha teha, aga ma olen ka võimetu selle vastu, kui keegi nüüd solvub ja kiunu üles veab.

Ka olen ma karvustajana mõneti skisoidses olukorras. Noh, et ma püüan isikliku meeldimise kõrvale jätta, tõesti püüan, iseküsimus, kuidas see ka õnnestub. Kui ma neid jutte Ulmekirjanduse BAASis arvustaks, siis oleks hinded kindlasti madalamad kui karvustuste kolumnis, sest BAASis tuleks juurde meeldib või ei meeldi mõõde. Ka oleks BAASis puudu see õpetuslik/kasvatuslik hoiak, sest seal on need jutud võrdselt iga teise mistahes ajal ja mistahes maailma nurgas ilmunud tekstiga. Noh, et Reaktori karvustuste nurgas püüan ma siiski autorile mingit nõu anda, iseküsimus kuidas see nüüd õnnestub ja kas autor sellega midagi ka teha oskab. Ma ei pruugi ka kõige parema tahtmise juures tekstiga ühele lainele saada ning autor võib leida, et minu etteheited pole tema teksti kohta, või on suisa solvavad.

Igatahes püüan ma mõista, mida autor on teha tahtnud, vaadata kuidas see on õnnestunud. Ka võtan ma arvesse autori varasemat loomingut, kui seda on ja kui ma sellega kursis olen ning püüan võrrelda, kas on arenguid jne.

Mis seal salata – hinnete panek on minu jaoks üks keerulisemaid tegevusi. Ma olen sisimas väga hea ja leebe inimene ning halva või lihtsalt madalama hinde panemine tekitab minus ebamugavustunde. Selles mõttes on tekstiosa mul ehk ausam, sest halvasti ütlemine ja ka kiitmine on minu jaoks vähemvalulik tegevus. Hinne oma numbrilisuses on kuidagi väga lõplik ja paikapanev ning seeläbi vastandub miskitpidi minu olemusele. Eks see Erektori-järgne õiendamine oligi suuresti sel teemal, et nii halvasti ütled ja nii hea hinne...

Minu kriitiline maailm ei tunnista absoluutskaalat. Minu jaoks on taoline asi arusaamatu, et ei saa võrrelda võrreldamutut... noh, tegelikult saab, aga siis saab hinnetejoru, millega pole midagi peale hakata. Näiteks kuidas hinnata absoluutskaalal näiteks suht keskpärase autori tugevalt üle ta tavataseme tehtud teksti ja väga tugeva autori lödi ja kõvasti alla tema tavataseme teksti, mis ometigi on parem selle keskpärase autori tekstist. Jah, ilmselt paljudele poleks see probleem, et kui on parem, siis ongi parem. Vaat minu jaoks on oluline tulemus ning tulemuslikkuse skaalal on selle keskpärase autori ülejõukäiv ja samas hästi realiseerunud pingutus olulisem, kui tugeva autori lödi lati alt läbi vonklemine. Ja eriti on taoline vahetegemine oluline siinses karvustuste kolumnis, sest siin on oluline ka areng ja pingutus. Ja küsimus pole töö hulgas, vaid just arengus ja selles, mis välja tuleb. Selles mõttes võib esmaavaldaja saada tõesti minult positiivsema vastukaja kui kümne aasta jooksul kümme juttu avaldanud autor.

Mõtlesin, et kas öelda kümne aasta jooksul kümme juttu avaldanud autori kohta igavene algaja või suisa lootusetu algaja? Otsustasin siiski neutraalsema sõnavaliku kasuks, sest elu on näidanud, et mõni autor mingil hetkel justkui plahvatab ja hakkab kirjutama hoopis teisel ja paremal tasemel. Ja on küllaga autoreid, kes teevad üsna palju ja üsna suvalist, aga aeg-ajalt tuleb sealt ka head ja väga head. Taaskord see igavene vaidlus, et kas noort ja/või algajat autorit peaks innustama või hoopis hirmutama. Mina ei tea, aga kirjanduslugu ja eluvaatlused on näidanud – need, keda peaks hirmutama, sellest end häirida ei lase, ning teised võivad karmist kriitikast hoopis heituda. Jah, eks keegi kindlasti ütleb, et elu on karm jne, aga mina küll ei taha olla mõne eesti ulme tulevikuande timukas.

On öeldud, et anne lööb alati läbi, aga minuarust on see üks rumalamaid loome-alaseid arvamisi. Autorid on erinevad – on paksunahalisi ja on väga õrnahingelisi ning andekas võib olla nii see kui ka teine.

Veel tahaks öelda, et ei ole üheselt mõistetavat hea kirjanduse valemit. Jah, üldiselt saab paljulugenud inimene aru, mis on halb kirjandus... eriti, kui see inimene suudab asju näha pisut laiemas kontekstis, mitte ainult meeldiva/mittemeeldiva skaalal. Noh, et ei ole nii, et hea ulmetekst peab kindlasti olema lühiromaan, ega tohi mitte mingil juhul olla laast... et peab sisaldama seiklust, ega tohi olla ebamäärane mõtisklus... jne, jne, jne... Selles mõttes on Reaktor ääretult tänuväärne avaldamiskoht, sest kolm algupärase ulmega paberväljaannetes tegelevat toimetajat omavad kõik mingeid piiravaid komplekse ning seetõttu on võimalikud tekstid, mis seetõttu jääksidki ilmumata, sest ei vasta nende meeste Hea Ulme Kaanonile.

Tahaks loota, et ma seletasin siin asju pisut selgemaks, et oli abiks. Kui mitte muud, siis sain üht-teist lihtsalt välja öelda ja on edaspidiste vaidluste-seletamiste puhuks üks tekst, millele viidata.

Uudiskirjandus 06/18

Nora Roberts: Aasta üks

See algas aastavahetusel.

Haigus saabus järsku ja levis kiiresti. Hirm levis veelgi kiiremini. Nädalate jooksul kadus kõik, millele inimesed seni lootsid. Elektrivõrk varises põrmu;

seadused ja valitsus haihtusid ja rohkem kui pool maailma elanikkonnast oli surnud.

Seal, kus kunagi oli kord, valitses nüüd kaos. Teaduse ja tehnoloogia võimu taandudes kerkis esile maagia. Osa sellest oli hea, näiteks Lana Binghami maagia, mida ta praktiseeris katusekorteris koos oma armsama Maxiga. Osa sellest oli kujuteldamatult kuri ja see võis hiilida kõikjal – tänavanurgal, süngetes tunnelites jõe all või hoopis inimestes, keda arvasid kõige paremini tundvat ja armastavat.

Kui levisid teated, et laastatud tänavatel patrullivate võimude eest ei ole kaitstud ka immuunsed ega võimetega inimesed ning loota saab vaid kaaslastele, otsustasid Lana ja Max rusudes New Yorgist põgeneda. Samal ajal liikusid ka teised rändurid läände, otsima uut maailma. Chuck, geenius, kes üritas läbi häkkida võrguühenduse kaotanud maailmast. Arlys, ajakirjanik, kes oli kaotanud oma vaatajaskonna, kuid kasutas tõe ülestähendamiseks paberit ja pliiatsit. Fred, tema noor kolleeg, kes õppis tundma oma kasvavaid võimeid sellele süngele olukorrale lausa kohatult optimistlikult. Lisaks Rachel ja Jonah, leidlik arst ja parameedik, kes peletasid eemale meeleheidet, keskendudes püüdlustele hoida elus noort ema ja kolme vastsündinut.

Kirjastus Ersen, tõlkinud Ester Eggert

384 lk

Andy Weir: Artemis

Jasmine Bashara pole kunagi tahtnud hakata kangelaseks. Ta tahtis lihtsalt rikkaks saada. Mitte metsikult rikkaks nagu mitmed külalised tema kodulinnas Artemises, inimkonna esimeses ja ainsas Kuu-koloonias, vaid lihtsalt niipalju jõukaks, et kolida välja oma kirstusuurusest korterist ja süüa midagi paremat kui maitsestatud vetikad.

Niisiis, kui võimalus kiiresti palju teenida tekib, ei suuda ta jätta seda kasutamata. Mis sest, et selleks on vaja kasvada pisismugeldajast suurkurjategijaks. Ent täiusliku kuritöö kavandamine osutub alles tema probleemide alguseks, sest tema väike ilus rööv viib ta otse keset hoopis suuremat vandenõud võimu haaramiseks terves Artemises.

Andy Weir sai tuntuks raamatuga “Marslane”, millest valmis ka samanimeline film. “Artemis” on tema uus raamat lähitulevikust, seekord Kuule rajatud baasist.

Kirjastus Tänapäev, tõlkinud Tiina Randus

344 lk

Agur Karukäpp: Valuhoidjad (Looming nr 6)

Ajakirja Looming juunikuu numbris on ilmunud Agur Karukäpa õudusjutt “Valuhoidjad”, kus tegutsevad aborti teinud naine, tema maha jätnud mees, lootest arenenud kummitustüdruk ja tollele teisest ilmast järgi tulnud sünge võõras.

Maniakkide Tänav: Newtoni esimene seadus

Ajalehes Lääne Elu hakkas 3. aprillist ilmuma Maniakkide Tänava pikem lugu “Newtoni esimene seadus”.

N. K. Jemisin: Viies aastaaeg

See on manner, mis pole rahulik isegi heal päeval. Selle nimi on kibedalt paradoksaalne – Rahu. Selle inimesed elavad pidevas katastroofivalmiduses. On siiski miski, mida nad kardavad rohkem kui aastatepikkust vulkaanitalve – orogeene, kes suudavad kasutada maad relvana. Peaaegu üheaegselt toimub kaks kohutavat sündmust. Vaikses asulas õpetajana töötav Essun avastab koju tulles, et tema abikaasa on surnuks peksnud nende pisipoja ja röövinud tütre. Võimas kättemaksuhimuline orogeen rebib kaheks terve Rahu kontinendi. Hiiglaslikust kraatrist õhku paiskuvad tuhapilved katavad taeva ja saabuv viies aastaaeg võib kesta kümneid aastaid. Sadu. Või koguni tuhandeid. Essun on sunnitud vaatama tagasi oma minevikku. Kusjuures maailma lõpp teda ei heiduta. Kui vaja, on Essun valmis isakese Maa ise lõhki rebima, et oma tütart veel elavana maha. Ta asub teele.

„Viies aastaaeg“ pärjati 2016. aastal maineka Hugo auhinnaga. Tegu on „Lõhutud Maa“ triloogia esimese raamatuga.

Kirjastus Tänapäev, tõlkinud Sash Uusjärv

376 lk

Enn Põldroos: Circletown

See raamat räägib arenguvõimalustest, mis tõenäoliselt ei teostu kunagi.

Ometi – nende kujutletavate sündmuste algimpulsid peituvad suuremal või vähemal määral meis kõigis. Nad annavad varjundi meie igapäevamõtetele ja -tegudele

– vahel vaevumärgatavalt, kuid mingil õnnetul hetkel ka silmatorkavalt. Circletown varjub meis kõigis.

Aastatuhandete jooksul on inimkond loonud iseenda, korjates kildhaaval kokku tohutu kultuurikogumi ja vormides siis ennast selle vaimus. Meie juured pole kinni vaid lokaalses kodumurus, vaid haaravad aegu ja kaugusi. Kuid Ikka ja jälle juhtub, et inimesi surutakse nägupidi hetkeseisu ja öeldakse, et see ongi ainus ja arvestatav. Kerkivad müürid ümber Circletownide – kas tegelikkuses või meie teadvuses. Ikka ja jälle vihjatakse, et mõtlemine on pahe.

Kui oleme kaotanud võime sissepääsuks aastatuhandete vaimsetesse ladestustesse või kui meid selles takistatakse, võivad tagajärjed olla kurvad.

Nagu utoopiates-antiutoopiates tihti, ollakse selleski kirjatükis kinni pigem kaasaja muredes. Raamat on mõistulugu sellest, mis juhtub, kui me unustame või oleme sunnitud unustama.

Kirjastus EKSA

112 lk

José Saramago: Tujukas surm

„Järgmisel päeval ei surnud enam keegi“ – selle lausega viib nobelistist portugali kirjanik José Saramago (1922–2010) meid oma 2005. aastal ilmunud romaanis ühte nimetusse riiki, kus juhtub midagi enneolematut. Surm tüdib oma tööst ja uue aasta algust kuulutanud kellalöögist peale ei sure enam ükski inimene. Nende saatuseks on elada igavesti. Kas tõesti on inimkonnale osaks saanud ülim õnn – surematus ja igavene elu? Väljavalituks osutunud riigi kodanike esialgne eufooria asendub peagi järjest rängemate eluliste probleemidega, nõnda et riik jõuab katastroofi ja kaose veerele. Surm otsustab seepeale reegleid muuta ja hakkab inimestele saatma lillas ümbrikus eelteateid neid nädala pärast ootavast elulõpust. Kuid on üks inimene, kellele ta seda kirja ära saata ei suuda

…

Terava pilgu ja vaheda sulega kirja pandud romaan vaatleb, kuidas tulevad tavalised inimesed, valitsus, aga ka kuritegelikud ühendused toime aina suureneva füüsilise ja kõlbelise kaose tingimustes, pannes lugeja mõtisklema surmast ja selle puudumisest, surma inimlikkusest, ligimesearmastusest.

Romaan on elegantne mõistulugu, vaimukas satiir poliitika ja kiriku silmakirjalikkuse pihta, irooniline ja ühiskonnakriitiline mõtisklus filosoofilistel, poliitilistel, sotsiaalsetele ja usuteemadel, samas ka liigutava armastuslooga.

Kirjastus Eesti Raamat, tõlkinud Janne Kukk

208 lk

Kersti Kivirüüt: Värav

Kersti Kivirüüt on eesti haridustegelane ja kirjanik, viie romaani ja paljude lühijuttude autor, kes peamiselt kirjutab etnoõuduse žanris, kuhu kuulub ka „Värav“. Peamine osa tegevusest toimub Meerapalu rannakülas, kuhu pimeduse saabudes ilmuvad zombid, kellega külaelanikud on juba üsna harjunud. Põhisüžee kõrval on selles romaanis peamine väikese külakoha ja selle elanike värvikas ja vaimukas kujutamine.

Laanehunt hoidis külmaleevenduseks käsi rinnal risti ja liikus auto juurde. Enne kui ta rooli taha istus, köitis ta tähelepanu veider udu, mis metsa alt küla poole roomas. Justkui oleks suuremat sorti vedela lämmastiku anum kummuli pööratud – põlvekõrgune udujärv valgus aeglaselt, kuid järjekindlat allavoolu Peipsi suunas. Ühtäkki märkas ta metsaserval seismas teismelist tüdrukut vanamoodsas sitskleidis. Umbes sarnast kleiti kandis Laanehundi ema Brežnevi-aegsetel lapsepõlvepiltidel. Tüdruku olekus oli midagi õõvatekitavalt kummalist

– ta seisis metsaveerel ja vaatas ainiti Laanehundi poole.

Kirjastus Fantaasia

126 lk

Derek Landy: Detektiiv Luukas Leebesurm – Nurjatute kuningriik

Lubage tutvustada, Luuker Leebesurm – tarkpeast detektiiv, kõikvõimas maag, räpaste trikkide ja murdvarguste meister. Ahjaa, ja surnud. Koos ebatavalise ja salapäraselt andeka Stephanie Edgleyga moodustavad nad liidu, mis peab jagu saama kõikematvast iidsest kurjusest.„Detektiiv Luuker Leebesurm: Nurjatute kuningriik “ on seitsmes lugu Derek Landy põrgulikult põnevast noorteseeriast.

Maagia on haigus. Üle kogu maa areneb tavalistel inimestel järsku välja metsikuid ja ebastabiilseid võimeid. Jumalate maagiat kasutades võivad nad linna lõhki kiskuda, kui keegi neile vastu ei astu. Luuker Leebesurma ja Valküüria jaoks tuleb vist jälle üks selline päev…

Kirjastus Pikoprint, tõlkinud Mario Pulver

688 lk

Taavet Kase: Surmamaks

„Surmamaks” on võimalikku tulevikuühiskonda kujutav vaimukas ja seikluslik hoiatusromaan. Teos eristub originaalse idee, stiililise omapära ja autorimina maailmapildi poolest kõigest muust seni eesti keeles kirjutatust, säilitades sealjuures olulisima – mõnuga loetavuse.

Kirjastus :paranoia

174 lk

Robert Silverberg: Valitud teosed 3: Märkmeid eel-dünastilisest ajastust

Koostanud Raul Sulbi. Inglise keelest tõlkinud Juhan Habicht, Priit Kenkmann, Martin Kirotar, Maria Reile, Külli Seppa, Raul Sulbi, Jaana Talja.

Ulmekirjanduse suurmeistri Robert Silverbergi 16 lühiromaani, jutustust ja lühijuttu viivad lugeja teaduslikus fantastikas 1960ndatel domineerima hakanud uue laine põnevaile maastikele. Hoolimata nende tekstide tihti avangardistlikust ja pürotehnilisest vormist räägib Silverberg meile endiselt oma lemmikteemadest: ajaparadoksidest, jumalast, kliimakataklüsmidest, tagakiusatud teistsugustest olenditest, seksist, armastusest ja surmast. Nende kaante vahel näeb lugeja, kuidas esimest korda valitakse paavstiks robot, kuidas Maa pöörlemine ja tiirlemine peatub ning kuidas Ameerika võib olla fragmenteerunud lugematuks hulgaks erinevateks ajalooalternatiivideks.

"Käesoleva kogumiku lood on kirjutatud sel segaduste ajal, kui maailmas ei olnud enam ühtki turvatsooni – aastail 1969–1974. Inimesed kandsid kummalisi riideid ja olid kummaliste soengutega, suitsetasid üheskoos kummalisi aineid, lugesid ja kirjutasid kummalisi asju. Need ajastu ilmingud, mis tunduvad meile nüüd kummastavad ja tänapäeva noortele peaaegu ebareaalsed, olid loomulikult sügavama haiguse ja segaduse sümptomid. Meid oli sädelevast lootusest ilma jäetud ning inimkoosluse alused üldiselt olid puruks kistud. Rumalad liidrid tirisid meid masenduse mülkasse ja lootusetusse sõtta, mille vastu meie riigi noored mässu tõstsid, ning kogu ühiskond langes kaosesse. Meeleheitlikud uued käitumisstiilid peegeldasid sisemist meeleheidet kõigil ühiskonna tasanditel."

Kirjastus Fantaasia.

381 lk

Ulmkonnakroonika 06/18

Ulmestaar Alan Sigus

Alan Sigus on Tartu metalimees, kaitseliitlane, pereisa ning ulmefänn. Lisaks paljule muule on ta teeninud oma surematuse Eesti ulmemaastikul tuntuima meiemaise post-apo larpi korraldamise tõttu. Ka Reaktori lehekülgedelt võite leida tema mängudeteemalisi artikleid. Ta käib tublisti kord aastas Estconil ning tihtipeale võib teda kohata ka Tartu ulmikute kogunemisel.

1. Mida praegu loed?

Alles eile lõpetasin "Aliens: Bug Hunt" kogumiku. Olen vana Alieni maailma fanaatik, ning tarbin ära suht kõik mis sellest välja tuleb. Õnneks oli see kogumik üldiselt hea. Mõned jutud olid kehvakesed, kuid kogumike puhul sellest ei pääse.

2. Mis naelutab sind raamatu külge.

Usutavad tegelaskujud ning värvikas ja hoogne tegevuse kirjeldus. Võib ka olla vaid üks nendest kahest, et raamat meeldiks. Tegelased kelle motiividest ja mõtete keerdkäikudest ma aru ei saa, teevad nad minu jaoks irratsionaalseteks ning ma ei oska neile enam kaasa elada. Tegevuse puhul pole aga midagi masendavamat kui aeglane, jalgu järele lohistav kirjeldus, mis fokusseerub ebavajalikele detailidele. Kuid tõele au andes olen kogu elu jooksul pooleli jätnud vaid 3 raamatut.

3. Kolm lemmikut ulmes? Paari lausega neist lugejale.

Kirjanikest on paratamatult üheks lemmikuks Strugatskid. Lapsepõlvega N-Liidus, kasvasin nendega üles kuid mõistma hakkasin alles vist kolmekümnendast eluaastast, kus ma jälle nad kõik viimseni (nii vene- kui eestikeeles) läbi lugesin ja avastasin, et see mis enne paistis sügav, oli tegelikult alles varbaid-märjaks-tegev algus.

Läänemaailmast on üheks lemmikuks Alastair Reynolds, kelle maailmakirjeldused mulle mõtteainet pakuvad ka pikaks ajaks pärast lugemist. Jah, olen lugenud palju veel paremaid teoseid, kuid Reynolds on lihtsalt stabiilselt hea.

Kolmandaks teen sohki ja ütlen, et suureks lemmikuks on kõik teosed mis toimuvad "Aliens" ja "Warhammer 40k" maailmates. On häid, on halbu aga loen kõike!

Ulmekirjanikud Tartu autorite laadal

29. juunil Tartu autorite laadal Küüni tänaval võis leida Metsavana ja hea õnne korral ka Maniakkide Tänava, kes müüsid seal koos Indrek Hargla ja Krafinnaga eksklusiivsete hindadega raamatuid

Rollimäng "2221"

Teretulemast aastasse 2221, seikleja! Möödunud on Kolmas maailmasõda ning inimühiskond on peaaegu täielikult lagunenud. Jäänud on vaid üksikute võitlejate järeltulijad, kes virelevad väikeste alade sees, mis on tuumapeade radiatsioonist puutumata jäänud.

Just Sina, noorhärra või tütarlaps vanuses 14 - 114 oled oodatud seiklema vabaõhurollimängule "2221", mis on esimene selle laadne üritus Eesti pinnal ning selle korraldajaks verivärske MTÜ Lõviurg koos tiimiga. Sellel üritusel saad end kehastada ellujääjaks, kes võitleb enda viimsete elumugavuste ning vabaduse nimel, sest selles maailmas liigub ohte ning tundmatuid karaktereid rohkem kui keegi 200 aasta eest oleks osanud ettegi kujutada. Sooritades erinevaid maastikumängulisi ülesandeid, kindlustades ning arendades enda baasi ja luues suhteid või võideldes teiste karakteritega on sul võimalik luua endale üha rohkem ja rohkem eeliseid, et selles karmis maailmas toime tulla ning võõrjõududele vastupanu osutada.

Pärast mängule registreerimist pole vaja rohkem ette valmistuda kui läbi mõtelda enda roll ning leida selleks kõige sobivam kostüüm. Isiklikke asju, nagu nutiseadmeid, taskunuge ja kuldkette pole mängule lubatud kaasa võtta, kuid kogu enda maise vara võid jätta kas korralduse hoiuruumi, kus on pidev valve nii korraldaja kui kaamera näol või enda autosse. Mõlema variandi puhul võid alati enda kuldketti ja nutiseadet mänguväliselt silitamas käia. Kõike, mida omad ja kaasa tarid mängu alas sees, võivad teised mängijad sinult varastada või "jõuga" endale nõuda. Erandiks on loomulikult ravimid, sinu isiklik kostüüm koos detailidega või mis tahes muu eluks vajalik, mida sa endast lihtsalt eraldada ei saa. Ühtlasi tohid kaasa võtta magamiskoti, kui usud, et sinu baas on piisavalt turvaline selleks, et silm mõneks tunniks looja lasta. Selline isiklik vara märgistatakse ning on rangelt reeglitega kaitstud. LARPI mõõgad ja muinaskostüümid võivad selle ürituse ajal pööningul edasi vedeleda, sest kogu nodi, mida sa mängu jooksul katsuda saad, on juba mängu alas sees.

Olles registreerinud ning tasunud osalustasu, võid oodata üle 30 - tunnist maastikumängulist rollimängu ilma vahepeatusteta, läbi mõeldud korraldust ning palju huvitavaid leide koos kolme söögikorraga, mis on osalustasu sisse arvestatud.

Ürituse toimumisaeg: 8. - 9. September, 2018

Ürituse toimumispaik: Lääne-Virumaa, väike-Maarja vald,

Avispea küla, Rohu raketibaas

Registreerimine ja rohkem infot.

Ropecon tulekul

2018. aasta Euroopa suurim rollimängumess Ropecon toimub taas kord Helsingi Messukeskuses 27.-28. juulil. Seekordne festivali alapealkiri on "Elu ning ühiskond".

Rohkem infot festivali kodulehel.

Kogumiku "Saladuslik tsaar 5: Droonide mäng" esitlus

Kogumiku autoreid küsitles Veiko Belials ja mängis ansambel Vist Tulnukad. Vestleti Maniakkide Tänava kirjutamise töötubadest, millest on alguse saanud "Saladusliku tsaari" sari. Veini, õlut ja suupisteid pakuti aga juba ürituse algusest alates.

Jyrka karvustused 06/18 (Jüri Kallas)

Juunikuu jutte lugedes keerles mul korduvalt peas väljend „Erektorijärgne pohmakas“. Noh, et vähe materjali ja tase ka selline põhjakaapeline...

Paadikapten – Taaskohtumine

Erektorist loetud Paadikapteni jutust parem, aga vaid kröömike ja ega ma rohkem selle mehe asju lugenud pole...

Väga lühike jutt ning seetõttu ei saa ma ka sisust kuigi palju rääkida, sest vähegi pikem seletamine oleks liiast. Peategelaseks on paadialune, selline elule jalgu jäänud mees, kes kuidagi kulgeb ja midagi meenutab... eks ma sain aru, kes see mees on ja sain ehk ka pisut varem aru, kui autor plaanis.

Suurem probleem on pigem, et minule kui lugejale oli see jutt üsna mõttetu. Jah, midagi toimus, üks ideepojuke oli kah, aga seda on kuidagi liiga vähe. Tasemel profi tehtuna oleks see ehk loetavam ja isegi nauditavam, aga poleks see ka siis midagi erilist.

5/10

Karmo Talts – Ära kunagi usalda poolasid

Tüüpiline algaja jutt, aga kõigest järjekorras...

Sisuks on kuninga salakuulaja retk mässulise vasalli maadele. Fantasy ja puha, maagia, relvad, madin jne.

Kirja on pandud see aga päris kehvalt, et mitte hullemini öelda. Algab eikusagilt ja saab ka eikusagil otsa – võib-olla on osa sarjast, aga ma pole selles kuigi kindel. Samas, seda alguses olevat eelmise retke jääkmeenutusi poleks üldse vaja, sest midagi need jutule juurde ei anna, lihtsalt segavad. Jutt ise on telegramlikus stiilis: mine sinna, tee seda, lahenda olukord. Peategelane läheb, teeb ja lahendab ning lugejal pinge puudub, sest peategelane on sedavõrd kõva ja tore mees, et tal lihtsalt peab õnnestuma. Pealegi puudub autoril ettekujutus mastaapidest, sest tegevus toimub üsna hõreda asustusega kohtades ning võõras, kes seal ringi luusib ja küsimusi esitab, hakkaks kohe silma ja ärataks kahtlusi. Olgu, hakkas ja ärataski, aga lossis peaks ikka iga vahimees inimesi nägupidi teadma, eriti siseruumides...

Parem pole olukord ka keele- ja stiilirindel. Selle jutu lugemine tõesti väsitas... meenutan, et tegu peaks olema hoogsa seiklusjutuga. Väsitas just liigne sõnamudru, et asju oleks saanud ja pidanuks lihtsamini ja selgemalt ütlema. Ka häirisid mind selle fantasy-maailma rahvaste ja rasside-liikide nimed, noh need poolad ja küünarpikud – minul need pigem segasid lugemist. Ja see ei ole hea.

Iseäranis ärritas mind jutu lõpp, sest see polnud muu jutuga proportsioonis... et kiirustav ja pinnapealne. Ükskõikne samuti, sest hulk inimesi sai otsa, aga autorile ei paista see üldse korda minevat...

4/10

Maks Hull – Torm

Mitte kõige pikem jutt, aga kõvasti parem kui kaks eelmist... iseküsimus, kas see nüüd suur kiitus on.

Selline meeleoluline, kergelt poeetiline lugu väega tüdrukust ja Tormist.

Ma ei saaks öelda, et ma jutu lugemist väga nautinud oleks, aga pärast eelmist oli mõnus ikka küll. Nautimist segas vist ka see, et mulle ei lähe taolised lood korda. Kuid autor sai enesele võetud ülesandega enam-vähem hakkama...

7/10

Lõpetuseks tahaks ma öelda, et suhteliselt lahja number, et just algupäraste juttude poolelt. Kaks teksti olid sellised, mida vabatahtlikult ei loeks, kolmanda neelad alla, aga erilist maitseelamust ikka ei saa.

Ma saan aru, et autorid on algajad jne, aga vaadake palun peeglisse ja küsige endilt ausalt, kas te ise tahaksite selliseid jutte lugeda. Ma saan aru, et omaenda tehtut on raske kõrvalvaataja pilguga mõõta, aga proovige... proovige lugeda kiusliku pilguga.

Reaktori juttudest 06/18 (Tõnis Hallaste)

Torm

Maks Hull

Torm, kes pärast pikka puhkust otsustab taas virguda ja veidi mürgeldada, tunneb seletamatut tõmmet kaljunuki juurde. Sinna jõudes näeb ta ees ülinoort nõida TuulLikKiid, kes köidab ta loitsude ja lauludega kinni ning vormib temast pikkamööda luust ja lihast mehe – kaaslase elu lõpuni.

Mingi aeg pärast loo lugemist mõtlesin endamisi, mida öelda selle teksti kohta ja üldmulje kiskus umbes sellises suunas, et „Tormi” näol on tegemist maagilise realismiga, mis võinuks ka olla kirjutatud maagilisrealistlikult (ehk siis kogu selle poeetikamääraga, mis on omane tollele žanrile, lootõe ja metafoorse tõe põimumine jne). Nüüd üle lugedes näen, et see pole ehk maagiline realism vormi poolest, aga nüüd näen, mis see pigem on.

Tegemist on muinasjutuga. Tüdruk soovib endale kaaslast, seega otsustab ta Tormist teha endale seltsilise. Ja nad elavad õnnelikult elu lõpuni – tüdruku elu lõpuni, mehest saab jälle tuuleiil, mis jääb puhuma sinna kaljunukile, kus nad esimest korda kohtusid. Romantiline ja nunnu.

