Peatoimetaja veerg 06/21 (Laura Loolaid)

Tere hea lugeja!

Reaktor rühib mõttes juba Udu talu suunas. Teeme siiski teel mõned peatused - õpime uusi meeme, loeme jutte ja lubame raamatutel endale naha alla pugeda, väisame värsimõõdus Soome sortsi ja hindame robotite töövõimet, laseme kino kuldajal enda peale paista ja vaatame, kuidas Kubrick malet mängib, lisaks võtame kokku Ulmeühingu tegemised ja soovime õnne Meelisele … Lõpuks lehvitame tagaaknast Räpina ulmelaagritele - aitäh kõigile, kes meenutusi jagasid! Juuni ulmestaar on eelmise numbri (ja sajanda numbri ja veel mitme teise numbri) kaanepildi autor Kadri Umbleja!

Juuninumbri kaanepilt on aga hoopistükkis külalisesinejalt: Alexander Preuss on digikunstnik Saksamaalt, pilte loob nii tööks kui oma lõbuks. Jutu peale saime Twitteris, kus loominguinimestel on kombeks igasuguseid töid vabas õhkkonnas näidata ja üksteisele valehäbita õlale patsutada. Kaanele jõudnud pilt on pärit aastast 2006, märkega ‘lõpetamata töö’. Mul aga läks stseeni vaadates kohe silm särama, kangastusid peadpööritavad seiklused hiigelkivististe vahel, uskumatud kadunud maailmad, ekspeditsioonid, avastused … Lisaks tekkisid mõningad helendavad seosed isiklike kirjatöödega. Kui siis autor oli nõus tööd jagama (tingimusel, et tegu on vabatahtliku, mitte tulutoova väljaandega), haarasin võimalusest ja lisasin tekstide näol näpuotsaga pulpi. Kunstniku teisi tegemisi saab vaadata tema kodulehelt: http://www.abalakin.de/; samanimelise kaupmehe ja tema needusega teadaolevalt seost ei ole.

Loe Reaktorit, kirjuta ja joonista meile!

Kui aga oled meile kirjutanud ning tekib kahtlus, et teade ei ole kohale jõudnud (näiteks, kui kümme päeva pärast saatmist ei ole kirjale vastatud isegi “saime kätte, mõtleme”), küsi üle meie feissbuki-lehe kaudu, koputa õhuaknale, otsi kontakti Tartu ulmekirjutamise töötoas, saada teele tuvike või - kui mõni toimetuse liige haardeulatusse satub - küsi lausa otse.

Reaktori nimel

Laura Loolaid

Kümme aastat Räpina ulmeloomemaja (Reaktor)

Üks ajastu on läbi saamas. Suvekodu Räpinas, kus kirjutaja-rahvas Jaagup Mahkra lahkel järelvalvel oma loomepalanguid on võtnud sütitada, otsib - nagu viisakas keeles halvasti öeldakse - uusi väljakutseid. Sel puhul lööme lahti arhiivid, kisume peidikutest koltunud päevapildid ning jagame kohapeal käinute meenutusi. Reaktoris ei ole kõiki Räpinas-kirjutamisi kajastatud, aga mõned viited õnnestus arhiividest leida: november 2011 (ulmeloomemaja esmamainimine Reaktoris), september 2012, juuni 2013, juuni 2015 (pikem kirjatükk), oktoober 2018, september 2019, juuni 2020. Siin kasutatud arhiivikaadrid pärinevad neist postitustest. Arhiivis tuhnis ja mõnede meenutuste detaile udutas Laura Loolaid. Kirjutajate meenutusi aitas koguda Maniakkide Tänav.

Joel Jans ehk Metsavana

Olen peale majaomaniku Priidu vist teine inimene, kes on käinud eranditult kõigil Räpina suvistel üritustel alates 2011 aastast, mil esimest korda see mõte tal pähe tuli.

Naljakal kombel on tagasivaadet neile loendamatutele nädalvahetustele seetõttu ka raskem teha kui nendel kes käisid vaid paar korda, kuna aastatega on kõik päevad omavahel sedavõrd kokku sulanud, et raske neil vahet teha. Igal juhul pole Räpinas käimise peamine eesmärk olnud mulle kunagi tohutus koguses teksti toota, vaid pigem suhtlus, mõtete kogumine ning puhkus. Seetõttu on minu sõnasaak olnud pühapäevaks teistest kõvasti madalam ja tõeline töö on alanud pigem koju tagasi jõudes, et kõiki vahepeal tekkinud ideid rahulikumas keskkonnas üles tähendada.

Meeldejäävamateks asjadeks on aastatega olnud pikad matkad mõisapargis ja järve ümbruses, Mandi ja Hargla öised kitarrikontserdid ning grilli ümber aset leidnud elavad arutelud ulmest, kirjutamisest, mustadest aukudest ning Euroopa ajaloost. Seltskond, mis kõigi nende aastatega läbi astunud, on olnud samuti tõeliselt muljetavaldav ja kirev. Mõned inimesed on tulnud vaid üheks korraks - teised aga jäänud paljudeks aastateks käima ning seetõttu on Räpina täitnud ka teatud mõttes Estconi eelsoojendaja rolli. Üksikutest episoodidest tuleb meelde veel see kui Hargla oma pooleliolnud "Einsteini surma" ette luges, pallimäng järves ning hetk, mil üht kahtlast (kuid väidetavalt legaalset) pulbrit manustades kaks päeva hirmsates vaevades rähklesin.

Väga kahju, et nüüd on see üks ajastu lõppenud, aga kes teab, ehk rapub maja mahamüük meid ulmekirjutajaid ka oma liiga mugavast tsoonist välja ning tekib võimalus mõnes teises ja vähemalt sama põnevas kohas kirjutamas käia. Igal juhul suured tänud Mahkrale, kes meile seda kohta kõik aastad kasutada võimaldas.

Triinu Meres

Olen mõnevõrra nördinud, et loomemaja müüki läheb, sest mul oli kuidagi sees tunne, et KUNAGI lähen sinna veel.

Lihtsalt, noh – kunagi.

Defineerimata ajal.

Tõden küll, et kambale ettelugemine ja üksteise töödesse ideede andmine mulle ei toiminud. Paistis, et ka mitmele teisele mitte – mõte „teised teavad paremini, mis mu loo heaks teeks” kuidagi ei kanna introvertidele, kes kirjutavad eelkõige enda jaoks ja rõõmuks vist.

Aga mulle meeldis hirmsasti õhkkond: tulevad kirjutajad kokku, igaüks töötab omaette, kirjutab, nii et higipull otsa ees, ja siis on ujumine, ekskursioon kaunis Räpinas, kus nii palju vaadata, ja hilisõhtul grillpidu. Mingi stabiilne kord püsis ka, ma isegi ei tea, kuidas. Ei kuhjunud musti nõusid, vaid igaüks päriselt pesigi oma tassi ja taldriku ise ära ja lahkumisel koristasid tõesti kõik – või vähemalt nii suur enamik meist, et teised ei hakanud silma.

Aed lõhnas, oo kuidas lõhnas! Kas ma mäletan pojenge? Vist mäletan.

Ma sain ka seal muru niita – on nagu meeles. Mingid pisikesed abitööd majapidamisele olid iga kord, kui mina käisin, plaanide sees, ja minu meelest said nad kõik tehtud ja keegi ei surnud nende kätte. Mitmed eri korrad on mu mälus moodustamas ühtset tervikut, millest tõusevad esile üksikud hetked nagu see, kui Mandi autol sai bensiin otsa ja me kaunis suveöös seda bensuka poole lükkasime, või kui me käisime vaatamas kohalikku Täiesti Teisejärgulist Loomemaja, kus käisid koos mingid Ametlikud Kirjanikud, või see kord, kui ma ujusin üle järve ja tagasi ning olin täiega üllatunud, et mitu inimest pärast rääkisid, et neil oli ikka hirm olnud minu pärast ja midagi sellist nad küll ei oodanud, kui juttu oli, et „lähme ujuma”.

Tegelikult meeldis mulle isegi ettelugemise osa. Seltsimehelikkus, ühine „me oleme väljas parima kirjanduse eest!”-suhtumine. Lihtsalt ma ei saanud sealt kunagi abi ega ideid. Nägin, kuidas see või too autor peaaegu tõmblema hakkas, kui tema ülla fantaasialoo sisse soovitati panna rääkiv hobusenäss, ja tõden, et peab ikka olema väga teistmoodi suhtumisega oma kirjutamisse ja kirjutistesse, et sedasorti soovitusi arvesse võtta.

Aga jah, üldise töötegemisõhkkonna pärast oleksin kunagi tagasi võtnud minna ... ja nüüd läheb maja müüki.

Hmh.

HMH.

No ... vaatab. Vbla saab kuskile mingi muu loomemaja tehtud siis!

Heinrich Weinberg

Ma arvan, et esimest korda kuulsin ma Räpinas asuvast ulmekirjanike „töö- ja puhkelaagrist“ ehk Räpina kirjutusmajast millalgi 2017 või 2018 kui juhtumisi ühel järjekordsel kuu teisel reedel Tartu ulmesõprade ringis harjumuspäraseid osalejaid oluliselt vähem oli. Vastuseks küsimusele „kus kõik on“ selgus, et „need, kes kirjutada oskavad“ on Räpinas.

Ja siis ühel päeval juhtus, et sattusin ka mina väljavalitute seltskonda, kellele poetati koordinaadid, kuhu tuleb maailma servale sõita, et müütilist kirjutamise vaimu kohata.

Kesk-Eesti mehe jaoks näib Räpina tõesti sõna tõsises mõttes maailma serval olevat. Mis sest, et kohale jõudes ei tundu see sugugi palju vähem asustatud kohana kasvõi kodulinn Paide.

Nii ma siis jõudsingi kohale, ühel õudpimedal (ilmselt) oktoobriõhtul, reisiseltsilisteks kaasas mõned Tartu Lõunakeskuse juurest leitud kolleegid ulmekirjanikud. Vististi Reidar, Miikael ja võibolla ka Laura. Mälu natuke tõrgub, sest koosseisud on olnud erinevad. Kindlasti on ka Silver ühe korra vähemalt kaasa sõitnud ja ka Tea on olnud kambas. Kirju pilt, sõnaga…

Kokku olen ma sattunud üritusele 3 korda – kaks korda sügisel, üks kord kevadel. 2 korral on olnud kohapeal ohtrasti grillimist ja lugulaulu, sest isand Hargla ja kolleeg Mant on kitarri tinistanud ja lugulaulu veeretanud. On olnud pingelisi diskussioone jutuvõistluse žürii valikute üle ja loomulikult palju kirjutamist.

Nende kolme korra peale on kokku sündinud oluline osa juttudest „Igal pool on parem kui kusagil mujal“ ja „Karma võlg“ ning romaanist „Meeleheite valem“. Nii et ei saa kurta – päris tulemuslikud üritused.

Tagantjärgi veelkord tänu kirjanik Mahkrale, kes on lahkelt maja avanud ja kutsunud osalema.

Katrin Topkin

Suvi 2020. Võtan julguse rindu ja uurin Agurilt: “Loodan, et jaanipäev läheneb soovitud kiirusel ja ilmaga. Mul jäi kribelema see mõte, et suvel teha mingi pundiga koos väike loomenädalavahetus. Kas see plaan lendas täiega vastu taevast või on sellest midagi ka alles?” Just olid ranged koroonapiirangud, Eesti oli pärast II ms esimest korda eriolukorras – mine sa tea, mis vahepeal on otsustatud. „Jah, õigel ajal kirjutad.“ Ta saatis mulle kuupäevad ja koordinaadid. Sel lõõskaval pärastlõunal istun oma, paraku mittetoimiva kliimaga, minibussi ja kärutan Tartu poole, et sealt Laura peale võtta. Pärast minu teatavaid kõrvalepõikeid jõuame suht viimastena Räpinasse. Küll on ilus aed! Ma ei suudaks sellist pidada ka siis, kui mu elu sellest sõltuks. Mul pole kirjutamise kõrvalt selliseks hobiks enam aega. Minu jaoks on kõik võõras, aga püüan välja näidata, et see üldse ei häiri mind. Viimasena tulija õnn ja rõõm on saada magamiskoht, mis teistest üle jäänud – lahtikäiv tugitool. Hiljem tuleb välja, et see tuleb koos samast ja kõrvaltoast kostuva traktorimootori imitatsiooniga. Õhtul istume õues ning lisaks grillitud erinevatele lihatoodetele ja õlule, saan teada kui jonnakad on kaaskirjanike vaated kirjutamisele ning sellele, mis on õige ja väär lugemine. Vahva! Järgmisel päeval leian, et keskenduda on raske– nii neetud palav on! Pingutan veel, mul on hea hunnik märkeid, mille Tuuli minu käsikirja tegi. Ei raisk, palav on! Läki maja kõrval üle tee olevasse tanklasse, millegi, ükskõik mille järele, mis on natuke külm. Õhtu poole saab ka teistel kõrini ning saabub hetk, mil kogu seltskond otsustab, et on aeg end järve kasta. Panime maha toreda lahingu – kui mälu ei peta, siis üle 40 korra palli ringiratast põrgatada. Hasart oli nii suur, et ... Võõristus hakkab lahtuma ja veidi rohkema märjukese kõrvale vaidleme igat sorti kirjanduslike teemade üle, mille käigus õpin ka, et Hargla kiuste tuleb kusagil oma tekstis kasutada sõna „piidlema“. Ma ei oska nimetada, kuivõrd produktiivne ma sel nädalavahetusel olin, aga kogemus oli kulda väärt. Aitäh!

Meelis Kraft

Tundub, et mina jõudsin Räpina loomemaja rongile vahetult enne lõpp-peatust. Vaid kaks korda õnnestuski sellest suurepärasest üritusest osa võtta. Alguses olin väga elevil. Lootsin, et tuleb nädalavahetus täis seanaha vedamist ja lõputut mokalaata, ulmeklatši, kultuuripoliitika kirumist, lõbu, nalja ja niisama vedelemist, aga võta näpust. Tuli välja, et teised tublid ulmeautorid olid range vaikse tunni reegli kehtestanud ja vihtusid usinasti kirjutada. Maniakkide Tänav isegi ähvardas enne, et kui ma läpakat kaasa ei võta, annab ta mulle paberi ja pastaka. Eks ma siis ikka üritasin miskit kirja saada. Avastasin, et loomepalavikust laetud õhkkond soodustas kõige paremini plottimist e. süžee kavandamist (väljendile plotting ei ole eesti keeles head vastet).

Õhtupoole sai siiski tundide viisi säriseva liha lõhnades kümmelda. Üks loomemajalistest, kes on muuseas ka pisut ulme kirjutamisega flirtinud, aga kelle tõeline anne peitub siiski liha küpsetamises, Hargla, valmistas harvaesineva kirega järjest uusi värskeid grillsuupisteid. Öö poole lõbustasid meid kaks ennast Chuck Norriseks joonud kohalikku, kes korraga kõrvalasuvasse bensiinijaama ära ei mahtunud ja valjuhäälselt puid, maid ja jumal teab mida jagasid. Pikisilmi oodatud võitlusstseenideni asi ei jõudnudki, episood elust enesest (inspiratsioon, mille järele kõik kirjanikud permanentselt janunevad) kujunes lõpuks siiski filosoofiliseks arvamuste vahetamiseks, mis turvafirma patrulli saabumisel kahjuks pooleli jäi.

Eredalt on meelde jäänud ka veepallilahing eelmisel suvel. Alguses oli plaanis teha kolm nais/meeskonda - teadusliku fantastika tiim, õuduse meeskond ja fantasy esindus, ning väravate peale mängida aga siis tekkis segadus, kuna peaaegu kõik on teadusulmet ja õudust kirjutanud ning fantasy meeskonna oleks moodustanud Topkin üksinda. Lõpuks olime ringis lõugadeni vees ja üritasime niisama kõksida. Iga poole minuti järel virutas keegi palli ulgujärvele triivima ning keegi pidi pool kilomeetrit roosale kerale järgi ujuma. Kuigi parimat ulmeveepallurit ei selgunud, oli siiski väga lõbus, Jekimov tegi vist isegi sellest mõne uduse foto.

Iga asi siin maailmas jõuab ükskord kollapsini, isegi Universum. Kahjuks läks nii ka Räpina Loomemajaga. Loodetavasti lahvatab supernoovana kusagil teises kohas ja teisel ajal uus loomemaja, kuid Räpina oma on igavesti mu parimate mälestuste kausta salvestatud ega kuulu kustutamisele isegi kui kõvaketas täis saab.

Laura Loolaid

Minu esimene Räpina oli kahetuhande-kaheksateistmenda sügislaager. (Sellele eelnes põhjuslikult esimene kirjutustuba, millele eelnes omakorda põhjuslikult esimene Estcon, kõik sama aasta sees.) Tol korral oli mul käsil Laulupeomuuseumi-jutu kirjutamine ning kohalikes viljastavates tingimustes õnnestus jutt peaaegu valmis saada. Takkapihta tehti mulle tookord ettepanek liituda Reaktori toimetusega. Üks järgmistest käimistest jäi meelde sellega, et laupäeva keskpaiku topiti kirjutav koosseis autodele ja mindi Tartusse jutuvõistluse tulemusi teada saama. Mida tookord kirjutada võisin, ei mäleta. Aga kindlasti on Räpina tuuli tunda saanud veel Tsaari-jutt “Rahvaloendus”, Tagala-jutu ilmunud pool ja ka see pool, mis ei ole ilmunud (sest on alles pooleli) ning mõned episoodid mängumaailma-juttu.

Viimatisest, juuni alguse Räpinast võtsin kaasa pisut pildi-ilu.

Päris lõpetuseks aga üks väike video-vinjetike.

Välkintervjuu: Meelis Kraft, otse romaanivõistluselt! (Laura Loolaid)

Õkva enne jaani tõid ulmikutele rõõmusõnumi, et sind on romaanivõistlusel ära märgitud. Kõigepealt palju õnne! Ja tunnista nüüd puhtsüdamlikult üles, kuidas need asjad nii kaugele jõudsid?

Esiteks tänan südamest kõiki õnnitlejaid, nii ulmikuid kui “normaalseid inimesi”, keda on viimastel päevadel tõesti palju olnud.

Kuidas asjad nii kujunesid, et žanriulme kuue parima töö hulka sattus, tuleb vist žürii liikmetelt küsida. Ma usun jätkuvalt, et teise vooru pääsemine on kõige kriitilisem hetk. Esimeses voorus loeb töid kaks žüriiliiget ja kui sulle satub kaks põhimõttelist ulmevihkajat, ei ole vahet kui hea on käsikiri. Loodetavasti on sellised määratlused siiski minevik ja kõike hinnatakse objektiivselt.

Enesetunne on ülev. Õde märkis, et nüüd pead sa lõpuks ennast ise ka kirjanikuks nimetama hakkama. Keeldusin siiski viisakalt ja jäin endale kindlaks, et kirjanik on inimene, kelle sulest on ilmunud vähemalt kaks raamatut (nagu näeb ette Kirjanike Liidu liikmeks astumise statuut).

Sinu võistlustöö olla puhas žanriulme. On su veealused midagi folkloorilist või hoopis sõjalist-kosmilist?

Kui sa niimoodi küsid, siis kaldub rohkem sinna sõjalis-kosmilise poole. Seal on ohtralt tulevikutehnoloogiat ja -relvi. Ei puudu ka kosmilised sündmused, kuigi tegevus toimub planeedil Maa. Jan Kaus, kes kuulutas “Veealused” välja pidulikul tseremoonial, väitis, et tegemist on avara düstoopiaga, mille kohta ei saa peaaegu midagi öelda. See on hästi öeldud, ma ei oskaks midagi lisada.

Romaanivõistlust ei vallutata ühe päevaga. Räägi meile pisut, kuidas toimus töö Veealuste käsikirjaga - missugune oli sinu päevakord, kus sa kirjutasid, mida edaspidiseks kõrva taha panid?

Käsikiri valmis kahes osas. Tartu kirjutamistoas oleme kahel viimasel aastal korraldanud üritust LÜRONOPA (lühiromaan novembris paberile). See tähendab, et kuu aega tuleb igal päeval kirjutada keskmiselt 600 sõna ja novembri lõpuks peab olema 18 000 sõna kirjas. “Veealused” ongi peamiselt kahe novembriga kirjutatud, kuigi hoog oli sees ja minu isiklik LÜRONOPA venis poolde detsembrisse. Mulle sobib selline projektipõhine kirjutamine just aja broneerimise seisukohalt. Kui tead, et kuu aja pärast ei ole igal hommikul kuuesaja sõnalist painet, on lihtsam keskenduda.

Kirjutan ma peamiselt varahommikuti, kuna siis on vaikus. Suvel see ei kehti, linnud kipuvad akna taga karjuma ja üldse on keeruline kirjutamiseks aega leida. Pean mingi uue päevakava välja mõtlema.

Kirjutamise juures on see tore asi, et kirjutaja ei ole kunagi liiga tark. Mida rohkem kirjutad, seda rohkem näed, mida juurde õppida. Usun, et meie kõigi ümber hõljub igal ajahetkel umbes miljon äratundmist ja kinni püüdmist ootavat ideed. Ma ei ole suutnud midagi paremat välja mõelda kui investeerida tööriistadesse ja lihvida püügitehnikat.

Mis saab käsikirjast edasi?

Kõige esimene asi, mis saab, on kirjaniku poolne luubiga üle lugemine. Lõpp on hetkel ainult skeem, mida tuleb alles kirjanduseks voolima hakata. Vaatan üle kirjastuste pakkumised. Siis tuleb toimetamine ja muu säärane. Müügilettidele jõudmise surmajooneks määrasin 1. detsembri.

Fotod: Kris Moor (Kirjanike Liidu FB-albumist), Diplomit pildistas Meelis ise,

Thalberg. Irving Thalberg. (Kalver Tamm)

Kui teemaks on kaunid kunstid, tekitab minust alati võõristust sõna „tööstus“ kasutamine. Autosid toodetakse tööstuses, kunst sünnib jumaliku ande kohtumisest preili muusaga. Mitte tohutu tehasehoone kontrollitud steriilsuses vasaraga metallitükki pekstes, aga kitsukeses külmas katusekambris väreleva küünlaleegi valgel hanesulega paberile kribades. Vähemalt on tore sedasi mõelda.

Inimestele ikka meeldib unistada. Millestki paremast, uhkemast. Millestki sellisest, millest igapäevaelus vajaka jääb, sest kes meist tahaks olla üks rahva hulgast? Praktilise meelega inimesed on seda igatsust aegade algusest saadik raha teenimiseks ära kasutada osanud. Ja ma ei mõtle seda siin sugugi halvustavalt. Katusekambris sündinud kunst, mis sinna katusekambrisse ka jääb, ei rõõmusta ju kedagi. Kui keegi näeb vaeva ja loodu sealt kambrikesest inimeste ette toob, siis on loomulik, et ta selle pingutuse eest ka tasustatud saab. Kurb on siis, kui luuaksegi ainult raha teenimise eesmärgil. Ideaalsel juhul on need kaks eesmärki, loomise rõõm ja vajadus kasumi teenimise järele, kuidagi tasakaalus.Kino oma parimal kujul selle tasakaalu saavutab. Ostad pileti, istud oma kohale, tuled lastakse ära ja alles jääb ainult ekraanilt paistev vaatemäng. Üleelusuuruses staarid, „tõelised“ tunded, võidud ja kaotused. Unistused. Aga selliseid unistusi, mida vaataja uskuma jääb, saab luua ainult siis, kui filmi tehes ei ole ainsaks sihiks tohutut kasumit teenida.

Nii ongi James Chapman on oma raamatus „Cinemas of the World“ Hollywoodi ajaloost rääkiva osale väga kohaselt pealkirjaks valinud „Dream Factory“. Unistuste vabrik. Populaarsuse absoluutses tipus 1930. aastatel müüdi Ameerika kinodes igal nädalal 80 miljonit piletit, Ühendriikide rahvaarvuks oli toona 130 miljonit inimest.(1)

Selliste numbrite saavutamine ei saa olla juhuslik. Selle taga pidi olema ja oligi süsteem. Ja selles süsteemis tegutsesid inimesed. Näitlejad, lavastajad, operaatorid, kõik need sada muud ametimeest, kes ühe filmi valmimiseks vajalikud on, ja muidugi ka produtsendid. Ja üks neist produtsentidest oli Irving Thalberg, kes otsustades nii otsesõnu kui ka kaudselt vihjamiste pealt, oli Hollywoodi filmitööstuse kõige olulisem produtsent.(2)

Sammud kuldajastu suunas

Hollywoodi kuldajastu dateerimisel on kasutusel erinevaid aastaarve, mulle endale tundub mõistlikuim alguseks lugeda helifilmi saabumise ja lõpuks televisiooni kui arvestatava alternatiivi tekkimise aeg. (1) Enne kuldajastuni jõudmist tuli aga kasvada. Kasvamine toimus aastani 1914 suhteliselt isevoolu teed. Ei olnud kedagi, kes ütleks, et nii küll filmi teha ei saa. Filmi pikkus oli üks rull, umbes 15 minutit ja selle ajaga pidi lugu räägitud saama. Võis katsetada ja proovida ja kui ka midagi vussi läks, siis ei olnud kaotus eriti suur. Selle ebaõnnestumise sai massi sisse ära peita. Nickelodeonid vahetasid oma programmi korra nädalas, tõsiseltvõetavat konkurenti kinole ei olnud, viie sendi pärast ei mindud ilmselt pärast kaebama, et üks näidatud filmidest kuhugi ei kõlvanud. Alati oli järgmine nädal.

Oluline muutus, mis 1914 aset leidis, oli filmide kasvamine pikkuses. Üherulliste filmide kõrvale ja kiiresti nende asemele tulid multi-reel pictures.(3)Tulenes see üleminek sellest, et koos filmikunsti arenguga kasvasid ka filmitootjate ambitsioonid. Mitte kvantiteet, aga kvaliteet. Sest kvaliteet tõotas rohkem kasumit. Nickelodeonite asemel luksuslikud kinoteatrid, kus sai filmivaatamisega kõrvu ka iseennast näitamas käia. Mitte suvaline küün, kus puupingil ei-tea-kellega kõrvu „Kastetud kastjat“ vaadata, vaid spetsiaalselt filmide näitamiseks ehitatud tuledesäras palee, kus „Rahvuse sündi“ (1915) nautida. Siinkohal luban endale kerge kõrvalepõike ja kahetsen, et just see D.W. Griffithi film on esimene, mis tema loomingust rääkides mainimist leiab. „Sallimatus“ (1916) oma paralleelselt erinevates ajastustes toimuvate lugudega on filmina tähelepanuväärsem.

Mitte, et „Rahvuse sünd“ oleks kunstiliselt läbikukkumine, lihtsalt minu enda jaoks on tema tähtus muus. Filmi pikkus oli 190 minutit ja eelarve rohkem kui sada tuhat dollarit. Sellise mastaabiga investeeringu juures tuli juhusele võimalikult vähe ruumi jätta. Efektiivne ajakasutus muutus äärmiselt oluliseks. Film tuli enne filmima asumist läbi mõelda, paberil valmis filmida. Mis stseenid, mis järjekorras, kes kus mis hetkel olema peab, kuna ja mis dekoratsioone vaja on. Miljon pisiasja. Ning nende miljoni pisiasja toimimise eest pandi vastutavaks produtsent. Central producer.

Jah, filme tootsid stuudiod ja suurema osa filmidest tootsid kaheksa stuudiot. Suur viisik MGM, Paramount, Warner Bros, Fox ja RKO ning Väike kolmik Columbia, Universal ja United Artists.(1) Üks stuudio tootis aastas umbes 50 filmi ja protsessi sujuvuse pidi suures osas tagama üks mees.

The Boy Wonder

Irving Thalberg nägi ilmavalgust 1899. aastal kaasasündinud südamerikkega, mistõttu arstid talle parimal juhul kolmekümne eluaasta täitumist lubasid. Irving oli lahtise peaga poiss, aga veel enne kooli lõpetamist muutus tema tervis sedavõrd halvaks, et praktiliselt aasta tuli tal veeta haigevoodis. Aja sisustamiseks ta luges, nii klassikalisi kui kaasaegseid romaane, näidendeid, aga ka elulugusid ning filosoofilisi tekste.

Põhjus, miks ma kohe tema tööalaste saavutuste juurde ei liigu, on seesama hüüdnimi „The Boy Wonder“, kelleks teda Hollywoodis alguses kutsuti. Mulle jätab see hüüdnimi mulje juhuslikkusest. See ei anna edasi tema tausta, ei pea oluliseks seda tööd, mis Irving edu saavutamiseks tegi. Seda vaimujõudu, mis on vajalik, et teha hommikul silmad lahti ja otsustada, et mis sellest, kui ma ei ela saja aastaseks, ma kasutan mulle antud aega maksimaalselt ära. Jah, ma ei saa minna teiste poistega õue vutti taguma, aga ma ei jää ka siia patjade najale kurja saatust needma vaid loen hoopis, mida arvab Kant moraalifilosoofiast. Tohutu töövõime, tahtejõud ja oskus inimestega suhelda olid tema edu taga.

Tervis läks paremaks ja pärast kooli lõpetamist otsis Irving endale tööd ametnikuna. Pärast mõningaid tähtsusetumaid tööotsi palgati ta tööle filmistuudiosse Universal. Tähtsusetuks paberimäärijaks. Tööülesannete täitmise käigus puutus ta aga kokku ka Carl Laemmle endaga ja avaldas nende kohtumiste ajal oma asjalike nõuannetega stuudiobossile sedavõrd palju muljet, et kui Carl 1919. aasta sügisel Universal City filmilinnakut vaatama sõitis, võttis ta Irvingi kaasa. Tagasi New Yorki sõitis Carl juba üksinda, Irving jäi Californiasse asjadel silma peal hoidma. Märtsis 1920, kui Laemmle tagasi tuli, pidasid nad Irvingiga avameelse vestluse, mille tulemusena Irvingist sai Universal City juht. 21-aastaselt vastutas ta Universali filmitoodangu eest. Selle eest, et see toodang oleks kvaliteetne ja kasumlik.

Väga märgiline ja mitmeski mõtte oluline oli Irvingi konflikt juba varasemast Universali palgal olnud lavastaja Erich von Stroheimiga. Erich alustas oma lavastajakarjääri neil metsikuil aegadel, kui sõna „kuluefektiivsus“ veel midagi ei tähendanud. Kordusvõtteid tehti seni, kuni saadi ideaalne kaader. Ja mingi hetkeni selline lähenemine toimis, Stroheimiga töötamine ei olnud ilmselt eriliselt nauditav, aga filmid olid kasumlikud ja mehel lubati omatahtsi toimetada.

Irvingi ja Erichi esimene vastaseis toimus filmi „Foolish Wives“ (1922) väntamise käigus, kus üks tahtis filmida, filmida, filmida ja teine ütles, et aitab ja korjas võtteplatsilt kaamerad ära. Film monteeriti kokku ja linastus edukalt, misjärel Erich alustas oma järgmise projektiga „Merry-Go-Round“ (1923) ja jätkas oma senist tegutsemismudelit, hoolimata Thalbergile antud lubadusest seatud ajapiirangutest kinni pidada. Enneolematu teona Irving vallandas Stroheimi. Filmi väntas lõpuni asendaja ja see osutus kassades piisavalt edukaks.

Kirjeldatud juhtum on tõesti mitmel põhjusel tähendusrikas. Esiteks sai Stroheim minna ja lavastada oma tuntuima filmi „The Greed“ (1924). Tema enda nägemuses üle üheksa tunni pikk eepos, millest kinos näitamise tarbeks lõigati 140 minutine versiooni. Ma olen suhteliselt kindel, et Thalberg ei oleks sellist ekstravagantsust lubanud ja filmikunst ja vaatajad oleks sellest oluliselt kaotanud. Lisaks võitis filmikunst oluliselt sellest, et „Merry-Go-Roundi“ filmimisest säästetud raha eest sai teoks „Hunchback of Notre Dame“ (1923), kus küüraka kellamehena teeb hiilgava rolli Lon Chaney. Ning loomulikult võitis ka Irving Thalberg ise. Võitis selle kindluse, et on valinud õige ala. Aga ta ei olnud veel õiges kohas. Mingil põhjusel, olgu selleks siis onupojapoliitika või Irvingi suhe Laemmle tütrega, ei osanud Carl Irvingi annet hinnata ja pärast ebaõnnestunud palgaläbirääkimisi otsustas Irving endale uue töökoha leida.