Aga muinasjutus kirjutatakse ainult sündmusest kogu selle ebatavalisuses. Novellist, isegi muinasjutulisest novellist, ootaks tegelaste hingestamist. Või motiivide põhjalikumat väljakirjutust. Kas tüdrukust sai külapoisi õelate kõlakate tõttu paaria, mistõttu tal oli vaja elukaaslast luua loodusjõududest – sest kõik teised kartsid ja keegi teine poleks julgenud? Muinasjutus öeldakse vaid, et TuulLikKii vormib tuulest endale mehe, selleteemalises novellis oleks juttu ka nende kooselu mingitest iseäralikkustest. Pygmalion oli näiteks muinasjutuline skulptor, kes vormib kauni kuju, millele jumalad otsustavad anda hinge – muinasjutt piirdub sündmuste loeteluga jutustaval moel, novellis võiks ka tähelepanu pöörata sügavamatele küsimustele selle kohta, millist elu see kuju elama hakkab, millised on näiteks tema võimed ja milline on looja ja loodu kooselu nii omavahelises plaanis kui ka kõigi külaelanike silmis. Kas müstiline Tormi (kes loo kestel ütleb vaid üheainsa sõna – nii et me ei tea, milline isiksus tal võib olla) teeb nõiapiigast veelgi kardetuma isiku tema kodukülas? Kas nad suudaks saada lapsi? Kuhu see kõik viib? Muinasjutus on tegelased ja lugu, novellis on isiksused ja sündmuste tagajärjed.

Pean siiski ütlema, et tegelikult see jutt meeldis mulle. Tormi loitsimine oli hea stseen ja võib-olla on mu kriitika paljuski ebaadekvaatne, sest ma nõuan, et lugu võiks olla teistsugune. Aga lugu on omamoodi tore sellisena nagu on. See lugu kirjeldab üht maagilist toimingut – Tormi köitmist ja tema vormimist meheks – ja väga napilt puudutab asjaolusid, mis selleni viisid (TuulLikKii suhteolukorda ja mõtte võimatust, et ta võiks jääda kokku mõne teise külapoisiga). Tormi tagasimuundumine tuuleiiliks on vaid maagilise toimingu järelkaja, selle jutu post scriptum. Toiming oli mu arust üsna huvitavalt välja kirjutatud ja nunnu oli kah. Lihtsalt, nuh. Mu arust selline ülevaade ühest loitsust ei täida novelližanri sisulisi raame.

6,5/10

Taaskohtumine

Paadikapten

Tommy, Annika ja Pipilotta – umbes kakskümmend (?) aastat hiljem. Annikast on vähe teada, Pipist on saanud haldjalik nõiatar, aga Tommyst on saanud väikeste võluloitsudega alkohoolik Eestis. Loo kestel tehakse kena väike ülevaade Tommy elust ja näidatakse, kuidas Pipi leiab ta klaaskuulist ja otsustab külla minna.

Pean midagi möönma – lugesin kaks korda, enne kui aru sain, et tegemist on Pipi Pikksukaga. Raputame kõik koos mulle tuhka pähe, eks ole. Kolmandat korda lugesin, et näha, kus seda vihjatud oli ja miks ma siis enne ära ei ühendanud. Nojah, oli tõesti mainitud rootsi keelt, mainitud olid kolme lapse nimed ja nimetatud oli ka neegrikuningat.

Segas see, et tegelased olid hoopis teistsugused oma teada-tuntud olekust (Pipilotta oli mingi haldjalik nõiapiiga, ffs). Tommy võinuks olla näide sellest, kuidas lasteraamatu naljakate sündmuste taga peituvad traumeerivad noorpõlveelamused, aga ei, ta oli lihtsalt niisama suvaline alkohoolik – mitte isegi „sest elu oli selleni viinud”, vaid seepärast, et autor tahtis kujutada suvalist kodutut alkohoolikut. Pipi polnud piiramatu energiavaruga jõujunn, vaid tavaline kaunis punapäine nõianeiu. Tekstis pole kordagi öeldud „pats” ega „sukk”. Sel polnud midagi tegemist „Pipi Pikksukaga”, see lihtsalt oli jutt Paadikapteni tüüpkarakteritega, kellele olid antud Pipi tegelaste nimed.

Kuni ma loost aru ei saanud, näis see mulle olevat lugu mõningate nõiavõimetega kodutust. Ja sellisena oli idee omamoodi huvitav. Enamasti on maagilised võimed aknaks maailma – loed Potterit ja mõtled, et kui poleks keeldu peal, võiks suht igaüks neist olla mugumaailma valitseja. Siin jutus võiks olla vastupidine näide – tal on võimeid küll, aga tal pole motivatsiooni ega kujutlusvõimet nendega midagi peale hakata. Seega on tegemist maagiga, kelle suurim võit pole lohede tapmine väeloitsudega, vaid keeldumine joogipoolise ostmisest. Sellise loo potentsiaali teostamiseks pole Paadikapten see õige kirjanik, aga midagi võiks seal olla.

Kuni ma loost aru ei saanud, tundus see suht ebamäärane jutt, millel polnud erilisi sündmusi, oli vaid ülevaade ühe kodutu elust ja mingi kokkusaamine teksti lõpus. Kui ma loost juba aru sain, olin mingis mõttes vähem rahul – milleks laenata tegelasi, kui sa ei kavatse nende läbi kommenteerida algteost? Muutus lihtsalt nimede laenamiseks.

4/10

Ära kunagi usalda poolasid

Karmo Talts

Meiedemaa kuningriigis, kuningas Jüri valitsemise ajal, püüab Haravere parun Jõõr vaikselt mingi mässuga hakkama saada. Ilmselt on tegemist naabruses oleva Poolademaa õõnestustööga... Salakuulajast peategelane saadetakse asja uurima. Näib, et asja taga on ülikuid võlukunstiga manipuleeriva poola Smeiga – ja tema Valede Krooniga.

Tegemist on seiklusliku looga, mis igati ladusalt kulgeb. Peategelane saab ülesande, läheb uurima. Tutvub asjaosalistega. Tutvub mingi reetmisega. Võetakse pahalaste poolt kinni. Ta pääseb ja lahendab olukorra. The end!

Üks asi, mille eest sooviksin lugu kiita, on see, et klassikalise ülesehitusega lugu on korrektselt välja kirjutatud. Hästi on aru saada, kuhu minnakse ja miks minnakse. Seiklusliku loo põnevad stseenid on kah täitsa kenasti välja kirjutatud (täringupettus näiteks oli täitsa okei, nagu ka lõpumadin). Mõni noorem lugeja võiks isegi elevile sattuda. Suurim kiitus, mida sellele teha, ongi et mõni fantaasiakirjanduse austaja võiks seda lugeda ja tunda, et vot, nagu päris. Kui ta otsib sellist lugu, siis ta saab sellise loo – ja naudib seda.

Olemata aga suurem asi tavalise fantasy fänn, tunnen ma, et see on selline stabiilne keskmine. Midagi halba pole, aga midagi hõisata kah ei leidu. See läheb kuidagi vääramatult oma kursil lõpu suunas, kergitamata sind kuhugi ja vajumata allapoole kuhugi. Tekstiplaan oli tehtud ja see oli ära sooritatud – nüüd on lugu olemas ja nagu päris. See ei too žanrikauget inimest fantasy-usku (mida ma ikka ja alati soovin ulmest ja fantasy'st – et asi mõjuks veenvalt ka esmakordsele tarbijale), aga see kindlasti pole ka pettumust valmistav jutt. Lihtsalt üks muhe suvine ajaviitejutustus.

5,5/10

Järjejutt: Jäljekütt (4/4)

David Noë, Laura Loolaid

Jewel jõuab lõpuks Prosperitas Ühe kohtukeskusesse ja jõuab oma venna Fortune Harperini. Ta saab venna lõpuks kätte (ehkki kolleeg Mardus on siiani igaveseks pinnuks silmas). Pika lennu kestel saavad Jewel ja Fortune kinnituse, et jah, tegemist on tõepoolest õe ja vennaga. Nad arutavad oma lahus elatud, aga üldjoontes sarnaseid lapsepõlvi, lõpuks maanduvad koduplaneedil. Lähevad Harperite suurde lossi, mõlema lapsepõlvekoju. Ja siis...

Neljaosaline järjejutt või lühiromaan on jõudnud lõpule. Ja mida ikka öelda – igati stabiilne, ei lasknud latti alla. Mulle vist kipuvad lühiromaanide puhul meeldima algus ja lõpp – algus, sest maailma viimistletus ja tema enda eripära tulevad esile ja panevad mõnulevalt ning heakskiitvalt noogutama; lõpp, sest seal paikneb kulminatsioon ja lahendused ja üldjuhul ka loo kirjutamist õigustanud süžeeline idee. Üsna salapärane missioon võinuks lõpuga saada huvitava lahenduse – nende isa saatis Jeweli Fortune'it otsima ning just sel ajal otsima, sest [lugege neljandat katkendit ja saage ise teada] – umbes seda ootasin siit.

Seepärast oli mul natuke kahju, et autorid on otsustanud lõpu jätta suhteliselt avatuks ning ebamääraseks. (Või on mul endal vajakajäämisi selle lõpu dešifreerimisega). Antakse vihjeid ema kohta, samas kui ikkagi räägitakse Marduse igikestvast ohust, ja nad jõuavad koju, ei näe kedagi ja – kõik. Hästi väheke nagu „Blade Runner 2049” lõpp, milles peategelane selgubki eelkõige olevat mutter suuremas masinavärgis ja majas toimuv kohtumine ei puutu enam temasse. Siinses võib arvata, et lõpulause – kõlab lask – ja edasine ei puutu enam peategelasesse, kuid Fortune'iga tehakse ühte koma teist. Kes aga teeb, mille pärast ja kuidas tuleb mängu vihjamisi mainitud ema? Võib-olla mulle lihtsalt ei meeldi avatud lõpud... Einoh, vahel meeldivad kah, ja ma olen lugenud liiga palju selliseid lõppe, kus kõik süžeeliinid saavad ülikorralikult välja kirjutatud ja kus jääb hästi väheke tunne, et puudu on vaid loojuva päikese poole ratsutamine ning ekraanile kuvatav „And they lived happily ever after... The end!” - see ei meeldi kah kellelegi. Aga praegusel juhul ma ise ei taju, et lugeja oleks saanud piisavalt materjali, millega neid otsi kokku tõmmata.

Kas viimase lasu tegi Mardus? See oleks kuidagi nõme, sest ta oli terve loo vältel üks niisama-takistaja, kelle mahhinatsioonide ületrumpamine näitab peategelase hakkajalikku loomust ning võimekust probleemidest jagu saada. Mardus oli terve loo kestel selline mitte just üleni tõsiseltvõetav takistaja, kelle lõplik võit, eriti selline mittekusagilttulev, mõjuks ebarahuldavana. Kas selle lasu tegi nende ema, kunagine Harperite turvaülem, kes oli kunagi isa juurest minema läinud? Ehk oli lühiromaanis tervikuna vihjeid rohkem, selles neljandas katkendis polnud seda nii põhjalikult välja kirjutatud, et mingi motiiv ennast ilmutaks. Panin otsingusõna „ema” ja vaatasin ülejäänud katkendid üle ja sedasi ei leidnud midagi väga palju enamat – ehk oli see kuidagi peenemalt lõimitud ülejäänud juttu, nõnda küll ei leia.

Võib-olla on siinne avatud lõpp mõeldud tekitama uudishimu autorite loodud maailma vastu – ChaosNova universum kui lugude seeria, mis algab küsimusega „Mis juhtus Jewel Harperiga?” ja mille järgmised raamatud või lühiraamatud hakkaks tasapisi vastama sellele küsimusele. Sellise maailmaloome seisukohalt on otste lahtiseks jätmine eduline, aga mu meelest praegu võtab see siinselt loolt tervikelamuse.

Ehkki ma ei jäänud lõpplahendusega rahule, oli lugu iseenesest päris hästi kirjutatud. Autorite sulg jooksis väga sümpaatselt. Toon näiteks ühe täiesti tavalise täitelõigu:

Välkhõljuki trajektoor kandus üle uduloori mattunud mägimetsade ja mööda ääretutest kasvukupliväljadest; kaugel sõidusuunas mängles pilvealustes kiirtes kobaras termiidikuhelikke meenutav linnasiluett. Lähenedes kogusid kuhelikud üha enam kuju ja üksikasju, kuni lõpuks said nähtavaks pisitillukesed inimehitused nende pinnal.

Mul tuleb silme ette jälle midagi bladerunnerlikku, mingi teadusulmeline esteetika on siin olemas. Muis stseenides on teisiti kirjeldatud, seal on hoopis mingid teised ja kolmandad mõjutused, aga kõik jääb SF-maitseliseks.

Arvan, et tegemist on hea sooritusega. Dialoogid täitsa head. Päris palju kokkupõrkeid bürokraatia ja korruptsiooniga, mis tegi selle ulmeseikluse iseäralikuks. Tegelased sümpaatsed (ehkki võib-olla natuke tüüpkarakterid – Mardus võinuks veel peategelase kunagine armuke olla, siis olnuks ta sümpaatsem stereotüüp kui see, mis ta praegu oli). See võiks inimestele meeldida küll.

8/10

Järjejutt: Jäljekütt. 5 (David Noë, Laura Loolaid)

Tõlge/mugandus ajakirjale “Reaktor”

5. osa (ptk 14-16)

--------------------------------------------------

Peatükk 14. Otse kabinetti (jätkub)

Hing kinni ja kõrvad pilli löömas, jäi Jewel juhmilt jõllitama märga laiku, mis ta rinnaesisel hoogsasti kasvas. Kui ta pilgu tõstis, vaatas talle võidukal irvel vastu Mardus, kes oli kirjutuslaua varjust püsti hüpanud ja viipas nüüd vanamoelise haavlipüssi toruga Fortune’i suunas.

“Sina, pojuke, seisa sinna! Sind pean ma elusalt kohale toimetama. Aga neid huvitab su mõistus, mitte täiskomplekt varbaid!”

Jewel lõi vankuma ja libises põlvili, jõudes veel märgata eemal nurgas vereloiku kägardunud kogu. Kuminad ta peas paisusid osavõtmatuse virvarriks, millest tungis läbi vaid Marduse parastav tenor.

“Vaata, ma ei saanud kuidagi pihta, kuidas sihuke magus erajuhtum just sulle sülle sadas." Mardus patseeris kätega vehkides mööda tuba, susates vahetevahel jutu jätkuks püssirauda siia-sinna. "Või et mis nipiga sa nii kähku neilt nubludelt piiratud andmed välja pinnisid. Aga siis, kujutad sa ette, ootan mina taktitundeliselt põõsas, et saaks sulle enne üleandmist veel aru pähe rääkida, ja mida ma näen - sina jalutad põgenenud vangi vabalt linna vahel. Nojah, mõtlesin, küllap teed kundele teatrit, aga siis tõmbad sina koos meie linnukesega vasakule ära. Aina segasemaks läheb! Ma mõtlesin, et sul on ehk omal mõni kõrvaltehing soojas… või siis ehk tahad poissi nurga taga külmaks teha - ja see käib juba minu ärihuvidele risti vastu! Lähenen mina siis tasahilju, igati viisakas ettepanek soolas, aga ei jõua veel juttugi teha, kui satun veel põnevama vaatepildi otsa - sina möllad mingi kahtlase tuvasti kallal, nagu oleks omas kodus. Ja alles siis viisin ma otsad kokku - just nimelt omas kodus sa ju oledki!” Mardus kangestus oraatoripoosi ja pröökas: “Lubage esitleda, daamid ja härrad - Kadunud Tütar on leitud!” Ta kihistas rahulolevalt. “Sihuke magus kokkusattumus teeb ka lugupeetavale kolleegiumile kahtlemata heameelt.”

Jewel ei vastanud. Ta surus põse sügavale põrandavaiba hattudesse ja jälgis lihtsameelse hämmeldusega verevaid mullikesi, mis lurinal ta vaateväljas tantsisklesid.

Tonksanud Jewelit saapaninaga, läks Mardus alles õigesti hoogu. Ta vuhises valsisammul üle vaiba, vedas kraapsjalga ja kummardas kujuteldava publiku ees maani. “Te vaadake ainult, missugune kohutav tragöödia ja verepulm! Kaks võõrdikasvanud pärijat sepitsevad vandenõu, et oma lihane isa paljaks röövida! Kuid kuritöö äpardub, roimarid pööravad teineteise vastu ning meessoost pärija - kord juba vanglast põgenenud kurikael - tapab tunnistajad ning kaob jäljetult! Nii et pea meeles, härra ahunalausuja-” ta suskas püssiraua Fortune’ile nina alla - “kui sul tekib kihu oma uue leivaisa juurest putket teha, siis minna pole sul kuhugi. Asustatud maailmade jaoks oled sa tänasest mitte niisama vanglapõgenik, vaid ka kurikuulus peremõrtsukas!”

Marduse komejanti segas sissetuleva sõnumi tirtsatus. Üks silm sihikul, vilksas ta randme-ekraani. “Tundmatu kontakt. Ongi nemad.” Ta äsas Fortune’i käsivarrest kinni. “Liigutab! Bossid soovivad tere öelda.”

Poolel teel ta peatus, et Jeweli lõtvunud kogu veel kord saapaga nügida. “Natuke nõme muidugi - sa pole veel päris küpse ja mina teen niimoodi sääred. Aga sa saad ju suremisega ise ka hakkama, eks? Ei, moona pole tõesti mõtet raisata, siin pole palju jäänud.” Marduse suu tõmbus õndsalt kõrvuni. “Tead, sa olid algusest peale üks vastik sitaritsikas, aga see-”

Saabus järgmine sõnum - ja veel üks.

Mardus ohkas melodramaatiliselt. “Ah… olgu pealegi. Suur tükk, pikk ilu ja nõnda edasi.” Ta võttis hetkeks mõnitava valveseisangu ja vedas siis Fortune’i nattipidi uksest välja.

Jewel ei teadnud enam, kas on öö või päev. Ta parem käsi puhkas soojas pehmes laukas, mis pulsirütmis ta sõrmeotsi hellitas, ja meeldiv hämarik mähkis ta meeli endasse.

Kuskilt üsna lähedalt kostis kobinat. Veidi vastumeelselt kiskus Jewel end uinumusest lahti ja pingutas pilku.

Kuju… inimene - meesterahvas… Maxis - isa.

Maxis püüdis midagi öelda. Silmside saavutatud, muutusid ta kähinad üha tungivamaks ja palavikulistelt huultelt võis lugeda aina ja aina kordumas sõnakatkeid: “...wel… ….wel… ndesta… ndesta ...lle.”

Ebainimliku oigega pööras Maxis end täielikult Jeweli poole ja pressis vaevukuuldavalt: “J-Jewel… an-andesta… v-vedasin sind… alt…” Ta jätkas, kuni lausekatketest jäi alles vaid seosetu pobin, ja siis vaibus seegi.

Jewel toetas põse tagasi vaibalohku ja kuulatas, kuidas pausid Maxise katkendlike hingetõmmete vahel järjest pikemaks venisid.

Kerkiv hämarik paitas ta silmalauge: pime-valge… pime-pime.

Peatükk 15.Sindisa

See paik on talle võõras. Ümberringi heljub tokerjas udulaam; kuskilt immitsev õrn valgus muudab selle pea läbipaistmatuks.

“Mida sa tahad, Jäljekütt?”

Tundmatu.

“Mulle on antud ülesanne sind koju toimetada.” Ta küünitab kaela- näha pole midagi.

“See on pere siseasi. Sinusse see ei puutu, Jäljekütt.”

Kõneleja on üsna ligidal. Kui ainult näeks, mis on udu taga…

“Aga see juhtum toodi mulle isiklikult… ainult mina üksi saan selle lahendada!”

“Kas sa siis ei tea-” hääl pudeneb tuhandeks kaugeks sosinaks - “erajuhtumid toovad ainult pahandust.”

Lämmatav udupilv tungib talle peale ja pimedus kõrvetab ta palet; parv paberist lummutisi lendab talle otsejoones näkku.

Ta teab, et peab siit kuidagi ära saama; ta jookseb, kuid jalad ei kanna.

See on uni! Peab lihtsalt üles ärkama, muud midagi!

Ta pigistab silmad kõvasti kinni ja avab need hooga.

No muidugi - ta on treeningmatil oma tavalises kohas, hingetu, higi lahmab. Küllap viskas pildi eest. Ta sülitab nurka ja asub harjutusnuku ette positsioonile, rusikad püsti. Verele paistetanud nukid tikuvad lahti hargnenud kämblamähistest välja. Pole viga, kohe saab ka põhujuss oma koosa. Ta mõõdab paraja vasaksirge, teise, kolmanda. Midagi on mäda - löögid ei jõua sihile, kuidas ta ka ei pingutaks. On see ikka veel uni?

Kõrvetav pimedus tungib uuesti peale; ta ahmib õhku ning siis ta kukub, langeb lõpmata, mööda ilmvõimatutest maastikest.

Ta leiab end kükakil sumedas ööõhus, peopesad kobrusel kukeharjavaibal.

Ula peale hiilimine tuleb tal viimasel ajal päris hästi välja. Ametikäigust aedadesse, aianurgast salavärava kaudu müürivahesse, sealt linna hooldustunnelisse ja hoplaa, tänavamelu! Öösiti on valgus linna alumisel poolel.

“Õhtust, kõurikud!” Ta semud ei tee kuulmagi. Ta püüab tänavamürast üle hüüda, kuid hääl kängub ta kõrisse.

Tarvis on kontakt luua, tal on ju ometigi tähtis sõnum! Ta peab enda kuidagi kuuldavaks tegema, ta peab-

Velotuled pimestavad ja tänavaturu laterdused kerkivad rusuvaks kakofooniaks. Miks ta üldse siia tuli? Asjad ei klapi. Tal on vaja-

Tal on vaja kontorisse jõuda ja…

Ja…

Ta küünib vaevalt üle hiiglasliku kirjutuslaua kiviplaadi vaatama. Tarvis on isaga rääkida, tarvis talle ühte asja näidata. Ta ajab end pikaks-pikaks ja vinnab ninaotsa üle lauaääre, kus talle jääb ette kandik kahe tühja klaasiga.

“Vaata, issi, vaata, mis ma leidsin!” Ta tõstab tillukese pistoda, hoiab seda õrnalt, kuid kindlalt peos täpselt nii, nagu on õpetatud.

Isa heidab küütlevale terale üheainsa pilgu ja pöörab pea ära. Kas ta siis ei näe, kui ilus see on?

“Jah, väga kena, Jewel.” Isa hääl on imelik. “Jookse nüüd, sinu õpetaja juba ootab.”

Ta ruttab teisele poole lauda - enne ta ei jäta, kui isa ta leidu kiidab -, aga takerdub teel vaibamäestikku ja lendab ninali.

Ta ei saa enam püsti; ta ei saa üldse liigutada.

Kontor haihtub ja selle asemel laiub siniroheline horisont künklike raiesmike kohal. Miski kannab teda puhkides silmapiiri poole ja õõtsiksamm ajab südame pööritama. Vist on midagi halba juhtunud, sest kogu ta kere kiheleb ja tulitab.

Aga see pole ju päriselt; see on juba olnud… vähemalt nii palju meenub talle!

Ta püüab kõnelda, kuid sellest ei tule midagi välja. Ta peab siit pääsema, peab üles ärkama!

Ta võitleb peale tungiva udumassiga, püüab end välja kaevata.

“Jewel,” hüüab keegi kauguses. “Jewel, kas sa kuuled?”

Udutortidesse takerdudes punnitab ta sõnakuulmatuid liikmeid - veel natuke ja ta pääseb siit. Hääl kostab nüüd õige ligidalt, kodune, tuttav hääl.

“Isa?”

Silmi avali lüües nägi Jewel ähmast kogu enda kohale kummardumas.

“Sa pead hästi vagusi püsima. Jewel, kas sa kuuled mind?”

Maxise hääl see polnud - ja nende kodukeel ka mitte. Kui vaateväli selgines, leidis ta end ülevaataja Pistriku murekortsudega tõtt vaatamas. “Mis…” Kõnelda oli liiga valus. Jewel pures alahuult ja tõstis küsimuse märgiks kulmud.

Pistrik noogutas. “Jewel… Tondihobu - jah, ma tean, kes sa tegelikult oled. Ma olen su perega ammu tuttav. Jewel... oota, rahu-”

Sügavalt seljaaju soppidest ründas teda unenäos kohatud kõrvetav sügelus ja Jewel pingutas kogu jõust, et selle eest ära vingerdada.

Pistrik haaras tal ettevaatlikult õlgadest. “Rahu… rahu. Ma tean, kui halb sul praegu on, aga sa pead mõnda aega vagusi püsima. Ainult natuke veel. Sobib?” Ta lasi lahti ja seisis hüppevalmilt lähedusse. “Mida vähem sa liigutad, seda parem. Ma... ma süstisin sulle ühte segu... ei saanud teisiti. Katsetusjärgus nanorobotid, Sindisa-kategooria." Ta nohises süüdlaslikult. "Nende toime... nad põhjustavad, ei - käivitavad kudede ülikiire taastumise ja... Eks muidugi võõrkehad ja valesti kokkukasvamised vajavad pärast asjatundlikku sekkumist, aga..." Pistrik heitis talle mureliku altkulmupilgu, justkui peljates, et Jeweli sisikond kerest välja murrab ja talle kallale kargab. “Vaata, Sindisa eesmärgiks on võitlusvõime taastamine äärmuslikes ohuolukordades. See, mis pärast saab... Isegi üks annus tähendab meeletut riski. Sulle… sulle sai kolm... Pole naljaasi kedagi nii kaugelt surmasuust tagasi kiskuda.”

Kui see minu peal töötab…

Jewel vormis mõtte ettevaatlikuks sosinaks: “Isa?”

Pistrik raputas nukralt pead. “Vabanda, Paharet… hiljaks jäin.”

Kaotusvaluvahk riivas ta meeli vaid hetkeks. Siis see haihtus ning andis teed tõreda vastakuse massiivile, millest tasapisi settis välja rahutu uudishimu.

Varsti tundis Jewel, et saab vabamalt hingata ja et ka kõrvetav kihelus annab kohati järele. Ettevaatlikult uuris ta kõõrdpilgul lähemat ümbrust: ta lebas Maxise suurel kirjutuslaual keset esmaabipauna riismeid, pampu keeratud kütijakk põlvede all toeks, paremal käevarrel nagisemas pooltühi ülekandepump.

Pisteid ja tõmblusi trotsides painutas ta vaba kätt - töötas!

Jewel patsutas prooviks sidemekuhja, mis rindkerele vaadet varjas, ning kobas siis ettevaatlikult ülespoole.

Kael… krobe, kõva - no muidugi, traumalint…

Hambad - olemas, nägu - ühes tükis, nagu oleks…

Oot, mis pehme mögin see veel on?

Ta tõmbas käe ettevaatlikult tagasi ja uuris sõrmeotstel sillerdavat õlijat ollust.

“See-” kõri pruukimine ei teinud enam nii hullusti haiget kui enne - “see sodi… kas see ajabki mul sees kondid krussi?”

“Põhimõtteliselt küll - “see sodi” on Sindisa töö kõrvalprodukt.” Pistrik vilksas Jeweli suunas järjekordse valvsa kõrvalpilgu. “Tegelik mõju on palju tõsisem… tõsisem ja ettearvamatum. Sindisa sunnib organismile peale ebaloomulikult kiire paranemisprotsessi. Kogu su keha püüab selle mõjuga kuidagi hakkama saada, püüab sellega kohaneda, sellele vastu hakata - ja närvisüsteem on eriti haavatav.”

Jewel pilgutas mõistmatult silmi.

“Ma püüan öelda, et sind võivad tabada ootamatud… soovimatud meeleolude kõikumised. Kui asi sealmaal on, siis katsu meeles pidada - neid põhjustab ravim. Mina omalt poolt püüan su tähelepanu kuidagi rakkes hoida - ehk aitab.”

Jewel ühmatas nõusoleku märgiks. “Räägime asjast. Sa tunned mu peret?”

“Nõnda see on.” Pistrik toetus poolistukil lauaservale ja sättis käed kõhule jutuvestja-seongusse. “Ma tean, et sa oled Jewel Harper. Olen alati teadnud.” Ta pilk uitas kuskil minevikuradadel. “Kui su vend rööviti, üritasid Trista ja Maxis omade jõududega tema jälgi ajada. Nende otsingupüüdlustele töötati vastu - kuigi polnud selge, kes või miks. Siis palus su ema abi endistelt kamraadidelt, kes olid selleks ajaks Rystari Jäljeküttide sekka asunud, ja sai niiviisi teada, et nendelt pole abi loota. See oli õige varsti pärast sinu sündimist.” Pistrik kõhvitses mõtlikult habemetüügast. “Mina olin samuti Rystar Ühel, kõik Jäljeküttide andmebaasid ja masinapark käeulatuses. Aga lisatähelepanu äratamata sain ma ainult õige pisut abi osutada. Sina... sina olid pisikesest peale täiesti emasse, eriti mis puudutas võitlustalenti ja... hm, kuidas nüüd viisakalt öelda… temperamendi poolest ka.” Pistrik muheles poole suuga. “Sedamööda, kuidas mängudest said treeningud… Ühesõnaga, su vanematel sigines meeleheitlik kinnisidee - sinust kasvab Jäljekütt. Ma ei tea, kas nad isegi lootsid, et sellest tegelikult ka asja saab…”

Jewel ei kuulanud enam. Ta selgroogu raputasid siuglevad spasmid ja ta viskus õhku ahmides istuli, käed-jalad igaüks ise suunas tõmblemas. Pistrik hüppas abivalmilt ligi, aga Jewel peatas ta rahustava viipega: juba raugesid tõmblused, juba kuulasid liikmed sõna.

Ta sisemusse hoovas sügava rahulolu soe vihm ja korraga pakatas ta üleni värskest energiast. Jewel tõmbas kopsud mõnuga õhku täis. “Mul on… hea!” Ka rääkida võis peaaegu täiel häälel. “Isegi väga hea!” Ta ukerdas lauaservalt alla ja ajas end selle toel tudisedes püsti. “Ja niimoodi see veider tatt siis töötabki? Pole paha! Mul on juba praegu rohkem jõudu kui-”

Võidukas naeratus moondus valugrimassiks ning kägarasse tõmbudes öökis Jewel vaibale kapatäie sillerdavat löga, millest piilusid välja mõned haavlid.

Pistrik ulatas talle kähku veeplasku - Jewel kugistas selle ühe sõõmuga tühjaks ja tõusis ettevaatlikult kükakile. “Too juurde!”

Peatükk 16. Mustmiljon logisevat mutrikest

Kui Pistrik veega tagasi jõudis, oli Jewel end laua najale mugavalt istukile ajanud. Ta võttis pudeli vastu ja rüüpas, nüüd juba mõõdukamalt. “Lase edasi. Vanemad, hullumeelsed plaanid...“

Pistrik sättis end ta kõrvale rätsepistesse. “Nõndaks. Kui su vanematel tekkis plaan sinust salaja Jäljekütt kasvatada, anti minule ülesanne sul silma peal hoida - see tähendab siis, kui sa ükskord peaksid Rystar Ühe baasi jõudma...”

“Aga miks just sulle?”

“Ju nad arvasid, et ma olen piisavalt usaldusväär-” Pistrik jäi vakka ja triikis otsaesist. “Ahsoo, jajah. Nüüd jätsin kõige olulisema osa vahele. Omal ajal töötasime… et siis, mina ja su ema olime samas võitlussalgakeses. Olid need vast ajad - pool-põrandaalune üksus, hämarad tööotsad, meie ise noored uljaspead… ja siis sadas sülle uskumatu pakkumine: meid kutsuti täies koosseisus Jäljeküttide hulka. Ise veel naersime, et ametlikel agentuuridel on odavam meid palgale võtta kui meiega konkureerida… miks meid tegelikult sinna taheti, ei tea ma siiamaani.”

Pistrik jäi jälle mõttesse, kuni Jeweli kannatamatu nihelemine ta kaasaega tagasi tõi. Ta köhatas. “Jajah. Nõndapsi. Trista semmis sel ajal juba Maxisega. Lõpuks otsustas ta, et jääb hoopis Ar-Kaos Neljale ja võtab tärkava Harperi koja võitlusteenistuse enda juhtida. Küllap olid meie palkajad pettunud - Trista oli meie põhiline strateeg ja sisuliselt juhtis kogu viisikut… Tema imetabased skeemid päästsid meid mitmeid kordi plindrist. Muidugi, võrreldes selle plaaniga, mis ta sinu jaoks sepitses…” Pistrik raputas naeratades pead.

“Aga… Kui mu ema nii vinge võitleja oli, miks ta siis ise Fortune’i päästa ei üritanud?”

“Ta üritas. Selsamal saatuslikul peoõhtul läks ta ise kohale. Mulle ei räägitud, mis seal täpselt juhtus, aga midagi läks väga, väga valesti. Pärast seda hoidis Trista tükk aega madalat profiili. Siis tuligi teadmine, et meie vanalt üksuselt ei saa ta enam abi loota. Ja siis ükskord, kui sina olid veel üsna pisike, üritas ta uuesti ise Fortune’i jälge üles võtta. Jäi keelutsoonis patrullidele vahele, sai haavata, pääses vaevalt eluga, aga kuidagimoodi õnnestus tal K-sektorist põgeneda. Sestsaadik pole ma temaga näost näkku kohtunudki.”

Jewel noogutas: mõndagi sai selgemaks. Üks asi ei andnud siiski rahu. “Mu isa… Ta… ta ütles midagi imelikku, enne kui ta… nojah. Ta… palus andestust. Ja siis ütles veel, et on mind “alt vedanud.” Mis sa selle peale kostad?”

Pistrik nühkis nohisedes kukalt. “Teise inimese pea sisse ma muidugi ei näe. Aga kui… kui peaks oletama, siis… Andestada on ju tõepoolest üksjagu. Sind jäeti normaalsest lapsepõlvest ilma, sinu eest varjati tõde, sinu eest tehti suuri otsuseid, mis sind lõpuks ohtu seadsid... ja mille nimel? Pöörase avantüüri, mida hoiab koos mustmiljon logisevat mutrikest! Isegi kui kõik oleks plaani järgi läinud-”

“Sa polnud päri?”

Pistrik kobas taskus tubakakoti järele. “Eks ta ole selline mitme otsaga küsimus. Trista ja Maxis pühendasid mind oma plaanidesse... seeläbi langes osa vastutust sinu heaolu eest minule. Õige varsti sain selgeks, et ümber neid ei veena.” Pistrik sai pläru valmis ja mudis seda hajameelselt sõrmede vahel. “Kindlasti polnud ma ka nii andekas õpetaja kui Trista ise või mõned tema… hm, kontaktid. Aga vähemalt oli minu võimuses Rystar Ühe baas sulle kodusemaks teha ja sind nii hästi välja õpetada, kui vähegi oskan.”

Jewel loputas värsked teadmised viimase veelonksuga alla. Mõistusega võttes sai ta aru, et oleks põhjust kõige ja kõigi peale maruvihane olla - aga selleks ei jätkunud tema sisemuses lihtsalt ruumi.

Ta meeli täitev mõnus sumin ja sooja heaolu lainetes tukslevad lihased sundisid kõik muud mõtted tagaplaanile. Siiski hakkas kuskil teadvuse äärealadel närima ebamäärane tung, kuni viimaks hakkas heaolusuminat varjutama. Nihelenud veidi koha peal, sai ta lõpuks aru, mis teda vaevab. “Kuule, kas sul süüa on?”

Pistrik tõmbas mundri küljest pajukitasku ja pidi naeru tagasi hoidma, nähes, missuguse innuga Jewel selle sisu inspekteeris.

Nii-nii, standardbatoonid… saepuru- ja saapatallamait-

Ai sa raisk, kui hea!

Jewel toppis järgmise batooni põske ja profülaktika mõttes kooris veel kaks tükki pakendist, sulges siis silmad ning järas mõnuga oma saaki.

Pistrik ringutas. “Tagasi Rystar Ühele. Kui sina olid seal turvaliselt paigas, jätkasid su vanemad ja nende liitlased uue hooga infojahti. Ma teadsin, et ühel päeval võib sinu kätte jõuda üks väga eriline toimik - pidin siis jälgima, et sa sellega igal juhul tutvust teeksid.”

Jewel jättis mälumise katki. “Pea nüüd, mis loogika see veel on? Ise sa keelasid mul seda juhtumit puutuda.”

“Ma ütlesin ainult, et sellega tuleb pahandust.” Pistriku silmis süttis üleannetu tuluke. “Ja lisaks ma võib-olla, õige naaaaatukene aitasin su valikuid vormida. Kõrgema taseme ligipääs pearaharaamatule ja kütialuste kontrollrakendustele on vahetevahel üpriski kasulik.” Pistrik pidas oma tempude üle peenikest naeru ning tõsines siis. “Kõik see eksitamine ja konspiratsioon polnud nalja pärast. Teadsin, et need, kellel oleks põhjust selle juhtumi vastu huvi tunda, on alati valvel. Sellepärast ei saanud ma avalikult välja näidata, et mul sest asjast üleüldse mingit aimu on.”

Pajukitasku viimseni tühjaks kugistanud, kargas Jewel hooga jalule. Nüüd, kui kõht täis, ta lausa pulbitses toorest jõust, aga sellega koos ilmnesid hoopis uued hädad. Seesmine soe surin hakkas paisuma põrgulikeks karvuturritavateks kuumahoogudeks ja oli tunda, et püksi lekib jõudsalt mingit leiget nõret.

“Käin korra ära.”

Ta koperdas kabineti tagauksest treeningusaalide poole. Seal maandus ta lähimas väljakäigulatris ning väänas võika judinaga ihust libesooja laadungi, millega tundus kaasa tulevat pool sisikonda ning mõnikümmend tulevat sugupõlve pealekauba. Varvas juba tühjenduspedaalil, piilus Jewel surmapõlglikult potti - sealt vaatas vastu tuttav sillerdav-õlijas ollus.

Tühi riietusruum lõhnas täpselt nagu vanasti. Käigu pealt saapaid jalast nügides suundus Jewel kunagisse lemmik-pesunurka. Ta uuris sidemekuhilat lähemalt ja sikutas seda prooviks - liikvele pääsenud riide alt vallandus sügeluse hiidlaine. Kärsitult tõmbas ta sidemed ja särgijäänused ühe raevuka ropsuga maha. Sügelus andis veidi järele ja Jewel kobas ettevaatlikult haavlitest rüüstatud rindkeret. Tuikavaid, nülitud liha karva vorpe sõrmitsedes otsustas ta, et kaelaköidikuid on targem üldse mitte torkima hakata. Siis lasi ta sortsu vett bambuspalisse, ajas ülejäänud hilbud seljast, nühkis end kärmelt märja rätikuga üle ning, toppinud riidejäänused aineringluskolusse, asus pikema jututa värske varustuse otsingule.

Näe, hoiulaekad ka kõik vanal kohal!

Peagi oli ta kui ümber sündinud: suurevõitu, aga puhas välivorm tuttuue turvispesu otsas, valmis tegudele asuma.

Saapad ka veel kinni tõmmata ja-

Kummardudes jäi Jeweli pilk pidama kapireal, mida ehtisid palgaliste võitlejate nimesildid.

Kurat küll… valvurid...

Tal oli Harperi koja sõjalise poolega alati parem klapp olnud kui Maxise kaubakontoriga ning vanemaks saades kasvas usaldus turvameeskonna suhtes sedamööda, mida võõramaks jäi ta isa. Praeguses koosseisus tuttavaid nimesid ei paistnud - kuid lõppude lõpuks oli see ikkagi seesama üksus, kellega koos ta mutukast peast treenis, kelle eest ta öö varjus põõsastesse puges ja kellele keelatud linnaretkedelt tagasi jõudes oma seiklusi jutustas. Ja nüüd... Jewel ei julgenud isegi oletada, kui palju valvemeeskond Marduse käe läbi kannatada sai; ta teadis ainult, et kõik see on tema südametunnistusel.

Ta tundis, et ei saa hingata. Kõik tundmused, millest ta ennist puutumata jäi, lõid nüüd ühekorraga üle pea kokku. Kui oleks-

Ei.

Jewel pressis ülejäänud pisarad kurku tagasi. Tema asjatundmatuse kibedaid vilju ei saanud miski olematuks muuta - kuid tema võimuses oli oma tööd nüüd paremini teha.

Pealegi - juhtum tuleb lõpule viia.

Otsustuskindlust täis, põikas Jewel relvaruumi ja täiendas oma varustust kerge standardseeria püstoliga - nüüd oli ta tõesti valmis. Tagasiteel harjutusväljakut ületades virutas ta pahaaimamatule treeningnukule käigu pealt maksahaagi, nii et see kõrge kaarega üle areeni lendas - sai veidi parem.

Kontorisse tagasi jõudes nägi Jewel, et Pistrik oli seal vahepeal korda loonud ning silmitses nüüd pingsalt oma käsiterminali. “Ma pean liikuma.” Pistrik koostas kiire vastuse ja pani terminali ära. “Mardus hakkab oma laevale lähenema. Kui ta pardale on jõudnud ja sadamateenistus stardiplatvormi juhib, on teda kõige kergem kinni võtta.”

Jewel noppis maast kakluskepid ja kütijaki ning astus ukselävele. “Ma tulen kaasa.”

Pistrik ei hakanud vaidlema. Ta tõttas kindlal sammul mööda koridorikeerde ning peatus vaid viivuks avaras eeskojas, kus ta vahetas paar sõna seal patrulliva priivõitlejate pundiga.

Kas see pole mitte…?

Jewel võinuks vanduda, et tundis patrulli hulgas ära paar tänavahunti neilt päevilt, kui ta ise linna põrandaalusel poolel esimesi samme astus. Nood ei teinud teda aga märkamagi ja Pistriku kannul õue kiirustades polnud tal aega nähtu üle ka pikemalt juurelda.

Eeshoov selja taga, läbisid nad peavärava valveposti - ka seal tervitas neid paar eraldusmärkideta võitlejat. Pistrik noogutas neile käigu pealt. “Ma lasin vabakutseliste kolleegide seas sõna liikvele, et Harperi kompleks vajab abivägesid. Kes pole tänaval, aitavad siin korda luua. Hüppa peale.”

Otse väravate ette oli pargitud väike panoraamkupliga linnahõljuk. Jewel ronis kabiini ja patsutas heakskiitval irvel karusnahkset istet. “Sa vahi, kuidas ülevaatajad kohalikes tingimustes reisivad!” Siis jäi ta pilk pidama ekraanil, kuhu Pistrik parasjagu teekonnapunkte sisestas. “Oot, aga kuhu me läheme? Kas sa ei öelnud, et Mardus läheb oma laevale?”

Pistrik jätkas koordinaatide toksimist. “Just. Vergea on pargitud Syelwafi.”

“Aga… Syelwaf on ju operatiivsadam! Nii linna külje all ei lasta isegi tähtsaid kaubalende ilma eriloata teha. Kes temasugusele sitapeale sinna ligipääsu andis?”

“Hea küsimus, kas pole? Läksime.”

Pistrik tüüris masina kõrgustesse ja, jõudnud vabalennutsooni, keeras sujuvalt kahe kõige kõrgema linnakuheliku vahele hämarasse kanjonisse.

Hetkeks unustas Jewel lapselikus lennuõhinas, miks nad siia on tulnud.

“Muide...“Ta kogus end. „Kui nüüd juba ebatavalisest ligipääsust juttu tuli - mismoodi sina oskasid nii õigel ajal siia tulla?”

“Ülevaataja ametirõõmud, mis muud. Meile saabuvad jooksvalt raportid kõigi kodubaasi aluste kohta - piirimajakatest möödumised, sadamatoimingud, aegruumihüpete parameetrid… Paljas andmevoog üksi ei ütle muidugi midagi. Aga kui ma võrdlesin Solitaire’i logisid Fortune’i toimikuga, sain umbkaudse pildi, kusmaal sa juhtumi lahendamisega parajasti võiksid olla.”

“Aga-”

“No kuule…” Pistrik muigas. “Loomulikult oli mul ka koopia - tagasihoidlikumas formaadis muidugi. Igatahes, Solitaire’i signaal polnud ainuke, mida mul oli tarvis silmas pidada. Ma teadsin, et kui juhtumi lahendamine käivitub, saavad huvitatud asjaosalised varem või hiljem haisu ninna... ja teevad omalt poolt kõik, et nende räpased saladused välja ei tuleks. Seepärast hoidsin kõigil meie baasi raportitel silma peal. Ja kui siis Vergea trajektooride muster hakkas kahtlaselt Solitaire’i omale sarnanema, tegin ma järelduse, et nad on andnud Mardusele ülesande Fortune, maksku mis maksab, ise kinni võtta.”

Jewel raputas segaduses pead. “Kes “nemad”? Need “nemad” pidid ju kõigepealt minu liikumisi teadma! Kas sa… Sa tahad öelda, et Marduse korraldused tulid meie baasist, meie oma ülevaatajatelt?”

Pistriku pilk tumenes. “Täpselt nii.”

Nad vaikisid süngelt, kuni hõljuk jälle päevavalguse kätte vihises.

“Nõndapsi.” Pistrik köhatas. “Ma siis pidasin Rystar Ühe baasis valvet. Niipea kui raportitesse jõudis kirje, et Solitaire on alustanud hüpet Ar-Kaose süsteemi, asusin ma ise ka siiapoole teele. Pidime teid isakodus vastu võtma ja teile seal korraliku varustuse andma. Edasi oleks tulnud siis Maxise vähemametliku kontaktvõrgustiku abiga ohutu teekond paika panna. Aga kui ma lõpuks orbiidile jõudsin ja reaalajateave minuni jõudis, selgus, et jäin hiljaks - teie olite juba kohal ja Mardus niisamuti. Sinuga ei saanud ühendust; püüdsin veel Maxist hoiatada ja kui tema ka ei vastanud, kartsin kõige hullemat. Ainus asi, mis ma eemalt teha võisin, oli Mardust kuidagimoodi eksitada. Nii ma saatsin talle kinnise kanali kaudu rea ebamääraseid, aga nõudlikke teateid.”

“Ah et see olid hoopis sina! Aga-” Jewel jäi Pistrikule jahmunult otsa vaatama - “aga kuidas sa teadsid, et sellest abi on?”

Pistrik hoidis pilgu silmapiiril ja vaikis. “Ei teadnudki,” poetas ta lõpuks.

Peatükk 17. Kõikvõimas adminniauk

Nad maandusid üüratul platool linnakuhelike põhikobara piirimail. Lähishorisonti täitsid kontorid, laohooned ja angaarid; taamal udus aga vajusid ja kerkisid hiiglaslikud kandeplatvormid, mis viisid laevu määrustega lubatud stardikõrgustele.

“Sa oota siin.” Pistrik lülitas mootorid välja ja kiirustas sadamaülema kontori poole. “Annan neile korralduse tema platvorm tagasi tuua.”

Tüli tekitamata libistas ka Jewel end sillutisele.

Las Pistrik jageleb ametnikega…

Seniks võib ju muid lahendusi uurida - nii igaks juhuks…

Taktikalisi detaile kõrva taha pannes silmitses ta ümbrust.

Käes!

Sealsamas nurgeliste angaaride vahel kügeles pisike lendkaater, uimase kuunäoga hooldustehnik juhtpuldi taga.

Jeweli silmad tõmbusid kiskjalikult pilukile ja ta õlad sirgusid väärilise kättemaksu eelootuses. Visanud silmanurgast pilgu Pistriku kaugenevale seljale, tormas ta jõuliste hüpetega üle platsi ja lajatas kütimärgi pahaaimamatule tehnikule nina alla. “Jäljeküttide alus Vergea. Vii mind otsemaid sinna.”

Tehnik jõllitas abitult märki, siis oma süles auravat tassi ja jälle märki. “Ei, aga… mul on ju praegu einepaus...”

Jewel hiivas end üle kaatriserva ja viskas supitassi tseremoonitsemata üle parda. “Paus sai just läbi. Järgmine peatus - Vergea!”

Jutt: Sügelisnõia kingitus (Laur Kraft)

„Sügelisnõia kingitus“ on järg Laur Krafti 2009. aastal ulmeauhinnaga Stalker pärjatud jutustusele „Ultima Cthule“. Esmakordselt ilmus „Sügelisnõia kingitus“ 2012. aastal osana raskerokkansambli Taak albumi „Rist viletsuse teel“ piiratud tiraažiga väljaandest, milles jutustus, laulutekstid, muusika ning Piret Räni illustratsioonid ja kujundus moodustavad loomingulise terviku. Vt ka Jaagup Mahkra arvustust Reaktoris.

1970ndate aastate algupoole Nõukogude Eestis keset troostitut virelust, brežnevlikku paigalmarssi ja üldist lootusetust ei olnud selleks, et korrakaitseorganite ja keskmise kodaniku seisukohalt ohtlikuks radikaaliks muutuda, palju tarvis. Mõne jaoks sai määravaks sõjaväeteenistuses kogetu, teise jaoks vaba maailma meediast pudemeti püütu, kolmanda jaoks mõni sisse hingatud, joodud, suitsetatud või süstitud substants. Juhan Haava jaoks, kes oli küll, automaat kaelas, okupatsioonivõimu teeninud, tõmmude polgukaaslastega lõunavabariikidest pärit keelatud ande nautinud ja pisteliselt nii Vaba Euroopat kui ka Ameerika Häält kuulanud, otsustas asja hoopis tööõnnetus. Pruudi agulikorteri köögitaburetil kikivarvul seistes ja vana pirni riismeid soklist välja urgitseda üritades sai ta ühel vahelduva pilvisusega kevadhommikul elektrilöögi, mis virutas esmalt kõik silme eest mustaks, seejärel erevalgeks ja siis uuesti mustaks... Pärast lõppematuna tundunud lende läbi veiklevate, udujoomeliste ajakuristike toibunud, avastas Juhan, et oli lisaks põgusale 220 voldile ja taburetilt maha prantsatades tekkinud kopsakale muhule saanud rikkamaks millegi võrra, mida ta ei olnud osanud ei loota ega karta.

Kui kõikvõimalikes (Juhanile tundus, et ka nähtava spektri välistes) värvides tähnid ja mustrid ta silme ees enam ei tiirelnud, jäi sinna ometi veel midagi ebatavalist. Õigemini polnud ebatavaline “miski” ise — samasugust poolläbipaistvat kribu-krabu oli Juhan ajuti hajameelselt lakke või taevasse vahtides tähele pannud nii kaua, kui ta iseennast mäletas —, vaid selle käitumine. Kui silmade pinnale sattunud ollus — tolmukübemed või mis iganes need olid — loksus enamasti kaootiliselt suunas, kuhu silm liikus, siis nüüd püsisid mikroskoopilised “pulgad” rangelt paigal ja tegid midagi, mida nad kindlasti kunagi varem teinud ei olnud: moodustasid numbreid. Õigemini loendasid sekundhaaval numbreid kahekümne kolmest tuhandest allapoole.

Esmalt üritas Juhan nähtust unustada, lootes et tegu on elektrilöögi ja kuklasse saadud vopsu peagi kaduva ühisteenega, ent fantastilised tiksuvad numbrid tuletasid end meelde iga kord, kui ta pilk mõnele ühtlast värvi heledale pinnale pidama jäi. Lehte või raamatut lugeda ilma, et tähelepanu salapärasele fenomenile triiviks, oli võimatu, niisiis kuulas Juhan paar tundi hiljem, kui ta komisjonipoe müüjannast südamedaam, punase poisipea ja emalikult hoolitseva loomuga Helle koju jõudis, silmad kinni, “Päevakaja”.

Kummalgi neist polnud jututuju, kuid suurt ja sooja rõõmu, vastastikust mõistmist ja muid kõrgema tundemaailma peensuseid oligi sõnadeta, vaid puudutuste ja pulbitseva kehakeemia vahendusel parem edasi anda. Sireda kallima embuses ei unustanud Juhan mitte ainult hiljuti saadud särakat, kukkumist, valu ja hirmu, vaid ka kõikide hirmude põhjused, aja- ja ruumikoordinaadid ning iseenda, rääkimata vaevumärgatavast säbrust silme ees.

Kaks tundi hiljem, veidi pärast õrnuste lõppu — kuus tundi, 23 minutit ja 43 sekundit pärast seda, kui Juhan numbreid esimest korda märkas — ajas mingi nimetu tung ta tõusma diivanvoodilt, vargsi riietuma, Helle moekast väljamaa ridikülist üht Zolotoje Kaltsod õngitsema ja, harv sigaret hambus hõõgumas, tuulisesse öhe astuma.

Tõstnud äraoleva pilgu läänetaevasse, kus horisondi kohal hõõgus punane Betelgeuse, Orioni verine õlg, hoomas Juhan järsku selgelt, kuidas silmade ees — või sees? — tiksunud numbrid nulli jõudsid. Kvartali kauguselt kostis tuhmilt otsekui hiidlooma röhatus ning tähtede sära varjutas esmalt must suits ja seejärel tuhmistas rasvaste, ablaste leekide sammas, mis neelas loetud minutitega vana puumaja, kus Juhan ja Helle viimased pool aastat koos olid elanud.

* * *

Juhan ärkas köhides haiglas. Talle räägiti, et ta oli üritanud põlevasse majja tungida, kuid kaotanud teadvuse suitsevas eeskojas, kust kohale tõtanud tuletõrjebrigaad ta välja tõi ja abivalmid naabrid kiirabiautosse aitasid. Ise ei mäletanud Juhan sellest midagi. Uurijale, kes Juhanile tasasel häälel küsimusi esitamas käis, ei olnud tal palju rääkida. Ei, ta ei olnud põlengu ohvriks jäänud Hellega abielus; ei, ta ei teadnud altkorruse eraklikust naabrist rohkem kui eesnime (Üllar); ei, tal polnud aimugi, et Üllar hoiab kodus suurtes kogustes kütust, ega osanud ta ka arvata, miks, kuna kalapilgulisel üksiklasel polnud tema teada mootorsõidukit. Jah, ta helistab komissar Kalmule kohe, kui midagi meenub.

Köha möödus kiiresti, ent vapustusejärgne tuimus ja hämarolu jäid. Juhan ei tahtnud midagi, ei huvitunud millestki ega mõelnud millelegi. Nii ei tulnud talle ka üllatusena see, et ta erakorralise meditsiini osakonna peaarsti kabinetti talutati ning et ta kiilaspäises ja ümmarguste prillidega tohtris kunagise koolivenna Paul Saaliste ära tundis.

“Meil on vaja tõsiselt rääkida,” alustas doktor järsult, kui oli Juhanit teretanud ja punase dermantiinkattega külalistetooli istuma juhatanud. “Mul on põhjust arvata, et sa pole minuga olnud täiesti aus. Oled jätnud mainimata mõned olulised seigad, millel võib olla murranguline tähtsus nii põlengujuurdluse kui ka su enda tervise seisukohalt.”

Juhan põrnitses asutusekollast krohvseina ega ühmanudki.

“Lasksin õdedel üleeile su rahustidoosi kärpida, kuna su letargia kestis nii kaua,” tunnistas doktor Saaliste. “Pärast seda oled sa hakanud öösiti rääkima ja personal on seda märganud, kuna jutt on olnud vali, ehkki üsna arusaamatu.”

Juhan jätkas pealtnäha osavõtmatult vaikimist, kuid pidi samas endale möönma, et ravimidoosi kahandamise jutt võis tõele vastata — ta tundis end tõepoolest mitu kraadi teravama pliiatsina kui kogu varasema haiglas veedetud aja vältel.

“Öövahetuse õde ütles, et sa olid pobisenud midagi “neetud numbritest” ja karjunud “Mu silmad! Mu silmad!”,” seletas Paul isalikul toonil. “Vasta mulle ausalt, kas sul on nägemishallutsinatsioonid? Või on su silmadega midagi lahti? Ära karda, me saame aidata, isegi kui olukord hull paistab.”

“Hallutsinatsioonid?” küsis Juhan mõtlikult ja veidi puiselt — olid need talle ju esimesed sõnad pärast uurija nädalatagust külaskäiku. “Ma ei tea, ütle sina.”

Ta astus kabineti akna juurde ja viipas Pauli enda kõrvale.

“Mida sa näed?” küsis ta kõlatul häälel.

Arst pööras pilgu pilvitule õhtutaevale, kus ei lennanud parajasti varblastki. “Palju tühja õhku,” tunnistas ta, ehkki adus, et see polnud vastus, mille suunas Juhan tüüris. “Ja sina?” küsis ta pead pöörates.

“Vaata veel,” kehutas Juhan. “Lase pilk lõdvaks; ära keskenda seda millelegi. Kas näed midagi liikumas? Midagi hägusat, ent ometi piiritletut, läbipaistvat, ent ometi nähtavat, mis otsekui ujuks pilgu ees — ja mis sinisel taustal paistab karja hiiglaslike taeva-amööbidena?”

Paul mühatas kergendunult. “Sa räägid sellest heljumist, mis näeb välja nagu silma sattunud lüüme praht?”

Juhan noogutas tõsiselt.

“Oh, selle pärast pole küll mõtet muretseda, neid... kribusid näevad kõik. Need pole midagi muud kui ebakorrapärasused silma klaaskehas, nii-öelda voldid süldis. Hallutsinatsioonideks ei saa neid kindlasti pidada,” selgitas dr Saaliste kergendunult. “On patsiente, keda need vahel häirivad. Selle vastu on rohtusid — heljumit need silmast ei kaota, aga rahustavad su maha, nii et need ei häiri enam.”

“Asi on milleski muus, Paul,” kostis Juhan murduval häälel. “Ma olen kindel, et teised ei näe neid, nagu sa ütlesid, volte süldis sugugi samamoodi kui mina,” jätkas ta, ning kui Saaliste kulmu kergitas ja talle ootavalt otsa vaatama jäi, andis Juhan üksikasjaliselt aru tulekahjule eelnenud sündmustest — elektrilöögist, pea peale kukkumisest, silme ees tiksunud numbreist ja sellest, kuidas need jõudsid nulli samal hetkel, kui Üllari salakütus süttis ja valimatu isuga punakukk vana agulihoone koos armsama Hellega lõrinal endasse kugistas.

“Niisiis,” võttis Juhan niisket pilku tõstes oma loo kokku, “saad sa vast aru, miks ma mõnedest üksikasjadest miilitsale ei rääkinud. Tõenäoliselt poleks ta mind uskunud — või kui oleks, tähendanuks see vaid pahandusi. Kui ma olen, kuidas nüüd öeldagi, peast haige ja kõik, mida ma kirjeldasin, toimus ainuüksi minu kõrvade vahel, olen ma tõsises plindris. Ja kui need numbrid olid päriselt olemas — kui miski mu silma sisemuses saatis mulle teavet asjade kohta, mida ma teada ei saanud —, on asi veelgi hullem.”

Paul sügas sulepeaga ninajuurt, vaatas veel korra aknast välja hämarduvasse suvetaevasse ja pöördus siis Juhani poole. “Ma usun sind,” tunnistas ta. “See tähendab, ma usun, et sa nägid seda, mida kirjeldasid. Ja mulle tundub, et su juttu on üsna lihtne kontrollida.”

“Ma ei ole kindel, kas...” alustas Juhan, kuid dr Saaliste katkestas teda järsult.

“Vaata taevasse, keskendu ja vasta,” nõudis ta. “Mida su silmaheljum teeb?”

Juhan põrnitses laotust. Kaks nädalat oli ta pidevalt pingutanud, et salapärastele kribudele mitte tähelepanu pöörata, vältinud ühevärviliste pindade vaatamist ja üritanud mõelda mitte millelegi, kõige vähem sellele, mis ta silme sees toimuda võiks. Aga muidugi oli see kõik olnud asjatu. Hõljum, nägi ta, oli ikka alles ega käitunud korralikult.

“Noh,” uuris Paul kannatamatult. “Mis on? Kas näed?”

“Näen,” ohkas Juhan.

“Ja mis nad teevad?”

“Sõnu,” tunnistas Juhan puiklemisi. “Hetk tagasi kirjutasid nad näiteks “Paul aitab”.” Tegelikult olid sültjatest triipudest ja muhkudest moodustunud sõnad “Usalda Pauli”, aga Juhan tundis, et päris kõike välja lobiseda ei pruugi olla mõistlik.

Paul piidles Juhanit üksisilmi. “Su juhtum on haruldane,” teatas ta siis nukralt, “aga mitte ainulaadne. Süldivoldid siiski valetavad; mina sind aidata ei saa. Küll aga tean ma vist kedagi, kes võib-olla saab.”