Irvingi puudutus

15. veebruaril 1923 aastal võeti Irving Thalberg tööle Louis B. Mayer Productionsi tootmisala aesepresidendiks. Aastajagu hiljem palgati Mayer ja Thalberg stuudiote Metro ja Goldwyn ühendamisel tekkinud Metro-Goldwyni tööle vastavalt stuudio juhiks ja tootmisala juhiks. Järgneva 12 aasta jooksul, kuni oma surmani aastal 1936, produtseeris Thalberg rohkem kui nelisada filmi. Suur enamik neist oli edukad või väga edukad. Neis filmides tõusid lisaks juba mainitud Lon Chaneyle staariks Norma Shearer, John Gilbert, Joan Crawford, Clark Gable ja Greta Garbo, kui nimetada vaid kõige tuntumaid nimesid.(2)

Töökusele lisaks on oluline ära märkida Irvingi ettenägelikus. Kui Will H. Hays tuli 1927. aastal stuudiobosside juurde jutuga, et nüüd hakkate ennast ise tsenseerima, siis esmane reaktsioon oleks võinud vabalt olla mees viisakalt uksest tagasi välja suunata. Irving koos Foxi ja Paramounti esindajatega leidsid aga, et parem on olla ise piiride mahamärkimise juures ja leida mingigi kompromisslahendus, mitte lasta Williamil omapäi tegutseda. Ehk siis selleks ajaks, kui Hayesi koodeks 1934 kehtima hakkas, oli Irvingul täpselt teada, mida tohtis ekraanil näidata ja mida mitte. Millest tulenes otsene aja- ja rahavõit, ei olnud vaja valmis filmist midagi sellepärast välja lõikama hakata, et see tsensori silma riivas.

Vastupidist praktikat juurutas Irving samas hoogsalt. „Valmis“ filmile vändati materjali lisaks. Film monteeriti, näidati seda valitud publikule ja neilt saadud tagasiside alusel filmiti stseene juurde, et kinodesse jõuaks juba see täiendatud, parandatud variant.

Kui Suure Depressiooni algusaastatel paistis, et Hollywood on riik riigis, et üldine majanduslangus neid ei puuduta, siis väikese viitega jõudis kriis ka nendeni ja eriti tugevalt sai pihta Suur Viisik. Erinevalt Väikesest Kolmikust omasid nad ise ka kinoteatreid, mille ülalpidamiskulud vedasid nad tõsisesse kahjumisse. Vaid MGM elas depressiooniaja suhteliselt valutult üle ja seda tänu nende toodangu ehk siis filmide kvaliteedile.(4)

Olulise muutusena oli küll ka MGM 1932. aastal läinud üle uuele tootmismudelile, kus üks produtsent vastutas ühe tootmisüksuse tegemiste eest.(3) Sisuliselt oli tegemist stuudiosisese spetsialiseerumisega, kus üks meeskond keskendus mingile konkreetsele žanrile. Ehk siis varasema viiekümne asemel valmis nüüd Thalbergi valvsa pilgu all aastas umbes kuus filmi. Muuhulgas üks kolmekümnendate aastate edukaimaid filme „Mutiny on the Bounty“ (1935) aga ka Greta Garbo ja vendade Marxide filmid. Ehk siis ikkagi need kõige olulisemad, prestiižemad filmid olid Irvingi vastutusel.(2)

People come, people go. Nothing ever happens(5)

Aga, et eelnev liigselt üldsõnaliseks ei jääks, siis ühe ilmeka näitena siinkohal veidi lähemalt filmist „Grand Hotel“ (1932). Film, mille tarbeks Irving tõi kokku oma ala tipud ja mis Oscarite jagamisel teenis parima filmi kuldmehikese.

Filmis astuvad üles Greta Garbo, Joan Crawford, Warren Beery, John ja Lionel Barrymore. Kõik selliselt tasemel tähed, et juba üks neist oleks piisav, et vaatajad kinno meelitada. Et aga ühes filmis viis sedavõrd nimekat osalist kokku saavad, oli ennekuulmatu. Peaosalistele endilegi selle idee mahamüümine nõudis Irvingilt tublisti veenmisoskust. Erinevate lubaduste ja kompromisside abil ta nad igatahes ühele võtteplatsile kokku sai. Korraga kaamera ette siiski mitte. Kui neli nimetatut satuvad juba päris filmi alguses korraga hotellikoridoris kaadrisse, siis Garbo jagab ekraani neist ainult John Barrymori kehastatud paruniga. Garbo ikooniline tsitaat „I want to be alone“ muutub sellest veelgi märgilisemaks.

Flmi operaatoriks on William Daniels, kes alustas oma karjääri Erich von Stroheimi filmides ja oli sisuliselt Greta Garbo ihuoperaator (koostöö, mis minu arusaamist mööda tipnes filmiga „Camille“ (1936)). Mees, kes oli täiuseni viinud Garbo ilu kaamera ees väljatoomise. Olenemata sellest, kas filmiti lähivõtet Garbo näost, mispuhul leidis tihti kasutamist pehme sume valgus, või ühe kauni näitena stseen, kus Greta istub ballettikleidis põrandal ja võtab kingi jalast ja teda valgustab ülalt langev valgusvihk.

Williami oskustest võitsid muidugi ka teised osatäitjad. Eriliselt märkimisväärne ehk see, kuidas alkoholiga kimpus ligi viiekümneaastane John ekraanil oluliselt noorema ja värskemana välja paistma saadi.

Nagu filmi nimestki arvata võib, siis tegevus toimub ühes keskmisest nooblimas hotellis, mille koridorides ja numbritubades meie viie peategelase elud põimuvad. Nad kõik on enne hotelli saabumist elanud erinevat elu, neil kõigil on erinevad eesmärgid ning plaanid nende eesmärkide saavutamiseks. Nagu elus ikka. Ja nagu elus ette tuleb, siis see, kes eemalt vaadates paistab lugupidamist ja austust väärivana, pudeneb tegevuse käigus pehkinuks ja mädaks ning see, kes esmalt tundub absoluutselt omast elemendist väljas naeruväärse tolana, osutub südamest suureks ja pälvib nii vaataja kui teiste tegelaste austuse.

Selliste „Ocean's Eleveni“ tüüpi filmide puhul on tavapärane, et võtteplatsil rahu säilitamise nimel tuleb kõigile staaridele enamvähem samapalju ekraaniaega ja sisukat dialoogi jagada. Paratamatult toob see kaasa selle, et liiga palju energiat ja ekraaniaega iga üksiku tegelase arendamisele kulutada ei saa, iga staar tahab ju ekraanil vähemalt teistega võrdselt särada. Aga alati on keegi, kes sellele demokraatiapüüdlusele vilistab ja grammi võrra eredamalt särab. Siinses filmis on selleks Joan Crawfordi kehastatud masinakirjutaja. Tegelaskuju, kes mõni aasta hiljem Heyesi koodeksis näpuga järge ajades halastamatult ära nuditud oleks. Olgu siis stseen, milles ta pahkluud vallatult välkusid või stseen, kus ta öösärgi väel abielumehe numbritoas viibis või ka paruniga koridoris peetud vestlused, mille sisu mitmetitõlgendavusi võimaldas. Joani säramist märkas muuseas ka testpublik, nii et tasakaalustamiseks vändati pärast eellinastust Garboga stseene lisaks, sest rohkem Greta Garbot ei saa ometi ühelegi filmile kahjuks tulla. Neid lisastseene on kõige lihtsam märgata, kui jälgida erinevusi valgustuse muutumises.

Muutuse selles, kuidas edaspidi võtteplatse kujundati, tõi enda kaasa filmis kunstnikutöö eest vastutanud Cedric Gibbonsi loodud Grand Hotelli süda. Vestibüül ja selle ringikujuline vastuvõtulaud. Jällegi midagi ennenägematut. Vastuvõtulaua disain lubas paigutada kaamera, kuhu iganes lavastaja aga soovis ja filmida tegevust just täpselt selle nurga alt, nagu seda parasjagu vaja oli. Filmi päris alguses on stseen, kus vestibüüli kihinat-kahinat näidatakse mitmeid korruseid kõrgemalt otse ülalt ja seejärel liigub kaamera lainetava rahvahulgaga kaasa, tabades neli viiest peaosalisest, kes vastuvõtulaua juurest läbi käivad. Ei ole vast väga raske aimata, kes on see viies, kelle ekraanile ilmumist veel ootama peab.

Irving teadis, kuidas pinget hoida. Kuidas teha filme, mida inimesed vaadata tahtsid. Motion Picture Herald on aastal 1931 väga elegantselt sõnastanud, et: „Häid filme luuakse, mitte ei toodeta.“ Good films are created, not manufactured.(3) Ja ma olen selle tõdemusega täiesti nõus. Hea film ei sünni lihtsalt sellest, kui panna kõik kõige paremad komponendid kokku. Lisaks on vaja ka vaistu ja mõistmist, miks ja kuidas mingid elemendid kokku sobivad. Ja minu arusaamist mööda oli Irving Thalbergil vaistu rohkem kui küll ja ka võimu seda vaistu oskuslikult kasutada. Mistõttu tundub paslik siinkohal lõpetada tsitaadiga filmist „Mank“(2020), kus terava keelega nimiosaline ütleb Thalbergile järgmist: „You can make the world swear King Kong is ten stories tall and Mary Pickford a virgin at 40...“

Mõned joonealused märkused lisaks:

Kui rääkida filmikunsti algusaegadest ja arengust, ei saa mööda Georges Méliès'st, kes tegutses päris 20. sajandi alguses ja kelle enamikes filmides fantaasia ja ulme omavahel segunesid. „Reis kuule“ (1902) on küll see tuntuim, aga pikematest töödest jättis mulle parima mulje „Kingdom of the Fairies“ (1903). Erinevail põhjustel tema lavastajatee küll aastal 1912 katkes, aga siis oligi paras aeg uutel meestel tulla ja toimetama hakata. Terry Gilliam on muuseas Georgesi nimetanud esimeseks suureks filmimaagiks.

Lon Chaney kohta on huvilistel võimalik natuke pikemalt lugeda 2017. aasta Reaktorist, siinkohal mainin ära, et MGMis produtseeris Thalbergi filmi „London after midnight“ (1927), kus Chaney väga mõjusalt vampiiriks kehastus. Selle filmi lavastajaks oli Tod Browning, kelle koostööst Thalbergiga sündis mõni aeg hiljem film „Freaks“ (1932).

Ja Tod Browning on muidugi ka „Dracula“ (1931) lavastaja, filmi, mille edu tuules tulid Universali stuudios välja „Frankenstein“ (1931), „The Mummy“ (1932) ja ... aga see oleks juba eraldi kirjatükki väärt teema.

Viited

(1) „Cinemas of the World: Film and Society from 1895 to the Present.“ James Chapman

(2) https://en.wikipedia.org/wiki/Irving_Thalberg

(3) „The Classical Hollywood Cinema: Film Style and Mode of Production to 1960.“ David Bordwell, Kristin Thompson

(4) „The Oxford History of World Cinema.“ Geoffrey Nowell-Smith (toimetaja)

(5) https://en.wikipedia.org/wiki/Grand_Hotel_(1932_film)

Kui ei ole teisiti viidatud, pärinevad Irving Thalbergiga seotud faktid raamatust „Irving Thalberg: Boy Wonder to Producer Prince“ (Mark A. Vieira).

Päeva materjal Wikipedias mais 2021 (Taivo Rist)

KUU PROMINENT: Theodore Kazcynski (11. mai)

Ted Kaczynski, hüüdnimega Unabomber, ei ole Poola president ega tema sugulane. Aastail 1978–95 saatis ta üle USA laiali 16 pommi, millest 14 plahvatasid, tappes 3 ja vigastades 23 inimest. 1967–69 oli ta ülikooli matemaatikaõppejõud ja kolleegid pidasid teda geeniuseks. Mina olin siiski õppejõud oluliselt kauem, ehkki ma polnud geenius. Ta koostas 35 tuhande sõna pikkuse manifesti, mille järgi olevat tööstusrevolutsioon väga vale ja tuleb tagasi keerata, inimesed peaksid elama lihtsat elu ilma tehnoloogiata. Washington Post ja New York Times avaldasid selle ning FBI lootis, et mõni lugeja tunneb selles ära oma lähedase mõtted – tõepoolest, David Kaczynski tundis oma venna ära ja andiski ta üles. Unabomberi mõtted meenutasid mulle Simakit, kes samuti lihtsat elu armastas, ainult Simak ei valmistanud pomme. Ehkki Unabomberil oli maist vara vähe, müüdi see siiski oksjonil maha ja teeniti 232 tuhat dollarit, mis läks tema ohvritele. Ka Norra massimõrvar Anders Breivik koostas oma manifesti, millest suur osa oli Kaczynski pealt plagieeritud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ted_Kaczynski

ESIMENE FILM: „Die Hard" (13. mai)

1988. aasta Ameerika film Bruce Willisega peaosas on kujunenud traditsiooniliseks Westi jõulufilmiks, mida mina pole küll kordagi vaadanud. Aastate viisi mõtlesin detsembris: tänavu vaatan, ühe korra elus enda harimiseks. Ja kui siis õhtu kätte jõuab, siis loen sisukokkuvõtet ... ei, liiga vägivaldne. Jäägu see minust. Ma ei pea enda harimiseks kokaiini nuusutama ega langevarjuga hüppama, ma ei pea midagi tegema üksnes sellepärast, et pole varem teinud. Film nimetati nelja Oscari kandidaadiks (montaaž, heli, heliefektid ja visuaalefektid, ei võitnud ühtki). Film lennutas Bruce Willise, kellele see oli alles viies filmiroll, kõrgele filmitaevasse, kus ta särab tänapäevani. Frantsiis koosneb 5 filmist, mis eranditult tõid suure kasumi, ja 12 arvutimängust. Filmi eelarve oli 25–35 miljonit dollarit, kassatulu 140 miljonit, mõlemad oluliselt väiksemad kui järgedel.

https://en.wikipedia.org/wiki/Die_Hard

TEINE FILM: „Neetud ei saa puhata" (esilinastus 15. mail 2008)

Telesarja „Supernatural" 3. hooaja 16. ja viimane episood. Vennad Sam ja Dean Winchester reisivad mööda USA-d, jahtides üleloomulikke olendeid. Eelmise hooaja viimases episoodis tegi Dean Saatanaga aastapikkuse lepingu ja tal on jäänud elada veel üks päev. Kas arvasite ära, kuidas lugu lõpeb? Vist mitte. Lepingu tühistamine ja pikendamine ebaõnnestuvad ning põrgukoer pureb Deani surnuks. Vaatajaid oli filmil palju, kriitika oli positiivne. See, et üks peategelastest sureb ja põrgusse läheb, tuli ootamatult. Põrgustseeni filmimine oligi paras põrgu, sest rihmad, mille abil Deani kehastaja Jensen Ackles üles riputati, kippusid libisema, see tekitas põrguvalu ning pealekauba võte ebaõnnestus ja tuli uuesti filmida. Palju kordi. Nagu öeldud, järgmise hooaja alguseni jäi aega, nii et ta sai end ravida.

https://en.wikipedia.org/wiki/No_Rest_for_the_Wicked_(Supernatural)

KUU ASTRONOOMIA: Apollo 7 (16. mai)

Apollo 7 oli Apollo programmi esimene mehitatud lend. See kestis 11 päeva ja toimus oktoobris 1968. Just sellest raketist tehti maailma esimene otseteleülekanne. Kuumooduli piloot (see oli teise piloodi ametinimetus, isegi kui raketis kuumoodulit polnud) Walter Cunningham on tänapäevani elus. Meeskond läks lennujuhtimiskeskusega konflikti ja ühtki neist ei lastud enam kosmosesse, sest ütlesid selliseid asju nagu «Ma tahan teada selle idioodi nime, kes testi P22 välja töötas, ja temaga rääkida, kui ma alla tagasi tulen.» Neile ei meeldinud ka teleülekanne, mis juhtis nende tähelepanu põhitegevuselt kõrvale. Kolmandal kosmoselennul olev kapten Walter Schirra otsustas, et meeskond ei kanna atmosfääri sisenemisel kiivreid, sest kartis õhurõhu äkilise suurenemise tõttu kurdistuda. Kuid põhimõtteliselt kõik õnnestus. Tänapäeval suhtutakse mõistvalt sellesse, kui meeskond lennujuhtimiskeskust kirub, sest ühine vaenlane liidab meeskonda ja siis nad ei lähe omavahel raksu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_7

KUU ARVUTIMÄNG: „Viimane fantaasia IX" (24. mai)

„Viimaseid fantaasiaid“ on välja tulnud juba 15, neist viimane 2016. aasta lõpus. See mäng ilmus 2000. Tegevus toimub Udumandril, kus asub neli riiki. Idas on sõjakas Alexandria, edelaplatool tehnoloogiliselt arenenud õhulaevade tootmise keskus Lindblum, loodes lõputu vihma kuningriik Burmecia ja selle servas hiigelpuu otsas inimkujuliste rottide ühiskond Cleyra. Peale Udumandri on ka Välismanner, Kaotatud manner ja Unustatud manner. Nii et tegevuskohad on mitmekesised, tegelasteks lisaks inimestele antropomorfsed loomad, võludroonid, kääbused, sarvilised nõiad ja nii edasi. Rahvas võttis mängu hästi vastu, aga eriti meeldis see kriitikutele, kes mängu korduvalt nimetasid kõigi aegade parimate mängude edetabeleis. Produtsent Hironobu Sakaguchi nimetas IX mängu oma lemmikuks kogu seerias ja kõige lähemaks ideaalile. Metacritic annab mängu hinnanguks 94%, mis on samuti sarja kõrgeim hinnang.

https://en.wikipedia.org/wiki/Final_Fantasy_IX

Veel käis esilehelt läbi Bulgaaria-Rumeenia ühisriik, mis ei saanud kunagi teoks, sest selle vastu olid kõik suured naabrid alates Austria-Ungarist kuni Nõukogude Liiduni, kartes, et ühendriik muutub liiga suureks ja tugevaks. Ja esilehel olid ka Isise müsteeriumid, mida antiikajal mainiti sageli, aga kirjeldatud on neid üksnes Apuleiuse eesti keeleski ilmunud jutustuses „Kuldne eesel", mis on täielik ulme ega ole seetõttu ajaloolallikana usaldatav, ehkki konkureerivate allikate puudumisel on seda võetud ka sulatõena.

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU TEHNIKAPILT: Nikola Tesla laboratoorium (26. mai)

Wikipedias käisid hirmsad vaidlused, kuidas Nikola Tesla päritolu sõnastada: kõik pidasid teda omaks. Praeguse seisuga on ta Horvaatias sündinud serblasest Ameerika leiutaja. Ta oli üks oma aja tähtsaimaid leiutajaid ja üks peamisi eeskujusid hullu teadlase kujutamisel. Kuni surmani uuris ta elektrit ja tema labor oli ülimalt efektne paik. Kui ta tahtis katseteks raha saada, siis viis ta rikkuri lihtsalt oma laborisse ja näitas talle sedasama, mis siin pildil – kuidas sa siis ei anna sellisele mehele raha? Wikipedias on terve artikkel „Nikola Tesla in popular culture" – peamiselt sisaldab see ulmeteoseid, kus Tesla tegutseb näiteks koos Supermani või Sherlock Holmesiga. Ta olevat välja töötanud viimsepäevamasina, millega kogu planeet tükkideks rebida, ja seda väikese võimsusega katsetades tekitanud Tunguska plahvatuse. Lovecraft olevat Teslat kujutanud Nyarlahotepina. Lost Continent (tuttav nimi, eks?) avaldas romaani „Maailmade ime", milles Tesla, Mark Twain ja Harry Houdini seiklevad Marsil.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Nikola_Tesla,_with_his_equipment_EDIT.jpg

ESIMENE SÜRREALISM: Spass na Krovi (27. mai)

Näeb välja nagu aurupunkmasin, kas pole? Kus sellist küll näha saaks? Üsna lähedal, Peterburis Gribojedovi kaldapealsel. Ainult sellise vaate saamine on keeruline: see on tehtud drooniga, pildil on Spass na Krovi kirik ja need, mis hammasratastena tunduvad, on sibulkuplid pealtvaates. Ma ei oska korralikult tõlkida, pakun Kristuse Verel Ülestõusmise kirikut. Kirik ehitati 1883–1907 Vene tsaari Aleksander II mõrvamise paika (1881). Kiriku kõrgus on 81 m, mahutavus 1600 inimest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Spb_06-2017_img47_Church_on_the_Blood.jpg

TEINE SÜRREALISM: Distinction Hotel (28. mai)

See hotell asub Uus-Meremaa lõunasaarel Christchurchis. 2011. aasta oli Christchurchile õnnetu: linna tabas kolm maavärinat. Linna 50 kõige kõrgemast majast enne maavärinat on veel püsti ainult 14 ja 4 lubatakse lisaks taastada. Kuuekorruselise telemaja varingus hukkus 115 inimest, kogu linna peale kokku samas maavärinas 185. Kolmest maavärinast oli see keskmine, aga esimeses ja kolmandas hukkus samuti inimesi. Pildil on Millenniumi hotell, mis taastamise järel avati 2018 uue nime all (nüüd on Distinction) ja näeb välja sedasi. Vihje: fassaad on kõver, OpenStreetMap kinnitab seda. Maja on 14-korruseline ja 51 meetrit kõrge. Maavärina ajal oli ta linna kõrguselt 15. hoone, praegu 7.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Detail_of_Distinction_Hotel_facade,_Christchurch,_New_Zealand.jpg

ESIMENE KOSMOSEVIDEO: Lõuna-Krabi udukogu (5. mai, 6 minutit)

Hubble'i kosmoseteleskoop sai 2018 juba 29-aastaseks ja sel puhul filmis see Lõuna-Krabi udukogu. See tekkis punasest hiiust välja heidetud ainest, aga punane hiid ise on lähisuhtes valge kääbusega. See planetaarne udukogu asub lõunataevas Kentauri tähtkujus ja nime sai ta sellest, et on väga Krabi udukogu moodi, mis asub põhjataevas Sõnni tähtkujus. Mõlemad meenutavad väljanägemiselt krabi. Krabi udukogu avastati 1840, aga Lõuna-Krabi udukogu 1967. Mõlemad asuvad meist mitme tuhande valgusaasta kaugusel.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubblecast_119.webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: kosmosemoodul Tianhe (12. mai, 2 minutit)

Tianhe on Hiina kosmosejaama baasmoodul, mis saadeti orbiidile 29. aprillil 2021. Inglise viki tõlgib mooduli nimeks Taevaste Harmoonia, aga vene viki Taeva ja Maa Harmoonia. Moodul on 16,6 või 18,1 m pikk, 4,2 või 4,1 m lai (näete, millised erinevused on inglise ja vene viki vahel), mass 22,6 tonni. Välimuselt meenutab Tianhe moodulit Zvezda, millest pandi kokku Vene kosmosejaam Saljut, ja selle põhjal on oletatud, et Hiina kosmosejaam tuleb üsnagi teise Vene jaama Miri moodi. Moodulil on ka mehaaniline käpp, millesarnane oli juba Miril. Käpp on vene keeles „ljapa“ ja inglise viki ütlebki: „Lyappa-tüüpi robotkäsi“. Veel tänavu korraldatakse Tianhe juurde mitu lendu varustuse, ülejäänud moodulite ja taikonautidega, taikonaudid startisid selle kirjatöö ärasaatmise päeval, 17. juunil. Muide, Hiinas on ka superarvutid Tianhe-1 ja Tianhe-2, mille nimi kirjutatakse inglise ja vene keeles samamoodi kui kosmosejaama mooduli nimi, aga hiina keeles on kirjapilt teistsugune ja tähendus samuti: „Taevane Jõgi“.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Review_the_wonderful_moments_of_Tianhe_core_cabin_mission_in_120_seconds.webm

TEINE KOSMOSEVIDEO: rõugearmiline Kuu (14. mai, 1½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:ComputerHotline_-_Lune-2008-05-14_(by).ogv

ESIMENE VANAFILM: „Põhja hulkurid" (27. mai, 103 minutit)

James Oliver Curwood kirjutas palju jutustusi Kanada ürgloodusest. „Põhja hulkurid" on eesti keeleski ilmunud. Kuid ekraniseeringutes moondusid tema teosed tundmatuseni. „Põhja hulkurite" peategelased olid raamatus koer ja karu, selles 1920. aasta Ameerika filmis on nad taandatud kõrvaltegelasteks, kelle seiklus metsikus looduses kestab mitte aasta aega nagu raamatus, vaid ühe päeva. Metsatulekahju on siiski olemas, selleks püstitati stuudiosse puutüved, millele õmmeldi külge puuoksad ja saadi olematut liiki jämedad madalad puud. Filmi peategelased on inimesed ja muidugi on kesksel kohal armulugu. Jutustusega „Morsk Whapi" läks koguni sedamoodi, et stsenarist ei pidanud võimalikuks teha filmi, mille peategelaseks oleks taani dogi, ja muutis koera naiseks, keda mängis ise – Curwood solvus, kuid valmis Kanada menukaim film, mis tõi 300% kasumit, sellele aitas muidugi kaasa Kanada filmide esimene alastistseen. Nii et loodan, et olete „Põhja hulkureid" lugenud ja vaatate seda filmi kui kurioosumit. Alles 1961 tegi Disney jutustusest originaalilähedase ekraniseeringu.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Nomads_of_the_North_(1920).webm

KUU ANIMAFILM: „Kohvijooks" (29. mai, avaldamise 1. aastapäev, 3 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Coffee_Run_-_Blender_Open_Movie-full_movie.webm

TEINE VANAFILM: „Tantsiv siga" (31. mai, 4 minutit)

4 minuti pikkune 1907. aasta Prantsuse film, mis valmis Pathé stuudios. Filmi kõik autorid, sealhulgas näitlejad, on teadmata. Pärast valmimist ei äratanud see film tähelepanu, kuid XXI sajandil avastati selle absurdsus ja selle sai tagantjärele oma totruse poolest tuntuks. Hüpoteetilise 1907. aasta Oscari valimistele julgeksin selle filmi esitada parima kostüümi kategoorias.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Le_cochon_danseur_(1907)_-_yt.webm

Tolmunud topeltettur 6: Diagnoos: malehaige (Rauno Pärnits)

Vähe on inimesi, kes on pühendunud malemuusa Caissa kummardamisele nii jäägitult, kui seda oli filmimees Stanley Kubrick.

Käigud sai Stanley selgeks 12-aastaselt ning üsna kiiresti jõudis Bronxi poiss tasemele, mis lubas igapäevaselt tõsta nuppe nii paljudes Manhattanil asuvais maleklubides kui ka New York Central Parkis, kus nuputõstjatele on lausa eraldi paviljon reserveeritud. Viimane mängupaik on Kubricki elus eriti olulisel kohal, sest 20ndate eluaastate alguses elataski ta end üksvahe ainult pargimaletajana, veerand dollarit partii panuseks, teenides nädalas 20$. Ise on ta hiljem meenutanud seda perioodi nii: „Ma mängisin 12 tundi päevas, keskpäevast südaööni. Kui väljakutsujaid ei olnud, mängisime teiste samasuguste pargimaletajatega omavahel.“ Olgu mainitud, et ta ise pidas end nende seas üheks kõvemaks, olgugi et tema lemmik-avanguks oli tollal kõigile avanguteooria postulaatidele sülitav nn Orangutani avang, mis algab avakäiguga ettur b4 ja mille ainuke eesmärk on sundida vastast oma peaga mõtlema, sest etturikäiku b4 normaalsetes avangutes ei esine!

Statsionaarsed malelauad New York Central Parkis

Male oli tegelikult ka see, mis suunas fotograafiakirega Kubricki filmimaailma. Manhattani maleklubis kohtus ta mehega, kes äratas temas huvi filmitegemise vastu. Selleks oli ajalehe New York Telegram and Sun filmikriitik Alton Cook.

Juba üks tema esimesi filme, pangaröövist rääkiv Tapmine / The Killing sai malemaailma kontekstis hakkama päris fantastilise saavutusega, kui kaader filmist sattus maleajakirja esikaanele, põhjuseks stseen kohas nimega The Academy of Chess and Checkers.

Hollywoodis kiiresti pettunud Kubrick kolis 1960ndate algul Inglismaale ning väntas oma hilisemad filmid kõik seal. Ja muidugi mängis malet nii vabal ajal kui ka filmimise käigus. Selline pilt võtteplatsil oli pigem reegel kui haruldus:

Selle, mis toimus filmi Kosmoseodüsseia 2001 võtteplatsil, on filmi stsenarist Arthur C. Clarke hiljem ohates kokku võtnud järgmiselt: „Hea, et ma malet ei oska. Muidu poleks filmi tegemisest midagi välja tulnud, sest me oleks ainult malet mänginud.“

Kubricku teene on ka malestseeni filmi sisse surumine. Clarke tahtis mänguks matemaatilist nuputamist polüminodega, kuid Kubrick suutis ta ümber veenda. Sealne partii on muide ehtne 1910. aastal mängitud turniiripartii, mille kohta on olemas lausa eraldi Wikipedia artikkel. https://en.wikipedia.org/wiki/Poole_versus_HAL_9000

"I'm sorry Frank, I think you missed it: queen to bishop three, bishop takes queen, knight takes bishop, mate."

Olgu siinkohal mainitud, et filmis arvuti eksib käiguga. Kasutatud inglise notatsioonis oleks korrektne öelda „queen to bishop six“ ja tegelikult oda ei pea lippu lööma, mis venitaks mängu kaks käiku pikemaks. Miks selline malelapsus tehti, on teadmata. Kubrick vaikis sellest elu lõpuni.

Kubricku järgmise ulmefilmi Hiilgus / The Shining võtetel juhtus aga selline kordumatu lugu, et üks võttepäev jäi režissööri malekire tõttu üldse ära! Kõiges oli süüdi näitleja Tony Burton, kes ühel päeval võttis võtteplatsile kaasa malelaua. Kui Kubrick seda nägi, kuulutas ta välja puhkepäeva hoolimata sellest, et võtete ajagraafik oli niigi miinuses ja edasi tõsteti päev läbi nuppe. Kusjuures enamiku allikate kohaselt olla Kubrick kõik partiid võitnud. Vaid nädalase lepinguga Burton jäi aga võtteplatsile rohkem kui kuuks ajaks.

Järelhüüetes Kubrickule võttis sõna terve plejaad Hollywoodi staare, kellest nii mõnigi meenutas hea sõnaga, kuidas nad kahekesi nuppe tõstsid.

Kui tugev maletaja Stanley Kubrick oli? Praktiliselt igas suuremas netimalefoorumis on seda arutatud ja arvamused on seinast seina – suurmeistri tasemest kuni täieliku amatöörini. Kuigi Kubricku sõprade hulgas oli ka malesuurmeistreid ja neist mõni isegi veel pargimaletamise ajast, siis talle suurmeistri mängutaseme omistamine on küll väga kaheldav, sest mitte keegi ei mäleta Kubrickut olema eales pika ajakontrolliga turniiripartiid mänginud, isegi kiirmalevõistlusele olla ta noorest peast vaid korra või paar ära eksinud. Jääb üle vaid välkmale ja niisama nuputõstmine, milles pikaajalise praktikuna oli Kubrick kindlasti lihtharrastajast üle, aga vaevalt ta kasvõi meistrikandidaadi järgu maletajate tasemeni küündis. Vaevalt ta ise oma taseme pärast muretses – tema nuputõstmine käis ikka rohkem rõõmu kui saavutuse või reitingu pärast.