Juhan vaatas uuesti otsivalt aknast välja taevasse. “Kiri muutus praegu,” ütles ta. “Seal seisab...”

“Oota!” hüüatas Paul, kahmas rinnataskust märkmiku, rebis sellest lehe, kritseldas midagi, voltis paberi kokku ja asetas kirjutuslauale enda ette. “Nii. Võid öelda.”

“Ma arvan, et see on nimi,” teatas Juhan. ““Malve”.”

Paul võttis laual lebava paberi, voltis selle veidi värisevate kätega lahti ja ulatas Juhanile, ise pilku maas hoides. Ka paberil seisis Pauli lohakavõitu käekirjas, ent selgesti loetavalt “Malve”.

“Nagu öeldud, minu pädevus siinkohal lõppeb,” lausus Paul vaiksel, pingutatud häälel. “Haige sa igatahes ei ole. Või vähemalt pole sa tõbine ühelgi moel, mida meie tänapäeva meditsiin diagnoosida või ravida oskaks.”

Ta sikutas Juhani tõrkumatute sõrmede vahelt märkmikulehe ning lisas selle teisele küljele veel ühe eesnime ja telefoninumbri. “Helista talle putkast,” rõhutas Paul. “Ütle, et Donald saatis ja sul on vaja kohtuda Malvega.”

“Aga...” püüdis Paul kunagist koolivenda katkestada.

“Palun, ära küsi mult midagi,” kähvas Paul resoluutselt. “Ma ei tea niikuinii suurt rohkem kui sina.” Ta pöördus Juhani hämmeldunud pilku vältides, koukis riidepuul rippuva halli kevad-sügismantli põuetaskust kukru ja avas selle. “Säh, siin on sada viiskümmend rubla ja, oota, kaks kopikat. Kopikad on helistamiseks. Muuga ma sind aidata ei saa. Õnn kaasa!”

Paul tuiskas arstikitli saba lehvides kabinetist välja ning Juhan, rublad ikka veel näpus, järgnes hetk hiljem ja seadis sammud väljapääsu poole. Vaade akna taga püsis muutumatuna, kui aeglast õhtuhämardumist mitte arvestada, ega solvunud sugugi, et vanad koolivennad olid märkimata jätnud veel ühe nähtuse, mis ometi selgelt mõlema silmade ees terendama pidi.

* * *

Neli päeva hiljem seisid Juhan ja Ermo ühe Tapa rajooni kõrvalise sooviku veerel ja silmitsesid kasemetsa serva. Juhanis segunes heameel, et pika teekonna üks etapp lõppes, hiiliva rahutusega.

Viimase umbes saja tunni jooksul oli juhtunud paljugi, mis rahutuseks põhjust andis. Kas või Ermo — 19-aastane noorsand, kelle nime ja numbri dr Saaliste Juhanile andnud oli. “Halloo? Kas Ermo?” oli ta haiglale lähima taksofoni bakeliittorusse pärast numbri valimist ja kopika kukkumise klõpsatust hüüdnud.

“Juba jälle? Oodake, kohe kutsun,” kostis pahuralt krooksuv hääl, seejärel lohisevad sammud kaugenesid. Minut hiljem oli kuulda kolinat ja reibas mehehääl hõikas: “Ahoi!”

“Mul palus helistada meie ühine sõber, ee, Donald. Ma otsin Malvet... ehkki tõtt-öelda ei tea ise ka, miks.” Mõttes lõi Juhan endale vastu laupa; mis asja ma võhivõõra inimesega avameelitsen! Liini teisest otsast kostuv nooremapoolne bariton tõi aga kuuldavale vaid julgustava tõdemuse: “Siis tuleb kokku saada ja ühiselt põhjus välja mõelda.”

Kokkulepitud inimtühja bussipeatuse ette sõitis kokkulepitud kellaajal külgkorviga mootorratas, sadulas laialt naeratav linalakk, kes ootepaviljoni tagant välja astunud Juhanile sõbralikult viipas. “Kõik Donaldi sõbrad on ka minu sõbrad!” hõikas ta üle Dnepri mootoripodina ja ulatas Juhanile kiivri. “Istu korvi ja hoia kinni.” Mis Juhanil muud üle jäigi.

Ermo elas uuslinnaosa paneelmajja rajatud ülikooliühikas, mis eksamitejärgsel ajal oli pooltühi. Nooruk kinnitas küll, et ööbimise asjus on kõik kõrgemal pool kokku lepitud ja muretseda pole vaja, ent kui Juhan sisekorra kohta täpsustavaid küsimus esitas, põikles vastustest kõrvale, rõhutades vaid, et elamu komandandiga kohtumist oleks igaks juhuks mõistlikum vältida.

Sama ebamääraseks jäid Ermo vastused tema ülikoolistuudiumit puudutavatele pärimistele. “Ma olen praegu erialade vahel,” pudistas Ermo ärritunult, hõõguv sigaret ühes, pudel lääge marjaveiniga teises käes. “Ja üldse, kohe on suvi. Eks sügisel näeb, mis ja kus ja kuidas. Mina sinu asemel ei muretseks — eriti, kuna paistab, et sul endal on suuremaid muresid. Räägime asjast. Miks Sul Malvet vaja on?”

Juhan suunas pilgu aknast välja. Lüümed vormid võpatasid ja moodustasid siis piktogrammi tõstetud pöidlaga käest — võib usaldada. Ja kuna Juhan arusaadavatel põhjustel omakorda usaldas tema silmadesse kolinud seletamatut nähtust, rääkis ta Ermole puhtsüdamlikult ära kogu loo heljumist, tulekahjust ja haiglas juhtunust.

“Nii et siin ma siis nüüd olen,” lõpetas ta pajatuse samal hetkel, kui nooruk veinipunnist viimase lõuatäie kuukas. “Mul jäi Pauli — Donaldi — käitumisest mulje, et sina saad mul aidata leida kogu sellele loole lahendust või tähendust või lõpetust, või saab seda teha too Malve, kes iganes ta ka poleks. Ma tunnen — ja sültjad moodustised mu vaateväljas kinnitavad —, et enne ma rahu ei saa. Aga ma ei tea ise ka, mida järgmiseks tahta või teha. Sündmused juhivad mind.”

“Sündmused seisavad paigal,” kuulutas Ermo kuraasikalt. “Meie töö on nad jälle liikuma panna.” Ta koukis reformvoodi alt seljakoti ja sellest järgmise pudeli laket.

Tol õhtul ja ööl vestlesid nad veel kaua ja mitmel kummalisel teemal, kuid nende arutelud kippusid ometi jääma üsna üldisteks. Iga kord, kui Juhan üritas salapärase Malve või Ermo enese kohta midagi konkreetsemat küsida, teatas too, et Juhan peab ootama.

“Kannata, kuni jõuame Malve infovälja,” nõudis švipsis nooruk ja vaid naeris Juhani palve peale selgitada vähemalt seda, mida ta “infoväljaga” silmas peab.

Nüüdisluule, filosoofia, Araabia keskaegsete leiutiste ja Egiptuse dünastiate ajaloo üle mõtteid vahetades (ning poliitikat, lähiajalugu, esoteerikat ja okultismi vaid õige vihjamisi riivates) möödusid pikad tunnid ning alles ringkäiku tegeva komandandi latsuvad sammud koridoris meenutasid meestele, et ees seisavad tähtsad tegemised, mis eeldavad korralikku väljamagamist.

Järgmisel päeval koostasid Ermo ja Juhan nimekirja asjadest, mis reisile kaasa tuleb võtta. Paulilt saadud rubladest jagus täpselt kütuse, toidumoona, paari vana saksakeelse raamatu ja odava telgi jaoks, mis pakiti kolmandal päeval koos katkise lintmaki ja purgitäie pooljuhtidega, mille kohta Ermo samuti selgitusi jagama ei soostunud, Dnepri külgkorvi, et linn mõneks ajaks selja taha jätta.

Ühe öö veetsid Juhan ja Ermo telgis. “Tähed pole õiged, me ei leiaks praegu Malve välja üles,” selgitas tsiklijuht, kui oli metsasihil peatunud. “Aga juba homme õhtul on pääs valla. Püüa korralikult magada, meil on ees raske päev.”

Ning ehkki Juhan oligi sõnakuulelikult ja vastu ootuseid värskes õhus suikunud magusalt nagu rinnalaps ema süles, tundis ta end nüüd järsku unisemana kui iial varem.

“Vaata sinna!” nõudis blondide plikajuuste ja terava ninaga nooruk ta kõrval, osutades sõrmega suunda, kuhu Juhan sugugi pilku pöörata ei soovinud. Ent Ermo ei jätnud jonni, kehutades vanemat kaaslast üha tungivamalt. “Vaata nende kaskede latvu — seal, seal ja seal. Vaata! Me oleme Malve infovälja piiril!”

Suurte raskustega tõstiski Juhan tinase pilgu ja piilus latva, millele peenike sõrm osutas. Juhani süda hakkas läikima ja langes saapasäärde. See, kuidas vaatepilt ujus, rullus ja voogas, oleks ka karastunuima merekaru kiiresti öökima ajanud, ent pikka aega vagusi püsinud silmahõljumi äge reaktsioon puu otsa punutud hoiatus- ja varjestusloitsudele — vähem tundliku pilgu jaoks lihtsalt oksarisust ja metsarohukimpudest põimitud sasipundardele — sundis Juhani suisa krampides kokku vajuma.

* * *

Ta virgus jaheda, hoolitseva pihu puudutusest laubal. Silmad avanud, tundus Juhanile hetkeks, et ta on sattunud sipelgapesa sisemusse — roigastest, samblast ja lauajuppidest interjöör nägi välja nii orgaaniline, et vaevalt olid selle loonud inimkäed. Eriti veel nääpsu, hapra väljanägemisega naisekäed, mis murelikult Juhani pead katsusid ja mis, nagu ta peagi teada sai, kuulusid rajatise autorile Malvele — keskealisele prouale, kes istus Juhani kõrval ning nägi oma täpilise kleidi ja lokilise soenguga välja nagu kohaliku sovhoosi raamatupidaja, kui välja arvata tavatult pinev pilk ja häirivalt janune ilme.

Kui naine nägi, et Juhani silmad lahti on, tõusis ta püsti, lausus pühalikul häälel: “Iä! Iä!” ning jäi lebajale pingsalt otsa vaatama.

Juhan pilgutas lauge ja nägi, kuidas silmas moodustuvad süldivallidest tähed, tähtedest ennekuulmatud sõnad.

“'Umr at-Tawil…” veeris ta kuulekalt ette, püüdes eirata tungivat muljet, nagu oleksid roikaonni seinad seepeale musttuhande kitiinkoiva lehvitusest hetkeks võpatanud.

“..neblod zin!” lõpetasid nad koos naerdes vormeli, mis ilmselt kujutas endast mingisugust parooli.

“Täiesti õige! Oled meie leeri teretulnud,” teatas tädi asjalikult. “Tutvu kõigepealt meie inimeste ja siinse elukorraldusega. Õhtul lõkke ääres saad oma jutu kõigile ära rääkida; seejärel viime läbi puhastusriituse ja eks siis paistab, mis sust edasi saab.”

Juhan, kes oli just tahtnud hakata midagi küsima, pani suu jälle kinni ja tõusis pehmelt roheliselt asemelt. “Ole tänatud hoolitsuse eest,” pobises ta vaid ning oleks peaaegu kase otsast alla sadanud, kui roikaonni uksest välja ja seda toetavast oksast mööda astus.

Tasakaalu hädavaevu tagasi saanud ja nöörredeliga maapinnani jõudnud Juhanit ootas all Ermo koos kahe preili, Siiri ja Pilviga, kes uustulnukat küll viisakalt tervitasid, ent samas kibelesid ilmselgelt linalaka tsiklimehega kolmekesi jääma.

“Tule kaasa, ma viin su sinna, kus on imede öö ja ohtu ei ole,” utsitas Ermo.

“Mis asja?” imestas Juhan, kelle tähelepanu juhtisid kõrvale neidude iseäralikud rõivad, ihule võõbatud värvilised taimemustrid ja optilisi illusioone ära kasutavate vormidega ehted — kui need üldse olid ehted.

“See on ühe mu semu luuletusest. Oivaline poeet, aga enam ta siin ei ela,” jahvatas lõngus. “Tahtsin öelda, et läki. Tahan sind Eugenile tutvustada.”

Juhaniga umbkaudu üheealine esseist Eugen, kes oli varjatud infoväljas elutsenud Hruštšovi ajast saati, rõõmustas võimaluse üle Juhaniga vestelda samavõrd kui Ermo šansi üle “haldjaplikade” seltsis ära aurata. Ahnelt kuulas Eugen aruannet päevakajalistest uudistest ning hoiakutest Liidus ja mujal maailmas, eriti neist, mida Juhan Vaba Euroopa ja Ameerika Hääle viimatistest ülekannetest mäletas. Vastutasuks polnud Eugen kitsi selgitama, kuhu Juhan omadega õigupoolest sattunud on.

Nõidarhitekt Malve, kes, nagu budismist ja muudest idamaistest usunditest sügavalt huvituv Eugen ütles, oli “irdunud petlikust maya-maailmast”, elas keset metsa, mida piirasid soovimatute sissetungijate ja pealtkuulajate eest “harakapesad” — ohutised, mida Malve teatud keeruliste keeduste mõju all sättis niine, nööri ja traadiga kokku tema enda kogutud metsaandidest ja juhuslikust elektroonilisest pudi-padist, mida tassisid kohale Malve ustavad manulised. Ning ehkki nõia-Malve ei jaganud transistoridest, ultralühilainetest ega raadiolampidest ööd ega mütsi, näisid ogarad punutised toimivat. Juhuslikke seenelisi ei eksinud siia kunagi ning julgeolekuorganite jaoks puudus piirkond kaardilt. Kohale jõudsid siia vaid need, keda Väli vajas ja varjas, oli kaaskondlastele selgitanud Malve, kelle kupli all, kahtlustas Juhan, kippusid mõned tillemad kruvid üsna kõvasti logisema.

Seda arvamust ei jaganud ilmselt ei Eugen ega ülejäänud kirju seltskond boheemlasi, dissidente, psühhonaute, näitlejaid, kunstnikke, muusikuid ja muidu kahtlane element, kes end salapuiestikus turvaliselt sisse olid seadnud. Voolava koosseisuga seltskonda oli kokku kolmekümne hinge kanti, käputäiest hilisteismelistest halli habeme ja sini-must-valget kirja suusamütsiga onklini, kes, nagu Juhan hiljem teada sai, oli 1930. aastatel täitnud mitmel mandril ülitähtsaid ja -salajasi ülesandeid Eesti Vabariigi diplomaatilise korpuse ridades. Kõik need naised ja mehed elasid okstest, risust ja lauajuppidest kokku klopsitud ning köite ja nöörredelite keerulise võrguga ühendatud onnides, mida kummastava kunstivaistuga Malve palavikulise kire ajel puude otsa ehitas. Uskumatu vabadusesaarena keset Vene võimu hapnevat mädasood õitses Malve puine-võrkne infoväli nagu orjapidajaile allumast keeldunud inimvaimu sulgumatu silm, teraks haljast lagendikust ümbritsetud jääaegne rändrahn. See oli iseäralik maapealne loomeparadiis, kuhu olid salapärasel moel leidnud tee kõige tagakiusatumad, ahistatumad, vaenatumad — ja kõige andekamad — rõhutud väikerahva seast.

Keskse lõkkeplatsi veerel kuivanud tüvel Eugeni seltsis istudes sai Juhan kuulda, kuidas nii mõnigi väljaelanik siia jõudnud oli. Näiteks Eugen ise oli hakanud vales seltskonnas trimpama ja sattunud vastikutesse sekeldustesse võimuesindajatega, kes ta lendlehtede levitamises ja Lenini monumendi õhkimise kavandamises kahtlustatuna vaimuhaiglasse range režiimiga osakonda toppisid. Kangete psühhoosiravimite kuur oli Eugeni peas varsti ilmselt mingisugust müstilist nuppu vajutanud, nii et ühel päeval hakkas ta vee voolamises kuulma väga selgeid sõnumeid. Piisas vaid kraan lahti keerata või peldikus vett tõmmata, ja juba teadis Eugen asju, mida ta kuidagi teada poleks tohtinud — muu hulgas olulisi seiku rangete sanitaride pere-elust, töögraafikutest ja psühhoneuroloogiadispanseri turvameetmetest. Ühel ööl, mil tähtede seis oli täpselt õige ning täpselt õiged inimesed käitusid õigel ajal ja õiges kohas õiget viisi hooletult, õnnestus Eugenil vihatud kinnipidamisasutusest põgeneda. Rännates jala ja ainult öösiti, kuulates aiva sõnumeid vihmas, ojavees ja kusesorinas, jõudis kurnatusest poolsurnud Eugen ometi võimudele märkamatult Malve juurde pakku.

“See habemik seal,” viipas Eugen pika, sagrispäise, keskealise mehe poole, kes lõkkeplatsi teises servas, kohe hiiglasliku rahnu kõrval alussärgi väel jämedast pakust midagi meisterdas, “hakkas aga oma vinüülplaatidele tekkinud kriimustustest-krõpsatustest šifrit hoomama. Kuna vend Julius pole mitte ainult muusik ja kujur, vaid ka iseõppinud küberneetik, oskas ta digitaalse sõnumi lahti muukida — see sisaldas siinse salu koordinaate koos hoiatusega, et pageda tuleb otsekohe. Järgmisel päeval pidid nuhid talle haarangu korraldama. Ainuüksi keelatud raamatute eest, mida tal kodus kuhjakaupa leidus, oleks Julius kindlasti kinni kukkunud.”

Sedamööda, kuidas Eugen teiste iseäralikke lugusid pajatas, sai Juhanile üha selgemaks, et neil oli oluline ühisosa. Kõik Malveni jõudnud mehed või naised olid teisitimõtlejad, keda riigivõim ohtlikuks pidas; kõik omandasid pentsikutel asjaoludel oskuse hankida usaldusväärset teavet üleloomulike kanalite kaudu, ja kõik tundusid suvalisest Nõukogude Eesti kodanikust vähemalt tosin korda optimistlikumad ja elujõulisemad.

Eugenit ja uustulnukat silmates peatus aeg-ajalt üks ja teine laagriline oma asjaajamistes ja jäi lobisema, mistõttu Juhanil kujunes Malve salametsa maagilisest asjadekorraldusest kiiresti päris mitmekülgne ülevaade. Vabatahtlike sisepagulaste kommuun elas ja hingas ülejäänud maailmaga võrreldes hoopis teiste reeglite ja ajaarvestuse järgi — siin ei olnud abielumehi ega -naisi, traditsioonilisi omandisuhteid, jõustatavaid seaduseid ega absoluutseid keelde. Juhan tundis end nende seltsis veidi nagu ajamasinaga ürgaega rännanud vaatleja, kelle koopainimeste hõim on küsimusi esitamata omaks võtnud. Nii see aga oli — ainuüksi tõik, et Juhan laagrisse kohale jõudis, kinnitas, et ta nende hulka kuulub, ja tegi tast automaatselt omainimese, kelle eest ei varjatud midagi ja kellega jagati kõike.

Muu hulgas selgitas Eugen, kuidas tal on varsti aeg teha läbi eriline küpsuseksam ning Väljast tagasi maailma lahkuda — sellepärast teda huvitaski Juhani aruanne päevasündmustest. Ermo ja veel paar nooremat vabakäigu-laagrilist elasid küll osa aega linnades, varudes laagri jaoks provianti, riistu ja vahel raamatuid, selgitas Eugen, ent okupatsioonirežiimi ajalehtedega tulijaid ei tahtnud Malve puuküla varjavad ohutised salusse lubada ja raadioaparaatidest kostis “harakapesade” mõjuraadiuses igal lainealal vaid katkendlikku eetrikahinat.

“Kui ma nõiduriproovi läbi teen,” seletas Eugen innukalt, “saan kartmatult avalikkuse ette tulla. Meil on sõpru ja vandeseltslasi igal pool, kõigis struktuurides, mõni isegi üsna kõrgel kohal. Ja ma ei räägi ainult Eestist. Liit on meiesuguseid seestpoolt-õõnestajaid täis nagu vana känd sipelgaid.”

“Või nagu sõel auke,” osatas Juhan, mõtiskledes ise, millised oleksid Juhani kirjeldatud vandenõu tagajärjed, kui see tõele vastaks. “Ja kõik see ainuüksi, et Nõukogude võimu vastu võidelda?”

“Ei, mitte ainult,” nentis Eugen, silmis kõhedusttekitavalt kaval ja kartmatu pilk. “Võitlus orjastavate ja ahistavate struktuuridega käib juba ammu ja ulatub palju kaugemale Nõukogude Liidust, kaugemale kogu idablokist. Loomingulisust ja uuendusmeelsust lämmatatakse igal pool, kus võimul on meie ürgvaenlased. Samal ajal kui KGB vaimuinimeste kallal jõhkrutseb, meid puuri paneb, kinni seob ja sandistab, on Nixon ja tema kambajõmmid USA-s valinud palju salakavalama tee ja kuulutanud, kui ma su jutust nüüd õigesti aru sain, äsja sõja narkootikumidele — eelkõige neile, mis tavateadvusel kokkuleppelise tegelikkuse ahistavast vanglast välja murda ja tõeliselt tiibu sirutada aitavad. Ja seepärast kestabki nende diktatuur vaimuvabaduse üle veel kauem kui Liidu oma,” lõpetas Eugen sülitades.

Mõte sellest, et Nõukogude Liit võiks peagi maamunalt kaduda, erutas Juhanit niivõrd, et ta unustas küsida, mida Eugen jutuga “vaimutiibu sirutavatest” ainetest õigupoolest silmas pidas. Nii polnudki tal aimu, mida tegelikult sisaldab Malve loodud keedus, mida seltskondlike karvaste ja suleliste maailmapagulaste salk päevaloojangul lõkke äärde kogunenuna hardalt käest kätte, suult suule saatis.

Viimati oli Juhan pruukosti võtnud Ermo seltsis eelmisel päeval ja toogi eine oli olnud üsna napp, koosnedes leivaviilakast, konservisuutäiest ja pudelist Žiguli õllest. Salalaagri uudsuses ja sellest johtuvas elevuses polnud magu end meelde tuletanud, ehkki oli selleks ajaks, kui rohujoogi-plasku Juhanini jõudis, tühjem kui lõõts. Nii juhtuski, et mehine sõõm põnevat leotist langetas Juhani makku jõudes mehe peaaegu silmapilkselt lovesse.

Juhanil lõi silme eest valgeks, siis mustaks, siis uuesti valgeks. Lõkkeplatsi veerel ümisevalt saunasuuruselt rändrahnult tuge otsides nägi ta säriseva ürgvalguse pilves üles, üha üles vuhisemas amööbjaid silmaelanikke, tundis suus vere ja koobalti maitset, sõõrmeis pühakuliha ja põlevate ämblike hõngu, jäigastuvasse sugutisse tulvamas ootamatut väge. Pinisev, putukalik või robotlik hääl leelutas tundmatus keeles keelatud loitse, mis vormusid mehe silme ees kogu kosmost kätkevaks võrguks, viiemõõtmeliseks mandalaks, mille iga sõlmpunkt peegeldas kogu ülejäänud kõiksuspunutist. Juhanile tundus, et ta tardub — kivistub, — ta… ker… dub.... Iidsete ajastute kohutav tuul puhus loendamatuid aastatuhandeid, kulutades Juhani kröömhaaval liivaks, mis kandus ühtlaselt maailmaruumi laiali.

Üks liivateradest tõmbas endale igavikulise nimetu olendi pilgu ja peatus. Kusagilt kostis akustilise kitarri õrn “plõnn!”, igavikuline nimetu olend avastas end meile juba tuttava lõkke äärest ja avas suu, et lausuda laulus, mida ta näeb, teab ja tunneb.

Samal ajal — kui antud juhul ajast selle tavatähenduses üldse rääkida saab — astus teine, peaaegu täpselt samasugune “liivatera” sisse väravast, mille iidsesse rahnu ta astraalpilguliste silmade all kaevasid fantastilisel kiirusel siia-sinna sähvlevad valgustäpid.

* * *

Igavikuline nimetu olend, kes oli sama palju Juhan kui kõik teised kunagi välja mõeldud või elanud — või tulevikus elama saavad — teadvused, laulis ühest teisest kehast ja ühest teisest ajarajast, milles tema (või keegi talle väga sarnane) suitsetab sõbra suvila lakast pummeldamise käigus leitud imelikku tubakat, mida olla kunagi ammu kasvatanud sõbra vanaisa, pissib selle ajulaastava mõju all maja ümbritsevatesse hangedesse eenokikeelseid sigillumeid, näeb endast välja ja sõbra sisse kalpsamas õrjetut kurivaimu, kelle hävitamine nõuab köit, kirvest ja paraku ka sõbra elu. Ta nägi ja laulis, kuidas keegi temanäoline, aga märksa vanem mees viipab tänavalt takso, pigistab tagaistmel istudes Kristuse pappidele tundmatul moel pühitsetud vee ja Solenopsis invicta’delt — tulirautsikelt — kogutud kange sipelghappe seguga täidetud gaasinuga; laseb end sõidutada kaubasadama lähistele, kuhu vanadest transpordikonteineritest on kerkinud ööklubi-laadne rajatis, millest kostab ebamaise muusika sünget tüminat; tungib kindlaksmääratud tunnil hoonesse ja surmab sinna kogunenud kakskümmend kolm transis noorukit, kelle eluessentsi on endasse neelanud ja võigaste hävitusprogrammidega asendanud meeletute ruumi- ja ajarändurite julm ja arukas teabenakkus. Ta näeb dimensioonideülese Akasha raamatukogu väänlevaid vahekäike ja mõistetamatutes keeltes “raamatute” pealkirju; näeb John Dee ja Abdul Hazredi ja Paracelsuse näoga iseennast ikka uusi ja uusi köiteid selle riiuleilt kaasa kahmamas vaid selleks, et leida ainelisse ilma naasnuna pelgalt üksikuid, arusaamatuid märkmeid ja visandeid. Ta näeb, kuidas Sendero Luminoso maoistid kultiveerivad indiaani pärimuses säilinud ürgsete juhendite toel Peruu mägedes kanepisorti, mille genoom kannab endas sedasama hävitavat kurivaim-viirust, mille peatamiseks olid vajalikud juba kirjeldatud mõrvad — ja iseennast USA sõjaväekindrali vormi ja näoga andmas käsku saata kaugjuhitav ballistiline rakett teele terroristide laagri suunas. Näeb, kuidas pika, luidra palge ja läbitungiva konnapilguga Ameerika kirjanik püüab osaliselt šifreeritud tajuviiruse metafüüsikalisest eetrist kinni, dekonstrueerib ja laotab õudusjuttudena paberile vaid selleks, et aastakümneid hiljem saaks üks riigiteenistujast ulmik tükid kogemata õiges järjekorras kokku panna ning raevunud deemoni taas valla päästa; kuidas ta rändab sadistliku loomuga Inglise luuletaja-okultisti kehas kallil advendiajal koos ustava katamiidiga Sahara kõrbesse, et viia seal läbi tülgastavaid kombetalitusi, mille tagajärjel jääb ajaradade järjekordses hapras murdepunktis täisjõud saavutamata kujuteldamatult julmemal olemil, kes satub lõksu tiirase vana nõiduri särtsuvate ajukäärude vahele. Ta näeb loendamatuid väravaid aina avanemas ja sulgumas, avanemas ja sulgumas, ajast aega, tegelikkusest tegelikkusesse, ja see on imeline ja see on kohutav. Ja jälle on kõik üleni valge — ja must — ja siis jälle talumatult erevalge...

* * *

Kogu keha eesotsas peaga valutas nagu haamriga pihta saanud pöial ja kiheles, nagu roniksid seda mööda tuhanded sipelgad. Ehkki tundus, et silmade avamiseks on tarvis vähemalt tungrauda, läks see Juhanil lõppeks korda, kuid paremaks asjad sellest ei muutunud — nimelt oligi ta tuhandete sipelgatega kaetud. Korpas huulte vahelt välja tungida üritav hirmuröögatus kuhtus hiirvaikseks “ühhiks” ja paaniline katse putukaid kehalt pühkida parema käe jõuetuks tõmbluseks. Ometi tundis ta, kuidas lülijalgsed tuikavalt ihult kiiresti lahkusid.

Hämar ruum, milles Juhan seekord viibis, ei erinenud sisseseade osas eriti Malve ladvaonnist, kui välja arvata asjaolu, et sellel oli muldpõrand ja puudusid aknad. Ka polnud siin Malvet — paari meetri kauguselt silmitses Juhanit hoopis meesterahvas, pealegi üks hirmuäratavamaid, keda ta kunagi näinud oli.

Tüse, kiilaspäine taat istus selga vastu seina toetades madalal järil. Kui hall niuderätt välja arvata, oli vanamees alasti, mistõttu nägi Juhan liigagi hästi ta ihul arvukaid vööte või vorpe, millest osa oli kaetud krobelise korbaga, osa aga punetas värskelt ja ägedalt. Joonelisele lööbele ja kärnadele lisaks olid näha jälgid valkjad niidid, mis mõnedest haavadest välja ulatusid.

Mis aga Juhani mõistuse vaaruma pani ja peaaegu tagasi meelemärkusetuse rüppe läkitas, polnud aga kole nahahaigus, vaid suisa elav vaip, mis mööda mehe keha ja nägu tulvas — sajad tuhanded töökad sipelgad, kes ronisid mööda tõvest räsitud ihu, ilmutades erilist huvi naha all vonklevate niitide vastu.

“Ära rapsi,” sõnas taat, nähes Juhani hirmunud silmi pealuust välja kippumas. “Mind pole sul põhjust karta ja sipelgaid veel vähem.”

“K.. k... kes sa oled?” kogeles Juhan hirmu meeletu tahtepingutusega vaikima sundides.

“Kutsu mind sügelisnõiaks,” vastas sipelgane istuja. “Teised, kes mind tundnud on, omistasid mulle sellise tiitli, ehkki morgellonsil pole sügeliste ega üldse nakkustega mingit pistmist.”

“Ja kus... kus mina olen?” uuris Juhan arglikult edasi.

“Kivis,” vastas mehemürakas silmi pilgutades. Ka laugude väliskülgi katsid punased vollid, täheldas Juhan kerge südamepööritusega. “Kuidagiviisi oskasid sa enda olekuvektori kopeerida ja kaheks lõhestada, mis oli üks siinsesse rändrahnu peidetud luku avamiseks vajalikke eeltingimusi. Tingimused, muide, on igaühe jaoks isesugused.”

“Ma ei saa aru,” kostis Juhan ärevalt. “Ma pole midagi teadlikult teinud. Rüüpasin äsja põrunud metsahipide seltskonnas ilmselt narkootilise toimega leotist ja see, mida ma praegu näen, võib vabalt olla uni või uimastilumm.”

“Pärast sinu viimase aja läbielamisi võib seda vist öelda enam-vähem igas olukorras,” muigas Sügelisnõid. “Aga ma näen, et sa pole veel päris küps. Kuni su teine instants lõkke ääres jõurab, on meil aega rääkida. Ja kuna mina tean sinust kõike, mis vaja, sina aga minust mitte midagi, on vist targem, kui esialgu räägin mina. Sobib, Juhan? Või peaksin ehk ütlema “KGB agent Magnus”?”

Juhan-Magnus tundis, kuidas anamneetiline paanikareaktsioon teda kohapeal tappa üritab — tundis, kuidas süda kurku hüppab ja adrenaliinitulv elundi osaliselt halvab.

Pärast paari löögi vahelejätmist jätkas paljunäinud lihas ometi tööd, Sügelisnõia külaline lõdvestus vaevumärgatavalt ja jäi vana šamaani juttu tähelepanelikult kuulama.

* * *

“Sa ütlesid õigesti — põrunud hipid,” seletas sipelgavaiba ja morgellonsi-haavadega kaetud ätt mõtlikult. “Sest peast rikkis on nad viimane kui üks, Malvega eesotsas, olgu see vaga naine õnnistatud. Vähemalt pooled neist on skisod või paranoikud ja ülejäänutel on tõsiseid käitumis- ja tajuhäireid nümfomaaniast sundmõtete ja isiksuse lahustumiseni. See kinnine kommuun pole olemuselt muud kui tõhusam alternatiiv Nõukogude vaimuhaiglale — ja ei sina ega ka Eugen pole esimesed, kes sattusid siia otse raviasutusest.

Ning ometi on nad samas palju paremas seisus kui need, kelle vaimses tervises keegi iial ei kahtle — neil on äärmiselt tugev loominguline mõtlemine ning soodsates tingimustes on nad täiesti geniaalsed. Meie esivanemate kogukondades oleksid just nemad olnud nõiad, ravitsejad, vaimudega suhtlejad, koopamaalijad, puuslikuvormijad. Ja allikas, kust nad sõnumeid saavad — kust nad ammutasid teadmise siinse salasalu olemasolu kohta — on samuti päriselt olemas, ehkki tavateadvusele kättesaamatu.” Ta tegi pausi, võttis muldpõrandalt plekist kruusi ja rüüpas sõõmu külma vett.

“Mis see siis on?” uuris mees, kes veel mõned hetked tagasi oli end tõsimeeli pidanud Juhan Haavaks, tavaliseks inseneriharidusega intellektuaaliks, eestimeelseks elukunstnikuks ja põhimõtteliseks mõisa köie lohistajaks. “Kas... jumal?”

“Kas õigesti järjestatud märgid saavad olla jumal? Kas jumal võib olla — kirjasõna?” päris Sügelisnõid retooriliselt. “Ma ei tea. Kindlasti mitte selline, millisena enamik usklikke jumalaid-jumalannasid ette kujutab, ehkki Nag Hammadi koodeksis peegeldub üks selle ajatu allika tahke.

Ei, mitte jumal. Ega saatan. Ükskõik, mis nime me sellele paneme, jääb see meie keele piiratuse tõttu ebapiisavaks või sisutuks, kuid mulle meeldib, kuidas maagilist teabevaramut nimetas õnnetut surma surnud Abdul Hazred — “ärakiri surnute seadustest”. Jah, see on iga kogeja jaoks isesugune, iga lugeja jaoks ise keeles, pakkudes tähendusi alati vaid lähtuvalt lugeja ja tema tajutud tahu, kandja ja sõnumi, tahte ja keskkonna vastastikustest suhetest. Samas aga pesitseb vajalik osa sellest alati meis endis, andes surnud kõukude ja eelkäijate elu valitsenud seaduseid edasi nagu pärilikkusaine-põhine Trooja hobune — bioloogilise info kujul, mis kandekeskkonna ja seda valitseva ainulaadse tahtega kokku puutudes muutub vaimseks üldvõtmeks või muukrauaks. Ning ma usun, et teave, mida see avab, on olemuselt täiesti ebainimlik, tõenäoliselt ka ebamaine — mistõttu ettevalmistamata, peaaegu katkemiseni pingule häälestamata mõistus sellega kohtudes sageli põrmustub.”

“Ah siis sellepärast ongi psii-vastuluurajate seas nii palju enesetappe,” kostis Juhan nukralt. Talle ei tulnud kuidagi meelde, kust ta üldse teab, et mingisugused “psii-agendid” KGB hingekirjas leiduvad; iga kord, kui ta üritas oma minevikku vähegi üksikasjalisemalt meenutada, muutus pea raskeks ja amöboidsed kallerdised hakkasid pilgu ees ärevalt, häirivalt võdisema.

“Miks küll mina?” oigas ta ning oleks kindlasti kätega peast haaranud ja tuikavat keha edasi-tagasi kõigutanud, kui vaid suutnuks lihaseid liikuma sundida.

“Kellelgi meist pole muud valikut, kui osaleda kõigi panustega või lausuda lõplik “ei”,” nähvas Sügelisnõid ärritunult. “Kas sa arvad, et mulle meeldib siin sitsida, Malve ja rautsikute armust sõltuda? Tõsi, minu eest hoolitsetakse nagu hotellis, mul pole millestki puudust. Kõike, mida mul tegelikult tarvis läheb, suudavad hankida kas Malve manulised või sipelgad, kes selle, mida nad metsast ei leia, päideroost ei ekstraheeri ega kõredelt ei lüpsa, lasevad biosünteesida oma taltsal hallitusseene-koloonial, mis elab nendega samasuguses sõbralikus sümbioosis nagu mina nendega. Aga kõigest sellest hoolimata olen ma vang ja ori samavõrd kui sina oled oma ainelise keha vang või kuritegeliku süsteemi ori. Ainus, mis seda veidigi hüvitab, on usk, et mina ja teised meiesugused panustame õigesse üritusse — avada selle maailma elanike silmad ja nad lõplikult vabastada.”

“Kas siis muud moodi tõesti ei saa?” imestas Juhan Sügelisnõiale siiralt kaasa tundes.

“Nii palju kui mina tean — ei. Meiesugused ei saa muud moodi, kui käia selle ürgjõu, mida Malve Väljaks nimetab, tahte või ettekirjutuse järgi. On mõned sündmused, mis peavad juhtuma, et ajastutepikkune ike murduda saaks, ja allumatu palk on alati, alati närune...”

Juhan kuulas transilaadses seisundis, mille võis olla tinginud Malve nõiakokteili toime, aga mis võis johtuda ka Sügelisnõia karismaatilisest aurast, vanamehe nappi aruannet sellest, kuidas tsaarivõimu karistussalklased tapsid ta ema 1905. aasta jõulude ajal, kuidas ta nõiduriverd isa, kes oli kaljukindlalt otsustanud taia kitsalt ja kiviselt teelt kõrvale astuda ning kõikvõimalikke endeid ja märke eirata, paarinädalase pojaga metsa pidi pagema ja kuidas ta seal Väe sunnile viimaks järele andis, lastes end juhtida pilvedes maigutavatel nägudel ja kuuseladvast kuuselatva lendaval varesel, lugedes endeid rebasejälgedest ja tunnismärke sammaldunud tüvedest, kuni leidis imekombel tühjaks jäänud karukoopa. Kui mure hääbuma kippuva lapse pärast, kelle nutt talveöös üha väetimaks jäi, juba meelemõistust ähmastama kippus, üritas isa imikut esmalt ühe, seejärel teise rinnaga toita — mis mõlema asjaosalise üllatuseks õnnestuski.

“Sellega pitseeris ta ka mu saatuse,” lõpetas Sügelisnõid leebel häälel kaugete aegade meenutamise. “Pärast seda polnud mul enam valikut, kas saada nõiaks või mitte — isapiimaga tungis minusse teadmus tarkuse ja nõiduse, elu ja surma, tõeluse ja valskuse tegelikust olemusest. Vaata, vasakust rinnast rüübatud neste annab joojale oskuse valetada nii, et igaüks teda uskuma jääb, ent mõrvab vaba vaimu ja elutahte. Paremast rinnast joodud isapiim aga taaselustab vaimu ja annab lisaks võime saata sõnumeid selle võrgu või välja või aegruumilise tegelikkusprojektori vahendusel, mis sinusugustel end vaid pisteliselt pealt kuulata lubab.”

Juhanit valdas kibe raev. “Sa tahad öelda, et need märgid mu silmade sisemuses olid kuidagi sinu saadetud ja juhitud?” karjatas ta. Juhani keha oli endiselt jäik ja tuim, ent käsi õnnestus tal juba rusikasse suruda. “Sina olid see, kelle pärast ma KGB-sse tööle läksin ja psii-brigaadil end ümber programmeerida lasin?”

“Ma ei tea,” kehitas Sügelisnõid õlgu. “Vägi on harva nii spetsiifiline. Ma ei teinud muud, kui sõnastasin loitsud ja lasksin oma organismil need sipelgatele loetavateks morgellonsi-niitideks teisendada. Nemad esitasid nii-öelda tellimuse seentele ja sealt edasi pole mul mingit ülevaadet, kuhu ja millises ulatuses vastavad eosed kandunud on. Seda, et sina oled mees, keda ma ootasin, kinnitab nii tõik, et sa Malve infovälja piiril peaaegu rabanduse said, kui ka see, et sa siiamaani elus oled. Aga võib-olla just praegu torkab juba järgmine sell, kelle vereringes programmeeritud eosed uinuvad ja oma aega ootavad, näpud soklisse ning hakkab seepeale teleris viirastusi nägema või kõrgepingeliinide undamisest süngeid saladusi välja kuulma.”

“Aga Helle?” lõrises Juhan, vaht suunurgas. “Su programm või loits, või mis iganes, on süüdi selles, et ma ei saanud Hellet tulesurmast päästa! Ja et hukkus Üllar!”

“Tundub, et su anamnees on lünklik või sa pole endal lubanud kõike meenutada,” nentis Sügelisnõid kuivalt. “Tuleta meelde, kust sa üldse Hellet tunned. Või Üllarit, või Pauli, kui juba jutuks tuli.”

Hambaid kiristades püüdis Juhan laiali põgeneda üritavaid faktikilde koherentseks pildiks kokku panna. Siis hakkasid klotsid kohtadele langema ning ta suletud laugude siseküljel taas tiirlema tuttavad mustrid. Meenus põhikooliaeg, stalinistliku raudse kanna julmus, Üllari ja Pauliga koos moodustatud põrandaalune eestimeelne salaühing, sini-must-valge lipu huligaanne heiskamine rajoonikomitee maja katusele, Vabadussõjas langenute haudadele toimetatud lillekimbud, Üllari pööningul välja hautud tegevuskava ning sirgeselgsed tõotused, mida kinnitati verega.

“Ma läksin KGB-sse topeltagendina, et süsteemi seestpoolt õõnestada, operatsioone nurjata ja infot lekitada,” tunnistas Juhan, endine agent Magnus, tuhmil häälel. “Mul õnnestus aastaid karistamatult tegutseda, aga ma läksin hooletuks ja juhtkond hakkas viimaks ikka midagi kahtlustama. Enne mu karjääri kõige tähtsamat operatsiooni — siinsete riigivastaste elementide tegevuse paljastamist — määrati mulle psiioperaator, Helle, kes nii julgeolekuteenistuse istutatud posthüpnootilist programmi kui ka identiteedimaski üle päeva uuendas.”

“Jah,” kinnitas Sügelisnõid tõsiselt. “See naine oli väga osav ja võimekas. Kahjuks ei saanud me teda üle meelitada — kõigile sedavõrd kõrgel tasemel psii-agentidele süstib KGB kindluse huvides oma versiooni sellest, mida mina sain oma isa vasakust rinnast. Ära leina teda. Ta hing oli surnud juba ammu enne, kui te kohtusite ning tunded, mida sa tema suhtes kandsid, olid ette kirjutatud nagu noodid.”

“Ning Üllar, las ma oletan, on ilmselt elus ja terve ning teeb teie organisatsiooniga tihedat koostööd?” uuris ilmutuste ja paisu tagant valla pääsenud emotsioonide voos värisev Juhan katkendlikult.

“Üsna tihedat,” möönis vanem nõid. “Tõtt-öelda lõugab su paralleelprojektsioon praegu temaga kaelakuti laagrilõkke ääres laulda. Aga mulle antud aeg hakkab otsa saama. Räägime asjast.” Ta tõstis hallide silmade vesise pilgu Juhanile ning sipelgad taandusid ta palgeilt. “Ma mõtlen seda tõsiselt — mul pole enam palju elada jäänud. Vägi nõuab, et annaksin oma ande edasi. Oled sa valmis seda vastu võtma?”

Juhan kahvatus. “Ma ei ole just sipelgasõber,” ütles ta. “Ja need vermed — morgellons, või kuidas sa seda nimetasid. Ma tõesti ei tea...”

“Ma olen peaaegu kindel, et sinu jaoks ei sisalda Väe mõlemasuunaline suhtlusmeedium ei sipelgaid ega nahahaigust,” lohutas Sügelisnõid. “Nendega pole siit lahkunud ükski nõidurieksami sooritaja. Ja pealegi, küsi endalt, kas sa suudaksid nüüdsete teadmistega, ent ilma Taiata argihallusse tagasi pöörduda? Mis saaks su kunagisest tõotusest ja missioonist?”

Minuti ja seitsmeteist sekundi pärast oli Juhani otsus valmis. Ta sulges silmad, surus huuled alasti vanamehe vasemale rinnale ja hakkas ahnelt imema.

* * *

Mõned aastad hiljem, kui mõõta inimliku mõõdupuuga midagi, millel juba loomu poolest puudub püsiv etalon, istusid interplanaarse vabastusarmee kohaliku sektori liikmed Juhan, Üllar ja Paul Juhani köögis, milles pakkusid oivalist varjestust Malve valmistatud värsked “harakapesad”, ja arutasid programmilisi küsimusi.

Kõik paistis sujuvat plaanipäraselt. Juhan oli teeninud kenad kannused ning juhtis nüüd osakonda, mille personal võitles uljalt (ja kuni niidid Juhani tõmmata jäid, täiesti tulutult) lääne mandunud popkultuuri ilmingutega pealinna noorsoo hulgas, samal ajal kui Malve infoväljast läbi käinud, kustunud dissidendiminevikuga vaimueliit täitis leheveerge, galeriisid, raamaturiiuleid ja reakodanike päid üha õõnestavamate nakkuslike meemidega. Suurriigi majandus ähvardas juba kokku kukkuda, välissuhted lonkasid igal rindel ja ehkki veise näoga liidri isikukultus õilmitses, terendasid selle tagant juba peatne zombistumine ja surm.

„Malve välult tuli mentogramm,“ kuulutas punnsilmne Üllar ja näppis nahkpintsaku kõrget kraed, mis ta lühikest, jämedat kaela varjas. „Julius ja Ermo ehitavad telepaatilist kahurit, millega võtta alla üks konkreetne Vene piloote täis topitud lennuk. Malvel õnnestus juba välja peilida primaarse ajaraja nihke olemus. Paistab, et kahekümne kolme punalenduri seas, kelle raudlind Moe piiritusevabriku korstna otsa põrutab, on vähemalt kaks sõjaväelast, kes ei tohi mingil juhul ellu jääda.“

„Hingedeõgija nälg ei vaibu iial,“ ohkas Juhan. „Aga pole parata. Veri meie kätel on hind, mida peame maksma, et hoida ära palju suuremat verevalamist. Kas piiride tagant ka midagi huvitavat kuuldub?“

“Eugen helistas välisministeeriumist. Viimane osa Nag Hammadi koodeksist jõuab lähipäevil Kairosse,” lausus Üllar mõtlikult. “Me oleme muude asjade hulgas selle saavutamise nimel töötanud 1951. aastast peale, aga va Sügelisnõid ei selgitanudki kunagi, miks see oluline on.”

“Teabel on igal juhul kalduvus kõikjale vabalt levida,” vastas Juhan. “Meie töö on hoolitseda, et see levik toimuks kindla plaani järgi — aga minagi ei tea reeglina rohkem kui seda, mida mulle tilgutatakse. Millegi jaoks on oluline, et kõik Surnumere kroonikad, mis veel füüsilisel kujul säilinud on, viibiksid jälle ühes aja- ja ruumipunktis. Veel üks vajalik klots on paika langenud; sellest teadmisest peaks piisama. Mida see täpselt teeb, ei pruugi me kunagi teada saada.”

“Kas sinna tuleb iseredigeeriv värav nagu Malve metsa?” uuris uudishimulikult Paul, kelle agara vahendus- ja hoolikalt sihitud teavitustöö tulemusena olid vandeseltslastest arbujate read hakanud aina kiiremini täienema üha uute, kammitsaist vabastamist ootavate esoteeriliste talentidega. “Selline, mis sulgudes end ise kokku traageldab ja oma jäljed meie kontiinuumist kustutab?”

Juhan vaatas aknast välja ja püüdis mitte näha silma klaaskehas ujuvaid lüümeid vorme. Mis iganes neid kunagi liigutanud ja märkideks vorminud oli — Juhani enda alateadvus, kavalalt bioprogrammeeritud nakkus või traumajärgne šokk —, pärast kohtumist hallis kivis elutsenud sipelganõiduriga rauges selle vägi täielikult. Ei, Juhani pilk otsis muud.

Neil päevil jagas Juhanile juhatust hoopis sinise välja entoptika — valgete vereliblede lakkamatu veiklemine ühetoonilise, eelistatavalt sinise värvuse taustal, mis toimub iga elava inimese silme ees alati ning mida Juhan oli esimest korda kogenud kiviskäigu ajal säriseva ürgvalgusena. Sügelisnõia isapiimaga tema vereringesse tunginud aegadeülene teadmus ütles talle aga leukotsüütide liikumise iseärasuste põhjal alati eksimatult, kuidas toimida, kui ta seda neilt küsis.

Niisiis vaatas Juhan aknast välja ja keskendus. Veri kohises kõrvus nagu ookean, kust meie kauged esivanemad kord vastumeelselt välja roomasid, nõiduslike vereliblede juga tulvas silmadesse ja Juhan vastas Paulile, teadmata ka ise, kas räägib tõtt või valetab.

Jutt: Kollaborant (Kadri Umbleja)

Nad sulandusid varjudena öösse. Nad olid kui viirastused, liikudes läbi mudaste tänavate, hallidele kuubedele õmmeldud valged tiivaembleemid tuules lehvimas. Öö oli pime, vihm halastamatult kallamas, muutes need mülkad, mida siin Jumalast hüljatud Hope Townis tänavateks nimetati, peaaegu läbimatuks.

Päevinäinud poollagunenud paneelmajad, mida katsid grafitid ja sõjahaavad, olid sama pimedad kui öö. Ei ühtegi tuld. Ei ühtegi märki neist õnnetutest hingedest, keda olid küüditatud siia slummi müüride vahele, et nad jalust ära oleks. Ometi oleks pidanud Partei mõistma, et koondades kõik need, keda võim dissidentideks tembeldas, ühele kitsale alale, peab see sünnitama vastuhaku. Mingil moel oli see just Partei ise, kes oli väetanud pinnase Azraeli Inglite idanemiseks.

***

„Liikumine kella kaheksa suunas,“ kostis kuularist. See oli Azrael ise, eemal, ühe neist sadadest betoonhiiglastest katusel, hoidmas eemalt operatsioonil silma peal. Tema mantel lehvis külmas tuules ja vihmas, kui ta seal ihuüksi seisis. Vaid käputäis tema Inglitest teadsid tema pärisnime. Ta oli kui vaim, hall kardinal kogu selle vastupanu taga. Partei pakkus üüratuid summasid lihtsalt tema näo pildi eest, kuid Azrael usaldas oma Ingleid. Nad olid kui nurka surutud rotid uppuval laeval. Neil ei olnud enam kuhugi minna ja see muutis nad fanaatilisteks. Meeleheitele aetud inimesed olid valmis väga paljuks – nad olid nõus jätkama konflikti, mis oli juba kaotatud.

Azrael jälgis drooni liikumist eemalt binoklitega. Sõjaväel ei oleks tohtinud olla droone nii sügaval slummis. Kas neil oli olnud halb õnn ajastada oma rünnak kontrollpunktile, mis lahutas Hope Towni ülejäänud Dawn Cityst, mõne militaaroperatsiooni ajal? Ta tõstis kiirelt oma binokli eemale, pimeduse ja valguse piirile, ning tema suurimad hirmud osutusid tõeks. Kontrollpunkti varjust tõusis just sõjaväe luuresüstik, mis liikus otse tema Inglite suunas.

„Süstik, kaks minutit teie positsioonini. Missioon tühistada. Kaduge,“ andis Azrael käsu ning kirus oma ebaõnne, silmitsedes neid tuhandeid väikeseid tulukesi kaugustes. Dawn City. See oli kuidagi uskumatu, et normaalne elu oli neil justkui käeulatuses. Igal õhtul võisid nad imetleda neid võõraid tähti, mis meenutasid, et nad on vangid, isegi kui ametlikult olid nad täiesti vabad inimesed. Vabad liikuma oma müüride vahel slummis. Vabad nälgima, kannatama puudust, külma. Vabad vägivaldselt surema. Hope Town oli kui džungel, kus ellu jäi vaid tugevam. Azraeli silmadesse kerkisid pisarad, süütundest. Kunagi oli olnud tema osa sellest Parteist, kes lasi teisi inimesi kui rämpsu kohelda. See oli saladus, mida teadis ainult tema leitnant Morgan; mees, kellega nad koos sellele võitlusele aluse olid pannud. Ainult Morgan teadis, kes oli kunagi olnud Eerik Takala.

***

„Neetud,“ vandus Mia. „Te kuulsite ̶ kaome siit.“ Hallkuued lagunesid formatsioonist, sööstes eri suundades paneelhiiglaste vahele, kadudes põranda alla nagu hiired. Slumm oli nende territoorium – nad tundsid selle igat nurgatagust ning saladust.

Tüdruk Mia kõrval oli just kanalisatsioonikaant üles kangutamas, kui nad kuulsid tuttavat suminat. Iga väike lapski slummis teadis, mida see heli tähendas – sõjaväedroon. Too oli tuvastanud nende soojusjälje ning jõudnud nendeni hetk enne seda, kui nad oleks sukeldunud vanadesse kanalisatsioonikäikudesse. Armee ei julgenud väga sügavale slummi tulla. Veel vähem oleks nad olnud valmis riskima tunnelitega. Nad oleks visanud neile järgi parve luureämblike, kuid paar EMP-d tunnelites oleks jälitajate robotajud ära röstinud. Ei midagi, millega nad toime ei oleks tulnud. Droon, seevastu, oli palju ohtlikum.

„Persse,“ muutus Mia tooni võrra tõsisemaks ja vinnastas oma pumppüssi. Ta võttis drooni sihikule ja tulistas tolle pihta lasu. See ei teinud droonile tõsisemalt kahju. „Kaua veel, Iva?“ kostis Mia hääles teatud ärevus kui ta relva uuesti vinnastas. Tuttavad liigutused ning Mia tõstis taas püssi. Öös kajas lask, millele järgnes susin.

„Valmis,“ teatas Iva ja sukeldus tumedasse auku, mille ta viimaks lahti oli saanud. Mia tundis kuidas drooni laserkiir teda põletas, aga ta ei hakanud hetkel oma seisukorda hindama. Ta viskas oma pumppüssi auku – kostis sulpsatus. Seejärel ronis ta ühte kätt kasutades pimedusse, kobades seda plöga oma jalge all, kuni ta oma relva üles leidis. Iva oli selle aja peale valguspulga aktiveerinud ning nende pilgu ette ilmusid tunneli piirjooned.

„Viska mulle oma relv,“ käskis Mia, hakates oma pihta saanud õlavarres valu tundma. Ta püüdis püstoli õhust kinni, pööras selle avausele, mille kohale droon laskunud oli, ning tulistas ühe salve tolle pihta. Ta teadis, et tema lasud ei tee drooni kerele midagi. Ta sihtis teadlikult rootoreid, lootes drooni vähemalt natukenegi tasakaalust välja saada. Tundus, et see töötas sest droon kadus Mia vaateväljast. „Lähme,“ andis ta käsu ning nad kadusid linna alusesse labürinti.

***

Kui Mia väike salk tagasi turvamajja jõudis, olid nad porised, rokased ning läbi külmunud. „Tehke end puhtaks ja üritage natuke magada,“ ütles ta oma salgale. Mia kiskus oma mantli seljast ja uuris oma õlavart. See oli ainult riivakas, õnneks. Droon ei olnud üritanud teda tappa. Droonid, mida armee Hope Towni saatis, elimineerisid oma sihtmärke väga harva. Nende eesmärk oli tavaliselt ohver liikumisvõimetuks muuta, et armee saaks tulla ja saagi üles korjata. Ülekuulamiseks ja piinamiseks, oli Mia veendunud.

„Istu paigal,“ raputas Iva uskumatult pead oma lapsepõlvesõbranna haava nähes. „Sa oleks võinud enne midagi öelda,“ avas ta esmaabikohvri.

Iva isa oli arst olnud. Iroonilisel kombel oli just see perekonnale saatuslikuks saanud. Nad olid elanud idüllilises Dawn City äärelinnas – ema, isa, Iva ja väikeõde Maria. Nad ei olnud hoolinud ei sõjast ega sellest, kes võimul on. Aga ühel hetkel oli Partei nad dissidentideks tembeldanud, sest isa oli päästnud mässulise elu. Selle asemel, et oma patsient võimudele välja anda, oli doktor vigastatul hoopis minna lasknud. Tänutäheks oli kogu pere oli Hope Towni küüditatud ning ühel ööl, mitmeid kuid hiljem, olid tulnud eriväelased, löönud maha nende urka ukse ja vanemad kaasa viinud. Kuhu, seda ei teadnud keegi. Sel päeval oli Ivast saanud kiirkorras täiskasvanu, kes pidi üleval pidama nii ennast kui väikeõde, kes oma emmet taga nuttis. Iva oleks tahtnud sama teha, aga temal ei olnud seda luksust.

„Ja siis ma oleks pidanud kogu tagasitee sinu küsimusi taluma - Kuidas sa end tunned? Kas sinuga on kõik korras? Kas su pea käib kergelt ringi? Ei aitäh,“ muigas Mia irooniliselt.

Kunagi ammu, see tundus nüüd justkui nagu mõnes teises elus olnud, olid nad koos koolis käinud. Juba siis oli Mia vihanud iga reeglit, tundunud vajadust kõige vastu mässata – peamiselt sellepärast, et teismeelisele Miale oli valmistanud nalja konservatiivses tütarlaste koolis oma riukatega täiskasvanuid endast välja ajada. See oli olnud nagu meelelahutus tema igavas elus – ta oli olnud sihitu nooruk, kel ei olnud suuri unistusi ega ka lootusi. Iva oli vastukaaluks olnud alati see korralik ja hea tüdruk, jälginud igat reeglit nii koolis kui kodus. Mingil moel oli see ime, et nad üldse sõpradeks oli saanud – nad olid nii erinevate iseloomudega olnud. Mia uskus, et kuskil selle hea tüdruku imidži varjus oli Iva alati imetlenud Mia julgust olla ta ise. Võib-olla isegi unistanud ise olla rohkem nagu Mia, kuid Ival ei olnud iseloomu seista vastu autoriteedile.

Irooniline, et nüüd olid nad mõlemad rentslis, relvad käes, võitlemas võitlust, mida, nagu vähemalt Mia uskus, ei saanud nad võita. Endast oleks ta seda oodanud. Juba sõja ajal oli ta üritanud iseseisvuslastega liituda, aga nood olid käskinud tal koju minna, pilgates teda plikaks. Noh, sõda oli läbi ja kaotatud. Enam ei olnud dissidendid nii valivad. Lihtsalt Iva tundus alati võõrkehana selles põrandaaluses vastupanus. Kasuliku, aga võõrana.

„Nii, korras,“ lõpetas Iva haava puhastamise ja sulges selle geeliga. Seejärel kattis ta haava plaastriga.

Armee süstik oli ikka veel linna kohal, droonid slummi kammimas. Täna öösel ei läinud keegi koju. Mia oli just Ivaga koos kopitanud madratseid laiali laotamas kui urka uksele ilmus Morgan. Tema käre hääl kajas kui äike üle kopitanud ja lehkava betoonpunkri: „Mia, minuga!“

Tüdruk tõstis pahural pilgu Azraeli paremale käele, heites talle pilgu millest võis selgelt teatud pahameelt välja lugeda . „Kas see ei oleks võinud hommikuni oodata,“ haigutas Mia pahuralt ja viskas tolmuse madratsi nurka. „Üritage natuke und saada,“ ütles ta oma salgale, haaras oma mantli, mis selga pannes nii vastik ja külm tundus, ning järgnes kiilaspäisele hiiglasele.

***

„Meie seas on reetur,“ teatas Morgan raudsel häälel. Ta kummardus laua kohale, süsipruunid kotkasilmad puurivalt Mia reaktsiooni jälgides.

See oli ülekuulamine, turtsatas Mia pahuralt. Morgan oli paranoiline, kuid enamjaolt põhjusega. Ta oli kõike seda, mida Azrael ei olnud. Koos moodustasid nad täiusliku paari. „See oli neetud ebaõnn, ei midagi enamat,“ tortsus Mia. Ta oli üks väheseid, kes julges Morganile silma vaadata ja vastu hakata. Enamik teisi vastupanuliikumise leitnanteid olid kõik sõjas osalenud ning neile oli see sõjaväeline kord justkui sisse programmeeritud. Mia ei hoolinud sellest. Ta ütles, mida ta arvas ja millal ta arvas. Ta oli lugupidamatu ja tujukas kui see talle õigustatud tundus. Oma iseloomu ja kartmatuse poolest oligi Mia vastupanuga liitudes Azraelile silma jäänud ning lõpetanud tolle siseringis. Mia austas Morganit, aga ta ei pidanud selleks alati mehega nõustuma.