Artikkel: Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama roboteid (Taivo Rist)

Kuu ulmestaar Rait Piir, endine tehnikaajakirjanik, kinnitab intervjuus „Reaktorile“ teadjalt: „Töö massiline automatiseerumine ja tehisintellekti kiire areng on juba toimumas ning tulevikus võib kaduda suur enamus praegusi töökohti.“ Õigupoolest on seda räägitud juba paarsada aastat, kui riidemanufaktuurid hakkasid kodus töötavatelt kangrutelt tööd ära võtma, mis põhjustas mitu tööliste ülestõusu. Juba sajandeid varemgi jättis trükipress käsikirjade ümberkirjutajad tööta, ainult see ei põhjustanud sotsiaalset katastroofi.

Olen töötanud mitmel pool, kus uued tehnikad, mis inimkonna tööta jätavad, võiksid esimesena välja paista. Aga ega ma kõiki oma töökohti siin ei nimeta, ainult olulisemaid.

PANK

Töötasin pangas pangaülekannete sisestajana. Me olime kabinetis kolmekesi ja pidime kolme peale kõik ülekanded, mis pank päeva jooksul tegi, sõrmistiku abil sisestama. Teletaip tegi meie sisestatud andmete põhjal suured auguliste paberiribade rullid, mis keskusesse edastati. Kontrollsummad olid olemas, nii et trükivead tulid kõik välja.

Seda tööd enam ei ole. Pangaülekandeid on nii palju, et nende edastamiseks ei piisaks kolmekümnestki töötajast. Ma nägin oma tööd veel kaua aeg-ajalt unes ja tunnistan, et mulle see ei olnudki vastik töö ega unenägu, aga siiski on mul raske ette kujutada kedagi, kelle jaoks säherdune töö – iga päev tundide viisi pangaülekandeid sisestada – oleks ülim rõõm või eneseteostus. Ma ei kahetse, et tehnika areng on selle töö kaotanud.

MOBIILTELEFONIDE RENT

„Ära osta mobiiltelefoni! Parem rendi see!“ Kas mäletate veel? Noh, mina seal töötasin. Kas teie mobiiltelefon on ikka kindlustatud? Me tegime ka seda. Meil oli oma poiste firma. Ja ma ei suuda oma ülemuse ettenägelikkust piisavalt kiita, kui ta selle firma rootslastele maha müüs ajal, mil see veel midagi väärt oli. Ma olin nagu kõrvust tõstetud, et meie firmat peeti ülesostmise vääriliseks. Aga pärast seda läksin ma firmast päevapealt ära. See polnud enam meie firma.

Mobiiltelefonid on nii odavaks muutunud, et nende rent ja isegi järelmaksuga müümine pole enam piisavalt tulus omaette firmade ülalpidamiseks. Kas tõesti keegi selle töö kadumist kahetseb? Mobiiltelefonide kindlustuslepinguid? Mina mitte. Ütlen ausalt, et minu tööülesanded selles firmas olid ebamäärased ja ma tegin seda ainult, noh, sõprade heaks.

TEHNIKAÜLIKOOL

Tehnikaülikool on parim koht, kus töötada. Sa puutud kokku inimkonna intelligentseima osaga, see käib nii kolleegide kui tudengite kohta. Ja sinu töö pole amoraalne nagu juristidel ega seisne mudaloopimises nagu poliitikutel, vaid sellel on tõeline väärtus ja tähendus. Kui me aga räägime uuest tehnikast, mis hakkab inimestelt tööd ära võtma, kas ei hakkaks see kõigepealt Tehnikaülikoolis välja paistma?

Ega ei hakanud küll. Mõndagi muutus nende aastate jooksul, näiteks arvuteid kanti alailma maha ja neid jagati töötajatele avalduse alusel tasuta, aga töötajaid justkui vähemaks ei jäänud. Ainult valvureid oli pärastpoole vähem näha, kui töötajatele pääsukaardid jagati. Esimestel aastatel oli instituudil majahoidja, kes elas kohapeal, aga tema koht kaotati ära ja ta pidi kaduma. Raamatukogus koondati rahvast ära. Aga ülikool – see pole ju majahoidja ja raamatukogutöötajad, vaid õppejõud ja tudengid? Nende arv ei vähenenud, mõned õppesuunad ja õppejõukohad kaotati ära, ent asemele tulid teised.

TÕLKEBÜROO

Üks mu kolleeg ütles, et Eestis on kaks tõeliselt hea nimega tõlkebürood: Ainult Inglise Tõlkebüroo ja Tehnilise Tõlke Keskus. Mina töötasin neist teises. Tuttavad olid üldiselt veendunud, et see on Tehnikaülikooli allasutus, ja ma alati ei viitsinud seda ümber lükata. Ainult siis, kui keegi teada tahtis, kas minu peamine töö on tudengite bakalaureuse- ja magistritööde tõlkimine, võtsin vaevaks selgitada, et neid tõlgib iga tudeng ise, kui need üldse tõlkimist väärt on.

Tehnilise Tõlke Keskus on üks Eesti kõige ulmelisemaid asutusi. Peamise osa tööst moodustavad kasutusjuhendid. See tähendab, et ma puutusin kõige moodsama tehnikaga kokku veel enne, kui seda osta sai. Kas see pole siis ulme? Muidugi mõtlesin aeg-ajalt, kas nüüd paistab siin mõni leiutis, mis hulga inimeste töö ära võtab, aga ei leidnud ja isegi tagantjärele ei märka ma sellist. Säherdusi tekste tuli seevastu ikka, mille kohta mõtlesin: „See ettevõte hakkab nüüd paljudele inimestele tööd pakkuma.“

Küll aga hakkasin tähele panema halvasti tõlgitud kasutusjuhendeid. Need ei tule Tehnilise Tõlke Keskusest. Need tulevad kitsidusest. Eesti kultuurile oleks parem, kui kõik kasutusjuhendid oleksid korralikus keeles ja keeleinspektsioon saaks keelevigade eest trahvi teha. Mina käin aeg-ajalt sööklas, kus ripub silt "ALLERGENIDE KOHTA KUSI TEENINDAJALT". Aga hea tõlge on paraku kallis. Siin tulevad appi masinad.

Tõlgitud tekstid jäävad arvuti mällu. Kui hakatakse uut lauset tõlkima, siis vaadatakse, kas seda juba on tehtud, ja kui on, siis visatakse tõlge kohe ette. Vaste ei pea olema täpne, näiteks kui mälust leiab lause, mille erinevus tõlgitavaga seisneb lause lõpumärgis või selle puudumises või numbritega kirjutatud arvus või suur- ja väiketähtedes, siis on seegi suureks abiks. Mäletan, et kord toimetasin ainsa päevaga ära 600-leheküljelise tõlke – mälust tuli lihtsalt nii palju välja. Niimoodi läheb töö kiiremini, mis võimaldab hinda alla lasta. See tähendab, et tõlkemälu kasutamine ei võta tõlkijatelt tööd ära, vaid vastupidi: tõlke odavnemine julgustab uusi kundesid tõlget tellima. See annab tõlkebüroole tööd juurde, mitte ei vähenda seda.

Tõlkebüroo peamise varanduse moodustavad tõlgitud tekstid. Mida rohkem neid on, seda rohkem ja täpsemat suudab tõlkeprogramm tõlkijale/toimetajale ette pakkuda. Takso valimisel pole "Pakume  taksoteenust juba 20 aastat" mingi argument, aga "Pakume tõlketeenust juba 20 aastat" on kõva sõna.

VIKIPEEDIA

Teoreetiliselt on tõestatud, et igaühe muudetav veebientsüklopeedia ei saa töötada. See variseb kokku vandalismi ja desinformatsiooni all, mida purskavad ennast promovad ärimehed ja poliitikud, uusnatsid ja usuhullud, Kremli trollid ja omaalgatuslikud vandaalid ning koolilapsed, kes kirjutavad, et nende pinginaaber on pede.

Praktikas vikipeedia siiski toimib. Robotite pärast. Näiteks inglise vikis käib ClueBot läbi kõik viimased muudatused ja keerab tagasi need, mis talle vandalismina tunduvad. Enamasti on ClueBot nutikas. Aga minu esimene muudatus inglise vikis oli artiklis "Oops (disambiguation)" ja ClueBot keeras sellegi tagasi. Kaks korda. Kolmandal korral jäi püsima, kui ma tema peale kaebasin. Nii et robot pole eksimatu.

Commonsi suur probleem on autoriõiguste rikkumine. Eriti palju autoriõigusi rikkuvaid faile on uute kasutajate kaastöö seas ja OgreBot koondab oma loenditesse kõik failid, mille on üles laadinud kasutajad, kellel on alla 150 muudatuse tehtud. Üks robot koondab oma loenditesse kõik failid, mille kohta üleslaadija väidab, et seal on tekstlogo – kogemus näitab, et paljud pole seda mitte.

Kujutlegem, et keegi avastab internetist mingi vaba litsentsiga faili ja laadib selle Commonsisse. Praktika näitab, et paljud valetavad litsentsi kohta, nii et seda on vaja kontrollida. Robotid kontrollivad ja lisavad autoriõiguse rikkumise malle, samuti malle, et litsents on kontrollitud ja vastab tõele. Esimesena tuli välja robot nimega FlickrReviewer, pärast hulk teisigi.

Võib-olla mäletate sellist pildijagamiskeskkonda kui Panoramio. See pandi kinni. Kuid Panoramios oli väga palju fotosid vaba litsentsi all. Panoramio upload bot päästis need, laadides sadade tuhandete ja võib-olla miljonite kaupa fotosid Panoramiost Commonsisse.

Commonsis oli mall „See fail on üles laaditud UploadWizardit kasutades“. Kogukond otsustas, et see mall ei anna mingit normaalset teavet ja seda pole vaja. Keegi ütles selle kohta: „Ainult 6 miljonit faili? Teeme ära!“ Robotite vägi lasti peale, paari kuuga oli see mall kõikjalt kõrvaldatud ja nüüd juba kasutamata mall kustutati ära.

.pdf-failid sisaldavad mõnikord peidetud teavet. Kes viitsib kõiki üleslaaditud .pdf-faile peidetud andmete suhtes kontrollida ja väiksema mahuga, puhastatud versioonid üles laadida? Robot viitsib. Kes viitsib kõik üleslaaditud failid üle kontrollida, puuduva litsentsi korral lisada mall „Litsents puudub“ ja puuduva allika korral „Allikas puudub“? Robot viitsib. Robotid lisavad kategooriaid „Sellel failil pole ühtki mõistlikku kategooriat“ ja „Sellel failil pole infoboksi“. Kujutlegem, et sama fail on Commonsisse eri kasutajate poolt kaks korda eri nimede all üles laaditud. Robotid otsivad ja tähistavad duplikaate. Kujutlegem, et kustutati fail, mida kasutati mitmekümnes keeles. CommonsDelinker otsib kõigist keeltest seda kustutatud faili ja kõrvaldab artiklitest. Kujutlegem, et failil pole ühtki mõistlikku kategooriat, aga on geograafilised koordinaadid. Robot kategoriseerib koordinaatidest lähtudes. Robot loeb kokku iga administraatori logitud tegevused, et kindlaks teha, kes neist oma õigusi kasutab – kui pikka aega ei kasuta, saab õigused ära võtta. Arhiveerimise roboteid on terve hord. Mingi kahtlane robot otsib faile, millel leiduvad seda tüüpi kategooriad kui „Saksamaa detsembris 2021“ ja „Fotod, mis on pildistatud 2021-12-31“ ning kui leiab mõlemad, asendab need kategooriaga „Saksamaa fotod, mis on pildistatud 2021-12-31“. Osa faile on vandalismi vältimiseks kaitstud, nii et ainult administraatorid tohivad neid muuta, ja seetõttu sai päris mitu robotit administraatori õigused. Robotid kasutavad administraatori õigusi sellekski, et piiluda kustutatud faile, ja kui mõni kustutatud fail uuesti üles laaditakse, siis sellest märku anda. Pikka aega oldi umbusklikud robotile kustutamise õiguse andmise osas, vastavat robotit katsetati tükk aega, aga kui lõpuks tehti taotlus talle kustutamise õigus anda, ei tulnud ainsatki vastuhäält, mitte ühtki. Paari lähema aasta jooksul on oodata robotit, millel on kasutajate blokeerimise õigus.

Robotid teevad Commonsis kõige tüütumaid ja igavamaid töid. Alustades uute kasutajate tervitamisest, mida teeb robot nimega Wikimedia Commons Welcome. Nad ei võta inimestelt tööd ära, sest põhiliselt teevad nad asju, mida inimesed ei tahaks teha, ehkki need on vajalikud. Seevastu huvitavaid, loovust ja mõistust vajavaid tegevusi pole veel ükski robot asendanud. Sellega muudavad nad Commonsi, kuidas öeldagi, inimväärsemaks paigaks. Ja robotid ei peleta kasutajaid eemale, vaid võiks isegi öelda, et parema keskkonna loomisega julgustavad nad inimesi Commonsis tegutsema.

KOKKUVÕTE

Robotid võtavad üle kõige nürimad ja igavamad tööd, mis inimesi kõige vähem huvitavad. Loomingulised tööd jäävad robotitest puutumata. Igavaid töid on maailma veel palju jäänud ja robotitel on arenguvõimalusi küllaga. Ja sellepärast mina ei karda, et tehnika areng ja tööde asendamine masinaga inimkonnale halvasti mõjub.

Täitsa palju töökohti on juba kadunud. Mõnikord ükshaaval, aga mõnikord sadade kaupa. Narvas lõpetas "Kreenholm" tegevuse ja kolmandik linlasi olid töötud. See oli ebameeldiv, aga millalgi tuli see ära teha. Töö „Kreenholmis“ oli üldiselt monotoonne, just sellist robotid endale võtavadki. Maagi murdmine kaevandustes? Jällegi üksluine igav töö, mida õnneks enam käsitsi ei tehta.

Väärib märkimist, et kuigi nii palju töökohti on kadunud, pole ühiskond ometi hukka läinud. Tekkinud on uued töökohad, riigil on raha sotsiaaltoetuste maksmiseks ja ümberõppe korraldamiseks. Ja kui püstitada küsimus, missuguses ühiskonnas soovime elada, just materiaalses mõttes – kas sellises, kus meil on „Kreenholm“ (eeldusel, et selle toodangut on kusagile müüa), kus metsa tehakse käsitsi ja mitte harvesteriga, kus mobiiltelefone üüritakse ja kindlustatakse ning kõik pangatehingud tuleb eraldi sisestada ja teletaibiga teise panka saata – ma kaldun siiski eelistama tänapäeva ühiskonda.

Commonsis ja teistes suurtes vikipeediates on juba kujunenud harmooniline ühiskond, milles robotid on kogukonna täieõiguslikud liikmed. Kumbki pool ei saaks teiseta hakkama. Ja see ongi tuleviku maailma mudel.

suvi 2021

Ulmeühingu tegemistest (Veiko Belials)

Kuna hiljaaegu oli Eesti Ulmeühingu aastakoosolek, siis on paslik teha väike kokkuvõte tehtust ja vaadata, mis edaspidi plaanis.

Ulmeühingul on hetkeseisuga 86 liiget (üks uus liige on liitunud juba sellelgi aastal, nii ei kattu praegune seis graafikul kujutatuga). Liikmete arv on stabiilselt kasvanud (joonis 1).

Joonis 1. Liikmete arv (seisuga 31.12.2020).

Julgen arvata, et paljuski on selle taga ühingu aktiivsem tegevus – avaldusi on esitatud nii Estconil, jutuvõistluse järel kui „Õhtud Eesti ulmega“ üritustel.

Koos kirjastusega Fantaasia ja Prima Vistaga korraldatav ulmejutuvõistlus on muutunud üle aasta toimuvaks traditsiooniks. Ka koostöö Haapsalu Õudusfilmide Festivaliga on aina tugevnenud ja me oleme kinnistunud nende ametliku koostööpartnerina. Aastal 2018 toimus Lovecrafti ettekanne ning koostöös kuulutati välja sõnaus ulme ja filmindusega seotud eestikeelsete terminite leidmiseks, mis kestis juunini. Võitjad kuulutati välja Estconil. Aastal 2019 tutvustas artikli autor HÕFFi ja Ulmeühingut Raadio Elmaris 25.04.2019 Elmari hommikujutu saates ning Jüri Kallas oli kaasatud Vladimir Tarassovi retrospektiivi. Eelmise koroonaaasta virtuaalsel HÕFFil toimus Joel Jansi romaani „Tondilatern“ esitlus. Jüri Kallas juhtis Indrek Hargla ja Mart Sanderi vestlusringi ning tutvustas kogumikku „Ülestõusjad ja kodukäijad“.

Septembris 2019 alustas ulmeühing Tartu kirjanduse majas regulaarselt kord kuus toimuvat sündmuste sarja „Õhtud Eesti ulmega“, mis on kestnud tänaseni. Praeguseks on kokku toimunud 16 ulmeõhtut, millest on osa võtnud kokku üle 500 inimese (joonis 2).

Joonis 2. „Õhtud Eesti ulmega“ osalejate arvud

Kuna osad ei kipu end kirja panema, siis ei pruugi arvud olla päris täpsed. Graafikust on näha ka koroonapiirangute mõju, samas on üritused siiski toimunud (v.a kevadel 2020, kui oli eriolukord ja üritused ära keelati, ja nüüd uuesti – veebruar, märts ja aprill 2021).

Toimunud ürituste teemasid võib igaüks ise vaadata aadressilt http://ulme.ee/veeb/?page_id=83&lang=et

Edasised plaanid

• Estcon 2021 toimub 16.-18. juulil Udu talus Jõgevamaal.

• „Õhtud Eesti ulmega“ jätkuvad.

• Voronja galeriis on kuni 29. augustini 2021 avatud näitus „Kolmainsus: Teadus. Kunst. Ulme“, mille tegemisele me jõudumööda kaasa aitasime. K-P kell 12-18. Sissepääs 2 eurot (lastele tasuta)

• HÕFF tuleb 13.-15. augustil. Koos korraldajatega on plaanis hakata välja andma auhinda festivali parimale ulmefilmile (ulme siis eelkõige SF-i tähenduses). Töönimetus „Navigaator Pirx“. Ulmeühingu poolt on žürii, kuhu sel aastal kuuluvad Jüri Kallas, Joel Jans ja Veiko Belials. Lisaks aitab Jüri Kallas ka filme sisse juhatada.

• Väikese Hipi Fond annab välja noore ulmeautori toetuse. Aitasime teha reglemendi ja aitame ka taotlusi hinnata.

• Koostöös Prima Vistaga tuleb sügisel Lemi 100. juubelile pühendatud Futuroloogiline kongress, mille peaorganisaator on Jaak Tomberg. Lisaks vestleb Jüri Kallas Prima Vistal Uwe Laubiga.

• Tartu Linnaraamatukogu ja Genialistide Klubi koostöös tulevad eesti noorteulmele pühendatud vestlusõhtud, mida veab Mairi Laurik.

Sarjaarvustus: Invincible (Riho Välk)

Esimese asjana pean ma ikka endast rääkima. Olen ära vaadanud kõik Avengersid, hulga Deadpooli, X-Men, Wolverine’i filmid ning lugenud isegi umbes viis koomiksiraamatut. Otsa veel Invincible’i autori, Robert Kirkmani varasema teose, The Walking Deadi, põhjal tehtud mängu mänginud. Kõiksugustest koomiksipõhistest adaptsioonidest olen aga ringiga mööda käinud. Kahel põhjusel, mis on minu jaoks samad, mis hoiavad keskmist ulmehuvilist eemal superkangelaste filmidest: Marveli omad tunduvad naiivsed (animeeritud lausa titekad), DC omad aga jube diiplevad. Selgitan: eks me kõik ole kunagi TV3 pealt näinud Raudmeest ja Ämblikmeest ning muud sarnast ja oleme ausad: täiskasvanult ei viitsiks. DC puhul aga, kui sattusid kinosse vaatama Orbude kaklust või Suitsiidisalka, siis pooleteist tunni jagu veel kannatas, aga sarjana? Tänan, ei. Kokkuvõtvalt: minu ootused ei olnud kõrged ja kui ma nüüd mainin midagi uudset, mis on vanadele fännidele ammututtav, siis vabandan oma ignorantsuse pärast.

Millest räägib meile Amazon Prime'is ilmunud Invincible?

Troop on iseenesest jube tuttav: Maale sattunud alieen on kohalikest tugevam ja peab oma supervõimetega maailma päästma. Superman tuleb esimesena mõttesse, järgmisena Dragonballi animest Son Goku. Eks neid näiteid ole veelgi, Omni-Man on selles suhtes kõige klassikalisem kandilise torsoga lükrakangelane eales. Siiski on peategelaseks tema poeg, kellel tärkavad samuti supervõimed, kes peab nüüd pärast justiitsliigast inspireeritud Guardians of the Globe nimelise superkangelaste tiimi hukkasaamist koos teiste tiinekatega maailma turvalisena hoidma. Raske koorem noore kuti jaoks, kes samal ajal tahaks sõpradega hängida ja tibisid sebida.

Kuidas ma seda vaatama sattusin?

Väga lihtsalt - rümbarebu. Komistasin videoklipi otsa, kus Omni-Man põrutab läbi dimensioonidevahelise portaali tulnukate planeedile ja lausub kurjakuulutavalt: “Maa ei ole teie vallutada” ning tambib põhimõtteliselt kogu võõrtsivilisatsiooni ürgmudasse tagasi. Lisada juurde detail, et see oli hästi animeeritud, ning võis esimese episoodi jooksma panna. Kas ma pettusin, kui 90% esimesest episoodist oli täpselt see, mida ma olin kartnud: suvaline tiinekaelu (üsna vähese ängiga sealjuures), võimete avastamine ja muu tavaline mudru? Muidugi. Aga episoodi lõpus selgus, et vaatajat oli edukalt ninapidi veetud ning loetud minutitega hävitati kõik illusioonid keskpärasusest. Süütenöör oli pikk, aga vägev avapauk oli eelmainitud Guardians of the Globe veresaunaga antud.

Edasi saame vaheldustega kaasa elada Marki elule. Kuidas tulla toime nii tsiviil- kui superkangelase eluga. Taas kord, kulunud teema, aga hästi lahti kirjutatud. Invincible teeb nimelt kaht asja väga hästi: tegelased ja visuaal. Esimene on minu jaoks haruldane kiitus: ma jälgin taustal mürisevat tehnikat, ulmelisi elemente, asjade haakuvust, häälenäitlejaid, heliriba ja sadat muud asja, tegelased huvitavad mind indiviididena harva. Siin olid aga omad positiivsed ja negatiivsed karakterid, kelle igasugune, ka ekstravagantne käitumine tundus neile omane ja õige. Häid tegelasi on palju ning ka tüütud ja totrad tegelased sobivad oma rolli, mitte ei ole papist välja lõigatud maketid. Samuti tuleb kiita supertegelasi – ei ole nende võimetega üle võlli mindud, aga pole ka seda, et üheülbalised steroidiambaalid lihtsalt tümitavad üksteist. Eraldi äramärkimist vääriksid kindlasti “Kaksikud”, ehk siis üks geniaalne pahalane, kes valmistab endast esimesel võimalusel identse koopia, et siis tollega vaielda, kumb neist on originaal.

Teine osa, ehk visuaal, mängib kokku erinevatest komponentidest. Muidugi on kõik hästi animeeritud. Lisaks aga peab kiitma kõikvõimalikke detaile, koreograafiast värvide valikuni. Kõik töötab, kõik on selge ja ilus. Eriti just lahingud, mida on lausa lust vaadata. Oma panuse annab muidugi ka võigas vägivald. Absurdne, kuid mitte ülepingutatud, emotsioonidele rõhuv vägivald. Korduvalt sai teleka pihta hõigatud: “mis sellel multikal viga on?” Seda siiski positiivses võtmes.

Kas ulmet jagub? Muidugi jagub! Lisaks läbivale superkangelaste elemendile käib Mark Marsil ära, ajab Kuu peal tulnukatega juttu, Robot ehitab roboteid, igasugust tehnomöla on ka mõnuga. Sekka ka deemondetektiiv.

Vaatasin ka paari võrdlust koomiksi ning ekraniseeringu vahel. Mitmes rõhutati, et koomiksiversioon oli toores ja kiirustav. Näitena toodi kohalikku kangelastiimi, kes lüüakse esimeses episoodis maha - koomiksis olid nad lihtsalt nimed, kuulsamate versioonide karikatuurid. Sarjas olid neist saanud nii põhjalikud tegelased kui napi ajaga oli võimalik välja joonistada. Sellest piisas, seda ei olnud vaja palju, tundide kaupa diipi taustalugu, kuid seda oli täpselt piisavalt, et neile pöialt hoida ja kaasa tunda. Eriti kuna enamus hooajast vemmeldab peas küsimus: miks nad surma said?

Halvad küljed? Eks ikka. Üks peamine on muidugi kaljurippumine, kui kasutada toortõlget. Nii kui asi huvitavaks läheb, saab episood otsa. Teiseks, ja palun, need kellel on solvumine varuks, ärge palun solvuge. Invincible kannatab omaenda ajastu käes: sellesse on pakitud natuke liiga palju ning natuke liiga halvasti varjatult meie moodsat üliprogressiivsust. Ma ei ole moodsate voolude vastane, aga Invincible ei suuda ühtegi neist sõnumitest päris sirge seljaga välja öelda. Natuke jääb hambutu nina alla pomisemise mulje sellest. Võib-olla olen mina ajast maha jäänud ja vales kultuuriruumis.

Invincible’i viimane panus oli meie ajastule omase meemipõhja pakkumine. Kontekstiks: isa ja poeg läksid kaklema ning Omni-Man, olles pojale korralikult nüplit andnud, käratab: “Mõtle, Mark, mõtle!”. Sellest on nüüdseks tehtud sadu erinevaid versioone, kus üks tegelane üritab teist osapoolt järele mõtlema panna. Suur galerii:

Kokkuvõte: Pärast esimeste osade ilmumist oli IMDB skoor 9,2. Nüüdseks on see settinud 8,8 peale. Ma nõustun sellega.

Raamatuarvustus: Kaidi Kangur „Tumedam poolus“ (Leila Liivak)

Kaidi Kangur on tuntust kogunud luuletusi ja laulusõnu kirjutades. Tal on ainulaadne oskus maalida kirjanikusulega fantaasiaküllaseid pilte. Tema meeliköitev jutustamislaad ja kujutlusvõimet tiivustavad kirjeldused põimuvad kaasahaarava süžeeliiniga, mis viib lugeja müstilisse võlumaailma. Fantaasiaromaani „Tumedam poolus“ eelkäija „Tumedam pool“ jõudis esmakordselt lugejate ette juba kümme aastat tagasi kirjandusportaalis e-raamatukogu.com. Kahjuks vajus see üllal eesmärgil loodud internetilehekülg kiiresti unustuse hõlma ja „Tumedamast poolest“ jäi ainsa mälestusena alles kirje Eesti rahvusbibliograafia lehel. Pärast hoolikat töötlemist, uuendamist ja täiustamist jõudis romaani teine versioon „Tumedam poolus“ paberkaante vahele ja on nüüd kättesaadav kõigile lugejatele. Kindlasti ei tohiks seda teost pidada laste muinasjuturaamatuks. Võlukunsti varjukülgi tutvustavat kummalist lugu tasuks kindlasti lugeda kõigil, hoolimata vanusest. Juba ainuüksi selle pärast, et omandada meeliköitvat kogemust, mis looks helina meeltesse ja vahelduse halli argipäeva. Raamatusse põimitud manasõnad on kirja pandud nii kõlavalt, rütmiliselt ja kaasahaaravalt, et huuled tahtmatult loitsu lugema hakkavad.

Raamatu peategelane, käskjalg Ronk, on oma nimele vastavalt sünge, mustade lehvivate riietega naine, kes suudab kohale kutsuda deemoneid, salvata valusalt nii sõnade kui võlujõuga ning kasutada ära inimlikku lihtsameelsust. Teda kardetakse, austatakse, vihatakse ja armastatakse, kuid viimast ainult nende inimeste hulgas, keda ta endale tõeliselt lähedale laseb. Ronga järjekordseks tööotsaks on kohale toimetada Diana, kes näeb välja nagu tütarlaps, kuid pärineb veealusest riigist ning on sünni poolest roosiõis. Teel kauba tellija, võimujanus valitseja Tähkaja juurde, peab Ronk läbima erinevaid maailmu, ületama ees ootavad takistused ning kohtuma põlisvaenlaste ja ustavate liitlastega. Sugugi kergemaks ei muuda ülesande täitmist Diana lapselik käitumine ja lakkamatu jutuvada, mis neile mõlemale probleeme põhjustab. Miks ihkab Tähkaja nii väga roosinupust sündinud tütarlast, jäägu juba lugejale avastada.

Lisaks Rongale ja Dianale figureerivad raamatus oluliste tegelastena Kratt, Keeruk ja Pahtar. Kratt on osavalt maskeeruv, kuid üleliia jutukas spioon, Pahtar on natuke ebakindla loomuga manaja ning endine hingenõutaja Keeruk suudab oma rahuliku meele ja kaine mõtlemisega kaaslasi enamasti vaos hoida, et nad uisapäisa tegutsedes ennast ja teisi ohtu ei seaks. Lisaks kõnnivad neil kannul tumedad varjud ja kõikjal luuravad Kirstunaelad – luupainajad, kes meelsasti oma ohvri kirstu kinni naelutavad.

Otsustav pööre saabub raamatu keskpaigas, kui rollid vahetuvad ning Ronk ja tema kaaslased peavad ühendama jõu, võitlemaks kellegi vastu, kes algselt kõige ohutum näis. Algab pingeline võidujooks ajaga ning mängu tuleb panna nii võluvõimed kui iseenda elu.

„Tumedas pooluses“ on palju võõrapärase ja kodumaise kõlaga nimesid. Sugugi mitte kõik nimekandjad ei osutu tähtsateks tegelasteks. Mõned lihtsalt tulevad ja lähevad. Kohati see natuke häiris, kuid sündmuste arenguga kaasa minnes ununesid läbilipsanud kõrvaltegelased kiiresti ja asemele tulid uued, kes natuke kauemaks püsima jäid. Eelpool mainitud peategelaste karakterid on hästi välja joonistatud ning lugejal saavad kergesti tekkida oma lemmikud, kelle käekäigule rohkem kaasa elada.

Enne „Tumedama pooluse“ lugema hakkamist jätsid mind lood võluritest, ordudest, maagiast ja muust taolisest suhteliselt ükskõikseks. Ainult mõned üksikud kirjanikud suutsid selle teema minu jaoks piisavalt huvitavaks muuta. Kaidi Kangur on ainus kodumaine autor, kes nende väheste hulka kuulub. Imeulmet on kirjutatud palju, kuid Eesti kirjandusmaastikul leidub seda žanri vähe, kui mitte arvestada arvukaid tõlkeromaane. Nõnda jääb üle vaid soovida nobedat sulge ja kõrget fantaasialendu ka edaspidiseks ning jääme huviga ootama uusi raamatuid!

Raamatuarvustus: Roger Zelazny “Igikelts ja tuli” (Elar Haljas)

Aasta oli 2001, kui esimene Zelazny raamat mulle kaitseväeteenistuses päevnikuna ööd valvates näppu sattus, tookord oli see F-sarja “Avaloni püssid” ning hoolimata tõigast, et “Amberi” sari saigi tookord totaalselt vales järjekorras läbi töötatud, sai Zelaznyst kiirest üks mu lemmikkirjanikke. “Amberi” sarja puhul meeldis mulle hea tasakaal, kus kogu fantaasiarikas maailma ülesehitus ja kirjeldus oli balansseeritud märulit täis perekonnadraamaga, igav ei hakanud. Seda sama emotsiooni ja mitmekesisust otsin ma alati ka autori teistest raamatutest. Antud kogumikus, kus lühijuttudele hulgas olid ka mõned taustainfot lisavad artiklid ja esseed kirjutamisest, leidus ka paar lugu, mis mulle just seda “Amberi” seeriast pärit mitmekülgset emotsiooni ja kogemust pakkusid, nii et kindlasti lugemist väärt.

Igikelts

Väga huvitavate maailmaloome detailidega teadusulme lugu, kus peategelase sisemine äng oli kogu loo vältel lugejale väga hästi tunda. Autor suudab tegelased teha huvitavaks ning panna lugeja neile kaasa elama. Musta huumoriga pikitud lõpplahendus sobib antud jutustusele suurepäraselt. Samuti oli tunda loos kohati maagilist fooni, kuid eks seletamatud jõud mõjuvadki seni maagiana, kuni nad ära seletatakse.

LOKI 7281

Loo keskpunktis on tehisintellekt ning tema ellujäämisstrateegia väljatöötamine. Tundub justkui suhteliselt tavaline ulmejutu teema, aga eriliseks teeb antud pala just lähenemisnurk. Kui tavalugejal peaks see huumorit täis jutustus suunurgad lihtsalt veidi ülespoole tõstma, siis kirjaniku elukutset omavaid inimesi paneb ilmselt juba päris korralikult muigama.

Surmalaul.

Veidi "kuivem" ja rohkem teaduslikke fakte sisaldav lugu Saturnist, kus oli tunda, et tegu on esseest mugavdatud ulmejutuga. Taustatöö igati korralikult tehtud, kuid samas minu arvates tögati antud looga ka korralikult SETI programmi ja selle võimet/võimetust leida maavälist elu. Samas loo kulg ise on suhteliselt heas tempos ning ka lahendus lühijutule kohaselt dramaatiline.

Endalegi üllatuseks

Ilmselt antud kogumiku kõige rohkem minu maitsele vastav jutustus, kus seikluslikus kosmosetrilleris oli tempo pidevalt üleval ning tegelasteks parajad kelmid, kes korraga nii riukalikud kui ka sümpaatsed. Lugu on kirjutatu Fred Saberhageni bersergi universumisse ja peaks meeldima kõikidele Battlestar Galaktika fännidele, kuna ka siin on vastasseis inimeste ja isemõtlevate ning replitseeruvate masinate vahel. Mul igatahes läks küll kogu autori seeria to-do listi ning ootused lugemiselamustele on pärast seda lugu vägagi kõrgeks krutitud.

Päevane liik

Väike vinjett vampiirlusest ning nende kohandumisest tänapäevases ühiskonnas. Kahjuks ei tekitanud mingit emotsiooni – ei positiivset ega negatiivset.

Titani sagedused

Kosmosevinjett, kus tegelased kirjeldavad Saturni ümber toimuvat ning ei suuda ise sinna kuidagi sekkuda. Kogu loo ülesehitus on veidi rohmakas ja on tunda, et tegu on kiirelt valmisvisatud teosega. Selline naabrinaine-nägi-ja-kirjeldas ulmejutt.

Taevamana

Üks Larry Niveni mitte just kõige huvitavamasse ja õnnestunumasse maailma "The Magic Goes Away" paigutuv lugu. Samas tuleb tõdeda, et antud jutustus oli taseme poolest parem ja huvitavam kui originaalraamatud ja -lood. Müstilised kokkupõrked jumalate või nendesarnaste olevuste vahel on mind alati köitnud ning antud lugu võiks võrrelda sellise kergema "Ameerika jumalate" variandiga.

Öökuningad

Jällegi jumaluste omavahelisest jõuvõtmisest pajatav lugu, mis ilmselt andis ainest ka hilisemale pikemale romaanile "Üksildane oktoobriöö". Tempo oli hea, tegelased suutsid endale kaasa elama panna ning mis peamine – ka musta huumorit oli jutustusse parajalt sisse pistetud.

Hokusai: 24 vaadet Fuji mäele

Ilmselt paljude arvates antud raamatu kõige ilusam ja meisterlikum teos. Maaliti väga kenad pildid Jaapanist, aga üldsegi mitte minu maitse: oleks tahtnud, et loo sisu ja tegevus oleks olnud fookuses ja kirjeldus ikka täitnud taustajõudude rolli, antud juhul aga oli vastupidi. Tänu sellele kõigele oli ka antud loo tempo väga madal ning pikkust vaata et lühiromaani jagugi.

Raamatuarvustus: Maniakkide Tänav “Laevakaitsjad” (Elar Haljas)

Kuumade suvepäevade mõnusaks rannakaaslaseks sattus seekord Maniakkide Tänava uusim romaan “Laevakaitsjad”, kus terve päikesesüsteemi hõivanud rahumeelsel inimühiskonnal on tekkinud ääremaadel konfliktikolded. Kuna aga inimkond on unustanud ära sõjapidamise, siis saadetakse probleemiga tegelema eluheidikutest sundvärvatud ja vabatahtlikud laevakaitsjad, kes peavad hakkama kõike nullist leiutama ja üles ehitama. Ühe sellise arvutimängurist Uraani orbitaaljaama kasvandiku, Paul Möldri toimetamistest raamat pajatabki. Raamatu võib liigitada noorsooromaaniks, kuna peale kohati elavalt kirjeldatud märulistseenide midagi täiskasvanulikku äratrükitud ei ole, samas aga pakub piisavalt meelalahutust ka vanema generatsiooni lugejatele.

Mulle meeldib väga, et autor suudab luua huvitavad ja inimlikke tegelaskujusid, kes ei ole ainult üdini head ega halvad ning kelle seikluste käigus ka kogu taustamaailm ära kirjeldatakse. Algab kogu lugu rahulikult ning lugejal lastakse rahulikult aru saada raamatus toimivast ühiskonnast, mis on läinud patsifitseerimise teed ja kus igasugused agressiivsuse märgid või ühiskonnale mittekasulik käitumine karistatakse ära privileegide kärpimise ja ühiskonnast isoleerimisega. Kosmosejaamast liigutakse varsti edasi päikesesüsteemi äärealadele, kus värsked relvakandjad viiakse võitlema piraatidega, kes – üllatus-üllatus – on ka ise juba varem eemaldunud ning ressursside kitsikuses kõiki vahendeid ellujäämiseks kasutavad ühiskonnaheidikud. See kõik on aga alles sissejuhatus ning siit edasi algab väga põnev ellujäämismärul: lisaks piraatidele tuleb kohe varsti laevakaitsjatel rinda pista Pluutol kanda kinnitanud tulnukatega.

Autor on kindlasti teinud päris korraliku kodutöö: nii loo kulgemine kui ka tehnilised taustaandmed on väga hästi läbi mõeldud. Ainukene küsimärk on, kuidas ühiskond kõik eelnevad teadmised ära on unustanud ega suuda ohule kuidagi mõistlikult reageerida, kuid samas on ikkagi võimelised tehnoloogiliselt arenenumatele külalistele vastu hakata. Samuti on väga võõrik teatud tegelaste käitumine, mis võib olla ka taotluslik ning seletatav kogu ühiskonna üldise korraldusega. Mõjutuste poolest meenutas lugu mulle veidi Haldemani “Forever War” romaani, kus sõduritel oli pärast lahinguid väga keeruline tavaellu naasta: kui juba korra oled eluheidik ja sõdur, siis tuleb teha oma tööd. Samas sõjapidamise kirjeldused, tulnukatega võitlused ning laevakaitsjate naiivsus tõi meelde ka teise ulme suurmeistri, Heinleini raamatu “Tähesõdalased”. Ning raamatu kolmandaks seoseks kangastus mulle Scalzi “Vanamehe sõda”, kus sarnaselt antud raamatuga progresseeruvalt – nagu arvutimängus – avatakse uusi tehnoloogiaid tegelaste kogemuste kasvamisega ning pidevalt tuuakse lauale üha uusi ja keerukamaid lahendusi tekkivatele probleemidele.

Jutu kulg on üldjuhul väga heas tempos ning suuremaid seisakuid ei ole, samas aga jutustamisstiil on veidi konarlik ja kohati tundub ka pisut lihtsakoeline. Ei oskagi öelda, kas see võib olla tingitud peamiselt väga võõrikust ühiskonnakorraldusest, aga autori eelnevad romaanid on minu mäletamist mööda ikkagi olnud veidi ladusamalt loetavad. Raamatu teises pooles see nii väga ei häirigi, aga võib-olla selleks ajaks olin juba loo kulgemisest niivõrd lummatud, et lootsin näha, mis lõpplahenduse autor meile pakub.

Negatiivse poole pealt peab aga välja tooma, et väga palju on sisulisi apsakaid, eriti romaani esimeses pooles. Järgneb väike spoiler: näiteks vaene vabatahtlik varalahkunud Strude suutis korraga olla kolmes kohas: kõigepealt külmkambris, kus ta surnukangestuses käte vahelt relv ära võeti, et järgmisele võitlejale anda; siis paar lehekülge hiljem otsiti ta surnukeha varitsusele sattudes väljas lumehangest; ning vaid kümmekond lehekülge hiljem tõdeb üks varitsusest pääsenu, et kahjuks Strude surnukeha libises robotveoki pealt maha ja jäi lahinguväljale. Pisemaid möödalaskmiseid on veelgi, aga need õnneks loo sisu väga ei muutnud, kuid häirisid lugemist kindlasti.

Raamatu lõpp mingit väga huvitavat puänti kahjuks ei too: jutustus jõuab suhteliselt lineaarselt ettearvatavasse finišisse. Samas pakutakse hulganisti väiksemaid sisupöördeid, mis lisavad kõvasti draamat ning annavad seikluslikule märulile ainult vürtsi juurde, nii et igavuse üle kindlasti kurta ei saa.

Raamatuarvustus: Stanislav Lem “Robotite muinasjutud” (Mairi Laurik)

Juba ainuüksi pealevaatamise põhjal võib väita, et tegemist on suurejoonelise raamatuga - suurem formaat, kõvad kaaned, imearmas kaanekunst. Sirvides leiab lehekülgedelt kunsti veelgi. Raamatus on kuusteist muinasjuttu ning igaüks neist on illustreeritud. Kõikide illustreeritud raamatute hulgast muudab “Robotite muinasjutud” eriliseks seik, et illustraatoreid on suisa kuusteist - pooled neist Eestist ja pooled Poolast - ning lugeja võib raamatut päris pikka aega edasi-tagasi lapata, püüdes mõista, milline neist illustraatoritest talle kõige enam meeldis.

Muinasjutud ise on siin raamatus väikeste knihvidega. On neid, mis veelgi allegoorilisemas vormis räägivad just tavaliste muinasjuttude teemadest - pilatakse ahnust ja rumalust, hinnatakse vaprust, lubatakse üsna inimlikke väärtusi omavail roboteil seigelda ja roostetamiseni vananeda. Ja ometi on seal midagi veel. On suur universum, kuid mitte ainsatki inimest. Tõsi, mainitakse küll kahvanägusid ning mõne koha peal on masinail olemas looja, kuid sellega vihjed inimlikkusele lõppevad. Lisaks tuleb tõdeda, et nii mõnigi muinasjutt kõnetab küll täiskasvanud lugejat, kuid lendab väikesel kuulajal ilmselt üle pea. Võimalik, et natuke kandiliselt, masinliku häälega surisedes ning aegajalt õli tilkudes, kuid üle pea sellegi poolest.

Kõige keerulisem näibki selle raamatu sihtgrupi defineerimine. Muinasjutte peetakse sageli lapsikuiks ja lastele suunatuiks. Sedagi raamatut on paljuski tutvustatud kui lastele mõeldud muinasjuturaamatut. Eks need ohtrad illustratsioonidki viitavad justkui selles suunas. Aga olgem ausad - mõnus illustratsioon muudab täiskasvanugi jaoks raamatu mõnusamaks, seega see argument ei päde. Sisu poolest sobivad lood metalseteks fantaasialugudeks, inimajastujärgseteks teadusulme lugudeks, kuid samas ka maailmaloomist ja -lõppu käsitlevateks müütideks.

Mulle tundus, et tegemist on ideaalse unejuturaamatuga. Vähemasti ma ise oleksin oma 5-aastasele tütrele seda vaimustusega ette lugenud ning tema, väikese öökullina, oleks võinud neid ka lõputult kuulata. Oleks muinasjutt ja sellest õppija, kuid oleks ka lõputud vestlused erinevate sõnade ja mõtete olemuse üle. Üks viieaastane võiks nendest juttudest saada mitme päeva jagu inspiratsiooni küsimuste esitamiseks. Aga päriselt ettelugemisraamatuks ma seda siiski vist nimetada ei saa, sest ettelugejal endal peab olema teatud vilumus keerulisemate lausete väljahääldamisel: “Seepärast pöördun teie poole, ustav hüdroküber Amassiid, suus programmeerija Dioptryk, seadistajad Filonaut ja Minogar, et te mõtleksite mulle poja välja.” Igaüks saab nüüd ise eelmise lause juurde tagasi pöörduda ning proovida seda multifilmiliku teatraalsusega valjul häälel lugeda. Kujutlege, et olete kuningas, kes annab sellise iseenesestmõistetava käsu oma alamatele.

Teisest küljest on see ideaalne raamat varateismelisele lapsele. Sellisele, kelle lugemisoskus suudab juba keerulistest sõnadest läbi närida. Ehk on ta mõne aasta robootikagagi tegelenud? Kindlasti robotite kohta mõned multikad näinud ning lugenud juba mõnd muud noortele suunatud teadusulme elementidega raamatut. Jah, ilmselt jäävad veel nii mõnedki sõnad arusaamatuks, kuid kõik, mis loo suhtes tõeliselt oluline, on kindlasti juba hoomatav. Üksjagu olulisemaid termineid selgitatakse loo kaudu ning tulemuseks on miski, mis nende samade laste tulevasi reaalainete õpetajaid naeratama paneb – tundi jõuavad noored, kes on ilukirjandusest selgeks saanud, et mikro ja mega tähistavad väikest ja suurt. Sellele alusteadmisele juurde õpetada, et kui väikest siis täpselt, on palju lihtsam kui terminit täiesti algusest tutvustama hakata.

Samas on see ka ideaalne raamat sellisele 20-aastasele noorele. Teate küll, nemad on maailma kõige targemad. Nemad mäletavad veel üsna täpselt kõiki neid termineid, mida reaalainete õpetajad koolis kasutasid ning see loob raamatule nende jaoks veel ühe kihi. Siin on lapsepõlvenostalgiat muinasjutusõnastuses, koolimaja lõhnade tajumist terminoloogiatasandil ja lisaks sellele on lood endiselt värsked ja mõnusaks vahelduseks igapäevamaailmale.

Aga ehk on see ideaalseks raamatuks hoopis 30-aastasele, kes näolihaseid paigast võimleb, et kõik sõnad saaksid viieaastasele ette lugedes ikka õigesti välja hääldatud? Igal juhul on see ideaalne raamat 40-aastasele, selle ma testisin ära. Lugesime mõlemad koos tütrega ning olime veendunud, et kui see raamat oleks viisteist aastat tagasi eesti keeles olemas olnud, siis oleksin ma seda ka viieaastasele unejutuks lugenud. Ja kuigi ma ise ei ole tänaseks veel kaugemale elada jõudnud, võib eelnevast ilmselt järeldada, et kuskil on olemas hetked ja nõksud, miks see raamat võiks olla toredaks lugemisvaraks 60-aastastele või mõnele teisele vanusele. Ma vist ei peaks ikkagi üritama “Robotite muinasjuttudele” selget sihtgruppi otsida. Tegemist on selgelt kogutsükliraamatuga, Carnot’ masinaga, mis võiks oma vanemate lugejate kaudu endale uusi austajaid leida.

Nüüd, mil triviaalne probleem sihtrühma osas on lahendatud, saab läheneda ka muinasjuttudele endile. Lem läheneb neile muinasjutule omase suursugususega. Ma ei räägi siinkohal kuningaterohkusest, kuigi seegi on muinasjuturaamatule omaselt laiahaardeline, vaid pigem tema itsitamisest füüsikaseaduste üle. Neidki rakendatakse sama kerge puistega kui loogikat roostevabades muinasjuttudes - olgu selleks siis herneteral magamine või habemenugadel tantsimine. Olgem ausad, selle viimase juures tundub jalaluu murdmine märksa tõenäolisem kui kingade kulumine. See luksuslik terminite puistamine koos fantaasiarikka lähenemisega reeglitele, mis ühes või teises loos kehtivad või mitte, on igati lummav ja nautimist väärt. Iga üksikut muinasjuttu ei hakka ma siin eraldi välja tooma, kuid leidsin raamatust tsitaadi, mis kogu mu jutu kenasti kokku võtab. Kes raamatust enam teada tahab, otsigu see üles ning lugegu ise.

“See, mida ma rääkisin, ei tulnud teadmistest. Teadus ei tegele olemise selliste omadustega, mille hulka kuulub naeruväärsus. Teadus seletab maailma, aga meid sellega lepitada suudab üksnes kunst. Mida me tõepoolest kosmose tekkimisest teame? Sellist määratu suurt tühjust võib täita legendide ja müütidega. Ma soovisin mütologiseerimises jõuda ebatõenäosuse piirini ja ma arvan, et olin sellele lähedal. Seda tead ka sina, seega tahad üksnes küsida, kas kosmos on tõepoolest naljakas. Aga sellele küsimusele peab igaüks ise vastuse leidma.”

Reaktori juttudest 05/21 (Tõnis Hallaste)

Eelmise sügise Kreatori-erinumbrist saati olen juttudele kirjutanud raamjutustusi. Need on alati olnud minategelasega, kes on üldjoontes samastatav minuga, ning toimunud maailmas, mis väga sarnane sellele, kus ma neid kirjutan. Seekord olen raamjutustuse pannud toimima kuhugi mujale ning minategelane on ka veidi teine. Tekstis sisalduvad jutumuljetused on siiski täiesti oma. Kaalusin erandkorras tekstile nime andmist, et rõhutada, et ilukirjanduslikku on tõenäoliselt rohkem kui muidu. Otsustasin, et vahe pole siiski sedavõrd suur, et eritleda mingit kategooriaerinevust. Sellegipoolest, jäägu lugejaile see väike eessõna, et ei tekiks tarbetut segadust.

Raamatupoodnik, kelle naine ei suuda korralikult ette lugeda – kas see ei võiks siis olla piisav alus lahutuseks? On mitmeid raamatupoode, kus klientide lugudeotsingu taustaks kõlavad helisalvestised, et meestest ostlejad saaks ebamäärase aimuse, kuidas tema enda naine võiks talle seda või toda ette lugeda, või kus naised saavad hinnata, kas üks või teine lugu sobib tema häälele (sest ette lugeva naise hääl pole kunagi hea ega halb, see saab üksnes olla sobiv – ja isegi kui ongi ebasobiv, võib seegi omal moel olla sobiv selle loo kontekstis). Tootetutvustus, noh, olemata siiski asi ise. Suuremates linnades on ka neid jultunuid, kes selliste salvestiste müümisega endale elatist teenivad. Ent see on ikkagi surnud hääl, ammu loetud, ammu ära tajutud. Ainult tõeliselt ja kohapeal etteloetul on mingit väärtust. Lood on viimseni kogetud ainult siis, kui naine loeb neid sulle ette järjest, otse sinule enesele ja algusest lõpuni. Või noh, mitte ehk ainult siis. See on minu hinnangul siiski parim viis raamatuid nautida.

Põhimõtteliselt on lugusid võimalik ka ise lugeda. Lihtsalt istuda omaette, käia silmadega üle tähemärkide ja naerda või nutta või tunda elevust, täiesti omaette, üksinda... Ei, seda ei sooviks küll kellelegi. Ma pole õigupoolest mõelnudki sellele, et võiks õppida lugema. Mind lihtsalt pole tõmmanud selle oskuse omandamine, eriti mitte pärast abiellumist. Isegi mitte tol õnnetul algusajal, mil Glenda ei osanud õieti lugedagi. Tähendab, loomulikult suutis ta hästi lugeda –ta tundis kõiki tähti, ka oli tal lai sõnavara (laia lugemuseta naise poole poleks ma ilmselt vaadanudki – või kui, siis ehk ainult vaadanud). Ta ei takerdunud kunagi sõnade otsa, isegi pikkasid ulmelisi väljamõeldud sõnu luges ta gaselliliku mänglevusega, peaaegu märkamata nonde sõnade keerukusastet. Lugedes muutusid need sõnad kuulajagi jaoks lihtsateks. Tema lugemisvead tekkisid lausete edastamisel, näiteks pani ta sõnarõhkusid kuidagi meelevaldselt (mitte rõhkusid silpidele sõnades, vaid sõnadele lausetes), mistõttu laused kulmineerusid täiesti asjassepuutumatutes kohtades. Küllap takerdus ta ootamatute lauseehituste otsa, mistõttu pidid sa kuulates lauseid ise oma peas lahti harutama ja tagasi kokku kombineerima, et saada täienisti pihta lausete kogu väele, ent selleks ajaks oli see viimseni lahtunud. Tema esimeste ettelugemiste põhjal tuli hirm, et see kõik lihtsalt ei toimi ja et pean kellegi teisega kokku heitma. Ent raamatute ettelugemine on kunst. Igas kunstis on teatav annus käsitööd. Raamatupoodniku naine peab juba sõrmust sõrme pannes leppima olukorraga, kus tema hääl kannab lugusid päevast päeva, vahel peab ta oma raamatuhullule mehele ka töövälisel ajal ette lugema teoseid, mille tundmine on poodnikule asjatundlikkuse märgiks. Kogu selle harjutamise peale on Glenda vaid mõne kuuga omandanud sellise ettelugejavilumuse, et nii mõnigi klient on arvanud, et tal on tähtedelt omandatud ja sünnist saadud anne.

Võite seega ette kujutada, kui õnnetu ma olin, et Glenda ei saanud täna ette lugeda ühe minu lemmikkirjaniku Brandon Liivatajapoja tuntuima raamatusarja esimest osa. Lihtsalt ühe kliendi pärast.

Mu naine luges just sellest, kuidas Kaladin tuulte räsida jäeti, kui too mees sisenes poodi. Ta teadis kohe, mida soovis, teadis juba enne tulekut. Vaatas korraks üle, mis asub kus kandis – suur saal kahel korrusel, kõik avatud ja sissetulijaile nähtavad, kõrged seinad kõik kaetud raamatuselgadega, keskel suurejooneline trepp, mille keskel oli mu naine lugemispuldi taga, lastes kandval häälel kõlada üle poe – ja üsna kohe noogutas, astus ebaajaloolise kirjanduse riiulisse, haaras millegi pihku ja tõi leti juurde. Siis ütles ta aga sõnad, mis röövisid minult suure osa päevasest lugemiselamusest. Ta ütles: „Ma tahan, et see lugu poeks mulle naha alla.”

Vaatasin Glenda poole, kes oli vait jäänud (ta jälgib alati, kas kliendid minult midagi paluvad, nõuavad või küsivad), siis jälle mehe poole. „Nii et soovite nahaalust protseduuri?”

„Jah. Täit protseduuri.”

Vaatasin tema võetud raamatut. 1100 lehekülge. „See võib võtta omajagu aega.”

„Ma tean, ma olen sellega arvestanud. Mul on aega küll.”

Noogutasin talle. Noogutasin veelkord. Vaatasin jälle Glenda poole. Just oli põnev koht… See oleks ehk natuke ebaprofessionaalne, aga küsima pidi ikkagi. „Kas sobiks ehk, et täna teeme teile esimese poole ja tulete kunagi järele teisele poolele? Või veelgi parem, võime kulleriga saata. See pole mingi probleem.”

See tõbras aga raputas pead. „Ei, ma tahaks tervet raamatut kohe, täna.”

Pingutasin, et mitte ohata, aga ei pingutanud sedavõrd, et talle naeratada. Noogutasin Glendale (ta sulges Liivatajapoja raamatu, pani kappi, keeras luku võtmega kinni ja tuli meie juurde), ulatasin talle raamatu (ah, kurat, see oli ju Totilas Gribaldi „Kurjanduse meelendid”! Miks ta nii raske raamatu valis!?) ja lasin tal asuda asja kallale. Enne aga – „Oot, Glenda, ära veel mine. Jürgen, mine ka temaga kaasa. Tutvu selle protsessiga. Las Glenda teeb sulle asja selgeks.”

„Aga ma ju… ma ju ei oska lugeda,” ütles õpipoiss Jürgen, kliendi ees mõningat piinlikkust tundes.

Tahtsin juba küsida, miks ta peakski lugeda oskama, kui Glenda ütles: „Ära muretse,” ja nad hakkasid ühes eemalduma, „selle juures polegi vaja osata lugeda. Tule, ma näitan ette. See on päris mitme etapiga protsess, nii et ära mur…”

Glenda hääl tasapisi hääbus kaupluse taustahelide sekka ära, kui nad läksid nahaaluse protseduuri tegemiseks klaasist seintega kontorisse – et klientuur näeks oma silmaga, et kaup on aus. Glenda pani töölauale paksud prillid endale ja Jürgenile, ultraheliaparaadi, kõrvale uhmrikausi ja -nuia, veidi eemale tindipüti, kõige järel haaras pihku pintsetid ja asus asja kallale. Pöörasin end kliendi poole, kes küsis: „Kuni teie naine mulle Gribaldi raamatut valmis seab, äkki te tutvustate veidi seda, mis on saadaval? Võin ju midagi osta ka paberi peal.” Ta haaras kätte ostukorvi.

Mingi osa minust ei soovinud rohkem selle mehega tegemist teha kui hädapärast vaja, aga kui tal on raha nahaaluseks protseduuriks, on tal ehk piisavalt, et möödaminnes priisata. Kutsusin ühe õpipoisi enda juurde, palusin tal end asendada leti taga ning küsisin kliendilt, mis teda huvitada võiks.

„Ma tahan ulmejutte. Mingeid lühikesi asju, mida oleks hea lasta vabal päeval lugeda, möödaminnes.” Võib-olla isegi ammutada inspiratsiooni ulmelisest meeleolust, kui tarvis endal midagi kirjutada.”

See muutis minu arvamust kliendist. Vaatasin ta poole. Esmapilgul tundus ta olevat pikk ja luider pintsaklipslane, kes on harjunud tegema halastamatuid pliiatsitõmbeid oma märkmikusse, mis saadavad ühe või teise majanduslikku hukatusse. Nüüd vaadates oli aga tajuda, et need olid lihtsalt tema tööriided - ta pilk näis olevat täis kunstnikulikku elu ja ta olek oli… einoh, see polnud ehk vahetu, ei olnud selline igaühega koheselt semutsev laad, aga selles paljastus mingi inimlikkus.

„Lähme sel juhul uute juttude riiuli juurde. Äkki leidub seal midagi.”

Tegime mõned sammud ja küsisin: „Milliseid lugusid te siis ise kuulata sooviksite?”

„Teate, küsiks lihtsalt, mis teil endil viimati läbi võetud? Mis on viimase aja eredaimad pärlid?”

„Ehh… ma ei tea, kas just minu enda jaoks eredaimad pärlid. Viimasel ajal olen hakanud nautima pigem väljamaa loomingut,” (mõtteis nurisesin, et ei saanud Liivatajapoja lugu edasi kuulata,) „aga kodumaisega võiks kah sina peal olla, mistõttu siis julgen pakkuda ulmeajakirja Reaktor jutte.”

„Aa, Reaktor.” Klient noogutas naeratades. „Ma olen Reaktori jutte juba lapsest saati lugenud. Vahepeal on küll jäänud pikk vahe, aga võib-olla oleks tõesti hea uuesti ette võtta. Mis seal siis ilmunud on?”

„Eelmises numbris oli näiteks seitse juttu, millest viis olid hiljutise jutuvõistluse jutud. Kas alustan jutuvõistluse juttudest või neist kahest, mis ei osalenud võistlusel?”

„Võtame algul ette need teised. Millest need räägivad? Mis pealkirjaga, kes on kirjutanud?”

Võtsin riiulilt esimese jutu. Piilusin Glenda poole – ta oli alles sättinud ultrahelilambi raamatu kohale undama, avas esimese lehekülje ning otsis kummikindaid. Jürgen aitas ja ulatas need talle.

„See on Tim Horneti lugu „Toonela õigus”. Kui palju võin ma ette öelda?”

„Kõike. Rääkige kõigest – sisukokkuvõte, sinu hinnang, kas või loopöörded. Mu naine on suurepärane lugeja, tema loetult kõlab ka ammutuntud asi kaunilt ja värskelt.”

„Olgu, sellisel juhul räägin kõigest. „Toonela õigus” on lugu sellest, kuidas kõrtsi nimega Kuut, mille kõrtsmikuks on peninukk, saabub Solomoni-nimeline nõiakütt. Solomon saabub ja paneb oma krati kuivama. Solomon ei räägi peninukiga millestki kuigi palju, sest peninukk on ometigi üks kuratlik olend ja Solomon on kristlikkuse esindaja ja tema on siin missiooniga, millest peninukk palju teadma ei pea, aga nagu ma aru saan, võin ma praegu teile ikkagi öelda – tema on siin selleks, et Toonela nõid maha koksata.

Esimene pool jutust on kõrtsis ja peninuki juures, teine pool jutust on Solomon metsas, suhtlemas mitmeti Toonela nõiaga.”

„Mitmeti suhtlemas? Kõlab kuidagi eufemistlikult. Kas nad ka…?” Ta kergitas kulmu.

„Ei, ei, seda küll mitte. See oleks võib-olla isegi tore olnud, aga ei, siin on teistmoodi. Lihtsalt üks vaenlastevaheline vestlus.

Tekstis kujutatud maailm on küllaltki eestilik, mõjub rehepapiliku või juhanjaigaliku tegevuse ja tegelusena ja seost süvendab see, et kui Solomonist haarab ühel hetkel mingi asi kinni, annab Toonela nõid soovituse: „Lase peeru!” Laseb siis Solomon kõhutuult ja tõesti, tema hinge asemel haaratakse kaasa hoopis tema peer. Vana nali, mida „Rehepapis” juba tehtud, pealegi labasevõitu, torkab veidi silma tekstis, mis on pigem üsnagi hästi väljapeetud stiiliga.

Tjah, tõepoolest, maailm üsna korralikult tehtud. Võib-olla oli pinnuks silmas veidi Solomoni võõrapärasus, sest tema ilmumine ja kogu tema olek jätab mulje, nagu Tim Hornet püüaks kirjutada tüüpilist nõiaküti lugu või lugu nõidur Geralti kohmakast kolleegist… Kui Solomon oleks kas või lihtsalt Saalomon, oleks kogu asi palju stiilipuhtam.

Mingid asjad mulle ses loos meeldisid väga. Näiteks kui Solomon nendib, et oleks arvanud, et nõiduslikkuse ürgkese peaks olema miskine kiviring, peab nõid seda rumalaks, sest hoopis mullast auk on see, muld on ikkagi kõige püham, ta isegi nendib, et mullast oled sa võetud, mullaks pead sa saama – kuidagi otsapidi võiks see olla ju kristliku ja animistliku maailmapildi põimumine. Et jah, mulle mingid ideed meeldisid. Kahju oli vaid sellest, et need ideed olid mingi teksti teenistuses, mis mõjub kokkuvõttes kas näpuharjutuse või käekirjaharjutusena. Olen varem ka arvanud, et Tim Horneti stiil tundub arenevat tõusujoones.

Seegi tekst on juba mingil määral lubav, aga hetkel mõjub veel näpuharjutusena. On lihtsalt seda nüanssi veel vaja, mis tekitaks tunde, et see inimene lisaks käekirja harjutamisele, lisaks kalligraafilise poole lihvimisele, on ka hinge või südamega asja juures.

Viimase märkusena tahaks midagi öelda ka puändi kohta, mis jäi mõneti ebamääraseks mu jaoks. Puändid on toredad asjad küll, aga selle loo oma minu jaoks väga ei töötanud. Nii et lõpus saab ühest Solomoni kratist tema peremees? Ja mida nõid täpsemalt tegi, et see juhtuks? Ühesõnaga, mina hetkel lugesin sellest mööda ja võib-olla mõni ütleks selle kohta, et hea ongi, kui mingid asjad jäävad õhku rippuma või et jääb tõlgendamisruumi, aga jäi siiski mulje, nagu tegemist poleks tahtliku mitmetimõistetavusega, vaid möödaläinud ühetimõistetavusega.”

Pöörasin end kliendi poole. „See lugu on neli tuukanit.”

„Neli, sobib hästi.” Ta pani selle oma ostukorvi. „Mis teil veel on?”