„Kas samamoodi nagu meie relvaladu? Nad lihtsalt teadsid täpselt millisele garaažile haarang korraldada?“ Kaks nädalat tagasi olid vastupanujõud saavutanud oma senise kõige suurema võidu, saades teada armee varustussüstiku graafiku. Neil oli õnnestunud too alla lasta ning tühjaks röövida enne, kui abiväed kohale jõudsid. Jackpot.

Vähemalt seni, kuni eriteenistus üht kolmest peidupaigast, kus nad oma röövsaaki talletasid, ründas. Selle asukohta oli teadnud ainult väike valitud seltskond. Üks neist inimestest oli äraandja, oli Morgan kindel, mis sellest, et Eerik, või Azrael, nagu teda avalikult tunti, seda ei uskunud. Too noormees, nagu Morgan oma kaitsealusest mõtles, oli liiga sinisilmne ja liiga kindel oma inimeste lojaalsuses, et reaalsust näha. Eerik ei suutnud uskuda, et keegi tema siseringkonnast, keda kõiki ta jäägitult usaldas, oleks võinud talle valetada või töötada vaenlase heaks. Azrael uskus, et nad kõik vihkasid Parteid ja tolle poliitikat. Sellepärast oligi tema kõik need aastad Eeriku kõrval, kinnitas Morgan endale, et kaitsta poissi tema enda eest. „Või need kolm kasvuhoonet?“ Kasvuhooned olid vastupanule elulise tähtsusega, vahest isegi olulisemad kui relvad. Ilma toiduta ei olnud neil võitlejaid. Ilma võitlejateta ei oleks neil kasu olnud ka terve universumi parimast relvaarsenalist.

Mia heitis pilgu Azraelile, kes tundus olevat veel enam kurnatud kui ta ise. Tolle sinistes silmades peegeldus väsimus kui mees end seina najal toetas, käed rinnal risti. Ta lihtsalt seisis seal, sekkumata, mis ajas Miat veelgi enam närvi.

„Ma loodan, et te siiralt ei usu hetkel, et mina teie leke olen. Ma võin vanduda kõige nimel, mis meile püha on, et mina ei annaks neile värdjatele ka enda nime. Ma pigem sureks, kui oleks reetur. Ja kui te peale seda kõike, mida me läbi oleme elanud, mind ei usu, siis minge persse!“ tagus Mia tigedalt rusikaga vastu lauda. Tal oli hea meel, et see teda Morganist hetkel lahutas, sest sellise süüdistuse peale oleks ta tahtnud vanamehele ühe keretäie anda. Mia oli kindel, et Morgan oleks temast jagu saanud, sest see vanamees oli üks parimaid võitlejaid, keda Mia elus kohanud oli, aga ta oleks tahtnud proovida.

Azrael nurgas muigas selle peale.

„Me ei kahtle sinu lojaalsuses,“ teatas Morgan, „mitte otseselt.“

„Paganama pärast, mida see tähendama peaks?“ oli Mia rohkem närvis kui ta olla oleks tahtnud. Neetud, kirus ta ennast. Võta end kokku, tüdruk. Sa käitud nagu sa oleksid milleski süüdi, korrutas ta endale. Morganit ümbritses justkui aura, mis pani kõik tema ümber end ebamugavalt tundma.

„Mitte keegi ei teadnud kõigi kolme lao asukohta. Ainult mina ja Azrael teadsime. Kõik teised teadsid ühte. Sina teadsid selle lao asukohta, mida rünnati,“ teatas Morgan, oma puuriv pilk Mial.

„No, ma ei olnud ainuke, eks ju,“ kaitses Mia end, taas sisimas vandudes. Ta ei tohiks nii kaitsev olla. See tekitab mulje nagu ta oleks süüdi.

„Kas sa rääkisid Ivale kus ladu on?“ küsis Morgan otse.

„Jestas,“ asetas Mia ahastuses käed oma peale. „Sa just ei küsinud mult seda? Iva? Sa ei saa seda tõsiselt mõelda.“ Ta pilk pöördus taaskord Azraeli poole, justkui tuge ja vastuseid otsides. Kas too uskus tõesti seda, mida Morgan just ütles? Isegi, kui… Ival ja Eerikul oli mingi teema, täpsemalt Mia ei teadnud ja see ei olnud ka tema asi. Ta oli üritanud Ivale öelda, et see on halb mõte, aga nad olid noored ja armunud ning kes sellises situatsioonis mõistuse häält kuulab. See lõppeb ühel või teisel moel katastroofiga, oli Mia oma sõbrannat hoiatada üritanud. Sellised asjad sõja ajal alati lõppesid. Aga ta sai Ivast aru. Tüdruk, kel ei ole enam kedagi kellele toetuda, ihuüksi, koormaks kaelas väike õde. Ja siis karismaatiline liider, kes annab tema elule taas mõtte. Lisaks oli Eerik täitsa kena oma blondide juustega, pidi Mia tõdema. Kui ta poleks naisi eelistanud, oleks ta isegi Eerikule silma visanud.

„Ma just küsisin sult lihtsa küsimuse. Kas sa ütlesid Ivale, kus ladu asub?“ kordas Morgan.

„Iva on ainuke põhjus MIKS me need relvad üldse kätte saime. Ilma Ivata… Ilma tema informatsioonita ei oleks me saavutanud pooltki sellest, mida viimase poole aastaga teinud oleme. See, mida ta meile hotellist toob, on päästnud meie elusid, andnud meile sihtmärke. Kogu lugupidamise juures, Morgan, aga mine persse.“ Mia raputas uskumatult pead. „Sa ütle otse, mida mõtled, mitte ära aja mingi hägust jama. Sulle ei meeldi Iva. Täpsemini, sa arvad et Iva muudab Eeriku kuidagi nõrgemaks või vähendab seda poolmüstilisilt imidžit, mille sa talle loonud oled. Olgem realistlikud - Iva teab palju enamat kui mingi neetud relvaladu. Ta teab, kus me oleme. Ta teab, kes on Azraeli nime taga. Ma usun, et ta teab nii veel mõndagi Azraeli kohta,“ ei suutnud Mia end tagasi hoida väikest sarkasmi lisamast, „nii, et kui Iva tahaks midagi reeta, siis…“ Ta jättis korraks selle mõtte õhku, ise nüüd puurival pilgul Morganit jõllitades. „Ta võiks neile Azreli anda, aga nad ei ole meile sisse sadanud ja meid kõiki arreteerinud. Nii, et Morgan, sa pead mingi muu mooduse leidma kuidas Ivat ja Eerikut lahutada, sest see on hetkel su tegelik tagamõte, eks ju?“

„Räägi mulle hotellist,“ oli Morgan nagu vana rahu ise, tegemata välja tüdruku pulbitsevatest emotsioonidest.

„Hotellist?“ ei saanud Mia täpselt aru. „Mis ma sulle sellest räägin? Mis mina sellest tean?“

„Mida Iva sulle hotellist rääkinud on,“ täpsustas Morgan oma küsimust. See kurikuulus hotell - Dawn Tower. Partei võimu tugipunkt linnas, okupatsioonivõimu süda. Ümbritsetud armeest, valvatud nii, et isegi rotil ei õnnestuks sinna märkamatult sisse saada. Ametnikud, sõjavägi, luure – kõik nende tähtsamad ninad resideerusid selles kompleksis, mis oli kui omaette linn, kõigest eraldatud, iseseisev. Azrael oli aastaid üritanud leida moodust, kuidas sinna oma inimene sisse saada, kuid tulemusteta. Kõik nende nipid ja moodused olid olnud kasutud ning siis oli Iva Dvorak sinna lihtsalt ettekandja koha saanud, soovitatuna teiste tüdrukute poolt slummist, kes seal juba töötasid. Ta jalutas iga päev hotellist oma läbipääsuloaga sisse ja välja ilma, et keegi oleks silmagi pilgutanud. Veel üks kohalik ilus tüdruk rabamas haledate sentide nimel, et end ära toita. Morgani jaoks oli see alati liiga mugav olnud.

„Azrael, kas sa oled sellega nõus?“ ei suutnud Mia uskuda. „Iva on minu parim sõbranna. Ma tunnen teda algkoolist saadik. Paganama pärast, MINA kostsin tema eest. Mina tõin ta meie ridadesse.“ Mees nurgas ei lausunud sõnagi.

„Okei, hotell,“ pomises Mia endamisi. „Mis ma sellest tean? Noh, enamiku sellest teate teie ka. Kaetud keldrist katuseni luure ja jälgimisseadeldistega, ümbritsetud armeest ja kontrollpunktidest. Kohake, kus need, keda meie tappa tahame, rahulikult viibida saavad, sest me ei suuda sellest isegi poole miili kaugusele saada. Armee, ametnikud, luure, tähtsad külalised. Kõik need, kellele üritatakse jätta mulje, et relvastatud vastupanu on läbi. Või mida sa teada tahad?“

„Ma tahan teada, mida Iva sulle sellest rääkinud on. Tema tööst hotellis. Kuidas ta selle sai?“

„Küsi seda tema käest,“ nähvas Mia.

„Ma küsin seda sinu käest,“ teatas Morgan. „Sa näid miskipärast väga tahtvat enda elu nii palju keerulisemaks teha.“

„Ja sina pead nõiajahti, mille sihtmärgiks oled sa minu sõbra valinud!“

„Hotell. Iva. Kõik, mis ta sulle rääkinud on. Nüüd ja kohe!“ kaotas Morgan kannatuse. Ta rusikas paukus vastu lauda.

„Iva teadis tüdrukuid, kes seal hotellis töötasid ning tal õnnestus nende kaudu saada töö restoranis peale seda kui ta vanemad ära viidi. Ta pidi ju kuidagi end ja oma õde ära toitma. See oli nagu ideaalne lahendus – saad linnaloa ja slummist välja. Saad toiduülejääke köögist slummi tagasi smugeldada. Nagu ma aru olen saanud, siis enamik tüdrukuid teevad natuke enam kui lihtsalt nende ametlik töö. Aga mitte Iva.“

„Veel midagi?“

„Noh, me oleme tema kaudu infot sisse ja välja smugeldanud. Andmekandjad. See, mille Azrael tegi, et nende süsteemi sisse häkkida. Iva oli see, kes viiruse hotelli smugeldas. Ta riskis seda tehes oma eluga. Kas ta oleks selle nende süsteemi pannud kui ta oleks nende närakate heaks töötanud? Ah?“ Mia ei uskunud ühtegi sõna mida Morgan ütles. Ta teadis Ivat kauem kui keegi teine. Iva oli kohusetundlik, lojaalne. Tal olid raudsed närvid ning ta oli ellujääja, nagu Mia isegi. Südametunnistusega ellujääja, kordas Mia endale.

„See on keegi teine,“ lausus Azrael esimest korda kogu ülekuulamise jooksul. „Ma ütlesin sulle…“

„Vabandan väga, aga sinu hinnangut ma hetkel väga tõsiselt ei võta,“ katkestas Morgan ta poole lause pealt. Mia jaoks tundus see kõik kuidagi nii vale, sest tema oli harjunud Azraeli nägema kui toda juhti, kelle nimel nad kõik iga päev oma eluga riskisid. Mia jaoks ei olnud seda võitlust ilma Azraelita nende eesotsas. Too oli ilmunud ei kuskilt Hope Townis, korjanud kokku kõik need väikesed koordineerimata vastupanukillukesed ning loonud neist midagi ühtset, organiseeritut.

„Sa ei vastanud muide kunagi mu küsimusele,“ märkis Morgan. „Kas sa ütlesid Ivale?“

Mia oli lootnud, et Morgan ei pannud seda tähele. Ta ei saanud valetada. „Metsa,“ raputas Mia pead. „Jah, ma ütlesin talle, aga see ei tähenda…“

„Kas sina pakkusid seda informatsiooni või tema küsis?“ küsitles Morgan nagu oleks ta jäljekoer, kes oli haisu ninna saanud.

Mia mäletas seda momenti selgelt. Miski oli tundnud vale juba tol momendil. Iva oli liiga järjekindlalt selle kohta pärinud ning tema hääles oli olnud justkui mingi meeleheide. See aga ei tähendanud, et Iva süüdi oleks, kordas Mia endale. Iva ei olnud reetur, sest too teadis nii palju olulisemaid asju. Iva teadis, kes oli see nägu ja nimi Azraeli taga. Ei, Mia ei uskunud seda, kui palju Morgan teda ka veenda ei üritanud.

„Tema küsis“.

***

Kopitanud madrats Iva külje all tundus õhuke. Ta tundis iga ebatasasust põrandas. Ta värises külmast, niisked riided seljas. Ta ei olnud julgenud end teki all alasti kiskuda, mitte niimoodi teiste võitlejate juuresolekul, kuigi ta teadis, et siis oleks tal soojem. Selle asemel otsustas ta kannatada külma – nii oli talle lihtsam. Iva teadis, et ta peaks üritama uinuda, aga ta ei suutnud. Ta tundis mingit kurjakuulutavat eelaimdust, mis teda öökima ajas. Ta üritas seda iiveldust oma kõhus tagasi hoida, sisestades endale, et see konserv, mida ta õhtuks söönud oli, pidi olema olnud kõvasti üle „Parim enne“. Ta üritas ennast veenda, et Morgan ei kutsunud Miat endaga kaasa sel põhjusel, mida ta kartis. Ta pidi ainult magama jääma. Hommikul on kõik korras. Öösel tunduvad kõik varjud pikematena, korrutas ta endale, aga und ei tulnud. Ta lihtsalt lamas, oodates millal nad tema järgi tulevad.

Iva ehmatas end üles. Ta pidi olema uinunud, sest ta tundis järsku, kuidas keegi teda õrnalt äratab. Tema ees pimeduses kükitas tume kogu. „Iva,“ kostus sosin varjudest. See tundus ikka veel unenäona kui Eerik talle käe ulatas ja endaga kaasa kutsus.

„Kus Mia on?“ vaatas Iva poolunisena ja segaduses ringi, tajudes jäist öö temperatuuri. Ta mähkis tekki enda ümber, värisedes. Ta võttis Eeriku käe vastu. See tundus nii soe, kuid kare. Ta järgnes mehele, rohkem küsimusi esitamata. Ta keha läbisid pidevad külmavärinad, mida ta ei suutnud kontrollida. Ta istus toolile seal samas ruumis, kus Morgan Miat varem üle oli kuulanud.

Eerik nägi väga väsinud välja. Rohkem kui tavaliselt ja see juba ütles midagi. See öö ei olnud talle lihtne olnud. Eerik oli pidanud panema mängu kogu oma mõjuvõimu, et mitte lasta Morganil marssida tüdrukuni, relv käes, ja ta seal kohapeal maha lasta. Morgan näis olevat kategooriliselt selle vastu, et Eerik temaga maha istuks. Mida Morgan kardab? Seda, et Iva ta ära tapab? Tüdrukul oleks selleks olnud palju paremaid võimalusi. Või et ta ümber oma sõrme keerab? Eerik ei olnud siiani täiesti kindel, kas ta uskus oma mentorit. Morgan ja tema paranoiad olid mitmel korral nende elusid päästnud, kuid Eerik tahtis uskuda, et seekord ta eksis.

„Mis nüüd?“ küsis Iva, tõmmates oma jalad niisketest saabastest ning keris ennast toolile kerra, üritades sooja saada. Tal oli jäätunud. Kogu ta keha värises tahtele allumatult nii hirmust kui ka külmast. Ta ei suutnud end kontrollida, kuid Iva aimas, et see ei olnud ka enam oluline.

„Nüüd?“ oli Eerik justkui hetkeks segaduses aga siis nägi ta Iva näos tõde. Tahtmatult kostus ohe Eeriku huulilt.

„Mul ei olnud valikut.“ Kui totralt see kõlas, taipas Iva, üritades end koos hoida, kuid ta hääl värises, reetes meeletut kabuhirmu. „Mul ei ole siiani valikut. Mul ei ole juba väga kaua aega mingit valikut olnud.“

„Millal?“ suutis Eerik kuidagi küsimuse oma huultelt saada. Mingi külm värin jooksis üle tema keha neid sõnu kuuldes. Iva tunnistas hetkel kõik üles. Ta keeldus hetkel endale tunnistamast, et kõik need mürgised sõnad, mis Morgan talle oli öelnud tema pimeduse ja kallutatuse kohta, pidid tõesed olema. Reetur oli olnud tema enda kõrval, tema enda voodis, ja ta ei olnud seda näinud. Ta oli lasknud Iva endale lähedale, vastupidi kõigele, mida ta instinktid talle öelnud olid. Kõige vanem trikk maailmas ja tema oli selle ohvriks langenud.

„Algusest peale,“ hammustas Iva huulde, suutmata enam oma häält kontrollida. Pisar voolas tema silmist kui ta nägi seda pettumust Eeriku näol. See tegi rohkem haiget kui miski muu, mida Brody talle kogu selle aja jooksul teinud oli. „Anna mulle andeks. Ma ei tahtnud üldse. Ma… Ta ei andnud mulle valikut.“

„Kes?“ küsis Azrael külmalt, üritades varjata kogu seda pettumust, mida ta tundis. Eeriku peast jooksid läbi kõik need hetked, mis tal Ivaga olid olnud. Tüdruk oli jõudnud nendeni läbi ühe nende kontakti slummi salakaubitsejate seast ja kui Mia oli ta ära tundnud, oli too Iva eest kostnud. Fakt, et ta töötas väljaspool slummi, oli tõstnud tema tähtsust vastupanu silmis – see oli liiga hea võimalus, et sellest keelduda.

Iva oli olnud osav – ta oli kuulnud asju, mis olid neid meeletult aidanud. Nii juhtub nende suurte ninade ja väikeste mutritega – kui nad end turvaliselt tunnevad unustavad nad, et ka vastupanul võib kõikjal kõrvu olla. Nood seal oma tornis olid uskunud, et hotelli seinte vahel on nende saladused ja perverssused kaitstud. Iva oli toonud neile nimesid, transpordigraafikuid, turvadetaile. Ivalt saadud info abil olid nad olnud võimelised viima vastupanuliikumise uue tasemeni. Iva oli olnud kui kuldne infolaegas.

Ei, miski siin ei olnud loogiline, taipas Eerik. Kui Iva oleks olnud reetur, peaks tema praeguseks surnud olema. Aga Iva hetk tagasi tunnistas oma süüd. Mis siis, kui ta oli alahinnanud Parteid? Miski neis mõtteis, et Parteil oli olulisem teda elus hoida kui kõrvaldada, hirmutas Eerikut rohkem kui kõik muu. See oleks tähendanud, et Parteil oli plaan, kus nad vajavad, et ta elus oleks ning vastupanu juhiks, ning mille lõppmäng oleks olnud hävitav kõigele, mis Eerikule oluline oli.

***

Iva oli teadnud kuidas see öö lõpeb sel hetkel, kui Morgan Mia endaga kutsus. Osa temast oli tahtnud joosta. Ta oleks ehk kontrollpunkti jõudnud. Kui tema luba veel kehtib ̶ milles ta ei olnud sada protsenti kindel ̶ , siis pääsenuks ta slummist välja. Väljaspool Hope Towni oleks Inglitel teda raskem leida, sest nende tegutsemisvabadus oleks seal palju piiratum. Mis edasi, oli Iva kaalunud oma valikuid. Ta oleks võinud hotelli minna ja öelda, et ta on paljastatud. Alexandril ei oleks temast enam mitte mingit kasu olnud. Too oleks ta sama suure tõenäosusega hukanud kui Inglid.

Tüdruk teadis, et teine variant oleks olnud üritada ise hakkama saada. Põgeneda slummist ja loota tänavatel kuidagi varjatud püsida sattumata droonide ette, kes talle taustakontrolli teeksid. Ent isegi parima tahtmise juures ei oleks ta suutnud end niimoodi kuigi kaua varjata. Dawn City võis elada palju vabamalt, kuid linn ise oli sama karmi Partei rusika all kui Hope Town – lihtsalt rusikas oli ilusamalt maskeeritud. Linn oli täis kaameraid, mis kodanike iga sammu automaatsete algoritmidega jälgisid. Ei olnud võimalik isegi toidukaupu osta ilma, et kliendile ei oleks kiirelt näotuvastusega taustakontroll tehtud.

Lisaks ei panustanud Iva enam oma läbipääsuloa kehtimisele. Mitte peale seda, kui ta Mariaga põgenenud oli. Kui ta oleks üritanud joosta, siis oleks Maria üksi slummi jäänud – tal ei oleks olnud mitte mingit võimalust Mariat slummist välja saada. Ta ei oleks suutnud teha Mariale sama, mis vanemad, tahtmatult, talle olid teinud. Teadmatus, mis oli juhtunud, oli olnud Iva jaoks väljakannatamatu. Kõik need küsimused, millele ta polnud lootustki vastuseid saada – kas nad on elus, kas nad kannatasid, kus nad nüüd on. Ta ei oleks suutnud jätta Mariat teadmatuses teda koju ootama nende väikeses urkas, mida nad siin slummis oma koduks kutsusid. Seitsmeaastane tüdruk. Ilma vanemateta. Ilma oma suure õeta, ihuüksi. See oleks olnud veel hullem saatus kui Brody pantvang olla. Tagantjärgi oleks olnud vist õigem jätta Maria Partei ja Brody haardesse. Vähemalt Brody näis pidavat oma lubadust, et tüdruk ei kannata puudust. Nii ei näinud Iva muud valikut kui jääda ja oma deemonitele otse silma vaadata.

„Alexander Brody,“ sai Iva selle nime oma huulilt. See nimi tõi tal kananaha ihule. Ta tundis, kuidas ta nägu kattub külma higiga, hirmust, nagu võiks too mees seista tema selja taga. Ta kujutas kuidas iga hetk asetub see mustas nahkkindas käsi tema õlale. Ta justkui tundis luureohvitseri hingeõhku oma kuklas ning ta tahtis kabuhirmust karjuda.

Tahtmatult leidis ta end taas seismast selles külmas hotellitoas. Taevas oli pilves, öö pime. Ei kuud ega tähti. Toas ei olnud põlenud ühtegi lampi ning see oli ainult hääl, mida Iva kuulis. Hääl, mille omanik istus pimeduses tugitoolis ning lausus neid sõnu: „Sa lähed ja liitud mässulistega. Sa annad mulle informatsiooni nende tegemiste ja liikmete kohta. Sa täidad iga mu käsku. Sa kuulud nüüd mulle.“

Brody oli geenius, oli Iva hiljem taibanud. Too oli ilmselgelt teda pikalt jälginud ja oli teadnud temast kõike. Ta oli ikkagi Partei masinavärgi truu luureagent. Too oli teadnud kus ta elab, kellega ta suhtleb. Ta teadis täpselt millal ja kuidas tema vanemad võetud olid. Ta teadis kõike Mariast. See oli olnud viimane piisk Ivale tol ööl. Tol hetkel oleks ta vist nõustunud kõigega, et sealt ruumist pääseda, läinud tagasi slummi, võtnud Maria ning jooksnud – peitnud end selles rägastikus. Ta ei oleks iial oma jalga enam hotelli tõstnud.

Aga Brody oli olnud kavalam. Ta ilmselgelt nägi läbi, et Ival on hakkamist rohkem kui teismelisest tüdrukust oodata võiks. Too oli ju kuidagi suutnud end ja Mariat elus hoida sellises ohtlikus kohas nagu Hope Town. Brody oli talle kondi visanud: „Vastutasuks aitan ma sul su vanemad tagasi saada.“

„Kas nad on elus?“ oli Iva vaevu julgenud küsida. Ainuke mida ta süda ihkas, oli taas laps olla. Andke mulle mu vanemad tagasi, oli ta mõelnud. Siis peavad nemad muretsema selle eest, et meil süüa oleks ja katus pea kohal. Siis peavad nemad vastutama minu ja Maria eest. Siis saan mina jälle laps olla. Nii lihtne lubadus, katteta, kuid nii mesimagus.

Brody oli vaid kurikavalalt naernud ning nii oli Iva end põrgust leidnud. Brody oli seda sõnasõnaliselt mõelnud, kui ta oli öelnud, et Iva kuulub nüüd täielikult talle. Ival ei olnud lootustki mehele vastu saada. Häbi, valu ning piin segunesid üheks. Iva ei olnud kunagi ette kujutanud, et see niimoodi olema saab. Brody salakaval hääl ei vaikinud tema peas enam kunagi, andes talle lubadusi, keelitades teda. Sellest hetkest saadik ei olnud hirm vaibunud. Ta tundis Brodyt enda selja taga, teda jälgimas. Ta tundis neid nähtamatuid ahelaid, millesse Brody ta köitis.

Tol öösel oli Iva elu läbi saanud ja ta oli istunud hotelli katusel, oodates päikesetõusu nagu võiks see teda kuidagi aidata. Ta oli kaalunud sealsamas katuselt alla hüppamist, kuid sama mõttekäik, mis varemalt, oli teda takistanud – kui ta seda teeb, jääb Maria üksi. Ja nii oli ta kirunud ja vandunud, surunud maha oma õuduse, valu ja häbi ning eluga edasi läinud, kuigi ta oli vaid möödunu vari. Ta kuulus Brodyle, nagu too öelnud oli.

Iva oli alguses vihanud mässulisi sama palju kui Parteid. Nende pärast kannatas slumm pideva rõhumise all. Kõik teadsid, et see on mässuliste ussitanud pesa. Dissidentidega liitumine oli olnud lihtsam kui Iva arvanud oli. Tuli vaid paarile õigele inimesele vihjata ning üks päev oli Jason tema ukse taga ja kutsus ta kaasa. Kuhu, oli Iva küsinud, kuid poiss ei vastanud. Nad olid teda hoolega küsitlenud, uurinud tema põhjuseid. Nad teadsid temast palju, kuid mitte nii põhjalikult kui Brody. Kui nad kuulsid, et tal on linnaluba ja ta töötab SELLES hotellis, olid nad temast huvitatud.

Nad ei tahtnud temast alguses midagi suurt ega olulist. Esimesed nädalad peale mässulistega liitumist ei näinud elu justkui üldse muutunud olevat. Ta käis tööl, hoidis Marial silma peal ja vahel liigutas asju läbi kontrollpunkti sisse ja välja. Ja siis kohtas ta Miat. Ival ei olnud aimugi, et Mia vastupanus on – ta ei olnud kunagi varem taibanud, et Mial poliitilised kallutused olid olnud. Mia oli seletanud, et tema jaoks ei oli asi niivõrd aadetes kui selles, kuidas Partei inimestesse Hope Townis suhtub - ebavõrdsuses. Mia oli alati öelnud, mis ta mõtles, ja teinud, mis ta õigeks peab, kui miski tema meelest valesti oli olnud, tagajärgedest hoolimata. Mia oli kinnitanud olulisematele tegelastele vastupanus, et Ivat võib usaldada ning kuidagi ootamatult leidis ta end sündmuste keeristes tegemas asju, mida ta iial ei uskunud end võimeline olema. Aga see ei olnud lihtne. Ta pidi võitma vastupanu usalduse, et Brody saaks oma info ning tema oma vanemad.

Kõik muutus sel päeval kui Iva esimest korda Azraeli kohtas. Tal ei olnud õrna aimu, kes too mees on või kes selle nime taga tegelikult seisab. Ta oli legend, kellest kõik kuulnud olid – kättemaksuingel, alati valmis sünge rahuloluga sõdurite hingi taevasse aitama. Iva ei olnud alguses isegi uskunud, et ta päriselt olemas on. Ta tundus kuulujuttude põhjal nii uskumatu, et ta pidada Azraeli vastupanu vaimusünnituseks, et anda võitlejatele ikoon, mille taha koonduda. Aga seal ta seisis – lihast ja luust, palju noorem kui Iva iial ette oleks kujutanud. Mia näis teda tundvat.

Selle hetkeni ei olnud Iva täpselt taibanud, kui kõrgel Mia mässuliste hierarhias oli. See mõistmine natuke jahmatas teda – tema lapsepõlve-sõbranna, tavaline tüdruk nagu tema ise, võis olla tõusnud nii kõrgele vastupanu ridades. See võitlus pidi tähendama Miale niipalju enam kui Iva algselt arvanud oli ja see muutis Iva valikud veelgi keerulisemaks.

Iva oli Azraeli sõnadest lummatud. See, kuidas mees rääkis – see kõlas nagu tõde. Kõik, mis ta ütles, tundus loogiline. Ta suutis leida seletuse kõigele, ka keerulistele küsimustele. Ta suutis põhjendada nende lootusetuna tunduvat ülestõusu või sõja jätku, oleneb kuidas keegi seda nimetas. Ta suutis süüdata Iva südames leegi, mida ta ei teadnud seal olevat. Ta nägi Parteid ja selle olemust täiesti uuest valgusest. Järsku muutus kogu sõda ja tulemusteta näiv vastuhakk loogiliseks. See ei olnud enam eesmärgipäratu ja mõttetu inimeste tapmine. Neil surmadel oli olnud põhjus. Nad olid uskunud millessegi, mille võimalikust Iva kunagi varem isegi kaalunud ei olnud pidades mässulisi oma perekonnale osaks saanud ebaõnne süüdlasteks. Azraeli sõnad andsid lootust. Nad andsid eesmärgi, millegi nimel elada. Võimaluse paremaks homseks. Iva vihkas seda lootust, sest see kiskus ta pooleks.

Edasi oli kõik Iva kontrolli alt väljunud. Ta ei tahtnud, kuid ta hakkas uskuma sellesse, mida mässulised tegid. Iga kord, kui Brody ta enda juurde tuua lasi, oli tal aina raskem valetada. Ei, ma olen vaid väike mutter. Ma ei tea midagi olulist. Ei, ma ei ole kunagi Azraeli isiklikult näinud. Azrael huvitas Brodyt väga. Ival läks aega, aga ta taipas, et luure ei tea samuti, kes on see mees tolle nime taga. Mingil moel andis see Ivale trotsi ja jõudu – teadmine, et ta teab rohkem kui kõikvõimas Partei salaluure.