Vaatasin korraks Glenda poole. Totilas Gribaldi raamatu tint oli juba lahti helindatud, nüüd võttis kallis kaasa pintsetid ja hakkas tähti lehtede pealt ära tõmbama. See oli õnneks küllaltki hea kvaliteediga trükk (ega Gribaldit teisiti ostakski), mistõttu tekst tuli väga hästi paberi pealt maha, pikkade lõikude kaupa. Alustasid lehekülje algusest ja tekst hakkas ise lahti hargnema, muutmata siiski seda kuju, mis sel raamatu sees oli. Seejärel otse uhmrikaussi. Nii sujus see töö etapp üsnagi kiiresti.

Pöörasin end jälle kliendi poole. „Autor Maarja Kruusmets kirjutas jutu „Südamesilmad”. Õigupoolest küsisite, millised kaks juttu pole võistlusjutud ja esiti olin kindel, et need oleks Tim Horneti jutt ning Maarja Kruusmetsa oma. Olen mõlemat nime viimaste kuude Reaktorites tihti näinud, nii et arvasin, et tema on teine, kes püüab lihvida kirjutamise käsitööoskust, avaldada järjekordse jutu ajamasinast Onyxist, mida kantakse käekellana randmel. Arvasin, et autor jätkab oma tekstide kiiritamist Reaktori abiga, kuni neist võiks saada tõeliselt tapvad mutandid. Kui sobib selline võrdlus.”

Klient kehitas õlgu.

„Igatahes, Kruusmetsa lugu lugedes tabas mind kolm üllatust – esiteks, polnudki Onyxit. Teine üllatus tuli mingil hetkel, kui kerisin allapoole ja nägin: ohoh, seegi on jutuvõistluse tekst. Kolmas üllatus oli veidi hilisem – nimelt, et loo hädade kiuste oli tegemist käesoleva numbri jutuvõistluse tekstiga, mida oli mingis mõttes kõige nauditavam lugeda. Aga siiski, hädade kiuste – ja kohe asukski hädade juurde, aga enne lühiülevaade tekstist endast peale kõigi nende eelarvamuste kaardistamise. Muuseas… Mul on tunne, et alati, kui ma räägin temast või Tim Hornetist, räägin ma oma eelarvamustest.”

„Minusse see ei puutu, minuga pole sa neist rääkinud.”

„Ah jaa. Olgu, siis vahet pole. Igatahes, lugu algab sellest, et Christina ja Carl tülitsevad. Tavaline „miks sa ei kuula mind” ja üldse, üliklišeeline seep. Tormab Christina välja ja talle sõidab otsa isesõitev auto. See tundub mulle ehk veidi vastuvõetamatu – arvasin, et isesõitvad autod on turvalisemad kui inimjuhtidega autod (ja et kui nendega ongi olnud õnnetusi, on tegemist inimliku faktoriga, näiteks tagant sisse sõitva autoga). Küllap oli see siinses tekstis mõeldud tehnofoobsuse ilminguna, väikse sisemise hoiatusena, et loo probleemiks on tehnoloogia sekkumine inimellu.

Selle isesõitva auto õnnetuse tagajärjel pannakse Christinale pähe implantaat, tänu millele hakkab ta ühest silmast erinevalt nägema. Algul oli see lihtsalt selleks, et tema silmanägemist taastada, aga ta kuidagi on võimeline selle silma abil tajuma, mil jälgitav inimene pole läbini aus. Ta saab uue töökoha KaPos, tal hakkab ka miski asi susisema uue kolleegiga, pärast tuleb välja, et ta on KaPos selleks, et leida seal tegutsev nuhk või muu säärane tõbras.

Minu meelest on ideed üldiselt toredad, ehkki mitte ülimalt värsked – ajuimplantaat, mis muudab tajusid või annab erilise lisavõime, inimese suhe tehnoloogiaga ja tehnoloogia võime muundada meie tajusid, meie tajuvälja – no kas pole siis äge?”

Klient kehitas õlgu. „Mitte väga? Mulle tundub kuidagi argise ulmena...”

„Ah, vabandust, see oli retooriliselt küsitud. Minu meelest on ideed igatahes head. Lisaks sellele oli see minu arust üks jutuvõistluse tekstide nauditavamaid, sest see oli hästi läbi jutustatud ja kulges hästi, no oli lihtsalt laadna lugeda. Loodan ise, et asi polnud lihtsalt sisu etteaimatavuses – umbes et kui tead, kuhu laev tüürib, siis sa oskad juba ise kohale ujuda – aga ei, arvan, et oligi lihtsalt hästi jutustatud ja seda head jutustamist tuleb ikkagi esile tõsta. Kahju ainult, et see hea jutustamine oli jõletu seebi teenistuses. Kui seda seepi saaks kuidagi vähemaks…”

„Äkki see kõnetab autorit?” küsis klient. „Ükski kirjanik ei tohiks täienisti lähtuda lugejast, ta peab ikkagi kirjutama oma südamest.”

„No aga siin ei jäänud tunnet, et see oleks tulnud südamest, siinne seep polnud isegi mitte jube vältimatu element – on pigem tajuda, et see on lihtsalt kohmakalt improviseeritud odav seep. Teksti alguses toimus tüli peikaga, keda enam ei nähta; implantaatsilma valedetektorit tajub ta esimest korda restoranis, kui näeb ühe truudusetu naise valskust teda armastava mehe suhtes; kui ta näeb noort ja nägusat kolleegi, on esimene küsimus, millele tema uudishimulikult vilavad silmad otsivad vastust: „Kas sõrmusesõrmed on rõngastamata?” Kui see oleks kuidagi ka tegelikult tunnetatud seep või kui see püüaks näiteks öelda midagi olemuslikku inimestevaheliste suhete kohta, oleks teine asi, aga ei, siin ilmselgelt pole nii. Ta vorbib seepi, sest see tuleb mõnuga, vana rasva pealt. Kui teed seepi, tee tunnetatumalt. Kui saad ilma seebita, oleks veelgi parem.”

Klient kergitas kulmu. „Nii et sa ei soovita seda?”

„Ei, soovitan küll. Neli tuukanit.” „No see pole mingi hind,” ütleb klient ja topib sellegi jutu oma korvi. „Aga mis see on?”

Palusin tal näidata. „Aa, Eeva Jeletsky „Inferna”.”

„Mida sa selle kohta öelda oskad?”

„Einoh, lugu algab ja udud, udud, udud, udud… ja veelkord udud. Mingi tarbetu sõnakorduse kamm oli, aga loost endast –tegemist jutuga sellest, kuidas valguseloomad ja pimeduseloomad (või valgusejumal ja pimedusejumal või muud säärast) otsustavad madistada. Toimub suur sõda valguseloomade ja pimeduseloomade vahel ja ühel hetkel see asi lõppeb, sealjuures muinasjutuliku loogikaga, et selle sõja tagajärjel saavad Koit ja Hämarik – või ei, Noktipesta ja Nebul – omavahel koos olla terve päeva jaanipäeval. Seega kuidagi aktuaalne jutt või nii.

Mingi hetkeni mõjub lugu Rooma mütoloogia ilukirjanduslikuks tegemisena, aga siin on mõned väga veidrad nimed sees, Tursiops näiteks, mis on piisavalt veider ja kohmakas nimi, et mõjuda anagrammina, aga millest, ei tea. Üldse terve see jutt mõjub veidra muinasjutuna, umbes nagu loeks mõnda päris võõra väikerahva muinasjuttu – loed ja mõtled, et küll neil on alles veider arusaam loo kujundamisest.

Ka „Inferna” mõjub nõnda, mida võib-olla kuskil võiks müütide pähe tõsiseltvõetavana esitada, aga lugedes ei mõju kuigi tõsiseltvõetavalt, sest psühhologiseeritus on minimaalne.

Mis mõjub siin muinasjutulikult – veider sõda loomariigi eri esindajate ja näiteks ilmakaarte vahel. Ja samas… siin on kuidagi tajuda muinasjutulikku primitiivsust, mis ei lisa loole kuigi suurt väärikust juurde, pigem tekitab tunde, et Lääne kultuur on sellest välja kasvanud.”

Minu sõnu kuuldes raputas klient pead. „Ulme ei pea ju olema klassikaline jutustav narratiiv. Võib-olla ongi parem, kui asi on stiililiselt mitmekesine.”

Jätkasin. „Tjah, igatahes, sõja ja lahingu kirjeldusi oli peaaegu et huvitav lugeda. Oli näha, et nende kallal on vaeva nähtud – hoolt on kantud selle eest, et fauna oleks esindatud piisavalt mitmekülgselt, et jääks tõesti loomariigi kodusõja mulje. Ja siiski, lugedes lauset „Nebul ei suutnud esmapilgul päris hästi aru saada, kes mereelukatest kuulus Okeanose, kes Inferna poolele,” pidid tahes-tahtmata nõustumisi noogutama. Üsna suva, kas parasjagu kaheksajalad saavad kotti või mitte. See oli lihtsalt kirjeldus.

Kui tegemist oleks lihtsalt lühikese muinasjutuga mõne parema teksti sees või muud säärast, oleks ehk palju toredam, aga siin pole ka tavapärastele muinasjuttudele omast käbedust ja sihipärast sõnamahu ärakasutamist. Teksti kirjeldav pool on justkui tänapäevane, aga psühholoogilne või süžeeline pool primitiivne – mis on väga veider kombinatsioon, sest pigem oled ju harjunud nägema filmilikke süžeid, millel on kehvad ja amatöörlikud kirjeldused. Sellegipoolest, kuigi ma tunnustan looduse tundmist või kirjeldustes väljenduvat talenti, pole lõpuks ikkagi tegemist sellega, mis mulle endale ilukirjanduses meeldib.”

„Mine tea, mulle võib meeldida. Mis selle hind on?”

„Neli tuukanit.”

„Jälle neli?” „Mis ma teha saan, ühe numbri kõik jutud on neli.”

„Aga kui ma numbri korraga ostan?”

„See teeks viiskümmend neli tuukanit.”

„Kuidas nii palju?”

„Reaktoris on ju muudki peale juttude. Juba peatoimetaja veerg üksi on väärt kaheksa tuukanit.”

„Teil on imelik hinnakiri. Olgu, mis jutud seal veel on?” Seda küsides pani ta „Infernagi” ostukorvi.

Vaatasin Glenda poole. Üle poole raamatu tindist oli ära katkutud, sealjuures meelevaldselt kiirustamata. Mõnikord võis tekst liigse kiirustamise tõttu loetamatuks muutuda, mispuhul pidi kogu töö otsast peale tegema, aga praegu seda häda polnud, naine oli ettevaatlik. Nagu öeldud, hea trükk. Raamat on küll paks, aga töö läheb kiiresti.

Vastasin kliendile: „Seal üleval pool on näiteks „Inimlikkus”, autoriks Katariina Kilk. Lugu sellest, kuidas hotelliruumis on peategelasel just õnnestunud oma tiivad ära nüsida, misjärel saabuvad tema mitmed tuttavad ükshaaval tema juurde. Kes näpuga viibutama, kes lohutama. Neid vestlusi saadavad peategelase enda nüüd tiivutud tegevused.

Huvitavalt lünkamisi jutustatud lugu, pole kuigivõrd välja kirjutatud, mida üks või teine tegelane peategelase jaoks tähendab. Samas on see kõik selgelt väljendatud, kasutades suhteliselt minimaalseid vahendeid. Ei ole ka välistatud, et oskame nende suhtluste konteksti ära tajuda seepärast, et mingis mõttes pole see kõik ülemäära originaalne – oskame ülejäänud pusle ära täita, sest oleme taolist pilti juba näinud. Sellegipoolest – asjaolu, et autor sunnib lugejat ülejäänud puslet oma peas kokku panema, on siiski teretulnud ja jätab lugejat respekteeriva mulje.

Teine asi – tekst on väga hea stiiliga. Loed ja tunned, et sa oled hoitud. Autor kannab sind… mitte küll nagu last läbi ma ei tea mille... ei poputa. Lihtsalt loed ja usaldad autorit. Mingi alateadlik tunne, mis kaasneb hea stiiliga ja mida siitki võis leida. Võib-olla mingil mikrotasandil on see lihtsalt hästi veenev. Tagantjärele mõeldes ja tajudes ütleks ehk, et selle numbri jutuvõistluse juttudest oli see kõige andekam. Mingil tasandil. Lause? Info doseerimise? Piirdume sõnadega „mingil tasandil” ja ärgem täpsustagem.

Teksti tegi raskesti seeditavaks selle meeleolu. Ühelt poolt enesevihkajalik või gootilik misantroopia, samas on loo teemaks inimeseks pürgimine…? Kui nüüd peategelase eesmärgist õigesti aru sain, on tegemist stiili ja sisu vahelise ebakõlaga. Tekstis on valdavalt mingi mõrkjassünge meeleolu, võib-olla noirilik tundmus, mis oli küll ehedalt saavutatud, aga mis tegi lugemise ebameeldivaks. Ehk oligi see põhjus, miks lugu jäi välja võistluse teisest kümnest. Ehk on see kuidagi paradoksaalne kokkuvõte, et andekas stiil, aga tüütu lugemine, aga nii ta oli. Sellegipoolest, tema kirjutisi tahaks kunagi veel kuulda. Käesolev süžee ja selles peituv suhtumine polnud minu jaoks päris see, aga äkki mõni järgmine…?

Veider kuidagi – mida tähendab üldse misantroopne stiil? Mul on tunne, et Kafkat tuntakse inimesevihkajaliku autorina, aga ta on ju põhimõtteliselt kõike kirjutanud naljaga. Loed ja tajud, kuidas ta on seda muigamisi kirjutanud sõpradele, ette lugenud. Nojah, kohati on neis lugudes sünged kohad, kus Glenda itsitus vaibub ja kui autor oleks juures, küsiks temalt, et kuule Franz, kas kõik on hästi, kas tahad rääkida? Siiski on mingi jagamisnaudingust kantud kirjutamine. „Inimlikkuses” aga… ma ei tea, see viha või vihkamine… kellele see meeleolu on? Mitte lugejatele, mitte kirjutajale. Kas see on lihtsalt „hea kirjutamise” teenistuses? Tõsiseltvõetavuse nimel?”

„Palju maksab?”

„Ikkagi neli.”

„Ah jaa, muidugi.” Ta pani ostukorvi.

Vaatasin Glenda poole, kes Gribaldi raamatuga tegeles. Raamatu tekstitint oli juba lahti nopitud ja uhmrisse pandud, enne vana teksti uhmerdamist pidi ta tühjaks tõmmatud raamatu teksti taastama. Selleks viis ta selle tuhandeleheküljelise tellise tindipüti kohale, hoidis ettevaatlikult kaantest kinni ja kastis raamatu valge sisu musta trükileeme. Kui ta raamatu tõstis, langes lehtede hüdrofoobse materjali pealt enam-vähem kogu tint maha. Tint jäi alles ainult trükivagudesse, kust trükipress oli paberi materjalist sedavõrd läbi tunginud, et pääseda ligi paberi sellele osale, kuhu tint jääb pidama.

Kõigist raamatutest pole trükke, mille juures oleks silmas peetud nahaalust protseduuri. Kui raamat polnud hõlpsasti taastatav tintikastmise meetodi abil, võis vahel olla vaja täielikku ümberkirjutust. See aga tähendanuks kaante eemaldamist, printeri seadistamist nõnda, et tekst tuleks täpselt algsesse kohta, hiljem kaante tagasiliimimist. Ja see on veel heal juhul – kui raamatu koguteksti andmebaasis pole, ei ole välistatud raamatu käsitsi ümbertrükkimine. Õnneks on Totilas Gribaldi selline autor, et iga tema raamat on kiirtaastatava trükitindiga. Sellegipoolest, natuke läheb veel aega - algtekst oli veel vaja ära uhmerdada ja see polnud isegi mitte viimane etapp.

„Kas tahaksite nüüd kuulda jutust, mis pääses selle kuu juttudest ainsana esikahekümnesse?”

„Jaa, ikka. Nii et kõige parem jutt?”

„Teate… Ah, ma parem lihtsalt alustan.” Võtsin riiulist jutu. „Näete, see siin. Autoriks Anneli Vilbaste, loo nimeks „Haigur”.”

„Millest see räägib?”

„See on lugu Belle Birdanist, kelle vanaema oli Marie Birdan, unustusmasina looja, kõigi poolt kasutatud unustuskuubiku Memorex valmistaja. Kui ta suri, jäi palju saladusi selle kohta, milleks võis see masin veel suuteline olla. Mitmed eri instantsid pöörduvad Belle poole, et pääseda selgusele tema vanaema leiutise osas.

Algul ilmub lihtsalt keegi pintsaklipslane, kes pöördub ta poole ja küsib, kas saab vanaema asjadele ligi ja Belle keeldub, ehkki on justkui teinud lubaduse võtta vastu kõik tööotsad. Seejärel palub temalt sedasama keegi seksikas naisterahvas, kelle vanusevahemikuks öeldakse 20-60 ja kes küsib eelmisest tunduvalt nõudlikumalt, kas oleks midagigi saada, kas päevikut või suvalisi mõttemõlgutusi, kus oleks vähimatki Marie Birdani saladuste kohta. Kolmas on keegi minu silmis suhteliselt suvaline mees, kellega Belle otsustab minna – ja kõik on nii lähedal sellele, et ta oma teoga pöörab maailma pahupidi.

Sellest tekstist nähtav suhtumine unustusse kui ühiskonna hinnatuimasse väärtusesse mõjus kummastavalt. Tavaliselt, kui on juttu mustade mälestuste eemaldamisest, jõutakse ikka enesestmõistetava lahenduseni, et ainus, millest inimene koosneb, on mälestused ja kogemused ja selle kaotamine tähendab kogu meie olemuse kaotamist. Kes elab ilma minevikuta, see elab tulevikus või muud säärast. Kuidagi näpuga viibutades. Ajalugu tundmata hakkad kordama varasemate põlvede vigu, aga seda siiski psühholoogilisel tasandil. Aga ei, selles tekstis käivad unustuskastide sees väga paljud rikkurid, kes likvideerivad oma nädalavahetuste peosündmusi ja peokahetsusi. Siin käitutakse nii, nagu unustus oleks väärtus eneses, muuseas annab see Marie Birdanile supervõimed. Enne unustuskasti olemasolu oli ta vaoshoitud koduperenaine, meeskolleegide tallaalune, tunnustamata geenius. Memorexi kasutamahakkamise järel on ta enesekindel vamp.

Lugu mõjub kuidagi väga gonzolt. Nagu see oleks laetud mingist kergelt hüsteerilisest narkouimast, toimib mingi seoste ja nõudliku kirjutamise tulevärk ja see on kõik kuidagi teistmoodi. Mitte boheemlaslik (mis oleks pigem selge poosi otsimine ja hoidmine), pigem kumab nagu läbi mingi 1980ndalik Manchesteri vaib, tajun mingit teist „taustamuusikat”. Seda iseloomustab teatav enesega rahulolu, milles ühtlasi mingi nõudlikkuse moodi asi... ? Ma ei väida „enesega rahulolule” viidates, et autor oleks kuidagi oma ego kergitav ja nina püsti ajav – see on pigem haakumine sellise maailmatajumisviisiga, mis ei häälestu ega taha häälestuda klassikalisema õnneotsinguga… Või ei, see jääb kõik kuidagi umbmääraseks. Ma kirjeldan seda mööda. Kuidas öelda, mis on gonzo – või kuidas öelda, miks käivitus minus see märksõna seda teksti lugedes…?”

„Olgu, gonzo, ma vist saan mõttele pihta. Kui see pääses võistluse esikahekümnesse, siis peaks see olema, mis, kuus tuukanit? Kaheksa?”

„Ei. Neli.”

„Miks nii?”

„Sellised on mu hinnad, võta või jäta.”

„Küllap siis tuleb ikka võtta.” Ta haaras loost kinni ja pani oma ostukorvi.

Piilusin jälle Glenda poole. Ta parasjagu tampis algteksti uhmrinuiaga peeneks. See on raske tekst, nii et see võib päris palju aega võtta. Võrreldes mõne teise raamatuga. Ent töö on siiski lõpusirgel.

„Meil on kaks teksti jäänud. Üks on jutuvõistluse tekst, teine mitte.”

Klient naeratas. „Me alustasime jutuga, mis polnud jutuvõistluse tekst. Äkki lõpetame ka sellisega? Sümmeetria mõttes.”

„Tead, aga ma pigem jätaks viimase jutuvõistluse teksti viimaseks. Selle autori teine võistlusele saadetud tekst sai esikoha tänavusel võistlusel ja mul on tunne, et tahaks kuidagi viimaseks jätta.”

„Olgu pealegi. Mis siis järgmiseks?”

„Sealt, paremalt kolmas. Kadri Umbleja „Surmaluuletus”.”

„Ma oleks sellest autorist nagu kuulnud.”

„Võib-olla mainis keegi, kes oli tolle kuu Reaktori numbri kaanepildi autor, mistõttu on Kadri Umbleja nimi tuttav?”

„Aa, mine tea. Võib-olla.”

„Ja samas, võib-olla on nimi jäänud meelde mingitest varasematest tekstidest. Kui lasin Glendal seda ette lugeda, olin ainuüksi nime põhjal veendunud, et jutuvõistluse tekst. Autor kirjutab sellise enesekindlusega, et on tunda, et tegevus pole talle võõras. Loed esimest lõiku ja tunned, et ehe klassikaline looduskirjeldus. Saades teada, et polegi jutuvõistluse tekst, olin mõnevõrra üllatunud, sest pool ajast mõtlesin, et oleks võinud osaleda küll. Ehk oleks pääsenud ka kuskile kümnesse. Samas, ehk ka mitte.

Reaktori kaanepilt võiks ka olla loo illustratsioon. Lugu on kergelt kroonikalik biograafiline ülevaade samuraist, kes oma surma eel peab kirjutama luuletuse, mis võtaks kokku tema elu või olemuse. Ta kirjutabki selle, misjärel hukkub auväärsel kombel.

Jaapani kontekst – samuraid, teenistujad ja ülikud, kes on samuraide seisuses jne – annab psühholoogilise konteksti, mis oma võõruses võiks mõjuda ulmeliselt. Haldjariikidest kirjutades saaks ju kah võtta šnitti sellest traditsioonitruudusest ja kommete otse religioossest järgimisest, mida siingi on kirjeldatud. See tähelepanek on aga suuresti tingitud sellest, et lugedes otsisin ma tükk aega, kus on siin ulme. Lõpuks seda oli küll, aga polnud kuigi olemuslik osa tekstist.

Õigupoolest tunduski kõige olemuslikum biograafiline aines, Mitsunari elu ilukirjanduslikustamine. Mitsunari paistab olevat huvitava elujärjega inimene ja ajaloolise taustaga tutvumise järel pean rohkem lugu tekstist, aga pelgalt teksti vaadates tunnen, et ajalugu pole siin mitte ilukirjanduse, vaid ilukirjandus ajaloo teenistuses.

Minu meelest oli teksti tugevaim osa kõik see, mil autor maalis käesolevat hetke – oli siis käesolev hetk ühe teetseremoonia dramaatiline kirjeldus või loo lõpu hukkamisstseen. Suur osa kõigest muust mõjus ülevaate või kontekstikirjeldusena, mida lugedes jäi närima küsimus, millal jõuame selleni, milleni me jõudma peame. Lugemishetkel toimuva (isegi dramaatiliselt meenutatu) ja ammumöödunu ülevaatuse vahelist tasakaalu tahaks rohkem kallutada lugemishetkel toimuva poole. Aga see on muidugi ainult see, mis mulle endale rohkem meeldib.”

„Nii, nüüd on pilt selge, neli tuukanit…” Ta pani jutu ostukorvi.

Samal ajal avas Glenda klaasukse, saates Jürgeni meie poole teele. Õpipoiss sammus meie poole ilma erilise rututa.

Klient küsis: „Mis siis nüüd jäänud on, viimane lugu?”

„Jah, selle kuu viimane jutt.”

„Ja see on võistluse võitjalt?”

„Jah, selle autori teine tekst oli võistluse kõige edukam. Praegu me tolle jutuga ei tegele, praegu on juttu loost, mis ei pääsenud esikahekümnesse. Sellegipoolest, tekst… Jah, Jürgen?”

„Härra peremees, Glenda küsib, mis lisandeid klient soovib.”

„Mis valikus on?”

„Maasikas, vaarikas, mustikas, punasõstar, banaan, ananass ja muna.”

„Muna?” küsis klient.

„Selge,” ütles Jürgen, „mida veel?”

„Ei, ma ei soovi muna. Mulle on alati läinud banaani-mustika-maasika kombinatsioon. Võimaluse korral olgu kultuurmustikad ja neid võiks olla vähe.”

„Selge.” Jürgen läks Glenda poole.

Nentisin kliendile: „Minu hinnangul on muna aidanud teksti siduda.”

„Ei, Totilas Gribaldi puhul pole seda minu meelest vaja. See võib isegi segama hakata. Ja mustikad mulle endale niiväga ei meeldigi, aga need annavad värvi. Muidu tunduks süsimust jook alateadlikult vastuvõetamatu.”

„Olgu, jah. Igaühele oma. Igatahes, kuhu ma jäingi… Jah, see tekst ei pääsenud küll esikahekümnesse, aga minu meelest see ilmutab kenasti autori kirjanduslikku käsitööoskust ja sellega võiks küll lõpetada eelmise Reaktori numbri juttude ülevaate.”

„Kõik teised jutud on juba kirjeldatud, nii et hakka aga peale.”

Glenda läks tagasi läbi klaasukse ja jätkas oma tööd. Läksin juttuderiiuli juurde, võtsin loo kätte ja näitasin kliendile. „Autor Häli Kivisild, jutu nimi „Kohtumõistmine Aethelgreni üle”.

Lugu algab sellest, kuidas Aethelgren kogub end, enne kui läheb kohtusaali. Seal on näha palju hämmastavat – esiteks muinasjutulise ilma kõiksugu eri loomi ja olendeid, kes seal kõik on: väga palju iiripärast (Aethelgren ise on Sidhe printsess, tema isa on kuningas Finfarra, ema Una, ühtlasi on seal Iiri mütoloogiast pärinevad banshee’d), nendele lisaks on seal ees ootamas džinnid, Hiina draakonid, Norra trollid ja muud olendid, kõik kogunenud sinna, et saada osa Aethelgreni kohtuasjast. Kõige viimaks vaatab Aethelgren kohtunikupingi poole – ja erinevalt oodatust nägi ta seal „tumehalli humanoidikujulist suitsukogu, kelle sombused kihid rahutukstegeval moel lainetasid.” See oli Surm. Mis on siis temp, millega Aethelgren hakkama sai?

Pärast mõningat seisukohtade õigustamist ja mõningat draamat Aethelgreni õega selgus, et noor haldjaprintsess oli inimsoole pärandanud haldjaliku taimeteaduse. Nii et tegemist on haldjaliku variandiga Prometheuse-loost. Võrdlus tuntud Kreeka müüdiga polegi kuigi kohatu, sest lühijutus eneseski on viidatud tulevaimudele, kelle tõttu inimkond sai tule. Pigem tahaks siinkohal seostada lugu Kirkega, lähtudes Madeline Milleri suhteliselt ulmelisena mõjuvast raamatust, milles Kirke mõjus ohuna Kreeka vägevaimatele jumalatele, sest ta suutis taimede tundmise ja rohtudega selliseid väetegusid, millel oli maailma muutev mõju. Esiti on Aethelgreni tegu justkui mõeldud selleks, et inimkond võiks vastu võtta ravivalt mõjuva taimetee, aga ometi jõutakse selleni, et taimede tundmise ja osava käsitlemisega võib kummuli keerata terve senise inimeksistentsi.

Milleks andis Aethelgren inimkonnale taimede tundmise? Tulevike Peegel, mille ta laenas oma vanematelt, näitas, et üks mees, kelle last ta päästa püüab, ei nõustu vastu võtma tema nõialeent (teetassikest?). Selleks, et laps elama jääks, peaks ta selle teetassikese andma mitte sellele mehele üksi, vaid inimsoole, et mees oleks võimeline sellega leppima kui loomuliku ja mittenõialiku leemega. Kõik on väga pahased ja pettunud, inimene on ju alistamatu loodusjõud või taifuun, teadvuslike olendite eksistentsis katk. Tema põhjendus oli ühelauseline ja emotsionaalne – ükski vanem ei tohiks kaotada oma last kõikides tulevikes.

Muidu võiks mõte, et ükski vanem ei peaks olema abitu oma lapse surma suhtes, olla väga tugev tegelaste tegutsemist motiveeriv emotsioon, aga selles loos ei mõju see kahjuks viimseni veenvalt… Haldjalik taimeteadus toob kaasa palju negatiivseid tagajärgi (millest kõige kohatumalt selle teksti kontekstis kõlas nii: „Nii mõneski tulevikus oli ta näinud, kuidas ahnus varjutas inimeste meele, mille tulemusena nad keelasid teatud taimede kasutamise ravi eesmärgil ainult selleks, et meeleheitel inimesed maksaksid ülikõrgeid summasid sünteetiliste ravimite ees orgaaniliste ravimite asemel.”). Ent sel kõigel oli tasakaalustav asjaolu: tüdruk (kelle isa oli küll kirjeldatud, aga kelle suhe Aethelgreniga jäi ebaselgeks – poolõde süüdistas mehe ülelöömises, aga Aethelgreni käitumine ei andnud alust arvata, et see olnuks ligilähedaseltki tema motiiv) jäi ühes tuhandetest tulevikest elama. Ühesõnaga, mingi teatav rahulolu jäi lahendusest saamata. Mees ja tema tütar lihtsalt ei läinud kuigivõrd korda mulle lugejana. Üleüldine põhjendus või tees, mis anti, on iseenesest tugev, aga mitte piisavalt, et olla loo moraalne tugisammas.

Samas on tekst läbivalt stabiilselt heal tasemel välja kirjutatud, hea kirjutuse nõuetele vastav tekst, iga uus avastus tuleb kuidagi hästi doseeritult ja vastab heale maitsele. Ainus erand oli see, et lõpus oli mingi tarbetu lisastseen, mingi inimolendi päästmine rohuga, mille äratoimimisele on juba viidatud korra ja mis mõjub seega juba olnud sündmuse kordamisena. Maailm ja selle toimimise mehhanismid on huvitavalt kujundatud, autoril on huvitav maailmaloomevõime. Käekiri on hea, käsitöömeisterlikkus on igatahes olemas, ootan põnevusega võidujutu lugemist.”

Klient noogutas, pani sellegi jutu oma ostukorvi ning läks kassa juurde ootama.

„Arvan, et seegi neljatuukanine läheb õigesse kohta.”

Üsna pea tulid Jürgen ja Glenda. Mu naise käes oli väike sügav kausike musta joogiga. See ei näinud ka välja nagu kohv – selleks oli see liiga paks, liiga püdel. „Siin.”

„Väga hea, väga hea…” Klient pani ostukorvi maha, võttis Glendalt jooginõu ja hoidis seda sõrmeotstega – seega mitte nagu sooja teetassikest külmal talveõhtul, vaid nagu eremiit hoiaks kaussi vihma ajal enda pea kohal. Üks vanem proua, kes oli poes oma lapselapsega, nägi, et varsti juuakse naha alla pugev jook, mistõttu otsustas ta lapsega ümber keerata ja teisele poole minna.

Klient ütles: „Head isu!” ja jõi kausi ühekorraga tühjaks. Jooginõu pind oli kaetud sellesama vedelikke tõrjuva materjaliga, mis Gribaldi raamatki, mistõttu ei jäänud sellesse tilkagi. Klient ootas hetke, siis ajas silmad pärani. „HHhöööäähhhh!” tegi ta valulikult.

Jürgen tahtis talle appi tormata, aga raputasin pead. „Ära muretse, see on tavaline.”

Mõned ümberolijad vaatasid ka kliendi poole, kui ta vajus hingeldades põlvili. Ta pingutas, et mitte kõõksuda ega oksendada – muidu väljuks jook tema kehast. Tema nahale ilmusid süsimustad kirjatähed, otsekui oma kohta otsivad tätoveeringud, ja ta hakkas värisema. Neid tätoveeringutaolisi sõnu tuli aina rohkem ja rohkem, kuni ühel hetkel oli ta üleni kaetud salapärase kirjaga. Ta külmavärinad tasapisi lakkasid, vähenedes üksikute tõmblusteni. Lõpuks sai ta enda üle täieliku kontrolli. Kui ta tõusis jälle püsti, kadusid kirjatähed ükshaaval tema naha pinnalt, otsekui lahustudes sellesse.

Klient naeratas ja ütles: „Ma polegi nii paksu raamatut veel ahminud. Oli see alles… Oh, vau.” Ta raputas oma pead, justkui vabanedes viimastest külmavärinatest (või ehk selleks, et end raamatuelamusest välja raputada). Ta tõmbas parema käise üles, et paremini näha oma kätt. Kuni ta vaatas, ilmus tema käele putukalik tekstiriba, mis jooksis peost küünarnuki poole, kuhu see kadus. “Vaatame, kas see on ikka kõikjal…” mõmises klient ja tõstis püksisäärt, laskus põlvele ja tõmbas sokki üles. Nüüd jooksis tekstiriba laisa süsimusta tuhatjalgsena kanna juurest põlveõndla poole üles. Mees noogutas, tõusis püsti ja küsis rahulolevalt: „Olgu, mis ma teile võlgnen?” „Neli korda seitse Reaktori juttude eest, sada kolmkümmend üheksa Totilas Gribaldi „Kurjanduse meelendite” eest, üheksakümmend üheksa protseduuri eest, nii et kakssada kuuskümmend kuus.”

Ajasime rahaasjad kõik ühele poole ja klient lahkus. Jürgen küsis: „Mis see siis nüüd oli?”

“See oli protseduur, tänu millele raamat on tal nüüd naha all. Ta ei pea enam selle raamatu järele haarama, see on temaga alati kaasas.”

“Nii et 1100 lehekülge läks lihtsalt ühe klõmmiga alla?”

“Jah. Nüüd on tal tundide… ei, see on ju Totilas Gribaldi, pigem vast päevade kaupa lugemisvara, mida ta naine saab talle tema naha pealt ette lugeda.”

“Oot, nii et ta ei olegi seda ise lugenud?”

“Ei, mis, millal ta seda jõudis? Ta ju alles sai raamatu.”

“Aga see värisemine. See šokk. Inimesed ju vaatasid.”

Glenda itsitas. “Eks see paneb jah inimesi vahtima. Rikkurite edevus.”

“Jürgen,” vastasin õpipoisile, “ see oli vaid selleks, et tal poleks vaja füüsilist koopiat sellest raamatust. Nüüd on see raamat kõikjal temaga kaasas ja naine saab seda lugeda talle kus tahes, vähimagi vaevata.”

“Aga… milleks?”

Ei, siin polnud midagi öelda: “Jürgen, sa oled veel noor. Küll kunagi näed, et mõnda raamatut on niimoodi enam-vähem ainuõige lugeda. Glenda, kuidas Jürgen protseduuriga hakkama sai?”

„Ta praegu vaatas pealt ja tutvus protsessi iga etapiga, aga ise ei saanud midagi teha. Ilmselt tuleb paar korda veel ette näidata, siis võib lasta tal endal katsetada. Näiteks mõne lühema raamatuga, millegi veidi kergemaga kui Gribaldi.”

„Olgu, suurepärane. Kuidas tunne on, kas tahaksid proovida?”

„Ma ei tea. Ilmselt peab. Ikkagi tundub, et on paremaid viise raamatuid nautida. Pigem õpiks ise lugema, enne kui midagi sellist läbi teeks.”

„Ah, ära ole naeruväärne. Kui vanemaks saad, tahad ka ilmselt proovida mõnda raamatut naha alla saada. Praegu aga – ole hea, Glenda, kas oled nõus jätkama Liivatajapojaga.”

Ta ohkas. „No olgu. Loeme siis edasi Liivatajapoega ja tema pinnapealsete tegelaste seiklusi ja tema maailmapildi lihtlabast optimismi…”

„Glenda, sa loed neid nii hästi, klientidele meeldib ja minu enda jaoks on sellest saamas üks lemmikraamatuid.”

„Sinule võiks see jah meeldida…” Ta siiski ei jätkanud seda vestlust, vaid läks tagasi lugejapulti, lukustas lahti kapiukse ning võttis raamatu välja. Ta jätkas lugemist – ja kuigi ta ei väljendanud raamatust rääkides mingitki elevust, luges ta seda nii, et lugu säras ja sillerdas kuulaja kõrvus. Tõepoolest, pole paremat viisi raamatu nautimiseks, kui lasta oma kallil kaasal seda sulle ette lugeda, sinule isiklikult, kas või poes, kus käib sadu inimesi.

Ulmkonnakroonika 6/21

Ulmestaar Kadri Umbleja

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Hetkel loen Leigh Bardugo'i „Six of Crows“-i. Peale Netflixi „Shadow and Bones“ vaatamist võtsin raamatud ette ja pean tõdema, et seda ei juhtu tihti, aga sari on parem kui raamatud. Eriti autori debüütromaani oli väga raske lugeda - õnneks triloogiaga edasi minnes paranes ka stiil ja kirjutamine. Aga pean tõdema, et YA ei ole ikkagi väga minu teema, kuid visuaalselt ja kultuuriliselt oli Netflixi sari väga intrigeeriv, nii et tekkis soov originaalmaterjaliga ka tutvuda. Ehk sarja soovitan vaadata, raamatu võib edukalt vahele jätta.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mind võluvad peamiselt lugude juures tegelased - kui tegelased on mitmetahulised, huvitavad, keerulised, siis see kohe köidab minu tähelepanu. Traagika, keerulised otsused, saatuse vingerpussid, ootamatud keerdkäigud. Ma ütleks, et kui ma mõtlen enamikele oma lemmiklugudele ja raamatutele, siis esimesena meenuvad mulle just tegelased - see lugu ja maailm, milles nad olid, on justkui teisejärguline.

Eemale peletab mind raamatust tavaliselt aeglane süzee. Kui sa oled 100 lk juba ära lugenud ja ikka ei ole veel midagi märkimisväärset toimunud, tekib ikka küll küsimus, et miks ma seda loen? Väga sügav maagia/tehniline kirjeldus ei ole minu teema - hea maailma ülesehitus mulle meeldib, aga kui autor kipub lugu unustama ja keskendub detailselt mingi universumi mehaanika kirjeldamisele, siis kipun ka vaikselt mõtlema, et mul võiks olla midagi paremat teha.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Minu üks esimesi lemmikuid (juba lapsepõlvest, kui ma vaevu trükitähti lugeda suutsin) on Jules Verne. Võiks öelda, et ma läksin Karu-aabitsalt otse üle "Saladuslikule Saarele" - mu ema oli kuskilt vanakraami laadalt ostnud päevinäinud versiooni, kuid selle kaanepilt tundus mulle nii intrigeeriv, et ma tahtsin teada, mis seal raamatu sees on. Nii et sättisin end akna peale istuma ja avasin selle "telliskivi". Ma ei mäleta, kui kaua ma sellega pusisin ja vaeva nägin, aga lõpuks ma ta läbi lugesin. Sellest ajast peale oli mu süda müüdud seikluslugudele - võtsin ette kõik teised tollel hetkel tõlgitud Verne'i teosed, mida raamatukogust leida suutsin ja kui nendega lõpetasin, alustasin otsast peale "Saladusliku Saarega".

Ilmselt "vanakooli teoste" alla läheb ka Düün, mis ilmselt saab see aasta palju tähelepanu tänu peagi linastuvale järjekordsele ekraniseeringule. Düün on minu meelest sarjana üks väga mitmekesiseid ning mitmetahulisi teoseid. Osad lugejad ei tunnista midagi enamat kui originaalraamat. Teised peavad Düüniks kolme sarja esimest raamatut. Kindlasti on ka neid, kes veenavad, et ka ülejäänud raamatutel on teatud väärtus. Osade jaoks on see lugu keskkonnast, minimaalsete tingimustega ellujäämisest. Teiste jaoks on see seiklusjutt. Kolmandate jaoks lugu vabadusvõitlusest ja kuidas võim korrumpeerib. Mind võlusid selles loos alati tegelased - isegi hilisemates raamatutes, kus vahetevahel tundus, et sisu on ikka täiesti „käest ära läinud“. Üheks minu jaoks kõige intrigeerivamaks tegelaseks oli Alia, kes esimeses teoses oli vaid väike laps (ja alguses polnud ta sündinudki) kuid järgneva kahe raamatu jooksul kasvas nooreks valitsejaks, kelle suhted tema emaga põhimõtteliselt, võiks öelda, hävitasid kõik mille nimel varasemalt töötatud oldi. Ma usun, et paljude jaoks oli Alia kurjam, kuid mind alati intrigeeris tema allakäigu põhjused, hüljatus, kurbus, üksindus.

Ja kui mõelda natuke „uuematele“ teostele, siis minu üks vaieldamatuid lemmikuid on Bujold-McMasteri Vorkosigani sari, millest suurem osa on nüüd vist juba ka eesti keelde tõlgitud. Selle sarja avastasin juhuslikult, kui mulle sattus kätte eesti keelde tõlgitud „Au riismed“. Teose nimi oli lihtsalt nii intrigeeriv, et ma pidin selle avama. Ma kardan, et peale seda neelasin ma loo päevaga ära ja jäin januselt enamat tahtma - lugedes siis „järgnevad“ raamatud juba originaalkeeles. Ma olin algselt üllatunud, et see seeria mulle meeldis - ta ei olnud „nii tõsiseltvõetav“ kui enamik asju, mida olin harjunud lugema. Ma olen end alati rohkem fantasy kui ulme lugejaks pidanud, kuid... see stiil, huumor ja absurd, kuhu tegelased satuvad, on lihtsalt briljantne. Ja muidugi tegelased ise - alustades peategelane Miles-ist (mind sugugi ei üllatanud, kui aastaid hiljem lugesin ühest intervjuust autoriga, et Milesi luues oli üheks eeskujuks olnud T.E. Lawrence, kelle eluga Milesi omal palju sarnasusi oli), tema vanematest Cordeliast ja Aralist kuni Milesi lahingukaaslasteni. Ehk ilmselt ma ei oleks pidanud olema üllatunud, kui väga mulle sari meeldis, sest kuigi lugu on suurepärane, siis nende raamatute tõeline pärl on tegelaste mitmekesisus ja traagika.

Mainiks veel ära kaks võib-olla sellist vähem tuntud nime nagu Brian McClellan'i Powdermage sari (mille ametliku fänn-arti võistluse ma paar aastat tagasi ära võitsin) ning Django Wexler'i „Thousand Names“-i sari. Mõlemad on sellised ägedad „räniluku-fantaasia“ lood. Väga ägedad tegelased taaskord (mõlemad meesautorid suudavad kirjutada häid ja huvitavaid naistegelasi), suurepärane maailma ülesehitus ning neile, kes armastavad sellist klassikalist maagiat (kelle alla mina nii väga ei kuulu) - ka maagiat on seal piisavalt. Eepilised võitlused, üllad eesmärgid võidelda vabaduse ja allasurumise vastu, põnevad tegelastevahelised suhted. Eesti keelde neid tõlgitud ei ole, aga ma pean neid küll ühtedeks parimateks leidudeks.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma ütleks, et ulme/fantaasia/seiklusjutud olidki need, millest ma lugemist alustasin. (Ehk õigem küsimus oleks, kuidas ma üldse millegi muu lugemiseni jõudsin). Ma mäletan, et kooli ajal olin ma hullult hädas, sest sunniti nn „normaalset“ kirjandust lugema. Ainsaks (rõõmsaks) erandiks oli see, kui kord jõudis „Kääbiku“ kätte.

5. On sul lemmikloomi?

Kas suur nunnu kaisupingviin läheb lemmiklooma alla? Jaapanis elades tekkis mulle see „kodupingviin“. Jaapani korterid on väga väikesed, seinad kostavad läbi ja palju jaapanlased üldse ei räägi kodus et mitte naabrite jaoks ebamugavat heli tekitada (vabandust kallid naabrid - teie saite kuulda igasuguseid vestlusi eesti keeles, enne kuni me taipasime kui hästi ikka seinad läbi kostavad). Paljudes korterites on kohe reegel, et koduloomi (mille alla lähevad ka näiteks kalad) ei tohi olla. Seega suurem osa jaapanlasi kasvab üles ilma igasuguste koduloomadeta. Selle „leevendamiseks“ on leitud erinevaid lahendusi - alustades kassikohvikutest, kus inimesed saavad minna loomi paitama kuni robot-koduloomadeni, kes käituvad ja häälitsevad nagu päris. Selle vahele jääb ka jaapanlaste suur „kaisuloomaturg“, mis on eelkõige suunatud just noorte kontoritöötajatest naiste suunas - üldjuhul on need brändid väga oskuslikult oma turunduse just üksikute tööd rabavate naiste suunas lihvinud – rõhutades, et kaisuloomaga ei ole sul probleeme ja muresid, mis on päris loomade või isegi boyfriendidega - neid ei pea toitma, hooldama ja nad alati ootavad sind armsate naeratustega kodus, valmis kallistusteks peale pikka ja halba tööpäeva (need reklaamid on tehtud nii osavalt et isegi kui ma ei ole üksik ületöötanud kontoritöötaja, tahtsin ma ka seda suurt armast pingviini, kes istuks minu kõrval kotatsu all ja jooks õhtul teed minuga) :P

Estcon 2021 tuleb!

Juba mõne nädala pärast koguneb ulmerahvas Udu talus. Loe eelmise aasta Estconi-muljeid siin: https://www.ulmeajakiri.ee/?estcon-2020-ulmerahva-muljed

Vaata selle aasta kava siin: http://ulme.ee/veeb/?page_id=10285&lang=et

Pane ennast kirja siin.

Vaata ka sündmust FB-s.

Pildistas Jaana Muna

Õhtud eesti ulmega

11. Juunil pidas Kurmo Konsa ettekande ulmemaailmade loomisest “Kultuur-ulmekultuur-tehiskultuur”. Pühaste poolt oli temaatiliseks mekkimiseks õlu nimega Kratt. Pärast ettekannet jätkus Teine Reede juba Õlleministeeriumis.

Pildistas Joel Jans

Ulmeühingu aastakoosolek

12. Juunil toimus Eesti Ulmeühingu aastakoosolek. Valimiste tulemusel jätkab järgmisel kolmel aastal praegune juhatuse koosseis. Ulmeühingu tegemiste ja lähiaja plaanide kohta loe pikemalt Veiko Belialsi ülevaateartiklist.

Pildistas Joel Jans

Stanisław Lem 100 Haapsalus

5.-6. juunil tähistati Haapsalus Lemi sajandat sünniaastapäeva näituste, jutulugemise ning obotite ehitamisega. Tähistamist korraldasid Poola Vabariigi suursaatkond, Adam Mickiewiczi Instituut ja Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival.

Kogu pildigaleriid vaata HÕFFI FB-lehelt:

https://www.facebook.com/hoffestival/posts/10159382073887457

Piltide kõrvale loe Joeli Lemi-teemalist postitust Tartu Linnaraamatukogu lugemissoovituse blogist:

https://lugemissoovitus.wordpress.com/2021/06/07/stanislaw-lem-robotite-muinasjutud/

Veel HÕFFi teadaandeid

HÕFF otsib abikäsi!

Festivalitoimkond kutsub 12.-15. augustil vabatahtlikke, kes:

- on Haapsalust pärit julged ja tublid pealehakkajad;

- tahavad näha ühe filmifestivali köögipoolt;

- soovivad liituda HÕFFi vabatahtlike tiimiga.

Tallinna ulmikute kogunemine ehk Kolmas Reede

Pildistas Riho Välk

Uudiskirjandus 06/21

Nemesis

Isaac Asimov

Ulmeklassik Isaac Asimovi viimast üksikromaani, 1989. aastal ilmunud mahukat ja kuidagi värskena mõjuvat "Nemesist" peetakse tema hilisloomingu silmapaistvaimaks saavutuseks. Kirjaniku robotite ja Asumi tulevikuajalooga vaid hästi nõrgalt seotud romaani tegevus toimub 23. sajandil, mil inimkond teeb esimesi samme tähtedevahelise ruumi tundmaõppimisel. Inimtsivilisatsiooni kosmosejaam Rootor on lahkunud Päikesesüsteemist ning tiirleb ümber punase kääbuse Nemesise ühe gaasihiiglase kuu Erythro, millel avastatakse aga olevat kollektiivne telepaatiline teadvus, millega suudab kosmosejaamas kontakti astuda vaid üks teismeline tütarlaps. Ka hakkab Rootori asukaile muret valmistama Nemesise enda liikumistrajektoor, mis võib tervele inimkonnale saatuslikuks saada

Kirjastus Fantaasia

Inglise keelest tõlkinud Tatjana Peetersoo.

Kaanepilt: Meelis Krošetskin.

Järelsõna: Raul Sulbi.

439 lk.

Saskia läheb metsa

Häli Kivisild

Fantaasiaromaan, milles 16-aastane Saskia on sunnitud vägivaldse isa eest põgenedes koos ema ja väikevennaga õela vanaema juurde kolima. Sealt pageb Saskia talvisesse soometsa, kus kohtab salapärast tüdrukut, kes väidab end olevat Saskia tädi Liina. Too on aga Saskia teada juba palju aastaid tagasi turbaauku uppunud. Liina tutvustab Saskiale soometsa ning meelitab ta võlumaailma, kus seiklevad kuningatütred, haldjaprintsid ja kahe peaga lohed ning kus reeturlikkust kohtab sama sagedasti kui üllust ja südameheadust.

Häli Kivisild sündis ja kasvas Eestis, kus ta sai ka magistrikraadi inglise keele ja kirjanduse alal. Viimased aastad on ta elanud Mehhikos koos abikaasa ja kahe eelteismelise tütrega. Ta kirjutab peamiselt fantaasiat ja ulmet, mis on vürtsitatud kröömikese õudusega. „Saskia läheb metsa“ on tema debüütromaan. Aastal 2021 võitis ta Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia korraldatud jutuvõistluse oma jutuga „Juhtumised Pahura Jumala baaris“.

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt Marge Nelk.

Rästikuvälu

Eet Tuule

Juhuslikult leitud foto väikesest poisist koos enesekindla hoiakuga mehe ja kauni naisega paneb Tarmo sageli mõtlema selle üle, kes küll on see õnnelik perekond pildil ja ka selle üle, miks talle lapsepõlves vanemate armastust ei jagunud. Alles kolmekümne kahe aastasena, pärast pereisa surma, saab ta kinnitust aimusele, et on tegelikult kasulaps. Koltunud fotost saavad alguse sündmused, mis viivad mehe salapärasele Rästikuvälule – kohta, mis on püsinud muutumatuna paljude aastate jooksul ja kus juhtub ebaharilikke asju. Kohalikud hoiavad lagendikust rästikute tõttu eemale, kuid üks naine, keda kutsutakse Rästikuvälu nõiaks, viibib seal kevadest sügiseni juba mitu aastat. Ootamatult hakkab aga Tarmo elu järjest enam põimuma Rästikuvälu maadel toimuvate sündmustega.

Ulmepõnevik „Rästikuvälu“ on Eet Tuule kuueteistkümnes raamat.

Kirjastus Eesti Raamat

240 lk

Tumedam poolus

Kaidi Kangur

„Mind varitseti. Kas Keeruk selle kohta ei maininud midagi? Igat sorti salakuulajad, arulagedad idioodid!“

„Keda sa täpselt mõtled?“ päris Ronk tüdinult. „Iga kord kui kohtume, sarjad sa kedagi. Räägi midagi uut!“

Ta oli koondanud oma pilgu Krati tühjale klaasile ning selles endiselt kihisevale puhtale hapnikule. Kratt limpsas keelega mitmeid kordi üle huulte ning klõbistas oma maniküüritud sõrmedega vastu lauda.

„Sedapuhku olid need päris vaenlased. Aga las ma räägin sulle, kuidas kõik täpselt toimus. Saad ise otsustada, kui…“ ta heitis kahtlustava pilgu üle ruumi „ohtlikuks olukord kujuneda võib.“

Kaidi Kangur on tuntust kogunud luuletusi ja laulusõnu kirjutades. Tal on ainulaadne oskus maalida kirjanikusulega värvikaid ruumilisi pilte. Kaidi meeliköitev jutustamislaad ja kujutlusvõimet tiivustavad kirjeldused põimuvad käesolevas raamatus kaasahaarava süžeeliiniga, mis viib lugeja müstilisse võlumaailma. Sarnaselt eelmistele raamatutele jääb ka „Tumedam poolus“ pärast läbilugemist veel kauaks meeltesse helisema nagu kauni kõlaga haldjakeel.

Kirjastus Hea Tegu

292 lk

Raxteri tüdrukud

Rory Power

Meile öeldi, et järgige reegleid ja püsige elus.

Nad lubasid, et aitavad meid.

Sellest, kui Raxteri tüdrukutekool karantiini pandi, on möödunud poolteist aastat. Sellest, kui Mürk välja lõi ja Hetty elu pea peale pööras.

Algul surid üksteise järel õpetajad. Siis hakkasid nakatuma õpilased ja nende kehad muutusid veidraks ja võõraks. Nüüd, ülejäänud maailmast ära lõigatud ja oma saarekodus iseenese hooleks jäetud, ei söanda tüdrukud minna teisele poole kooli ümbritsevat tara, kus Mürk on muutnud metsa metsikuks ja ohtlikuks. Nad ootavad lubatud ravi, sellal kui Mürk imbub kõigesse.

Aga kui Hetty sõber Byatt kadunuks jääb, on ta valmis tegema ükskõik mida, et teda leida, isegi kui see tähendab karantiinireeglite rikkumist ja tarataguste õuduste trotsimist. Ning seda tehes saab Hetty teada, et nende loos, nende elus Raxteril peitub hoopis enamat, kui ta oleks iial aimata osanud.

„Raxteri tüdrukud” on nii terav ja kätkeb endas nii palju arukalt väljendatud emotsioone. Me oleme tunnistajaks kirjandusmaailma uue tähe sünnile.

Jeff Vandermeer, New York Timesi menuki „Häving” autor

Jõhker ja ilus, toores ja vankumatu – ma jumaldasin seda raamatut. - Emily Suvada

Kirjastus: Rahva Raamat AS

Tõlkinud: Marge Paal

320 lk

Ilmapuu

Richard Powers

2019. aasta Pulitzeri kirjanduspreemia võitja „Ilmapuu” on mastaapne ja kirglikult kirjutatud raamat inimestest ja nende suhetest loodusega, ülistuslaul puude tarkusele ja koputus inimkonna südamele. Ameerika kirjaniku Richard Powersi (snd 1957) kaheteistkümnenda romaani alljaotustes „Juured”, „Tüvi”, „Võra” ja „Seemned” põimuvad üheksa inimese eluteed, kuid peategelasteks on puud oma iidsete tarkuste ja keskse paigaga meie hapras ökosüsteemis. Ameerika suureks ökoromaaniks tituleeritud „Ilmapuu” näitab, et meie kõrval on teine maailm – tohutu, hiiglaslik, omavahel ühendatud, lõpmata leidlik, kuid meie endi jaoks peaaegu nähtamatu. See on üle sajandite hargnev lugu käputäiest inimestest, kes õpivad maailma nägema ning püüavad seda katastroofi kursilt eemale juhtida. Kas või omaenda elu hinnaga.

„Parim romaan, mis on eales puudest kirjutatud, ja lihtsalt üks parimaid romaane, ja punkt.” – Ann Patchet.

Kirjastus: Varrak

584 lk

Tõlkinud: Triin Tael

Toimetanud: Kirsti Sinissaar

Noortele:

Kaksikheeliks

Trudi Trueit

Seiklus läheb edasi!

Cruz, Emmet, Sailor ja Bryndis jätkavad õpinguid merel Orioni pardal ja reisivad eksootilistesse paikadesse üle maailma. Salapärane isik hoiatab Cruzi läheneva ohu eest, kui ta koos sõpradega Jordaanias Petra kaljulinna iidsetest varemetest järgmist ema peidetud valemikivitükki otsib. Tagatipuks on nüüd kadunud ka tema isa ja tädi Marisol, Cruzi põhiline kaitsja, on sunnitud isa leidmiseks laevalt lahkuma. Mis mees on uus professor, kes tema koha üle võtab? Kas akadeemia laboris leiutatud uus tehnoloogia aitab Cruzi püüdlustele kaasa või hoopis takistab neid? Miks peab Nebula peatama Cruzi enne, kui ta saab 13-aastaseks?

Kuid kell tiksub ja sünnipäev läheneb… verstapost, mis muudab tema elu igaveseks, on kohe käes.

See on kolmas raamat kogu maailmas menukast romaanisarjast, mis on saanud inspiratsiooni National Geographicu avastajate ehtsatest seiklustest.

Kirjastus: Ühinenud Ajakirjad

Tõlkinud: Triin Olvet

Toimetanud: Mari-Epp Tirkkonen

216 lk

Uustrükk:

Harry Potter ja saladuste kamber

J.K. Rowling

Järg raamatule „Harry Potter ja tarkade kivi”. Dursleyd käitusid sel suvel nii vastikult ja alatult, et Harry Potter ihkas kogu südamest tagasi Sigatüüka Nõiduse ja Võlukunsti Kooli. Aga just siis, kui Harry oma kohvreid pakkis, sai ta hoiatuse kummaliselt olevuselt, kelle nimi oli Dobby ja kes ütles, et Harry naasmine Sigatüüka kooli põhjustab hirmsa õnnetuse. Ja õnnetusi on tõesti tulemas. Harry teine õppeaasta Sigatüükas toob kaasa uusi katsumusi ja õudusi, nagu näiteks ülimalt edev mustade kunstide vastase kaitse õpetaja Gilderoy Lockhart, vaim nimega Mäuguv Myrtle, kes kummitab tütarlaste pesuruumis, ja Roni õe Ginny varjamatu jumaldav suhtumine. Kõik need aga jäävad tagaplaanile, kui koolis hakkavad toimuma saladuslikud sündmused ja keegi või miski hakkab õpilasi kiviks muutma. Kas see võib olla Draco Malfoy, Harry vana võistleja? Või on süüdlane hoopis Hagrid, kes kunagi mingi patu pärast koolist välja heideti? Ja kuidas õnnestub Harryl tõestada, et see ei olnud tema ise, nagu paljud õpilased kahtlustavad?

Tõlkinud Krista Kaer ja Kaisa Kaer

Kujundanud Hanna Särekanno

304 lk, kõva köide, uue kujundusega kordustrükk

Jutt: Supervõime (Triinu Meres)

„Ma tahaksin ülikiirelt joosta. See on isegi parem kui lennata!”

„Olgu, asjade pilguga tõstmine on lahe. Aga kui me võitlema hakkaksime, ma tahaks kontrolli aja üle hoopis. Kui mina suudan ajaga manipuleerida, lõpuks ikka sellise variandi leian, kus mina võidan ja sina kaotad!”

„Minu arust on see tele ... eee ... no asjade pilguga tõstmine lahedam! Ma võiks tõsta NII SUURI asju lihtsalt neid vaadates! Kasvõi allveelaeva!” „Aga ülikiirena ma võiks su eest ära joosta isegi kui sul on plaan, et viskad mind allveelaevaga!

Mõtlik paus.

„See kuritegu ei saa jääda karistuseta! Hukkunuid on liiga palju ja sina, ainus elllujääjaga, oled sinna viinud otsuste tegija. Kas sa võtad süü enda peale, oo prints?!”

„Jah, ikka,” vastas prints rahulikult. „Minu valikud – ja nüüd on kõik need inimesed surnud. Eks ma olen vist süüdi siis.”

„Sinu VALIKUD!” kohtunik hakkas puterdama, ohkas siis ning pööras pilgu ära. Et kuningliku kohtu pidamiseks vajalik kohtunik olla, pidi kuninglikke isikuid tundma, nendega tegelema . Ent sellisel kogenud olemisel olid ka omad varjuküljed.

Näiteks tekivad raskused suhtuda kohtualusesse kui anonüümsesse ühikusse, kellest on olulised ainult ta teod, mitte iseloom, armastus pekanipähklite vastu ning komme kulme kibrutada, kui vihane. Aga kohtunik kogus end peaaegu viivituseta ja teatas pidulikul valjul häälel: „See kuninglik isik on süüdi ja end ka süüdi tunnistanud, las tema rajavõtt algab! Prints Shaka, kui sa nüüd oleksid nii lahke ..?”

Ta oli nii lahke.

Prints nägi välja, nagu ühelt printsilt ikka oodata võiks. Kerkis pika ja sihvakana kõrgusse, laiade õlgade ja kitsaste puusade, julgete silmade ning tugevate kulmudega, must juukselakk kaelani kähardumas, ja tema turvis koosnes ainult mõnest plaadist, mis ilu pärast ta kehale kinnitatud.

Ning ta oli lahke loomuga. Läks vastu vaidlemata kaasa ning kui teised – mitte sõdurid, mida teeksid sõdurid printsi vastu? – peatusid, kogunesid ekraanide ette, mõned vihmakindlamad tüübid ka tribüünidele värava ja müüri taha, läks tema väravast läbi ja lihtsalt ohkas endamisi.

Natuke hirmus oli, aga ta ei osanud karta. Nii et ainult natuke.

Teated olid juba laiali läinud, et teada anda: prints TÕESTI läheb rajale, ning lisaks võttemeeskonnale tuli linnast nüüd iga hetkega rohkem rahvast juurde vaatama. Sest kõige imelisemad, kõige uskumatumad asjad juhtuvad, kui kuningapere liige astub vastamisi katsumustega, mis on loodud just seesuguste hävitamiseks.

Hävitamiseks ehk lihtsalt tapmiseks. Tooreks tapmiseks – sest seal ei saa olla mingit peenemat sihtimist, teha vigaseks, võtta maha midagi, mida vaja ei ole – ei. Kui kuningliku perekonna liige teeb midagi nii halba, et rahvakohtunikud otsustavad, et see on liig, võetakse niisiis eesmärgiks tappa.

Neile ei ole pisikesi karistusi, kas kõik või ei midagi, sest nad on – nemad.

Värav suleti. Mitte niivõrd printsi seeshoidmiseks – ta oli ju vabatahtlikult läinud – vaid nende, kes juba ootel ja varsti lahti päästetakse, seeshoidmiseks.

Värav ning veel enam müür selle väga tähtsa merekalda ümber oli kõrge. Võimas. Sile.

Kui on vaja tappa kuningaperekonna liiget, ei piisa tavalistest kiskjatest. On vaja kedagi, kes võitleks raevukalt, oleks peaaegu surematu, kiire nagu kobra, ja samas suur. Kärp on kiire ja võitleb metsikult, aga mida suudaks ta inimesesuuruse vastase vastu?

Aga on tapjalõuad. Nii et nemad päästetigi lahti, nende koobaste väravad avati ning muidugi olid nad näljased samuti.

Millal ei ole tapjalõuad näljased?

Need siin olid kõik mereloomade kehades. Pealtnäha morsad või suured hülged või isegi midagi haitaolist – aga nad ei olnud ükski neist loomadest, nagu võis aru saada igaüks, kes tapjalõua haardeulatusse sattus.

Nende haardeulatus – või peaks ütlema „hammustamisulatus” – võibolla üldse „kihvaline rebimisulatus” – on palju suurem, kui ühelgi neist loomadest või ka kaladest olla võiks.

Tapajlõuad nendes kehades suutsid ka kuival maal üsna väledalt liikuda. Aga meres – noh, ujumiseks olid need ju loodudki.

Aga et pääseda „patud lunastatud, ole jälle meie prints, printsess, kuningas, kuninganna”-torni, tuli minna esmalt läbi mere. Sest kunagi olid selliseid karmiks pööranud kuninglike juhtumeid käsitlenud inimesed jõudnud otsusele, et just nii on teekond süüdlastele kõige ohtlikum.