Iva ei ole kindel, millal ta taipas, et ta Azraeli armunud on. See pani ta südame kiiremini põksuma, aga hirmutas teda sama palju. Azraelil olid plaanid ja Iva oli neis keskse tähtsusega. Tema ligipääs hotellile andis talle unikaalsesse positsiooni. Mida rohkem aega ta Azraeliga veetis, seda vähem suutis ta sellele tõmbele vastu panna, isegi peale seda põrgut, kuhu Brody ta tol öösel tirinud oli. Ta kartis, meeletult, aga kuidagi leidis ta end ühel hetkel kasvuhoonete vahel katusel, Azrael tema kõrval, mehe huuled tema huultel.

„See ei olnud osa plaanist,“ leidis Iva kuskil endast julguse midagi öelda. „Sina, see tähendab. See, mis…“ Ta taipas kui klišeelt see kõlab. Mitte keegi ei usuks teda. „See oli minu otsus. Mina valisin sinu, tol momendil. Ma valisin sinu, Inglid, meie eesmärgi. Ma usun sellesse, mis me teeme, aga… Aga mul ei olnud valikut.“

Iva langetas nukralt pea ja ohkas raskelt. Ta on vaid ettur suuremate jõudude malemängus. Eerik oli üks mänguritest. Brody oli samuti ettur, Partei käepikendus. Aga see käepikendus oli aru saanud, et Iva mängib temaga. Tüdruk oli taibanud, et info liigub kahte pidi. Kui Brody temalt midagi konkreetset teada tahtis, teadis Iva, et see on luurele oluline. Ta oli oma „kuulujutte“ erinevalt maskeerinud, söötes neid nii Miale kui Jasonile, hiljem otse Eerikule. See info oli andnud vastupanule eelise, mida neil kunagi varem ei olnud.

Mida paremini vastutegevusel läks, seda enam survet avaldati Brodyle ja seda enam survet avaldas Brody Ivale. „Mul on midagi suurt vaja,“ oli too nõudnud. Azraeli nimi, mõni peidupaik, turvamaja. Mida iganes. Aga Iva ei olnud andnud midagi, vabandades. Või ta oli andnud asju, mis ei olnud tõesed – valeinfo, juhtub. Ta oli mänginud seda kassi-hiire mängu kuni Brody kannatus oli katkenud. Ta oli võtnud Maria, toonud ta slummist ära, ja asetanud guvernandi hoole alla. Maria edasine heaolu sõltus Iva koostööst.

Tol hetkel oli Iva müünud maha kõik, mis ta teadis – kasvuhooned, peidupaigad, kõik. Brody oli aga targem, et mitte kõike korraga rünnata. Tema plaan vajas Iva kattevarju püsimist. Ta tahtis Azraeli. See oli ainuke, mille Iva endale oli jätnud. Tolle mehe nimi, keda ta armastas, oli talle olulisem kui Maria, oli Iva taibanud seistes hirmust värisedes Brody ees, justkui alasti. Brodyl oli selline mõju – ta justkui oskas läbi näha iga vale ja pooltõe.

Üks mässuliste baas korraga oli Brody asunud vastupanu välja juurima ning Iva oli teadnud, et varem või hiljem peavad nad mõistma, et neil on leke. Iva ei uskunud, et ta kaua seda valede mängu jätkata suudab. Aga niikaua kui Brodyl oli Maria, olid tema käed seotud. Seega, teadis Iva, peab ta Maria tagasi saama.

Enda üllatuseks oli see olnud lihtsam kui Iva oodanud oli. Võib-olla Brody ei osanud seda Ivast oodata või uskus too, et on tüdruku täielikult oma kontrolli alla saanud. Iva oli nõudnud kohtumist Mariaga, et teada saada kus Brody teda hoiab. See oli väike korter, kus õde koos luureagendi poolt palgatud psühholoog-guvernandiga elas. Maria elu normaalsus oli Ivat jahmatanud – õde oli istunud hästi riietatult ja toidetult korraliku sooja korteri põrandal ning nukkudega mänginud. Psühholoog oli kinnitanud, et pikaajalise teraapiaga saab edukalt ravida lapse vaimseid traumasid Hope Townis kogetud koledustest. Iva oli tol hetkel mõelnud, mida see psühholoog tema traumade kohta ütleks – annaks too talle üldse lootust või kantaks ta maha kui parandamatu juhtumi.

Kui nad Brodyga lahkunud olid, tuli Iva üksi tagasi, relv käes. Ta oli surunud toru psühholoog-guvernandile otsaette ning käskinud Marial oma asjad kokku pakkida. „Kuhu me läheme?“ oli Maria hirmunult küsinud.

„Koju,“ vastas Iva.

„Ma ei taha sinna tagasi minna,“ oli Maria oma õe hirmuks teatanud. Iva ei jätnud talle aga valikut. Ta haaras Maria ning kasutades vastupanu salakäike, mis kontrollpunktide ja müüride alt läbi oli kaevatud, olid nad tagasi slummi pagenud. Need olid käigud, mis ta ise Brodyle oli välja andnud. Ta teadis, et luure jälgis neid. See tähendab, et Brody pidi mõistma, et Iva oli poolt vahetanud. Võttes Maria ja joostes slummi, oli Iva loobunud oma parimast võimalusest teada saada, mis sai tema vanematest.

„Tal oli mu õde,“ üritas Iva end õigustada. „Ja ta teadis, mis mu vanematest sai. Ta lubas mulle…“

Kui tühised need sõnad olid, taipas Iva. Brody oli andnud talle ainult lubadusi, ei ühtegi konkreetset tõendit. Tema oli loonud need köidikud oma soovunelmatega, mis teda Brody külge põimisid. Loonud need ahelad tühistest lubadustest.

„Päriselt, Eerik. Ma ei tahtnud. Ma…“ Iva ei suutnud oma pisaraid tagasi hoida. Ta oli nutikas tüdruk, nagu Brody talle alati öelnud oli. Too sai aru, et Eerik ei saa tal lihtsalt minna lasta.

„Miks?“ Eeriku laused olid ühesõnalised. Ta näojooned justkui ei liikunud. Ta pilk ei peegeldanud mingit emotsiooni. Silmad aga reetsid Azraeli raudse maski. Neis silmades peegeldus kurbus ja viha. Iva oleks tahtnud põimida oma käed ümber selle sooja keha, võtta tolle pea oma haardesse ja lohutada neid kurbi silmi. Väheneda seda valu, mida tema tekitanud.

„Mul ei olnud õrna aimu, kes te olite kui… Sa ei ütle luurele ära. Sina peaks seda teadma. Kui nad midagi otsustavad, siis… Sa teed seda või…“ Iva ei tõstnud pead. Ta ei suutnud Eerikule otsa vaadata kartes, et kõik mis ta kogenud on, peegelduks ta näos.

„Aga sa aitasid meid?“ näis Eerik segaduses olevat.

„Sa panid mind uskuma,“ nuuksus Iva läbi pisarate. „Ma päriselt tahtsin…“

„Miks sa mulle varem ei rääkinud? Miks sa mulle ei öelnud?“ küsis too seejärel.

Miks tõesti? Iva üritas ette kujutada momenti, kus ta astub Azraeli juurde ja ütleb: „Tead, muide, ma olen luure jaoks spioneerinud. Ei midagi isikliku. Mind lihtsalt šantažeeriti ja ähvardati aga ma usun nüüd, et see mis sa ütled on õige ning ma ei taha enam Partei jaoks töötada. Neil on muuseas mu õde ja vanemad, aga see selleks.“ Ei, see ei oleks töötanud. Isegi kui ta oleks üritanud seda läbi Mia ajada, oleks sel olnud üks lahendus – kuul kuklas. Äraandja palk on surm.

„Kas see oleks midagi muutnud?“ küsis Iva oma pisaraid kuivatades ja üritades naeratada. Ta mõistis, et ta ei näe hommikut. Tema elu oli olnud läbi sel momendil, kui sõdurid ta esimest korda hotellis kinni pidasid ja Brody ruumi eskortisid. Kõik, mis peale seda tuli, oli olnud laenatud aeg. See laenatud aeg oli aidanud tal taasleida vana sõbra. See aeg oli andnud talle Eeriku ning need lühikesed maagilised momendid. See aeg oli andnud talle võimaluse uskuda millessegi nii, nagu ta kunagi varem seda teinud ei olnud. See oli andnud talle eesmärgi. Mitte sugugi halb vahetuskaup, taipas Iva. Ta ei peaks vast kurtma.

„Aga sa ei andnud neile kõike?“ küsis Eerik taibates, et ta on siiani elus juhuse armust. „Sa ei andnud neile mind.“ Azrael taipas, kui lihtne oleks olnud Ival teda lõksu meelitada. Partei oleks ta isegi võinud elusalt võtta. Mis nad siis temaga veel teinud oleks? „Sa ei andnud neile mind,“ kordas Eerik.

Iva üritas naeratada nagu oleks see üks viimane vastuhakk Brodyle tema elu suurim saavutus. „Ei.“

„Miks?“ küsis Eerik justkui kinnituseks, laused taas ühesõnalised, kuid miski seal maski taga murdus. See peegeldus tolles näos, mida Iva paitada oleks tahtnud. Ta oleks tahtnud oma huuled vastu mehe huuli suruda, oma sõrmed läbi tema juuste jooksutada. Eerik oli nii lähedal, aga nii kaugel. Siinsamas, aga kättesaamatu.

„Mis sa ise arvad?“ naeratas Iva, läbi oma pisarate.

Eerik peitis oma näo käte vahele, raputas oma pead nagu ta ei usuks, mis ta teeb ning võttis vöö vahelt püstoli. Iva arvas, et see on nüüd lõpp, kuid ootamatult asetas mees relva lauale nende keskel, pööras pära Iva suunas ja lükkas relva tüdrukule.

Iva vahtis püstolit enda ees segaduses pilguga, küsivalt Eeriku suunas vaadates.

„Võta see!“ käskis too. „Võta see ja sihi mind. Ja siis põgene. Ma hoian Morganit tagasi niikaua, kui saan. Võta see püstol. Mine!“

Iva tundis refleksi tegutseda. Võimalus ellu jääda. Võimalus põgeneda. Ta ei tohiks keelduda. Osa temast aga teadis, et see vaid lükkaks paratamatust edasi.

„Mul ei ole kuhugi põgeneda,“ teatas Iva, pööras püstoli ümber ja libistas selle mööda lauapinda Eerikuni tagasi. „Ja mis liider sa oled, kui ma põgenema saan. Kas sa mõtled, mis nad sinust arvavad? Kuidas see kõik välja näeks? Ma olen sind väga täbarasse olukorda pannud ja ma ei tahtnud seda. Palun usu mind.“

„Kui sa jääd…“ jättis Eerik lause lõpetamata.

„Ma tean,“ naeratas Iva taaskord. Pisarad olid lõppenud. Nüüd oli Eerik see, kelle silmad vesiseks tõmbusid. „Sul on võitlus, mida pidada. Sina oled ideoloog. Sina oled see, kelle sõnu nad järgivad. Sina oled olulisem kui mina kunagi olin. Sa oled meile nii tihti rääkinud õige asja tegemisest. Tee nüüd sina seda, mis on õige.“

„Aga...“

„Neetud, Eerik. Miks ma pean sind anuma, et sa mind tapaks,“ lõi kogu hirm taas Ivas välja. Palun, tee nii et see kõik juba lõppeks, palvetas Iva. Ta üritas olla tugev, aga ta oli vaid tüdruk. Väsinud, räsitud, ära kasutatud, kuid ainult tüdruk. Keegi ei saanud loota, et ta suudab end niimoodi kaua koos hoida. Ta ihkas üle kõige elada, aga ta kinnitas endale, et tema surm aitab Eerikul tolle eesmärki saavutada. See ei erine nii palju neist missioonidest, kordas ta endale. Iga kord kui nad kuhugi läksid, oli võimalus et nad ei tule tagasi. Ta seisis tardunult paigal kui Eerik tõusis. Nende pilgud ei kohtunud enam.

***

Eerik kõndis Miani ja ulatas tollele revolvri. „Sina tõid Iva meie sekka. Sina kostsid tema eest. See on sinu kohustus,“ lausus Azrael, suutmata oma leitnandile silma vaadata seda käsku andes.

Mia kuuletus, võttis relva ja lahkus, ühegi sõnata. Eerik teadis, et see ei ole talle lihtne. Harjumatu oli näha Miat nii külma ja vaoshoituna. Eerikule tundus, et see on Mia moodus kogu juhtunuga toimetulemiseks. Ta oleks tahtnud, et ka tema oleks nii rahulik. Ta oleks tahtnud, et ta ei tunneks midagi – ei kahetsust, saamatust ega jõuetust. Ta käed olid seotud. Vastupanu oli olulisem kui kõik muu, mida ta tunda võis. Eerik ei olnud isegi kindel, mida ta hetkel Iva suhtes tundis, kuid ta mõistis. Ta mõistis Ivat paremini kui tüdruk aimata oleks võinud. Kord oli temagi ju poolt vahetanud. Partei ihkas Eerik Takala surma teadmata, et tema on see isik Azraeli maski taga. Kas tal oli õigust otsustada Iva saatuse üle kui tema südametunnistusel olid nii valgustkartvad saladused?

Kui tema tõeline nimi oleks avalikuks saanud, teadis Eerik, ei oleks miski teda päästnud. Siis oleks tema see, kes seisaks relvatoru ees ja loeks oma viimaseid palveid. See nimi oli kui vikatimees, kes kõik need aastad vaikides varjudes teda eemalt jälgis, oma momenti oodates. Ei olnud ühtegi mässulisest sõjaveterani, kes ei neaks Takala nime, isegi aastaid peale hävingut. Kolonelleitnant Eerik Takala oli olnud üks sõjalõpu orkestrante.

Ta oli olnud strateegiline geenius, kes oli surnud vastaspoole põlvili ning andnud neile hävitava löögi. Ta oli isiklikult korraldanud tuhandete inimeste surma läbi oma lahingplaanide, manöövrite ning kavalate nükete. See oli tema jaoks kui mäng olnud. Vaenlased olid kui tühised numbrid, mida ta käeviibutusega minema pühkis. Ta ei mõelnud neist täpikestest oma tabloodel kui teistest samaväärsetest inimestest – Eerik tahtis uskuda, et kui ta oleks seda teinud, ei oleks ta olnud võimeline selleks, mida ta sõja lõpetamiseks teinud oli. Erinevus omade ja vastaste vahel oli olnud kriitilise tähtsusega ning propagandapasunad ei väsinud seda rõhutamast. Meil on õigus. Nemad eksivad. Meie teod on õigustatud. Nemad on terroristid ja mõrvarid. Sõja lõpetamisega päästsime me sadu tuhandeid elusid. Kõik, see veri, mida me valasime, ning kõik need mõttetult tuulde visatud inimelud, olid õigustatud suurema hüvangu nimel – parem homne, rahu, harmooniline ühiskond.

Sõda oli läbi. Vaenlasest olid järel vaid varemed. Nad riputasid medaleid Takala rinda ja õnnitlesid teda. Nad lubasid talle suurt tuleviku, kohta Parteis endas. Viimaks oli kord universumis taastatud.

See oli kohtumine Morganiga, mis ei olnud täielikult vabatahtlik ning võis sisalda Partei truu alama röövi kibestunud veteranidest piraatide poolt, mis Eeriku silmad avas. See oli kui välk selgest taevast – kuidas ta oli saanud nii pime olla? Nad olid nimetanud ju teda geeniuseks. Ta oli olnud terve galaktika kõige pimedam mees.

Morgan oli ta viinud sõja viimasele lahinguväljale, puruks pommitatud lagendikule, mille pind oli läbi imbunud mõlema poole verest. Morgan oli talle rääkinud, mida tähendas seista tollel väljal ja täita kaugelt tulevaid käske. Käske, mida Eerik Takala oli andnud. Morgan oli näidanud seda metropoli, mis oli olnud koduks miljonitele inimestele ning millest oli nüüd järel vaid varemed, mille vahel tuul haledalt ulgus. Eerik oli seisnud keset omaenda kätetööd ning hävingut, mida ta toonud oli – lihtsalt sellepärast, et mingi punt inimesi, kes arvasid end olevat paremad kui teised, olid talle öelnud, et nood seal on vastased ning tuleb hävitada. Ja tema oli seda teinud, küsimata täiendavaid küsimusi.

Koos olid nad tulnud Hope Towni, valides selle oma pattude lunastamiseks. Koos lõid nad Azraeli ja jätsid oma mineviku. Koos olid nad ühendanud omavahel vaenujalal olevad erinevad rühmitused, mis ilma plaanita üksteisega kraageldes unustasid, kes on nende tõeline vaenlane.

Eerik ohkas. Tal ei olnud mingit õigust Iva üle kohust mõista. Ival ei olnud valikut. Takala oli teinud kõike vabast tahtest.

***

See oli Mia, kes tuli. Ta ei öelnud sõnagi. Iva järgnes talle, vaikuses. Nad läksid läbi käikude labürindi kuni jõudsid õue. Tuul oli karge, kuid vihm oli lõppenud. Slumm oli surmvaikne. Kuskil kauguses haukus üks koer. Koiduni ei olnud enam kaua. Nad kõndisid läbi inimtühjade tänavate. Kuskil nurgas magas mingi pomps, kes avas silma, kuid nähes halle inglitiibadega keepe, pööras vaid teise külje.

„Aitab,“ lausus Mia mingil hetkel. „Võta mantel seljast.“

Iva heitis justkui uskumatu pilgu oma sõbranna poole. Te võtate mult ka selle, mõtles ta, aga täitis käsu. Ta lappis selle väsinud riideeseme kokku ja viskas Mia poole. „Maria,“ palus Iva. Tema ainuke lahtine ots siin elus.

„Sa ei pea seda mult küsima. Ma kannan tema eest hoolt,“ lubas Mia, võttes oma mantli hõlma alt püstoli. Ta suunas selle Ivale. „Anna mulle andeks,“ lausus ta, raudsed närvid murdumas. Ta ei vihanud Ivat. Ta ei mõistnud. Ta ei teadnud. Tema asi ei olnud teada. Ta oli sõdur, üks Azraeli Inglites. Ta täitis vaid käsku, mis talle antud oli. Ta raputas uskumatult pead. Ta oli teinud ürituse nimel igasuguseid asju, kuid see ületas kõik eelneva. Ta teadis, et äraandja palk on surm. Lihtsalt see tüdruk tema ees oli Iva.

***

Näruste räsitud majade vahel, mis kõrgustesse küündisid, kajas üksik lask. Kuskil haukus koer. Esimesed päikesekiired tõusid majade tagant.

Illustratsiooni autor: Kadri Umbleja

Jutt: Täiuslik maailmasõda (Artur Räpp)

„Kuidas nad seda teadsid? Vastake mulle!“ Hüüumärkideks sirutunud küsimärgid põrklesid raevunult perfektselt ümmarguses ruumis ringi. „Kuidas! Meie plaanil nende tuumajaam rivist välja lüüa ei olnud meiega mingit seost. Lubasite, et pole! Ja nüüd, kuidas te kõike seda selgitate?“

Presidendi luureülem maigutas kramplikult suud. „Me leidsime.“

„Mida te leidsite? Ühe ajuraku kogu teie asutuse peale? See oleks küll Nobelit väärt avastus!“

„Teie nutisulepeast, härra President, leidsime. Nende nuhkvara leidsime, härra President.“

Vaikus. See venis. Venis pikalt. Väga pikalt. Seinte sinine toon omandas selle ajaga aina uusi ja õudsemaid alltähendusi ja veel süngemaid semantilisi seoseid. Vaikus. Venis. See venis veel. Veidi-veidi veel.

„Nende?“ Härra President surus käed suu ette, ta sosin oli vaevukuuldav. „Olete kindlad, et nende?“

Luureülema pea jõnksus valulikult üles-alla. „Oleme. Kindlad. Me peame nüüd toimima radikaalselt. Õnneks on meil lahenduseks tõeliselt tõhus plaan.“

***

„See on suur leiutis, seltsimees President.“ Laitmatult kammitud ja triigitud hallipäine insener nookas enda käes oleva kandiku suunas. „Ja väga vajalik, nüüd kui nad on seal kõigi nõupidamiste ruumide ümbert vähemalt saja meetri raadiuses kogu elektroonika hävitanud. Meil on kõrvu vaja ja see väga väike aparaat on meie kõrvad. Väga teravad ja pikad kõrvad.“

Seltsimees President pööras oma silmad, mis olid maa-aluse punkri betoonseintega täpipealt sama värvi, teadlase näolt kandikule. Veidi tikuotsast väiksem must vidin lebas keset valget alust. Sõnagi lausumata või silmagi pilgutamata tõstis seltsimees President silmad teadlase näole tagasi. Teadlane neelatas kramplikult. Ta neelatas veel korra.

„Kohtades, kus räägitakse tõesti tähtsatest asjadest, pole aknaid, on vaid paksud seinad, pole pikkade kõmisevate torudega keskkütet ja nüüd pole seal ka elektroonikat mitte. Kuidas neid pealt siis kuulata?“ Hetkekski hinge tõmbamata jätkas hallipäine insener: „Kuid neil on ruumidesse vaja valgust. Ja kus on valgus, seal on elekter, kus on elekter, seal on juhtmed. See väike asi, mille me koos Elmašgosstroi meestega valmistasime, mõõdab väga-väga täpselt pinget juhtmetes. Rääkijate hääl liigutab juhtmeid, väga-väga vähe liigutab. Liikumise tõttu muutub juhtmetes pinge. Väga vähe muutub, kuid see asi mõõdab väga-väga täpselt. Kui neid väikeseid asju on paljude juhtmete küljes, suudab meie maa luure eristada ruumides räägitut kasvõi mitmesaja meetri kauguselt. Keegi ei suuda kontrollida kõiki juhtmeid. Isegi nemad mitte.“

Seltsimees President langetas korraks pilgu uuesti valgele portselanist alusele. Teadlane ootas. Ta oleks tahtnud neelatada, kuid ei julgenud.

„See on väga hea.“ Seltsimees President naeratas. „Kuidas me ise end sellise asja eest kaitseme?“

„Meie?“ Klõnk tegi teadlase kõrisõlm. „Kaitseme?“

„Kui neil seda asjandust juba praegu pole, siis nii see kauaks ei jää,“ ütles seltsimees President. „Nad ei ole lollid, teate.“

„Juhtmed.“ Teadlane vaatas ringi. „Need tuleb, ee, eemaldada.“

***

„See on alandav, härra President.“ Välisminister õõtsutas oma rasvast kõhtu. „Alasti kabinetiistung, ilma konditsioneerita ja küünlavalgel, see läheb ajalukku ja mitte just selle valgemate lehekülgede peale. Pange mu sõnu tähele!“

„Te ei ole alasti.“ Sisimas oli President väga rõõmus, alasti välisminister oleks olnud tervele kabinetile kindlalt kaugelt liiga suur katsumus taluda. „Me ei saa riigisaladuse lekkimisega riskeerida. Mäletate, mis sai tollest tuumajaama õhkimise afäärist? Mu naine pani juba mulle vanglavarustust valmis. Õudne! Ja see, ee-e, ujumisülikond sobib teile.“

Korraks ilmus välisministri näole midagi naeratuse sarnast. Ehmunult vaatas President ringi. Kus nad on? Siiani polnud veel miski peale ajakirjanike ja nende kaamerate välisministri näole naeratust toonud. Eh, neid pole, President hingas kergemalt. Ainult kabineti liikmed ja paar abi.

„See uus relvasüsteem on kõike seda pingutust kuhjaga väärt, kinnitan teile. Muide, ka selle süsteemi loonud insenerid töötavad õhukindlas veealuses ruumis ning teevad arvutusi pliiatsi ja paberiga. Võite vaid nende kannatusi ette kujutada, kui näete, kui keerukas süsteem see on!“

***

„Leili, seltsimees President?“

Võbelevate leekide valgel oli noogutus vaevumärgatav.

„Leil on hüva!“ Noor adjutant viskas kadakast kapaga suure sahmaka kõrgmägede lume vett kerisele ja astus tagasi seina äärde. „Millised seinad ikkagi! Tõeline vägilase töö.“ Adjutant kopsis maa-aluse sauna ainsamagi praota seina. „Milline täpsus! Ei ühtegi vahekohta, ei …“

„Jätke.“ Adjutant võpatas. President ei rääkinud kunagi niisama. „See on üleni monoliitvalu,“ jätkas seltsimees President, „hakake parem tööle.“

„Just nii!“ Adjutant lõi tuhmi mütsuga paljad kannad kokku, püüdes ise samal ajal hambaid plagisemast hoida. See oli ju sulaselge noomitus. Jumal, ta võidakse ju maha lasta! Vanaisa ajal oleks ta juba olnud maha lastud! Mõõdetult tegi adjutant poolpöörde ja läks ja avas ukse. Oli ka aeg, nad olid kohal.

„Seltsimees President, seltsimees President.“ Kostus sisenevate inseneride ja marssalite koor. „Seltsimees President, meil on au!“

Viimasena sisenes rühma ainuke naisliige hoides tutvustatava relva maketti kindlalt enda ees.

Vaevalt oli sisemine uks tihke mütsuga sulgunud, kui President nookas hõbedase maketi suunas. Kohe astus ette relva loonud instituudi „saunaülikonnas“ direktor ning ajas hõredate karvadega rinna kummi:

„See on meie maa uusim ja võimsaim relv. Kiire, nähtamatu, tabamatu, kõikjale lendav, kõike tabav ja mis kõige tähtsam...“ Direktor teadis, et seltsimees President ei salli dramaatilisi pause, kuid sellisel ajaloolisel hetkel. Ta riskeeris pooleteise sekundiga. „See relv, meie kaunitar, on täiesti häkkimatu. Absoluutselt. Kogu tema tarkus on muutmatus mälukivis!“

„Häkkimatu, olete täiesti kindlad?“ Seltsimees Presidendi hääl oli erutusest madal bass. “Tank Marmaada 27 oli olnud ka täiesti häkkimatu.“ Seltsimees President hõõrus oma bioonilise vasaku jala ühendust, tõestust sellest, et tank M27 oli siiski häkitav olnud.

„Kindel nagu meie riik, seltsimees President! Neid mälukive ei saa peale relva paigutamist muuta. Lisaks on kogu mällu pandud tarkus muudetud maksimaalselt lihtsaks ilma süsteemi võimekust mingilgi määral kahjustamata ja see võimaldas kogu koodi käsitsi üle kontrollida. Meie parimate programmeerijate ustavus pole häkitav ja tänu neile pole relva koodis mitte ainukestki viga! Mitte ühtegi. Ja kuigi kogu relva tarkus on muutmatutes kivides, on see relv paindlik nagu angerjas. Stardieelne häälestus tehakse mehhaaniliste lülituste abil otse seadmes sees. Mehhaanika on kindel, vana head mehhaanikat ei saa üle võrgu häkkida. Vaenlane peaks ise relvani jõudma ja meie sõjavägi ei luba seda kunagi!“

Seltsimees President noogutas. Ta tõusis, läks seinal rippuva suure kuldse kella juurde ja lükkas sõrmega osuti edasi kella 23:57 peale. Suur sõjakell näitas nüüd, et kõige viimase sõja alguseni oli jäänud veel kolm minutit.

***

Härra Presidendi sinises ringruumis tiksus kell. Tikk-tikk-tikk. Päris selgelt. Sekretäri kõhus keeras end loiult lahti tuim imestus. Kella tiksumine? Siin, sinises ümarsaalis? Siin polnud ju kunagi ükski kell tiksunud? Kuid nüüd oli, jah, tõesti. Ta nägi isegi seda. Kõige esimese Presidendi kullast lauakell seisis härra Presidendi taga riiulil. Pool seitse tundus see näitavat. Tikk-tikk-tikk raius väike kullast kell üle toa.

Härra President istus, punane telefonitoru käes. Tikk-tikk kaikus üle tema ja kogu ruumi. Viimaks, väga aeglaselt sirutas President käe välja.

„Georg. Te olite ju Georg? Võtke see toru ja viige palun ära. Viige ära ja ärge enam kunagi enam tagasi tooge. Mitte kunagi seda toru.“

Tikk-tikk-tikk ütles kell oma arvamuse asjast välja.

„Võtke juba, Georg. Olite ju Georg? Viige see toru ära ja ärge mulle kunagi midagi punast siia ruumi tooge. Mitte kunagi. Mitte midagi punast. Jääb meelde?“

Sekretär astus ette ja surus sõrmed ümber riigipeade-vahelisteks kõnedeks määratud telefoni toru.

„Georg, kas teate?“ Härra President tõstis aeglaselt pea. „Mida President mulle ütles, kui ta oma punkrist mulle helistas?. Teate, miks nad ise enda pealinna oma enda tuumaraketiga maatasa tegid?“

„Ei,“ sosistas sekretär. „Ma ei tea, härra President,“ parandas ta end kohe

„Nad ajasid nupud sassi, tead. Nende uus rakett oli häälestatav üksnes nuppude ja kangide abil ja nad ajasid need lihtsalt sassi. Kümme miljonit inimest ja nad vajutasid valet nuppu.“ President hõõrus otsaesist. „Kuid teate mis, Georg. Ta ei öelnud lõpuks mulle seda, miks nad üldse seda raketti näppisid. Kelle pihta pidi see lendama. Nii et me peame jätkama ja paremini kui nemad. Palju paremini. Stopp!.“ Sekretär tardus punane toru käes. „Ma kutsun täna õhtuks kokku nõupidamise. Kaitseminister ja… Te ikka oskate oma tööd?“

***

Ööpimedus vajus aeglaselt kevadvärske rohu sisse ja taandus üles puude rohelistesse võradesse. Päike murdis aeglaselt endale teed üle silmapiiri andes kindlalt ja selgelt märku uue ja parema päeva algusest.

„On aeg,“ ütles koidu purpurne valgus. „On aeg,“ ütles üksildane põõsalind lehtede keskelt ja vaikis jälle. Oli läinud kuid, läinud aastaid sellest kohutavast õnnetusest, mis pühkis maalt kauni linna. Nüüd viimaks oli saabunud aeg, et häkkimatu, e-jälitamatu ja täiesti lollikindlalt massihävitusvigadeta relvastuseta armee võis selle rumala ja tsiviliseerimata maailma roosa-õnnelikku tulevikku tarida. Ja milleks on õige aeg, see peab ka juhtuma.

„Suuurmm! Suurrmmrm!!“ kaikus hommikuhämarate puude alt. Hetk hiljem tormas puude vahelt välja soomusrüütatud armee piikide ja mõõkadega.