Kuiv maa on inimestele siiski kuidagi tuttavam kui märg meri, kus – spetsiaalselt valitud paik – möllavad lained pea alati, kerkivad rannal kõrgeteks vahuharjalisteks rohelisteks koletisteks ning langevad siis sellise mürinaga tagasi, et kui keegi tahaks sel rannal enda kõrval seisva kaaslasega rääkida, peaks ta pantomiimi tegema. Hääl ei kostaks üle lainemürina ka karjudes.

Shaka seisatas korraks märja ja kohutava vee ees ning muigas omaette. Ta ei teadnud, et seal ootavad tapjalõuad – polnud kunagi huvi tundnud, mida tehakse kurjategijatena süüdlasteks mõistetud kuninglikkudega. Polnud iial selle pealegi tulnud, et teda võiks see saatus tabada.

Nagu keegi ta perekonnast kunagi ei arvanud.

Nad polnud sedasi tehtud.

Ettemõtlemine, „igaks juhuks” arvestamine, äkki läheb vaja – see kõik oli neile võõras.

Iseenesest võiks isegi arutleda, kas nad olid üldse päris inimlikud.

Tuleb sihtida tuletorni moodi torni poole kesk mäslevat vett, oli kohtunik talle öelnud. Et seal on vastus ja tulevik.

Nii et ta asus teele. Hüppas kergelt kaldalt kivile, sandaale jalast võtmata, ent turvise plaatide vaiksel klõbinal seljast tõmmanud ja kaldale visanud, pikad noad kaasas, mustade kulmude all pingest põlevad kaslase silmad.

„Ta on nagu panter,” ohkasid nii mõnedki ekraanide vahtijad, nii jässakad naised kui haprad malbesilmsed mehed, nii noored tüdrukud kui poolkiilad raugad. Eks ta oli ka. Kuigi möllavas meres ei ole kõige soodsam panter olla.

On tõhusamaid liike.

Vette ta kahlas, kuigi lained ähvardasid endi kõrval nii pisikesena mõjuva kogu pikali paisata. Kuidas pidi ta tornini välja jõudma? Selles meres ujuda ... no ilmselt siiski saab, kui sügavamale jõuda.

Vist.

Maru valitses vaid kalda ääres.

Shaka ise ei mõelnud möllava vee keskel ilmselt midagi muud, kui et mis siin ikka seista, ja pürgis nii kuis suutis sinna, kus ainult pisut lainetas. Kus vaid kumerused liikusid, mitte hammustavad harjad ja lainemurd.

Ta oli noor ja tugev mees, lihased head ka muuks, kui vaatamiseks. Nii et ta raius end lainemurrust läbi, ei kukkunud, ei löönud pead ära ega vigastanud end muudmoodi ja nüüd oli ta ekraanidel paremini. Pilti sai muudki kui vahupritsmete pilve.

Ta ujus.

Siis sukeldus. Arusaamatutel põhjustel, ka kaugelt filmijad ei mõistnud, miks. Lihtsalt pani korraga näo vette ning kadus nii kähku, et selgelt oli näha vaid ta seljalihaste pingestumist.

„Aruaamatu otsus,” märkis reporter. „Aga no kuna tema otsused on täpselt sellised, nagu kuningaperekonna liikmelt oodata võikski, on sel tõenäoliselt põhjus. Kahjuks me vee alt pilti näidata ei saa,” kahetsev ohe, kas kord tulevad ka sellised päevad? „ent mis vähegi pinnal näha on, püüame teile samuti ekraanidele!”

Esialgu ei paistnud seal midagi.

„Pole tõenäoline, et prints Shaka juba hukkunud oleks,” arvas reporter malbelt. „Ootame, ootame ... oot, midagi toimub! Vee all toimub mingi rabelemine, näete seda koha peal keerlevat teistmoodi veelappi?” Osa vett võeti suurde plaani ja tõesti. Seal, lainemurrust natuke edasi lahtise mere poole, kahtlemata toimus midagi, veepinnale tõusid ajuti isegi pritsmed, rabeleti väga pinna lähedal. „Midagi toimub seal vee all ...”

Reporteri mahe hääl tõusis kraadikese, temagi ootas pinevusega. „Ja seal ta ongi! Ahmib õhku! Aga on täiesti elus, ja punane, see punane on kindlasti kellegi veri. Kui see oleks printsi oma, ta ei paistaks nii ergas, sest seda on palju!”

Prints hingeldas, hingeldas – ja siis kadus, ta lihtsalt kadus!

„Miski tõmbas ta vee alla,” konstateeris reporter ilmselget.

Shaka oli vee alla tõmmanud toosama, kes nii hullusti verd jooksis, et meri punane paistis. Sest veri jooksis morsa kehast, ent seal sees ei olnud enam ammu morska. Morsa silmad olid pimedad ning tapjalõua pea, hirmus, peenike ja hambuline pea, vaatas välja tema suust. Ning see tapjalõug oli veel elus – teda läbi morsa kere ei ulatunud kahjustama ükski nuga.

Ent kuna tal polnud korralikke loomaorganeid enam, oli ta rünnak nõrk, ta haare lõtv. Prints ei jäänud mitte jalast ilma, vaid raius, raius nagu kirvega, mille hoog vees palju väiksem, tapjalõua peenikese, morsa suust välja sirutatud ning mehe jalast haaranud pea otsast.

Tõusis taas pinnale hingama, ning kangutas siis pikad peenikesed ning kohutavad lõuad, mis ikka veel ta sääre ümber klammerdusid, vallale. Reportaaži tegev naine ei saanud aru, mida ta seal sehkendab, ent oletas: „Midagi tundub ta küljes kinni olevat ja ta üritab ilmselt sellest vabaneda. Midagi ründajast, ilmselgelt.”

Ülejäänud tapjalõuad tulid korraga.

Nad ei moodusta eal midagi karjataolistki, nad ei ole loomad, vaid midagi väga muud. Hirmsate mälestustena juba vanades lugudes kohal. Sellised kuhugi kinni panna on kohutav ülesanne – kuid ometi oli sellega toime tuldud.

Kõige rohkem on nad halbade unenägude killast. Luupainajatega ühte laadi. Selliseidki olevusi oli mitut sorti.

Mure selle üle, mis juhtub, kui keegi kuningaperekonnas kurjaks pöördub, oli juba vanal ajal Mullamaa inimestes sees, nii et süüdlastega ümber käimine oli hästi läbi mõeldud. Näiteks need tapjalõuad. Need olid meres oodanud kaua, ning iga kord, kui mõned-paljud kaduma läksid, sest kord 15-20-25 aasta jooksul neid ikka tarvis läks, püüti uued.

Hea oli, et tapjalõuad ei sure, kui nad saavad kehi vahetada. Kehi, milles nad elavad, mida toidavad, kuigi algse omaniku elu pole seal enam raasugi alles. Ei raasugi, ei raasugi, eemalda tapjalõug ja sul on vaid korjus.

Küll aga imevad nad elu teistest. Surnud lihaga neid ei toida. Peab elav saak olema.

Inimeste sees nad siiski eriti ei elanud – väga harva tuli teateid sellistest hingetutest.

Aga samas, ega selliseid loomi samuti just palju ei olnud, nii et võibolla murrab tapjalõug printsi maha ning asub tema kehasse elama? Jube siugjas peremeesloom, kes tapab valimatult teisi enda ümber, sest tapjalõug vajab palju toitu?

Vees – kas nad vees võiksid arvata, et inimese keha oleks hea asupaik?

Toit on see kindlasti. Imevad nad elu elusatest kehadest? Võibolla.

Tapjalõuad olid kindlasti sellised, kes lihtsatele reeglitele ei allunud. Neil olid omad normid, kuigi inimesed neid täpselt ei teadnud. Luupainajatele kohased.

Oh, prints Shaka kindlasti ei teadnud ...

Ta ei teadnud paljusid asju. Näiteks miks talle tundus hea mõttena sukelduda otse põhja ning sealt muda ja liiva koguda, see kõvasti rusikatesse pigistada ning siis taas hingama tõusta. Kui tal tuli selline mõte, ju see oli millekski hea.

Ta ei kõhelnud. Oma tunnete ja ideedega kaasa minna, see oli tema perekonna oskuste seas kõrgel kohal.

Aga samas tõi see vahel nii paljudele teistele surma kaasa ... nii paljudele!

„Õpi mõtlema!” oli ositi tolle hukatuslikele kuninglikele mõeldud katsumuse mõte. Kuigi tapmine olnuks samuti küllalt hea.

Morsa silmad enam ei näe, tagus Shaka ajus valjult nagu gongilöögid. Tajub vaid tapjalõug temas. Hai silmad ei näe, hai on surnud. Tajub tapjalõug.

Aga tapjalõuad ei liigu ainult lõhna järgi, nad toetuvad nägemisele, see on kuival maal ju selge?

Nii et neile saab liiva silma visata.

Hämmastav, aga printsi pihud olid liiva täis – ainult see oli ju märg. Ja vees visata ei saa, sest vesi uhub liiva enne minema, kui see kellegi silmadeni jõuab.

Ta mühatas, toppis liiva vöökotti ja asus kalda poole ujuma. Rabelemises tuli väike vahe sisse teha ja puhata. Pealegi oli see vesi külm ning parem on puhata keskkonnas, mis temperatuuriga ei tapa.

Ja kus saab vabalt hingata.

Lainemurrust tuleb end läbi võidelda, ent prints Shaka ei olnud harjunud mõtlema, et ta midagi ei suuda.

„Küll kõik õnnestub, mul on kaldale vaja minna,” võiks tema peas toimunu ehk kokku võtta. „Neetult külm on, võideldes ma ei pannud seda tähelegi, aga nüüd küll panen!”

Ta ei teadnud, et ülejäänud tapjalõuad tema poole sööstavad, ei tundnud vähimatki huvi kaamerate vastu, mis kaugelt teda jälgisid ja pilti edastasid, ta tahtis kaldale.

Nii et kaldale ta ka läks.

Loomulikult oli murdlainetest läbiminek keeruline. Kuid kaamerapilt näitas, kuidas korra tõukas ta end jalaga edasi justnagu olematusest enda taha tekkinud tahkelt milleltki, ja pääses lainest läbi, tahkele pinnasele. Kui vesi taas merre valgus, tohutu jõud taga, rühkis prints raevukalt vastassuunas ning oligi juba päris kuival.

Rebenemiseni väsinud, ent nüüd võis veidi puhata. Oma teada üsna turvalises kohas.

Reporteril oli raske empaatiat mitte välja näidata – avalikke hukkamisi seal maal ei peetud, kui need kuninglikud katsumised välja arvata, ning neid tuli harva ette. Mitte isegi igal aastakümnel. See inimene tema ees – noh, oli ju siiski inimene. Aga endale meelde tuletanud, kuidas too märg lainetes heidelnu, kelle rind õhku ahmides tõusis ja vajus, sinnamineku pälvinud oli, suutis kaamerapilti kommenteeriv meediainimene isegi veidi nalja teha.

Sest kuninglikku päritolu isikud – need ei olnud päris tavalised inimesed siiski. Mõni ütleks, et ei olegi päris inimesed. Nad olid vabad inimeseks olemise üdist, tähendusest, vajadusest elada midagi ette teadmata, ette tundmata, teha oma parim pimeda mineku sees.

Nemad olid vahest küll pimedad, aga ... MIDAGI imelist neil oli, mis ei lasknud komistada.

Nojah. Isegi võibolla-mittepäris-inimene olemine ei tekitanud rahva seas kuninglike vastu vaenu, pigem leebet lõbusat üleolekut, umbes nagu tunnevad mängivate laste osas täiskasvanud.

Meie elame, jah. Meie kuninglikud on nagu lapsed, jah. Ainult – vägevamad. Kaitsevad meidki oma lapse kombel tehtud valikutega – enamjaolt.

Vahel tuleb sul aga mõnest vägevast lapsest loobuda. Kui ta kõik ülejäänud hukka tahab saata, näiteks.

Shaka ei värisenud külmast, ent ta juuksed rippusid näo ümber nagu märjad lõngad, krussis ja tilkuvad ning ta silmad püsisid mitu hetke suletuna. Ta tõmbas hinge.

Need olid ikka veel suletud, kui veest tõusis hiiglaslik kombits teda haarama, tagant paistmas mäslev kuhi samasuguseid.

„Hiigelkaheksajalg!” kommentaaris ajakirjanik erutatult. „Veest tõuseb hiigelkaheksajalg! Kas meie panime ta sinna? Ilmselt!”

Printsi silmad olid ikka veel kinni, nahk läikis tumedalt, vesi ei olnud veel kuivanudki. Ta ei saanud midagi kuulda, sest lained mürisesid ta ümber hullemine kui hiigelsuur mootor.

Kaheksajala kombits – hallikassinine, iminapad suuremad kui inimpea – liikus tema poole, nii kindlalt ja kiirelt kui vähegi saab – kui prints, ikka suletud silmil, tõukas kätega end piki randa veerema, pöördus kaks korda ja kaheksajala kombits matsatas liiva otse tema kõrval, paar sentimeetrit eemal.

Seda oli vist kuulda. Või tunda liiva liikumisest. Igatahes lõi prints silmad lahti. Märkas kombitsat ja enne, kui midagi mõelda jõudis, põrkas sellest veel veidi eemale, rabeles jalule, taandus – ning kohast, kus ta hetk tagasi lebanud oli, kerkis prahvatuse ja liivalennuga koos üles peenike pea. „Tapajalõug!” kommenteeris reporter väriseva häälega. „See on tapjalõua pea – kelle kehas ta on, et sedasi maa all liigub? Mis toim-...” ta ei jõudnud lauset lõpetada, kui kaheksajalg lõi uuesti, teise kombitsaga, mis tabas täpselt toda identifitseeritud tapjalõua pead ja seepeale haarati kombitsast muidugi kinni. Hiidkaheksajalg tõmbas vette tagasi tapjalõuga, kelle keha liiva alt välja rebituna näis olevat mingi tohutu musta ussi või miljonijalgse oma, ning nende omavaheline võitlus lainetes algas.

Ent kaamerad ei jälginud neid, vaid hoopis Shakat.

Too raputas pead, pomises midagi endamisi ning ronis käte ja jalgade peal natuke kaugemale kuivale maale. Mitte et imelikud maa-alused ussid teda seal ei võiks varitseda, aga kuidagi tundus merest kaugemalt minek hea mõttena. Ja tegi oma hetkeajede järgi, ta oli niimoodi harjunud ju.

Kaheksajalg ja tapjalõug olid sügavamasse vette jõudnud, ja enam polnud nende lahingust suurt midagi näha. Muidu võiks arvata, et tapja võidab, aga kaheksajalg oli lihtsalt nii üüratult suur ja samas selline mõnevõrra mittetraditsioonilise kehaehitusega, et tema pea juurde jõudmiseks tuli kombitsast alustanul suuri jõupingutusi teha. Ning see keha, milles tapjalõug oli, polnud veelooma keha.

Shaka oli taas rahulik ning pigistas juukseid kuivaks. Kuna kaamerad keskendusid just tema isikule ning tegevusele, märkasid vaid kaks operaatorit, midagi – õigemini kedagi – väga sobimatut, ning neil läks kolm välkmomenti aega, et see fookusse saada ja filmima asuda.

Kohtumisemoment jäi pildile.

Sest keegi kõrvaline oli samuti teisel pool hukatuseväravat ja kuidas ta sinna saanud oli, jäi tol momendil vaatajatele täiesti mõistetamatuks. Väike tüdruk, pehme ja pruunipõsine, mustade juuste ja pikaripsmeliste silmadega lõi käed selja tagant Shakale ümber ja karjus: „Üllatus!”

Printsi näol viivleski hetke tohutu üllatus ja seejärel asus platsi õudus – õudus, mida ükski kaamera ega võibolla inimenegi polnud iial varem sel palgel tuvastanud.

„Nandi! Nandi, miks sa siin oled?! Kuidas sa siin oled?! Mis juhtus?!”

„Ma hiilisin välja ja siis siia, sest mul oli tunne, et sa tuled! Olin peidus.”

Tunne ... Shaka oleks neednud, kui tal oleks pähe tulnud, mida või keda. Et Nandi seal oli, muutis kõik raskeks. Hirmsaks ja raskeks, nagu ta iial varem arvanud polnud. Õekest kaitsta, mitte näidata talle venna võibolla-teoreetiliselt võimalikku hukkasaamist, oli tema isiklike prioriteetide seal kõrgel kohal olnud.

„Mitte keegi poleks oodanud, et näeb siin meie pisikest printsessi,” kommenteeris reporter, kelle häälgi katkes hetkeks – ent ta oli professionaal. „Printsess Nandi muudab vast oma venna kõik teod nüüd kaalukamaks. Nii tema hukkumise kui pääsemise – sest loomulikult ei saa enam väravat avada ja last välja tuua. Kui saaks, loomulikult tehtaks seda, aga no – pole võimalik. Selle võimaluse on välistanud need, kes karistuskompleksi kunagi projekteerisid ja ehitasid, sest kui saaks lihtsalt väravast välja kõndida, kui see enne avatav oleks, poleks ühelgi kuningapere liikmel raske seda teha. Oo ei.”

„Ma teadsin, et sa tuled, aga mis nüüd saab?” küsis too kõne all olnud pisike printsess Shakalt.

„Ma pean sinna tornini ujuma, aga meres on koletised,” vastas prints üsna fantaasiavaeselt tõsiasjadele keskendudes ning muud kõne alt välja jättes. Oh, ta pisiõde siin?!

„Ma võiksin proovida neid koletisi ära nõiduda,” vastas Nandi tõsiselt, isegi veidi kulmu kortsutades. „Või nende kodu, õieti. Näiteks võiksin muuta vee neid kinni hoidvaks, mingiks kissellitaoliseks olluseks.”

Väike paus, kuni printsi teadvusse jõudis, mida Nandi just ütles. Siis vangutas ta pead.

„MINA pean sealt ka üle ujuma, neiu!” Shaka hääl seda öeldes oli leebe, isegi natuke naerune. Ta ei suutnud hirmule kaua keskenduda, ent armastas oma tillukest õde üsna naeruväärselt väga ja see tuli hoopis niimoodi ilmsiks.

„No siis ...” väike tüdruk mõtles, nii et kulmud tõmbusid päris kokku. „Ma võiks teha pimedaks ja lõhnatundetuks kõik, kes vee all vaatavad ja ... haistavad!?” Ta oli päris uhke selle keerulise sõna õigesti kasutamise üle.

„Kas sa saad tõesti nii teha? Tornini välja?!”

Shaka ise ei olnud võluja, tal olid teised anded ja prioriteedid.

Nandi noogutas natuke kõhklevalt.

„Nojah. Kui mul on midagi merepõhjast. Oot, ma toon kohe rannast, see toimiks!”

Shaka sai tal käsivarrest kinni, kui tüdruk juba jooksis. „Ei! Seal on koletised, mäletad? Pisike tüdruk nagu sina ei peaks rannas jõlkuma, isegi kui ta ON nagu sina. Aga näe,” ta kobas oma vöökoti järele. „Ma ei teadnud ennist, milleks, aga võtsin pihutäie kivikesi ja muda kaasa, kui vees olin. See kulub nüüd ära.”

Nandi noogutas üldse mitte üllatunult.

„Siis on hästi,” lausus ta autoriteetselt. „Anna siia!”

Shaka kobas oma vöökotis ja tõmbas välja üsna armetu koguse kivikesi, liiva ja veetaimetükke. Ent Nandi noogutas rahulolevalt oma ilusat peakest, nii et ülesköidetud kräsujuuksed tantsisid. Noormees pani olluse tüdruku pisikestesse pihkudesse – seda polnud ikkagi nii vähe, et need pooleldi täis ei saanuks – ning astus sammu tagasi.

Temal endal nõiavõimeid polnud – või noh, niivõrd, kui üks kuningapere laps sai neist vaba olla – kuid ta teadis, et nüüd on Nandil vaja rahu, sest ta püüab oma mõistuse lahti lasta ning siis saada merepõhjaks, veeks. Saada millekski muuks ning see uus nähtus veel kolmandaks ja neljandaks asjaks muutumisse vedada.

Nõiaoskusteta inimesele võimatult keerulisena näiv ülesanne, kuid Nandi, viieaastane laps, sai sellega täiesti rahulikult ja peaaegu mängeldes hakkama.

Aga jah, mingi aine, millest alustada, oli talle tähtis. Et oleks konkreetne miski.

Välja ei paistnud midagi. Isegi reporter oli veidi segaduses, kuigi ta teadis võlumisest nii mõndagi: „Nüüd nad lihtsalt istuvad seal, isegi ei räägi omavahel. Ega see pisitüdruk muidugi pea tornini jõudma, et rehabiliteeritud olla. Kui Shaka kas surnud või seal kohal on, saab tema lihtsalt väravast jälle välja ... aga see õelik-vennalik vastastikkune vaikimine ... oot! Aga äkki Nandi võlub midagi?! Tal on ju see anne.” Reporter noogutas endamisi. „Kuningapere asju nii palju teame ja teate ju ikka. Vaatame, võibolla toob ta oma vennale sel moel tulugi oma sealolekuga?”

Ta tõmbas hinge. Paar hetke vaikust. Seejärel: „Ilmselt tõesti. Mida nad seal koos vaikivad ja midagi ei tee muidu. Noh, ootame, mida ta muudab – kui see muidugi välja paistab. Shaka ilmselt lõikab tõesti kasu, et printsess seal on – no midagi muud polnudki arvata, eks ju?”

Ei, midagi muud polnud tõesti arvata.

Nii et Nandi nõidus oma kakskümmend minutit, mida ajakirjanik täitis printsi hullumeelsete valikute kirjeldamisega. Need valikud tõid viimaks tema enda rõõmsalt koju, aga mitmele tuhandele sõdurile surma.

Praktiliselt kõigile temaga kaasas olnutele.

Ning nii lihtsalt ei või: sõdurid peavad oma ülema peale loota saama. Kui too käitub neile hukutavalt, mitte parimat tahtes, vaid nürist enesekesksusest, peab järgnema karistus. Et ta on prints? See ei muuda muud, kui et karistuseks saab olla ainult surmaohtlik proovilepanek.

Aga mis tavainimesele surm, sealt võib kuningliku pere liige veel välja tulla, see on tõsiasi.

Pika seletamise hea külg oli, et reporter sai taas vihaseks ning ei tundnud enam Shakale kaasa. Inimnäoline või mitte, ta oli siiski vaid prints. See tähendas, et tema teed olid palju vähem konralikud kui normaalsete inimeste omad.

Nandi pilk tõmbus taas selgeks vahepealse udususe järel.

„Nüüd on korras,” teatas ta rõõmsameelselt. „Kas sa vaatad pärast, kuidas ma puzzlesid kokku panen?”

Shaka ohkas. Kibrutas musti kulme üsna samamoodi, kui ta õeke ennemalt. „Natukene aega. Kaua ei jaksa.”

„Mhmh,” leppis Nandi ning naeratas säravalt, nagu lapsed, kes pole iial kartnud, naeratada oskavad.

„Ma nüüd lähen ja ujun sinna tornini,” lisas prints ning naeratas samuti. Tema naeratuses oli ikka leebus. Talle selgesti meeldis ta pisiõde. Mida ka ajakirjanik märkas ning ära mainis.

„Oma pere on ikka kallis,” lisas ta sapiselt.

Prints kahlas uuesti vette, võitles end läbi lainemurru – nii tugev! – ja asus torni pooole ujuma. Ükski kaheksajalg ega tapjalõug ei tulnud tema ligi, sest läbi vee nad orienteerusid levivate aineosakeste ehk lõhna järgi, ent sellele oli Nandi nad pimedaks teinud.

„Nii et prints lõikab nüüd laineid ning näib, et tal pole ainsatki muret siin ilmas,” kommenteeris reporter süngelt. Mitu kaamerat üritasid samal ajal lainete vahelt vaid hetketi paistvast Shakast lähivõtet saada. Tumedad käsivarred, mis välkusid ajuti õhus, ja must kräsukrunni keeratud juustega kukal paistsid olevad ainus, mida neil jäädvustada õnnestus.

Kotkas laskus nii kiiresti, et kaamerad ei saanud temast pilti, enne kui ta Shakal juba kallal oli. Nii suur, nii kaunis, nii raevukas – haakija nagu haakijad ikka on. Ega neid palju olnud, aga oli – kui mõtlema hakata OLI loogiline, nagu reportergi kinnitas, hääl erutusest kile – et kuningapere liikmete karistusala mõne haakijapesapaiga juurde tehti.

Haakijad püsivad põlvkondade kaupa samas elupaigas ning arvestades, kui kaua neil juba üks põlvkond kestab, sadu aastaid kindlasti, oli kohavalik pesa lähistele üsna kindla peale minek. Sest nad peavad jahti eranditult merel – aga jahivad või võitlevad seal kõigega, mis pinnale tõuseb.

Olgu, mitte päris igal hetkel. Aga piisavalt pidevalt, et peaaegu otse merest kerkiva tornini ujujat näha ja rünnata? Oojaa.

Haakijakotkas märkas printsi veepinnal ja ründas. Sedasi haakijad teevad.

Et ujuja teda märganud polnud ja ehmus, kui talle ootamatul – ja karmil, haakija rünnak pole mitte juukseidrebestav tüütus, vaid tema küüned on poole sõrme pikkused ning nokk suudab vajadusel delfiini kolpa mõrad lüüa – moel veepinna poolt kallale tungiti. Ent ta ei olnud ilmselt saanud nokahoopi pähe, sest ta sukeldus – ning haakijakotkas ilmselt polnud ka oma küüniseid temasse päriselt kinni haakinud, sest mees kadus tema alt veest ära ning kotkas tõusis mõnevõrra pettunult taas õhku.

„Paistab, et Shakal on nüüd probleem. Vee all on tapjalõuad ning ta ei saa hingata, vee peal on haakija ja temaga jõudu katsuda keeruline, kui samas ujud ja sind tõenäoliselt ründavad koletised.”

Reporter polnud kursis, mida Nandi just täpselt tegi, nii et täiesti mõistlik olukorrakirjeldus. Ent Shaka ise teadis, et vee alt pole tal väga midagi karta ning keskendus niisiis kotkale. Tolle küüned olid kohutavad, Shakal polnud ju vees turvist kaasas. Et ta polnud neid küüsi sügavale lihasse saanud, oli lihtsalt pime vedamine.

Haakija nokalöökidest teadis ta samuti. Kuidas ta vees ja poolpime olles (sest vesi silmis takistas hetkel nägemist veelgi enam kui tavaliselt) teadis, et ründaja on haakijakotkas, poleks ka ta ise osanud selgitada, aga et noka eest tuleb hoiduda, oli talle selgemast selgem.

Õhus lendava vastasega võidelda pole vees just kerge, kuitahes hea ujuja ka noa hambusse võtab ja oma parima annab.

Shaka ei teinud vee all silmi lahti, kui noa hammaste vahele võttis. Ta üritas mitte pinnale tõusta, ent samas ka mitte liiga sügavale sukelduda ning raske, raske oli tal mingitki strateegiat mõttes plaanida. Ent võidelda tuleb, see oli selge. Ei ole võimalik läbipaistmatus vees edasi ujuda tuletorni suunas, sest ta ei saa kuidagi suunda määrata, kui vaja nii pikalt vee all püsida, et haakija teda vahepeal rünnata ei saaks. Noh, ja loetud kordade jagu hingamiseks suud veest välja kallutades.

Vist.

Ta ei kartnud proovida.

Mees tõstis noa koos käega veest ähvardavalt välja ning pilku haakija ning kauguse vahel liigutades pani umbes suuna paika. Kotkas kõrguses (kuigi mitte väga suures kõrguses) planeeris, kuid prints juba sukeldus tema eest pagemiseks ning ujus vee all kaugele, enne kui taas hingama tõusis.

„Jaa, ta on päris hea ujuja,” kommenteeris reporter. „Seda ei saa eitada. Aga haakijakotkaid ei saa nii lihtsalt alt vedada. Varsti oskab too juba arvestada, millal prints taas veepinnale õhku võtma tuleb ja kui kaugel ta selleks ajaks on!”

Esimesel korral laskus kotkas liiga hilja, Shaka sukeldus uuesti, enne kui haakija jaole sai. Siis liiga vara, liiga lähedale. Võibolla hoidis prints isegi sihilikult oma pinnaletõusude vahemikku ebaühtlasena?

Ka kolmandal korral läks tal õnneks, aga ajakirjanik märkis: „Ta on kursist mõnevõrra kõrvale kaldunud. Huvitav, millal on Shakal mahti seda märgata? Kui kaugele valesse suunda ta jõuab, enne kui avastab, et on teisel teel kui lühim rada tornini?”

Igatahes veel seda ei juhtunud. Ega prints ranna poole tagasi kah ujunud. Ta tüüris avamere suunas, mitte sinna, kus imeväikesel saarel, mis kunagi poolsaar oli, matsakas ja kartmatu torn seisis ning laskuvas hämaruses nähatavalt juba hägusat valgust eemale paiskas.

Jaa, päike loojus, ent juba varem oli ilm pilves olnud, nii et hämarus sai laskuda natukene rahulikumalt, mitte et valge päev lööb veerandi tunniga pimedaks ööks, nagu vahel.

Jama oli selles, et Shaka peal polnud mingit valgustust. Pimedat merd näidata ja selle taustaks rääkida, mis toimub, ei olnud just repoter Sibiya unistuste töö. Samas – tal oli elus hullemaidki olnud.

Pealgi oli ta toimuvaga siiski kursis. Oma kaamerapiltide ja lähendajatega sai ajakirjanik siiski enam-vähem teada, mis toimub ja kuni printsi mõnigi kaamera jälgida suudab, tuli teave inimestele edasi anda. Ja kui teda oma pool tundi enam leida ei suudeta, on prints ilmselt uppunud. Millest siis ka teada anda. Kuigi kindel olla ei saanud, sest need kuningapere liikmed ...

Oh, ja mida oli printsess Nandi teinud? Ta tegi mingit nõiavärki, see oli selge, ent mida just?

„Shaka ujub ikka veel päris lahtise mere poole. Kuid päike loojub. Haakijakotkas pimedas ju ei lenda? Kas ta pääseb lindründajast vabaks ning kui õige suuna võtab, jõuab tornini? Kus on tapjalõuad ning kaheksajalg? Tapsid nad tõesti üksteist ära? Nii palju küsimusi, ent peagi saame vähemalt mõned vastused.”

Reporter pidas lühikese pausi.

„Hetkel ei paista midagi – haakija pole veel pessa tagasi pöördunud, nii et ta on ilmselt väga vihane. Aga kui ta enam ei näe, ei ole tal ka mõtet vee kohal niisama lehvida. Ah, oodake, seal on taas prints Shaka õhku võtmas!”

Prints oli kiire. Kotkas küll langes nagu kivi, ent isegi ta küüned vaid riivasid, kohutavat nokka ei saanud ta üldse tööle pandud.

„On ta inimene või morsk?” arutas ajakirjanik. „Ma arvasin, et niimoodi vee all ujuda ei suuda keegi, kes päris veeloom pole, kuid tema ujub – kahjuks ... või on see nüüd õnneks? Igatahes ujub vales suunas, eemale kaldast, ent juba ka tornist. Mina arvan, et tema valikud olid andestamatud, nii palju meie inimesi suri – jah, ma arvan, et see on „õnneks”, et ta on võtnud suuna avamerele. Pole tal vaja pääseda, kui ta ei oska kulutada oma kuninglikku valikuvõimet teiste heaks peale iseenda!”

Aga torn oli „pääsemine”.

Ajakirjanik jutustas sel teemal edasi. Mõtles vahele ja muudkui rääkis. Sest no mida sa pimeda mere kohta ütled?! Laias laastus rääkis ta järgmist:

Isegi need, kes kunagi selle kuninglike isikute kontrollimise meetme loonud olid, olid jätnud pääsetee. Miks, mis mõttega? Sest ... ma ei tea, mõni kuninganna kunagi oli rääkinud kellegagi, mõni kuningas olnud võibolla kellegi armuke, mõni sõna kuskil oli langenud vilkajasse mõttesse ...?