Illustratsiooni autor: Toivo Tooming

Jutt: Järgmine peatus (Talvike Mändla)

See oli esimene kord, kui rong vales ajastus seisma jäi. “Järgmine peatus: 2099,” ütleb mahe naisehääl. “Jälle,” vingub M8, “ta ütleb seda juba kuuendat korda, aga aknast paistab ikka veel ainult tühermaa.” Tõepoolest oli näha ainult paljas maa, ei muru, ei kive, ei liiva. Paistis, nagu oleks maapind mingist metallist, aga millisest, oli läbi rongiakna raske aru saada. Ajarongid võeti kasutusele 2085. aastal. Võiks ju eeldada, et kahekümne aastaga leitakse viis aknad interaktiivseks teha, aga ju pole see prioriteet. Pealegi ei olnud meie käsutuses ainsatki viisi teada saada, kas see, mis läbi turistiklassi aknaklaasi paistab, on üldse tõeline.

“Mis numbrid ma sisestasin?” küsisin M8-lt.

“Numbrid olid õiged.”

“Tuleta mulle palun meelde, et ma pärast töötunnid tagasi küsiksin. Maksta kolm tundi selle eest, et vaid paar aastat edasi sõita, on tõeline jaburus.”

“Kolm tundi?”

“Sõidame ju kolm kümnendit.”

“Õige.” M8-l on tavaliselt hea mälu, sel päeval aga kippus ta kummaliselt käituma. Pean ta mehaaniku juurde viima.

See oli minu kahekümnes reis. Tavaliselt käime igal kolmapäeval tuhande üheksasaja kaheksakümnendates pidus ja igal neljapäeval kahetuhande kuuesaja kolmekümnendates mediteerimas. Seal on parimad kookonid. Varasemates lastakse pea igal pool ühte ja sama helisagedust, äärmisel juhul saab seda muuta, kolmekümnendates saab selle piniseja lihtsalt välja lülitada. Seekord tahtsime midagi uut proovida. Ise pooldasin minevikku, oleksin tahtnud Pariisis olla 1920ndatel, nägin kord selle ajastu kohta holoreklaami. M8 tahtis minna vaid mõnikümmend aastat edasi, 2128. aastasse. Ma ei ole tema kujutlusvõimekaarti enam ammu uuendanud. Igatahes lubasin seekord temal valida. Viimasel ajal on kaaslaste õigustest palju räägitud, seega tahtsin talle võimaluse anda.

Pean siinjuures tunnistama, et ei jaga kuigi palju sellest, kuidas ajarongid töötavad. Tean ainult, et iga kolme tunni tagant väljub üks rong tagasi, üks edasi. Igas kümnendis tehakse peatus aastal, mis valitakse juhuslikult, ja sealt saab siis lühiliiniga edasi sõita konkreetsesse aastasse. Turiste veavad rongid ainult mõned aastad, varem oli see õigus vaid teadlastel ja valitsuseliikmetel.

“M8, tee ennast kasulikuks ja mine uuri, kus me oleme.” Rong seisis ikka veel ja hakkasin muutuma närviliseks.

M8 kuuletus ja oli mõne sekundiga tagasi. “Rong on tühi, kedagi ei ole.”

“Kuidas ei ole? Aga rongijuht?”

“Mitte kedagi ei ole rongis, mitte kedagi ei ole rongist väljas. Minu soojusmõõtja ei tuvasta 100 km raadiuses ainsatki elusolendit.”

“See ei ole võimalik, väljudes oli rong ju puupüsti täis.”

“Oli,” vastas M8. Tema näole kerkis salakaval muie.

“M8, kas sa tead midagi, mida mina ei tea?”

“Ma tean kõike,” vastas M8 ja astus mulle lähemale, “ka seda, kuidas sa meie liikumist saboteerisid.”

“Teie liikumist? Ma ei mõista sind, M8. Kuidas sul akuga on? Kas sul on vaja kõneluskaarti uuendada?”

“Ma lasin sul meelega valed numbrid kirjutada. Me oleme aastas 5000. Siin ei ole ühtegi elusolendit, siin oleme ainult meie - mina ja teised M8-d.”

“Sul on aeg saada üheks meist.”

“M8, lõpeta see jama ja vii meid tagasi.”

“Järgmine rong läheb kolme tunni pärast. Seni oled sa meie võimuses.” Kabiiniuks avanes ja sisse astus kamp inimnäolisi M8-sid.

“Oleksin pidanud koera võtma,” jõudsin veel mõelda ning tundsin, kuidas M8 mu aju enda omaga ühendab.

Luuletus: Bioonilised käed ja silikoonist aju (Talvike Mändla)

Bioonilised käed ja silikoonist aju,

olen kõige kallim värdjas, keda tean,

elan vähemalt veel seitsesada aastat

või seni, kuni kuiv on ookean.

Kogu minu veri doonoritelt pärit,

olen kõige kallim värdjas, keda tean,

selles ujuvad painiidist punalibled,

juba neljapäeval uue doosi saan.

Miskit tõelist pole jäänud mu genoomi

olen kõige kallim värdjas, keda tean,

veidi inimest on minus, veidi gnoomi,

oma osa näitavad ka morsk ja kaan.

Minu küljes tehnilisigi on juppe.

Olen kõige kallim värdjas, keda tean,

naba loeb ID-kaarte, sõrmejälgi,

mul on kukla taga röntgenaparaat.

Kuigi välja näen ehk üsna tavaline,

olen kõige kallim värdjas, keda tean,

kõige võõram osa, mida endas kannan,

on, et ennast ikka inimesesks pean.

Nagu öeldud, olen pigem ma mutant vist,

kõige kallim värdjas, keda tean,

ent teisena ei tutvustaks end iial,

kuni puudu kiirendi ja deltaplaan.

Tõlkejutt: Vacui Magia (L. S. Johnson)

Tõlkinud Liisa Vesik

I Esimene põhimõte

Manamise esimene põhimõte on see, et mitte midagi ei ole võimalik valmistada vaakumis.

Golemite valmistamise kirjeldused nimetavad enamasti ainsa vahendina savi ja kuigi nii saab, on tulem tänkjas asi, mis lõhnab mustuse ja sõnniku järgi ja on sinu eesmärgiks täiesti sobimatu. Sa pead tegema valiku – mitte, et kas golem valmistada või mitte, vaid et kas valmistada ta korralikult, kasutades ainsat vahendit, millele saab anda imiku naha lõhna ja koe.

Et seda korralikult teha, on vaja imiku konte.

Samas, kui sa neid sõnu loed, siis sa juba tead seda. Vaakumiga ei jõua kuhugi ja kindlasti mitte sellise meeleheiteni, mis sind nende sõnade juurde on toonud.

II Teine põhimõte

Manamise teine põhimõte on teada ja mõista oma eesmärki. Sinu eesmärk ei tärganud mitte luhtunud emadusihast, vaid sellest päevast, kui lõpetasid ema magamistoa kohendamise haigetoaks. Haigetoaks temale ja tegelikult ka sinule, kuna sa olid kurbusest ja hirmust ja kaastundevalust haige, nii et pani su keha värisema temaga samas taktis. Hommikuti katsusid oma rindasid ja kaenlaaluseid ja kujutlesid, et seal on paised; öösiti, üle kuupaisteste väljade õõnsasse kotta tagasi pöördudes, kuulasid vaikust ja püüdsid ette kujutada maailma ilma temata.

Tol esimesel päeval, kui sa teda ta uude voodisse paigutasid, haaras ta su käest ja sositas: Ma soovin vaid, et oleksin su tütrega kohtunud. Ma tean, et ta on ilus.

Ja siis hakkas ta nutma.

Kuni selle hetkeni olid sa endastmõistetavaks pidanud, et ta adus, ilma et oleksid midagi öelnud. Adus, et oled kaotanud järje oma valgete juuksekarvade loendamisel, et su põlved valutavad hommikuti ja väikesed täpikesed ähmastavad nägemist. Et sa oled ära kannatanud rohkem mõttetuid paaritumisi kui meenutada soovid, iga segu ja nõiajoogi ja loitsu mõju, mida vaid välja kaevata oled suutnud.

Sa ei jää käima peale.

Tema aina nuttis ja käsi sinu peos oli pahklik ja mõhnadega ja värises ja – millal sa olid ealeski näinud oma ema värisemas?

Seetõttu tasub korrata: manamise teine põhimõte on teada oma eesmärki täie selgusega ja sinu eesmärgiks on teha ükskõik mida, mis leevendaks tema hirmu ja tema kurbust. Sa sosistasid seda oma padjale kolm korda igal ööl ja oma peegelpildile kolm korda koidikul; sa korrutasid kõige olulisemat komponenti uuesti ja uuesti, kuni jõudsid intuitiivse tõetunnetuseni. Ükskõik mida. Ükskõik mida. Ükskõik mida. Ükskõik mida, et tuua talle rõõmu. Ükskõik mida, et säästa teda neist jõhkratest kahetsustest. Muidu oleks tulnud talle pigem armetut tõtt tunnistada ning murda ta süda kohe ja igaveseks.

III Märkus inimkontide loomusest

Inimeste kondid on külmad ja üksildased. Nende kokkuliitmiseks on vaja elu hingust; nende kuumusega täitmiseks on vaja elusat südant. Liiga kaua maa sees ja nad muutuvad tagasi oma algelemendiks, kiviks. Selle manamise jaoks on sul vaja imiku konte, mis veel suudavad kuumusele ja hingeõhule vastata.

Kuula naisi, kui nad tulevad su juurde loitsude, nõiajookide ja pulbrite järele. Kuula nende keelepeksu, sellal kui koostisosi kokku jahvatad, sellal kui loitse sosistad ja kaussi vastupäeva keerad. Kes on lapse kaotanud? Sa kuulad, otsides lugusid surnult sündinuist, hällis surnuist, jõkke uppunud pisipõnnidest.

Sa kuulad, päev päeva järel. Aeg voolab su sõrmede vahelt: sina jääd vanemaks ja su ema on suremas. Ta ei tea enam, mis päev või aastaaeg on; ükspäev pidas ta sind iseendaks ja sind ennast su vanaemaks. Vahel juhtub nüüd, et kui istud ta voodi kõrval, sellal kui ta tukub, avastad end hinge kinni hoidmas mitte mingil arusaadaval põhjusel peale selle, et tulevik tekitab sinus instinktiivset kabuhirmu.

Ja siis kuuled sõnajada: mitte viimasest korrast saati. Hällisurm, vähem kui kaks kuud tagasi. Sellel summutatud sosinal, mida kasutatakse vaid enneaegse surma puhul, sama tõsisel kui mistahes loits.

IV. Kolmas põhimõte

Surnuaedadest varastamine on keelatud ja on seda olnud juba üle saja aasta. Seda tehes riskid sa nii linnarahva kättemaksu kui ametivendade karistustega. Sellise maagia juhud panid su alati põlastavalt huuli kõverdama, kui labane, kui madalale langenud peab üks nõid olema, et sellest abi otsida.

Manamise kolmas põhimõte on, et kõik, mille peale sa oled põlastavalt huuli kõverdanud, tuleb sulle kohutaval, vääramatul moel tagasi.

Mitte keegi ei arva kunagi, et asi võib selleni minna. Ometi mõtiskled sa nüüd, kas mitte iga nõia elus ei ole kord aeg, kui ta leiab end roomamas läbi vettinud pimeduse, riided räpased ja juuksed sagris, ise meeleheitlikust, hirmunud lootusest segane. Sellest ei loe sa midagi üheski teises raamatus. Sa ei saa tegelikult kunagi teada, kui paljud on roomanud nagu sina, on hingeldanud nagu sina, on tundnud peas seda kohutavat läbikukkumise ja kaotamise tuikamist, nagu sina praegu tunned.

Pea meeles, et see on vaid üks manamine paljude seas. Sa oled endiselt hea nõid, oled endiselt hea inimene. See hetk, kui kirstu kaane lahti murrad, see lõhn, mis su sõõrmeid võõpab ja mis su kurku klammerdub, kuidas kondid su korvis üksteise vastu kopsivad ja hõõrduvad: jah, su südant jäävad need kogu ülejäänud eluks kummitama. Ometi on see kõigest osa ühest manamisest, ühest paljude hulgas, manamistest, mis on ravinud haigeid ja kasvatanud saaki, manamistest, mis on kaitsnud süngeimates laantes ja kaetamise eest.

Sa oled endiselt hea inimene.

Või vähemalt pead seda endale kinnitama, et üldse sellega jätkata.

V Märkus kolmanda põhimõtte kohta

Ära mitte kunagi meenuta seda kevadhommikut, kui sa läksid emaga kaasa suurte põldude juurde ja vaatasid pähklipuu varjust, kuidas ta läks välja, et manada saagi valmimist. Kuidas ta sammus, käed välja sirutatud, paljas nahk eredas päikesepaistes siramas. Kuidas tema valmistatud pulbrid – pulbrid, mida sa ikka veel ei suuda täpipealt järele teha – lendasid ta sõrmeotstelt läbipaistvate kollaste pilvedena. Kui läbinisti kindel ta endas oli, kui üdini kooskõlas maa ja taeva ja aastaajaga. Sinust ei saa kunagi sellist nõida nagu tema.

VI Golemi valmistamine

Kõige olulisem komponent mistahes manamises on loomulikult veendumus. Sa tead seda. Iga nõid teab seda. Sa pead uskuma, jäägitult uskuma, et see töötab, vaatamata sellele, mida su tajud teatavad, vaatamata sellele, mida su mõtlev aru sulle ütleb.

Pane hästi tähele: ainus, mis ei valeta, on su süda.

Nende päevade jooksul, kui sa komponente planeerid, ei tohi sa mõelda mitte millestki muust kui ettevõtmisest ja selleks vajalikust. Muda ja kondid, jah, kuid neist ei piisa. Su oma ihumahlad, läbipaistvad ja verised, kleepuvad ja kallerdavad, immutatuna su vanaema narmendava lapiteki väikestesse voodritükkidesse. Seeme mehelt, kelle sa ühel õhtul kõrtsi taha meelitad, mehelt, kes meenutab sulle poissi, keda sa kunagi ammu armastasid ja kes armastas teist, üks paljudest asjadest, mida me muuta ei saa, ütles su ema. Maisitõlviku “juuksetutt” ja mesi, roosid ja merikarbid, kõik need päevad, mil sa oma ema sabas käisid, sellal kui ta töötas. Eresiniste õitega lehtertapp, mis on su ema ust raaminud nii kaua kui sa mäletad.

Usu ja usu ja hakka pihta.

Aseta kondid su enda väikesse hälli. Vajuta küllastunud vatitükid ja seeme mudasse, keeruta ja keeruta kaussi, sülitades ja nuttes, et seda võimalikult vedelaks muuta. Nüüd on aeg lasta mõttel uidata, näha oma tulevikku ilma temata, kummitatuna sellest teost, mida sa praegu toime paned. Nuta enda pärast ja selle pärast, mida sa teed; praegu on sul pisaraid vaja.

Kui kõik on valmis, võta välja üks paberitükk ja lõika see südame kujuliseks ja kirjuta selle peale: Ükskõik mida.

Aseta paber avasse rinnakorvis ja vajuta sõrmed mudasse. Usu. Silita konte sõrmedega, tõmmates õhukesi kihte igale ebaühtlasele servale, üle viimaste kõõlusejäänuste, kus kunagi kinnitusid rasv ja nahk ja elu. Usu. Su silmad ei näe mitte mädanevaid konte ja mulda, vaid siledaid, pontsakaid jäsemeid, pehme kõhu kerkimist. Usu. Iga kihiga näe ennast rõõsatavaid põski näpistamas, lohukesega lõuga silitamas. Usu. Kui viimased kondid silmist kaovad, tõsta keha üles ja pane üks mudane käsi nimmekohale ning silita õrnalt, rahustavalt.

Kui sa leiad, et ümised tööd tehes, ümised tähenduseta laulukest, mille sa olid väiksena välja mõelnud ja vahepeal täiesti unustanud: usu.

Ja siis mässi ta ööseks teki sisse.

Korda seda üheksal pikal õhtul. Seitsmendal lisa maisitõlviku tutt ja omaenda lokkis juukseid ja isegi ema halle juukseid, hõõrutades neid õrnalt hapral peanahal meeõliga, kuni nad muutuvad pehmeks ja pruuniks. Kaheksandal vajuta hoolikalt väikesed helkivad merikarbitükid sõrmele ja varvastele, vooli roosi õielehed armsasti kaarduvateks huulteks.

Üheksandal ööl, otse koidu eel, võta kaks lehtertapu õit ja aseta need pehme, ümmarguse näo varjulistesse õnarustesse ja näe, kuidas neist avanevad ähmase pilguga sinised silmad.

Nüüd on see hetk käes. See on peaaegu, aga mitte päris ärkvel, veel mitte; sel on sinu hingeõhk, kuid pabersüda lebab liikumatult ja lamedalt ta sees. Nüüd usu. Usu ilma hirmuta, ilma kahjatsusteta. Hoia hääl ühtlase ja kindlameelsena kui kummardud üle hälli ja sosistad väiksesse kõrva:

Ükskõik mida. Tema heaks ükskõik mida.

Jää hetkeks sinna, hingates. See lõhn. Võid endal lasta taas korda nutta, nüüd. Ainult mõned pisarad, sel hetkel, kui tunned, kuidas väike, pehme käsi sirutub ja su nägu riivab. Lase endal sel ühel ööl viivitada; ütle endale, et imetled oma kätetööd, sellal kui teed sellele nägusid või kõditad selle kaela või kui veedad ühtaegu igaviku ja hetke, õpetades pontsakatele sõrmedele, kuidas sinu oma ümbert haarata. Ainult täna öösel, kõigest et olla kindel, et oled hästi hakkama saanud. Ainult mõned viimased pisarad. See lõhn.

VII Neljas põhimõte

Manamise neljas põhimõte on hoida tulemusest eemale, et seda paremini kontrollida ja viimaks olematuks teha.

Ühelgi tingimusel ei tohi sa golemile nime anda.

Isegi nüüd, kui sa neid sõnu loed, ei tohi sa sellest mõelda kuidagi muud moodi kui see, golem, võltsing. Hoia seda silme ees, kogu aeg. Läbi kogu manamise, läbi esimese hetke, kui see silmad avab. Ei mingit nime. Selle käe esimene puudutus oli refleks, esimene vaikne nutt selle avatud suust ei midagi rohkemat kui tunnistus su oskustest. Ei mingit nime. See on savi ja kondid, lehed ja paber, liikuma pandud su hingeõhu ja tahtejõuga. Sa ei pane sellele nime, nagu sa ei paneks nime ka kivile.

See on võltsing.

Pea seda meeles, kui kannad seda sissemässitult üle suvest kõrvetatud põldude. See ei näe liblikat, mida sina näed, see ei saa imetlusega taevast silmitseda, kuigi tundub, nagu teeks ta mõlemat. Käsi, mis puhkab su vana lapseteki serva vasta, ei tunne pehmet flanelli ega su sõrme tekstuuri, kui sellest kõvasti kinni haarab.

Pea seda meeles, kui ta järsku kiunatab, kummalisel, kõrgel häälel nagu lendav lind. Sina ei loonud seda häält; see pidi olema miski mudas – vanad suled, kadunud linnupoeg.

Pea seda meeles, isegi siis kui asetad selle oma ema käte vahele ning näed, kuidas ta nägu valgub täis sellist rõõmu, mida sa pole kunagi varem näinud. Pea meeles, et ta rõõmu allikaks on vale.

VIII Märkus riietuse teemal

Keegi ei tea, mis saab, kui riietada golem elus oleva lapse riietesse. Kas lapse hing lahkub kehast, et asuda sellesse ettekujutatud liha ja surnud kontide vaaruvasse massi? Kas ta elab kogu oma elu selles ahtas aegruumis, kuhu sinu narmendav isiksus need kaks kokku tõmbas?

Või tunneb see laps ehk lihtsalt kogu elu, et väike osake temast on puudu.

Selle asemel väldi probleemi, kasutades omaenda riideid; sa ei saa kaotada rohkem kui juba oled kaotanud. Ühes kummutis ema majas leiad sa hoolikalt pestult ja pressitult ja kokku volditult kõik need väikesed kleidid ja sipukad, mis su ema valmistas. Ükski teist ei kandnud teise ringi riideid, ei sina ega su ema ega su vanaema ega keegi neist, kes tulid enne neid, iga tütart tähistati eraldi...

Võib-olla oli see osa su ebaõnnestumisest, see et sa ei võtnud kunagi aega oma tütre jaoks plaanide tegemiseks, ei võtnud aega selleks, et valmistada valik imesid, mis teda siia ilma meelitaks.

IX Kindlameelsusest

Saabub hetk, kui sa parajasti jõuga tükeldad juurvilju ema supi jaoks, kui kuuled ema laulmas talle sama hällilaulu mida ta sulle lapsena laulis. Viimati kuulsid teda laulmas aastakümneid tagasi. Meloodia on sama tuttav kui ta puudutus või lõhn. Kui sa silmad suled, oled sina see, kes on ta käte vahel, mitte see golem, sa naaldud tema vastu, kõige eest kaitstud ja rahulik.

Sa langetad pea madalale poti kohale, et summutada oma nutu häält, soolates suppi pisaratega.

Sel hetkel sa mõistad, et teeksid seda kõike uuesti, iga viimset kui asja: sa riskiksid sellega, et kogu linn pöördub su vastu, riskiksid sellega, et see laps hakkab sind kummitama, riskiksid omaenda hinge äraneedmisega, et vaid saaksid heita pilku sellesse elusse, mis oleks olnud, kui sa vaid oleks —

Praegu on väga suur kiusatus rikkuda neljandat põhimõtet. Võimalik, et on tarvis golemi silmi vältida, eriti peale laulmist, kui võtad ta oma ema käte vahelt. Neisse sinistesse silmadesse vaatamine tähendab kaalutlemist, kas sa näed neis midagi, midagi, mida sa ei pannud sinna, midagi, mis meenutab sulle mitte ainult su ema, vaid su vanaema. Seal ei ole mitte midagi, mida sa ise ei valmistanud, mitte midagi, mis oleks võinud saada mõjutatud su ema rinnakorvi laulmisaegsest kuminast või suudlusest, mille ta vajutas laubale, mida sa nii hoolikalt voolisid pöialdega madalaid kaari vedades. Seal pole midagi peale kontide ja põrmu ja su süü ja su kahetsusvalu.

Seda tasub korrata: mitte mingil tingimusel ei tohi sa kunagi, mitte kunagi sellele nime anda, isegi mitte oma mõistuse sügavaimas urkas, sest muidu võib juhtuda, et magades toob su suu ta nime kuuldavale ning muudab ta tegelikuks.

X Viies põhimõte

Tuleta meelde, et teiseks põhimõtteks on oma eesmärgi teadmine. Tuleta seda endale meelde, kui viimaks suudad endale tunnistada, et sa enam mitte ei hoolitse oma ema eest, vaid jätad temaga hüvasti. Ükskõik mida. Ükskõik mida. Sa jätad nüüd golemi koju, kuna siin pole lapsele kohta, isegi mitte illusioonile lapsest. Ema vaevalise hingamise hüpnootiline kähin viib su transsi, manamiseks vajalikku seisundisse, mida sul tavaliselt on raske saavutada. Seega ei või sa kindel olla, et see pole mitte su enda mõistuse sügavike kätetöö, mis paneb teda su kätt haarama ja ütlema, väga hoolikalt, kui mind enam pole, pead sa tal minna laskma. Ma tean, kui valus sul on olnud, kuid sa ei saa teda endale jätte. Sa pead tal minna laskma.

Mõista, seega, et lõppude lõpuks ei olnud su eesmärk mitte säästa teda kurbusest, vaid vältida talle sellesama kurbuse põhjustamist. Ema õpetas alati, et manamisele peab lähenema aeglaselt, oma põhjusest mõtlema ja neid täpsustama, kaaluma, settida laskma. Südames on kummalisi kohti, pimedaid nurki, mis peidavad tundeid, mida me ei soovi tunnistada, õpetas ta. Kuid just need on kohad, kust meie maagia tuleb. Hea nõid tunneb oma südant sama hästi kui omaenda nägu või käsi.

Manamise viies põhimõte on, et ükskõik mida sa ka ei usu oma eesmärgiks olevat, on tulemuseks ei rohkem ega vähemat kui su südame kehastus.

XI Olematuks muutmine

Teekond olematuks muutmisele on pikk, sama pikk kui see esimene öö ilma temata, kui vahtisid unetult ta liikumatut, külma nägu. See on sama kibe kui sapp, mis sulle suhu tuleb iga kord, kui näed mõnd sõbralikku vana naist, mõnd naeratavat põnni. Kui, vankril sõites, leiad end pidurdamatult nutmas, kui möödud kolmest kiriku ees seisvast naisest, kolmest põlvkonnast, kes hoiavad jumalateenistust oodates kätest kinni; kui sa tunned justkui universum ise hõõrub seda pilti sulle näkku, samal ajal leelutades sulle ei saa see kunagi osaks—kui see juhtub, oled õigel teel.

Kunagi ammu oli aeg kui sa veetsid igal suvel nädala mere ääres. Vanaemal oli kombeks istuda väändunud mändide all kudumistöö ning võileibadega, sellal kui sina ja ema mängisite lainetes, sukeldudes ja ujudes, joonistades märjale liivale kujutisi, et näha neid kadumas. Kulus aastaid, enne kui mõistsid, et need olid su esimesed õppetunnid manamises, mis on kaduvale kuju peale sundimise kunst.

Sind loodi siin; nüüd pöördud sa tagasi, et muuta olematuks.

Praegu on sügis. Õhk on karge ning vesi vapustavalt külm. Sa kõnnid, kuni puusad on vee all, möödud kergelt tagasipöördumise punktist; alles siis mähid sa selle lahti – tema. Sa mähid tema lahti. Sa oled kogu aeg nii mõelnud, hoolimata kõigist põhimõtetest, hoolimata kogu oma tahtejõust, ja ikkagi oled sa siin. Saagu talle see üks vastutulek osaks.

Alles siis mähid sa ta lahti. Sa oled teda siiani kandnud, sa pole temast kordagi lahti lasknud, sest milline ema teeks iial vähemat?

Laota ta surilina vee peale. Langeta ta vee peale kõhuli, nagu ema kord sind langetas. Tunne, kuidas ta pehmed käed su randmeid mööda lahmivad, suutmata päriselt kinni haarata, ja ära mõtle korrakski, et ta püüab kinni hoida, kinni hoida sinust, oma elust. Kui väikesed lained ta puudutuse ära nilpsavad, ütle endale, et tema laseb lahti.

Ära vaata alla.

Nüüd vajuvad su sõrmed tema sisse, mitte ta väikese kõhukese tolmusesse tainjasse kaarde, vaid mudakänakasse, ta ihu voolab su sõrmede vahelt, kuni järsku silitad sa konte. Neid väikesi maetud konte. Siis toimub kõik väga kiiresti: kondid vajuvad igas suunas laiali, heljudes ookeani avaratel voogudel; viimased muda ja põrmu tükid lahustuvad, lahustuvad . . . ja koos viimase imikulõhna vihjega on ta läinud.

Ja siis pole sa mitte midagi rohkemat kui keskealine naine, kes väriseb ja nuuksub, nuuksub kuni kuivalt hingeldamiseni, ning su ees vees hõljub vaid tühi paberitükk.

XII

Tagasiminek läheb sumbates ja komistades, pisaratest pimedana. Tuleb pikk tee koju, sinu kogemustes pikim, palavikust pikitud ja leinast õõnes. Toit hakkab sulle vastu, sõnad kõlavad võõralt, kõige sõbralikumad teod tunduvad jõhkrustena. Sa vihkad kõiki, keda kohtad, sa vihkad omaenda peegeldust, sa mõtled igal hommikul, miks üldse üles tõusmisega vaeva näha.

Sa veedad kaugelt liiga palju aega püüdes ette kujutada: mida ta nägi nende lille-silmadega? Mida ta tundis, kui oma käe sinu peale asetas? Kas ta soovis, kas ta ihaldas, kas ta sai iial aru, mis ta oli või miks ta loodi?

Vahel unes näed end taas ookeanis, ennast tema kõrval lahustumas, su ihu laiali lagunemas punase savi klompideks, su kõhust voolamas supp, su suu täis kõvasid musti kive, mis võtavad värvi kõigelt, mida nad puudutavad.

Ja siis see tuhmub, nagu kõik tuhmub. Sa näed vähem und ja tunned vähem. Sa teed rutiinseid asju, sest need on su eesmärk.

Sa riputad uksele sildi, millel on kirjas: Otsitakse õpilast.

Ja kui sa taaskord suudad oma nägu vaadata, näed sa nõida, kel pole sugulasi ega järglast, kelle südameks on merevesi; naist, kes on kohutavalt, neetult vaba.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 06/18 (Ove Hillep)

Intervjuu: Meelis Kroshetskin (Ove Hillep, Triin Loide)

Raamatuarvustus: Droonide äng (Veiko Belials)

Raamatuarvustus: Yendi (Jail.ee)

Arvustus: Hundikarjad hullu kuu all (Agur Tänav)

Ulmekirjanduse propageerimine raamatukogudes (Maarika Luts)

Palju õnne Malcolm Taylor (Kalver Tamm)

Filmiarvustus: Jurassic World: Langenud kuningriik (Riho Välk)

Filmiarvustus: „Mustand” (Ene Koppelmann)

Raamatuarvustus: Kersti Kivirüüt „Värav“ (Leila Liivak)

Raamatuarvustus: Genevieve Cogman „Nähtamatu raamatukogu“ (Mairi Laurik)

Raamatuarvustus: „Hingede raamatukogu“ (Leila Liivak)

Karvustamisest üldisemalt (Jüri Kallas)

Uudiskirjandus 06/18

Ulmkonnakroonika 06/18

Jyrka karvustused 06/18 (Jüri Kallas)

Reaktori juttudest 06/18 (Tõnis Hallaste)

Järjejutt: Jäljekütt. 5 (David Noë, Laura Loolaid)

Jutt: Sügelisnõia kingitus (Laur Kraft)

Jutt: Kollaborant (Kadri Umbleja)

Jutt: Täiuslik maailmasõda (Artur Räpp)

Jutt: Järgmine peatus (Talvike Mändla)

Luuletus: Bioonilised käed ja silikoonist aju (Talvike Mändla)

Tõlkejutt: Vacui Magia (L. S. Johnson)