Ja nüüd oli pääsemine karistuse osa. Samas, lihtsalt nüri surmamine poleks võibolla selline asi, kuhu keegi vabatahtlikult läheks ja asjaga innukalt pihta hakkakski? Vist ei, eks ole. Samas kui isik ei oleta kindlat surma ja on harjunud alati ja igalt poolt, kust vähegi saab, puhtalt välja tulema, on ta vast varmas ära proovima, mis saatusel talle varuks?

Nagu Shakast ka näha oli ju mõne aja eest.

Hakata niisama hukkama, ilma et kuninglik ise valiks asjas osaleda aga oleks hukkajatele väga ohtlik. Ükskõik, mis meetodid nad ka ei valiks. Püss plahvatab näkku, kukuksid mõõga otsa, komistaksid mürgisüstla iseendale sisse, gaas lekib ning plahvatab tunduvalt hullemini kui püss – kui õnn on üleni teisel poolel, on väga ohtlik hukkaja olla.

Ja nende õnn on vähemalt üheksakümnel juhul sajast üle tavainimese omast. Või pigem üheksakümne kuuel.

Vähemalt oleks üritus kuninglikke tappa täiesti mõttetu. Jah, muidugi õnnestuks nii siiski mõni selline likvideerida. Aga oi-kui-palju-rohkemad jääksid elama ja oleksid pärast veel neetult tigedad samuti.

„Tegelikult olen ma arusaamatuses, miks pole printsi rohkem rünnatud. Haakija lahkus, sest päike loojus, aga tapjalõuad? Aga hiidkaheksajalg? Ja kui ammused printside ja printsesside kontrollile pühendunud inimesed just päris naiivsed polnud, siis midagi peaks ju veel olema?”

Et katsumused vahelduvad, oli iseenestmõistetav. Ilmselt vaheldusid pealegi suvaliselt, pliks-plaks meetodil.

„Samas, ta ujub vales suunas, eks ole. Päris pikalt juba. Võibolla oleks õiges suunas ujudes pääsenud lahti lõks, mis nüüd suletuks jääb? Me ei saa teada. Vaevalt ta isegi. Tema lihtsalt ujub.”

Shaka ujus. Ta polnud veel väga väsinud, aga mõnevõrra siiski. Inimene ei ole veeloom. Ujumine kurnab isegi väga head ujujat ja ujumine merelainetes veel enam. Kui need merelained läbi ei paista – huvitav, kui kaugele Nandi nõidus ulatub? - veelgi enam.

Aga kotkas enam ei tulnud. Hea aeg see ööaeg, oleks ta võibolla mõelnud, kui tal mõtlemiseks mahti olnuks.

Kuigi pimeduses olid muidugi omad ohud. Näiteks varjud.

Mitte et varju olnuks võimalik vangistada ja siis ühte kohta lahti lasta. Nemad lihtsalt tõusid pimedusest (ega olnud seega üldse päris varjudega seotud, nood on palju selgemad valguses), ent nad armastasid üksikuid inimesi. Tükkideks rebida. Nii et öösel ei liigutud kaugetel teedel üksinda või võeti taskulamp kaasa. Soovitatavalt mõlemat.

Valgust varjud samuti ei armastanud. Kuupaistestel ööl oli teekäijal automaatselt ohutum – ent kui rada läks läbi metsa, polnud eriti lootust varjudest pääseda. Nii tihedast lehekattest ei pääsenud ükski taevane valguskiir läbi. Ka päeviti oli seal väga hämar.

Tõsi, kaaslasega ringi käia või valgematesse kohtadesse hoida sai, kui isik polnud just pimedas meres ujumas, eesmärgiga võimalikult kiiresti vabadustornini jõuda.

Tornis oli muuseas süttinud tuli.

Aga väike ja hämar.

Ega see majakas polnud, andis lihtsalt märku, kuspool torn, ning selleks, et varjuohust pääseda, pidi sinna päris lähedale jõudma.

Ilm oli pilvine. Oli ka päeval pilves olnud, hall taevas ja hall vesi. Nüüd oli must taevas ja must vesi. Hämarus ei kesta ju kaua, vast seni, kuni roheämblik saagi niitidesse mähib, ning pärast seda on täiesti pime.

„Igatahes nüüd on prints Shaka lõpuks märganud, kus torn on ja ujub sinnapoole endiselt jõudsalt, oma haavadest hoolimata. Meresool peaks need küll väga kipitama panema, ent ju tal pole märkamiseks mahti. Ja printsess Nandi,” kaamerapilt näitas väikest tüdrukut suuril silmil merre vahtimas. Valguse sai ju müürilt tema peale suunata ja seda oli tehtud, „ootab juba värava avanemist ja tagasi koju pääsemist – ilma oma suure vennata küll, ent seda, on too uppunud, hukkunud või jõuab eluga tornini, ei saa praegu teada ei tema, ei meie.”

Kuna printsess Nandi oli talle suunatud valguses hästi nähtav ning sobivalt hingestatud ilmega, puhkas kaamerasilm tükk aega temal. Vaatajale kaugelt huvitavam kui pime meri, näisid operaatorid ja pildikokkupanejad arvavat. Mikrofoniga ajakirjanik aga ütles erutatud toonil: „Oh, suuname pilgu taas merele. Kaamerad võtavad nii lähedalt, kui annab, sest tundub, et printsi on taas rünnatud! Nii lähedal tornile – aga, kui nüüd ründajat oletada, siis nende jaoks piisavalt kaugel valgusest!” Lähivõte. Üpris palju pimedust. Aga osa pimedusest tumedam kui teine osa. „Jah, see on varjurünnak!”

Varjud. Varjudega ei saa võidelda muidu, kui nende peale valgust näidates. Varju eest ei anna merre sukelduda, talle pole vahet, kes veel all või tee peal. Ja nad on ääretult tugevad, jõud ilma lihasteta, ilma mõtteta, keegi ei teagi päriselt, mis nad on või kuidas eksisteerivad.

Jälle ühed teiste elust elajad nagu tapjalõuadki? Võibolla.

Üks neist oli lainete kohal heljudes ligi heljunud ning Shaka käe haardesse saanud. Venitas seda eemale. Prints röögatas, niigi pingul keha veest juba pooleldi väljas.

Vari polnud veel teiselt poolt haaret saanud, printsi teine käsi oli vaba. See avas vöökoti, kobas seal ning kui ta tundis varju end ümber ta alakeha mähkimas, lülitas taskulambi (muidugi veekindel, kuninglikele isikutele alati parim!) sisse.

Valgus süttis, ent jäi kuidagi ositi Shaka enda keha, ositi tema tilkuvate juuste taha. Ei tabanud kohe. Taskulambi heidetav kuma möödus varjust täpselt ning Shaka tundis, kuidas kohutav jõud teda aeglaselt pooleks rebib, korraga ta õlga ja kätt kehast eemale kisub, ning tal jätkus vaid vaevu sitkust lampi pöörata.

Ent jätkus. Esmalt vabanes liigesest välja pööramise raksuga käsi, siis lasti ka kehal minna ning ta kukkus vette tagasi.

Võibolla oligi just vee külmus tema teadvuselhoidja.

Edasi ujus ta väga aeglaselt, selili- ja rinnuliolekut sageli vahetades. Ent põlev taskulamp oli tal hambus ning kuigi visalt, jõudis ta järjest lähemalt päästvale tornile.

„Vist teebki ära,” ütles ka reporter ning tema toonist aimus siiski kaasaelamist, kuitahes vihane ta ka oli. „Võibolla on ta nüüd vähemalt midagi õppinud? Näiteks et teiste hukkasaamine võib ka talle endale halvasti mõjuda?”

Iga tõmme tegi haiget. Mitte et tõmmete vahepeal poleks valus olnud, aga nende ajal eriti väga jõledalt hirmsalt. Aga torn oli nii lähedal! Natukene veel ...

Shaka pööras jälle selili – kui liigutusi vaheldada, oli väga veidi vähem valus. Ja kui valgus liiikus, peletas see varje tõhusamalt, nad ei saanud talle ligi pidevalt pimedana püsivast küljest.

Vähemalt peaaegu ei saanud . Jalgadest käis ajuti tunne läbi, nagu oleks neist haaratud, ent siis taas lahti lastud.

Valgussõõr tema ümber püsis, Püsis seni, kuni ta torni enda valgusringi jõudis. Peaga peaaegu vastu kive põrutas, aga siiski päriselt mitte. Värisevatel jalgadel sellele napile eendile vankus, mis veel torn polnud, ent meri samuti enam mitte.

Pääsenud.

Tal oli vahepeal päriselt tekkinud tunne, et võibolla ei pääse.

See oli talle uudne, väga, väga vastik ja hirmus.

Kas teised inimesed elavad lakkamatult sellise tundega?

Kangelased, neetud!

Tema ise ei suudaks.

Vist.

„Ja Shaka on tornijalamil väljas! Vigastatud – näete, kuidas nüüd, kui lained tast üle ei uhu, veri silmade kohal allapoole nõrgub? Kuidas õlg on valesti keha küljes ja juba paistes? Aga ta on seal. Kohe peaks nõidus väravatelt hajuma ning kui ta torni sisse läheb, saab ta kuivatada, leiab aseme ning paadivõtmed. Ja siis oleneb vaid tema jaksamisest ja tahtest, kas ta põrutab kohe lossi tagasi, nagu poleks midagi juhtunud või puhkab enne.” Ta vaikis korraks. „Aga võibolla siiski on midagi muutunud. Juhtunud. Kuninglike isikute karistamist ei plaaninud rumalukesed ja kõik, kes on selle seni läbi ja üle elanud, ON kujunenud headeks valitejateks, ka siis, kui nad ei valitsenud riiki, vaid ainult üht maakonda. Või juhtisid sõjaväeosa.”

Reporteril oli korraga taas palju sõnu öelda. Vast oli temagi pisut kergendunud. Empaatia ka kuninglike suhtes, sest nad on ju inimesed. Või vähemalt peaaegu.

„No me loodame parimat, eks ole. Ta jäi ellu, nii et võibolla on see siis hea asi.”

Nandi võttis kuhjast puzzletükke ja ladus neist järjest pilti. Ladus sügavalt mõtlemata, sobitamata, valesid tükke kõrvale jätmata – järjest. Kuigi puzzle tema ees hooletus kuhjas oli täiesti segamini, ei olnud taeva tükke eraldi, ei savanni või lebavate lõvide omi eraldi sorteeritud.

Tüdruk naeratas Shakale ja võttis järgmise.

Ainult et see ei sobinud tema senise ladumise külge. Ega ühegi teise tüki jätkuks, mis juba nähtaval.

Väike printsess sattus segadusse. Tema siledad mustad kulmud kahe puhvis patsi all, mis pealael kroonisis, tõmbusid kipra.

„Aga ... see ei taha minna!” Ta proovis uuesti, aga see tõesti ei sobinud. Nandi ohkas nagu täiskasvanu. „Oeh, mida ma siis nüüd õppima pean? Sest ega need tükid mul niisama klappimast ei keeldu. Alati on mingi õppetund.” Viimast sõna ütles ta sellise põlgusega, nagu ainult lapsed õppetundide osas tunda võivad.

Shaka naeris. „Sa oled jube tark, väike õde. Mingi õppetund, alati. Näita, mis tükk see on!” Ta hoidis seda vasaku käega ja veidi ettevaatlikumalt, kui tavaline oleks. Parem käsi ja õlg olid sidemetes, käsi linguga kaelas, kuid printsi silmad olid selged ning soojad. „See on kusagilt altpoolt. Näed, rohulible? Sellised libeldega tükid võiks koguda ühte, siis on sul pärast kergem nende hulgast valida, kui ladumisega nii kaugele jõuad!”

„Et õppetund on eri sorti tükid omaette kuhjadesse koguda?” Peaaegu mossis skepsis, ent samas ka ind – laps olla on vastuolude hunnik, eks ju?

„Võib olla. Proovime! Meile on iga ebaõnn alati õppetund, eks”

Palju rohkem, kui tavalistele inimestele.

Kel võib ka lihtsalt halb õnn olla.

Tavalised inimesed on kuramuse kangelased!

„No kui sa saaksid ajaga suvaliselt manipuleerida, oleks sul kõikvõimsus. Võtad kusagilt ajast tornaado välja – no mingil ajal on igal pool mõni ju olnud – ja lased vallale siis, kui tahad. Aga kui sa pead enne otsima, siis võtab see liiga kaua võibolla?”

„Hmmm ... Aga kui ajaga suvaliselt manipuleerimine, õigete hetkede otsimine ise aega ei võta, on see ikkagi lahedam! Õiged valikud on nii igavad!”

„Jaa ... et ajaga manipuleerimine nõuaks vahest ise aega? Arusaadav, siis oleks jama. Aga kui ma liigutaksin ajas ainult iseennast, ikka saaksin ju sulle ära teha! Piisavalt palju eri variante proovides üks ikka toimib!” „No siis oleks ju juba mõttekam see supervõime, mis kuningaperel on. Alati õigesti, endale kõige kasulikumalt valida. Siis poleks isegi proovida vaja, nagunii teeksid kõike kohe kõige edukamalt!”

Jutt: Haldjanõidus (Mia Lisette Tamme)

Auto tagaistmelt kostis vaid vaikset toksimist, kui Nicholas oma telefonis sõnumeid kirjutas. Nüüdseks oli ta olukorraga leppinud, kuid ikka mitte rahul. Ja oma vanemate peale üsnagi vihane. Sõber trööstis teda. Ja tema lohutas ennast mõttega, et saab alati sõbrale kirjutada, kui soovib.

“... ja öeldakse, et seal metsades leiduvat haldjaid,” kostis ema hele hääl Nicki mõtetesse. Nick pööritas silmi. Haldjaid. Ema vist uskus tõsiselt, et nende sihtkoht on mingi muinasjutumaa. Tema kujutas endale asja ette hoopis teisiti. Külm tuba, sõnnikuhais igal pool ja kamp lolle külaeitesid emaga kohvitamas. Vot nii.

„Haldjad on nii mõnegi inimese kaasa viinud või hulluks ajanud,” rääkis ema edasi. „Ja nende auks peetakse pööripäeva pidustusi!” Ema elevus oleks olnud nakkav, kui Nick poleks teda peast väheke soojaks pidanud. Nädalaga sai tehtud otsus kolida elama maale, külla, mis on nii väike, et selles pole isegi poodi, ja millele lähim suurem asula asub kilomeetrite kaugusel ja ega seegi palju parem pole. Ühel päeval oli ema teatanud, et tema on linnaelust tüdinenud ja tahab minna maale: pidada kanu, ratsutada hobusega ja kasvatada endale ise köögivilja. Nick oli selle peale vaid silmi pööritanud. Emal käisid vahel sellised tujud peal, kuid kui ema suutis paari päevaga neile pärapõrgusse täiesti korraliku ja mõõdukas hinnaklassis maja leida, hakkas Nick kartma. Vanemad käisid maja vaatamas ja nädal aega peale ema ettepanekut oli maja nende. Nemad pakkigu aga kohvrid, jätku vana elu maha ja sõitku maale. Ja nagu sellest veel vähe oleks, hakkas ema blogi pidama. Ta tahtis kõike dokumenteerida ja, nagu ta ise ütles, „teistele eeskujuks olla”.

„Kallis, minu arusaamist mööda peavad nad pööripäeva pidustusi selleks, et haldjaid eemale ajada,” parandas isa, kuid ema ei kuulanud. Ta tegi juba aknast välja vaadates pilte. Ka Nick tõstis korraks pilgu telefonilt ja vaatas aknast välja. Maastik oli ilus. Aknast vuhisesid mööda rohelistes lehtedes puud, millel vahetevahel vilksatas ka säbruke kollast. Metsa all võis näha mustikaid ja pohli. Vähemalt oleks näinud, kui nad poleks nii kiiresti sõitnud. Ta jäi seda hetkeks imetledes vaatama, kuid otsustas siis, et asi pole seda väärt, ja pöördus taas telefoni vaatama.

Rogerilt oli kolm lugemata sõnumit. Ta luges need läbi ja hakkas juba vastama, kui nad lõpuks peateelt kõrvale pöörasid.

„Kas jõuame varsti kohale?” küsis Margareth, Nicki noorem õde. Väga tüütu noorem õde, kes oli temast täpselt üks päev vähem kui kaks aastat noorem ja kelle pärast vanemad alati nende sünnipäevi koos pidasid.

„Kohe-kohe,” lõõritas ema õnnelikult. Isa vaid nohises omaette.

Tegelikult läks kohalejõudmiseni veel pool tundi aega. Selleks ajaks, kui nad lõpuks välja, oma uue kodu hoovi astusid, olid Nicki jalad ja kael kanged. Ta eiras ebamugavustunnet, pani telefoni taskusse ja vaatas hoonet. Tegu oli suure puidust ja klaasist ehitisega. Üldse mitte sellisega, nagu ta oli arvanud. Maja esikülg oli peaaegu täielikult klaasist. Mõlemal pool oli natuke puitu ja vasakus servas asus uks. Katus oli terava harjaga ja kõrge ning ühelt poolt paistsid kätte rõdud. Järelikult olid ka katusekorrusel toad. Kolm korrust, mõtles Nick, mitte üldse paha. Ta sõitles end otsekohe selle mõtte eest ja otsustas mitte enne hinnangut anda, kui on sisse näinud. Ja nuusutanud, kas see lõhnab sõnniku järgi.

Esimene ruum sees oli suur lage esik, mille teisest otsast paistis samuti uks. Küljepealt viis uks elutuppa, keset mida laiutas hiiglaslik puidust trepp. Sõnnikuhaisu ei olnud.

„Võta tossud ära, Nicholas,” lausus isa. Isa kutsus teda alati nii. Iga muu koha pealt, kui välja arvata ema tujudele järele andmine, oli isa väga tore, aga kui palju Nick ka palunud oleks, kutsus isa teda ikka Nicholaseks, mitte Nickiks.

Nick ohkas ja vabastas ennast jalanõudest. Sama tegi ka Margareth, kes tema järel sisse tuli.

„Noh, kuidas meeldib, Nick?” küsis Marge.

„Esmamulje on…” Nick otsis õiget sõna. Midagi, mis ei reedaks, et koht talle isegi võrdlemisi sümpaatne tundub, aga samas ei solvaks ka ema ja isa. „... huvitav.” Käib kah.

„Nick! Marge! Tulge siia!” hüüdis ema, kes kuidagimoodi oli juba neist ette jõudnud ja ees oleva ukse avanud. Nick piilus sisse. Köök. Polnud ime, et ema pöördesse läks. „Siin on puupliit,” lausus ema. Nick pööritas silmi ja vaatas sisse kõrval olevast uksest. WC. Siis otsustas ta üles minna.

Seal ootasid teda ees kaks ust mõlemal poolel, ilmselt magamistoad, ja tema selja taga… Bingo! Trepp pööningule. Ta läks üles ja tegi otsuse: kui ta peab siia põrgulikku kohta elama jääma, saagu ta vähemalt parima toa. Pööning oli peaaegu täielikult üks tuba, kui välja jätta suur vannituba. Samal ajal, kui Nick ringi vaatas, olid ka teised üles jõudnud.

„Mina võtan selle toa,” lausus Nick.

„Minu poolest võta, kui see su tuju paremaks teeb,” ütles ema hoolitsevalt ja võttis Nickil ümbert kinni ja silitas poisi pead. Nick lubas tal seda hetke teha, kuid lükkas ema siis eemale. Ema paistis hetkeks haavunud, kuid tema näoilme mahenes taas ning Nick polnudki kindel, kas oli ema ilmet õigesti tõlgendanud.

„Kuid kui me külalisi kutsume, pead lubama Margarethil samuti siin magada,” sõnas isa. „Mida iganes,” kostis Marge vaikselt pominat, kuid Nick ei suutnud oma suud kinni hoida. Ta ütles veidike liiga valjusti: „Keda me siin urkas ikka külla kutsuda julgeme?”

Üle ema näo vilksatas taas haavunud ilme, kuid ta peitis selle uskumatuse ja pahameele alla. „Noormees, kontrolli oma suuvärki. Me kutsume ikka oma naabreid.”

„Ja linnast tulevaid vanu sõpru,” lisas isa.

Nüüd oli Nicki kord silmi pööritada ja öelda: „Mida iganes.“

Päeva jooksul tekkisid veel mõned lahkhelid. Ka kolimisauto nende asjadega jõudis kohale. Nick pani enda toa ukse kinni ja sulgus õhtusöögini internetimaailma. Õhtusöögiks olid praekartulid peekoniga, sest ema ei tundnud end veel puupliidi juures nii turvaliselt, et midagi riskantsemat ette võtta. Sest kes suudaks pekki keerata praekartulid ja peekoni? Meeleolu söögilauas oli närviline, kuid kõik sai söödud ilma ühegi plahvatuseta. Siis see tuligi …

„Me siin emaga mõtlesime,” alustas isa. Nutikas tegu, segada ka ema asjasse. Aga see ei võinud midagi head tähendada. „et selleks, et me maaellu rohkem sisse elaksime, võiksime me võõrutada end ka telefonidest ja internetist ja muust niisugusest.” Isa paistis kohmetu. Ilmselgelt oli see ema mõte. „Muidugi saaksite te need tagasi, kui kool algab. Nüüd peate te ju kaugel koolis käima. Kuid seniks jäävad need koos meie omadega kappi.”

Marge’il jäi suu lahti. Nick kergitas kulmu. „Tõsiselt räägite või? Kuidas me inimestega ühendust saame, kui vaja?”

„Meil on nüüd lauatelefon,” lausus ema, kes paistis oma idee üle äraütlemata uhke olevat.

Nick tõusis püsti nii suure hooga, et tool tema taga kukkus kastivirna otsa, kus olid lahtipakkimata nõud. Kostis klirinat.

„Vähe sellest, et te tõite mu siia pärapõrgusse, kavatsete te mult ära võtta ka ainsa asja, mis mind normaalse maailmaga ühendab!” karjus poiss.

„Rahune maha, Nick,” ütles Marge. „See ei saa ju nii hull ka olla, et asju loopida.” Pilge. Nick lõi talle laualt võetud taldrikuga vastu pead. Marge karjus. Ema karjus. Ja isa kaotas kannatuse.

„Nüüd aitab, Nicholas! Välja!” Ta näitas ukse poole. „Mine istu põllul kivi peal ja mõtle elu üle järele.”

„Kas pahasid lapsi ei peaks mitte nurka hernestele põlvitama panema?” küsis Nick sarkastiliselt.

„Tule tagasi siis, kui oskad natukenegi vanadele kommetele, oma esivanematele ja, mis kõige tähtsam, meile austust avaldada,” jätkas ta.

Nick keeras otsa ringi ja läks välja. Maja taga oligi põld ning selle ääres rändrahn, millele isa oli osutanud. Ta otsustas, et kuna tal niikuiniigi midagi paremat teha pole, võib ta samahästi kivi otsa ronida ja seal aega veeta. Ta võttis hoogu ja vinnas end kivi madalamalt küljelt selle otsa. Siis keeras ta ennast ümber ja vaatas maja. Õues oli hämar ja toas põlesid tuled. Ta nägi ema ja isa kätega vehkides vaidlemas. See ajas teda ainult vihasemaks. Ta ronis kivi kõrgemasse otsa ja jättis jalad peaaegu kaks meetrit allpool oleva maapinna poole kõlkuma. Nüüd vaatas ta üle põllu metsa poole. Nick sulges silmad ja mõtles.

Või siis ei mõelnud ka. Hetk peale silmade sulgemist kuulis ta häält. See oli nagu laul. Kõige ilusam laul, mis meelitas kuulajat selle allika poole. Metsa. Nick polnud kindel, kas laulul üldse olid sõnad, kuid kui olid, oli poiss lauljast liiga kaugel, et neid eristada. Kuid laulu olemasolus polnud kahtlustki.

Nick vaatas metsa. Ta ei näinud seal kedagi, kuid tahtis laulule järgneda. Ta libistas end kivilt alla ja seadis sammud puude poole.

Laul läks valjemaks, mida sügavamale metsa Nick läks, kuid laulu esitajat ei suutnud ta tuvastada. Võib-olla on see linnulaul, mõtles poiss. Mõne väga eripärase häälega linnu laul sellisel juhul. Ta läks edasi. Puud läksid tihedamaks ja nende oksad kriipisid poisi naha verele, kuid noormees ei hoolinud sellest. Tema mõtted oli vallutanud laul. Nicki jalg jäi puhmasse kinni ja ta kukkus. Ta ei jõudnud käsi piisavalt kiiresti ette panna ning lõi seetõttu nina pauguga vastu maapinda. See tõi ta hetkeks mõistusele. Mida ta ometi teeb? Järgneb mingile häälele tundmatusse metsa? Ilmselt nii need matkasellid kaduma läksidki. Ja sinna polnud segatud mingisuguseid haldjatest inimröövleid. Või oli?

Nick tundis oma näol midagi märga ja tõstis käe nina juurde. Valitsevas hämaruses nägi ta, et käsi oli koos mingisuguse tumeda vedelikuga. Arvatavasti jooksis ta nina verd. Poiss otsis taskurätikuid, kuid ei suutnud leida ühtegi. Siis tuli ta mõttele kasutada sammalt, kuid enne, kui ta sambla välja kiskumiseks käe välja sirutas, pani ta tähele, et on jõudnud väikese järve äärde. Ja järve teisel kaldal seisis keegi. Tulipunaste juuste ja pärlvalge nahaga rohelises kleidis tüdruk. Nick jõllitas teda. Kuni enam ei suutnud ja sulges silmad. Kui ta silmad taas avas, oli tüdruk läinud. Nagu unenägu. Ka laul oli katkenud.

Nick läks järve äärde ja pesi ära oma käed ja näo. Siis toppis ta nina sammalt täis. Palun, palun, palun, mõtles ta, tehke nii, et seal ei ole sees putukaid, usse ega sajajalgseid.

Nüüd oli poisil vaid üks mure. Kuidas leida tee tagasi koju? Temasse tulvas paanika. Kuidas ta nüüd koju saab? Ähmaselt meenus talle midagi, mida ema oli ikka metsa eksimise kohta rääkinud, kui nad veel kõik koos pikki matkasid ette võtsid. Ema käskis minna otse, ühes suunas, kuni jõuad metsasihini. Ja kui Nick nüüd asja üle ise järele mõtles, oli talle selge, et isegi sellises napakas kohas nagu see siin ei saa mets lõputult edasi kulgeda. Üks hetk see lõpeb ja Nick jõuab kas maanteeni või mõne taluni või kasvõi põlluni, kust näeb kaugele ära, mis kohaga tegu.

Ta hakkas kõndima. Tee metsast välja tundus palju pikem ja kriipivad oksad andsid ennast tunda. Ta komistas ühtelugu puhmastesse ja astus igasse teepeale jäävasse lompi, mis ilmselt eilsest vihmast jäänud olid. Lõpuks metsast välja jõudes olid ta põlved märjad ja käed küünarnukkideni räpased. Sammal oli ninast välja tulnud, kuid tundus, et nina enam verd ei jooksnud.

Noormees vaatas ringi. Kõik oli kottpime, kui välja arvata kuusirp, mis vähest valgust kiirgas. Kuid õnneks mitte nii pime nagu metsas. Eestpoolt paistis valgust. Seal oli kellegi talu ja inimesed paistsid veel üleval olevat. Nick otsustas uksele koputada ja teed küsida.

Ukse avas umbes emavanune porgandikarva juuste ja tedretähnilise näoga naine. Ta paistis hilise tülitamise pärast üllatunud olevat.

„Oi!” hüüatas ta. „Kuidas ma teid aidata saan?”

„Ma eksisin metsa ära ja ei suuda enam koduteed leida,” tunnistas Nick piinlikustundega. „Äkki saaksite mulle öelda, kus ma olen?”

Naine naeratas lahkelt. „On juba hilja,” sõnas ta. „Mu abikaasa võib Teid ära viia, kui kannatate veidike oodata.”

Nick kõhkles hetkeks, kas naist usaldada, kuid otsustas siis, et ega tal mingit paremat võimalust koju jõudmiseks pole. Naine kutsus ta sisse ja pakkus teed. Nick keeldus. Igaks juhuks.

„Oi, no vaata ennast!” ohkis naine, kui oli poisi valguse kätte toimetanud ja kõik tema vermed ja marrastused ning käsi ja jalgu kattev sopp nähtavale ilmusid. „Ega sa pahaks ei pane, kui teineteist sinatame?” päris naine kähku.

„Ei, ei pane,” ütles Nick. „Nii on lihtsam.” Naine noogutas.

„Ma vaatan, mis sinuga teha annab, ja sa tutvustad mulle nii kaua ennast. Sobib?” küsis naine. Nick noogutas. Marraskil kohad olid hakanud kipitama, kui teda ei vallanud enam ei hullus laulu esitajat leida ega ka paanika, et metsast kähku välja pääseda.

Naine läks kuhugi. Ilmselt esmaabikarpi tooma. Sel ajal sai Nick rahulikult ringi vaadata. Tuba oli lihtne, kuid hubane. Ainus huvitav asi olid seina ääres seisvad trummid. Vanaaegsed nagu mingid šamaanitrummid indiaanifilmist. Ta kavatses naiselt nende kohta hiljem küsida.

Punapea tuli tagasi. „Nii,” lausus ta. „Mina olen Iriin. Ma olen selle küla nõid, kui sind peaks huvitama. Ma tegelen kõigega, alates haldjate metsa ajamisest kuni armujookide valmistamiseni.” Ta tegi Nickile silma. Sellest siis trummid, sai Nick aru.

„Mina olen Nick. Nicholas,” parandas ta end kohe. Ennast tutvustades on ikkagi viisakas täisnimi öelda, mõtles poiss, kuid kuna Iriin polnud oma perekonnanime öelnud, ei kavatsenud ka Nick selle koha pealt suud paotada.

„Niisiis, Nick,” alustas ta. „Sa pole vist siitkandist?”

„Ei. Kuidas sa teadsid?”

„Enamik siinseid inimesi tunneb metsa nagu oma viit sõrme,” seletas naine. „Sina eksisid ära.”

Nick noogutas. „Kolisime perega siia alles täna.”

„Aa, Vanalaane uued elanikud,” sai naine aru.

„Vanalaane?” oli Nick segaduses.

„See on talukoha nimi, mis seal sajandeid seisis,” seletas Iriin. „Enne kui see maha põles.”

Nick noogutas mõtlikult. „Ja sina tulid siis kohe niimoodi metsa uitama?” päris naine. Nick karjatas. Iriin oli antiseptikuga puudutanud üht iseäranis vastikut marrastust ja see hakkas koledal kombel kipitama.

Hetkeks kavatses Nick valetada, kuid kui keegi üldse sellest laulust aru saada võib, on see nõid Iriin. „Ma kuulsin metsas laulu,” sõnas ta.

Nõid kortsutas kulmu. „Ja järgnesid sellele.” See ei olnud küsimus. „Haldjate laul on ohtlik ja sellest tuleb end heaga eemale hoida,” hoiatas Iriin. Jälle need haldjad. Kuid ennast nõiaks nimetava naise suust ei tundunudki see hoiatus nii imelik.

„Edaspidi hoiangi,” lausus poiss. „Ma arvan, et ma sain oma õppetunni kätte.”

Iriin oli vahepeal tema tohterdamise lõpetanud ja vaatas oma kätetöö üle. Nick pani tähele, et nende vestluse ajal oli tuppa tulnud keegi turske heledapäine mees. Ilmselt Iriini abikaasa.

„Tere,” ütles noormees. Mees noogutas tervituseks.

See on minu abikaasa Gregor,” tutvustas Iriin. „Meil on tegelikult ka tütar Rosalind, aga teda pole praegu kodus. Ja see on Nicholas,” osutas ta Nicki peale, „Vanalaane uuest perest.”

Gregor kergitas kulmu. „Tere tulemast Kilakülla,” tervitas ta Nicki tema uude kodukülla elama asumise puhul.

Nick tänas nõida ja jättis temaga hüvasti. Gregor viis ta väikese hobuvankriga kodu juurde. Hobuvankriga! Kujutad sa ette. Need inimesed siin olid ikka täielikult ajast maha jäänud.

Tuli välja, et sõit polnudki eriti pikk. Nad sõitsid mööda vaid ühest talust ja olidki varsti Vanalaane juures. Nick tänas ka Gregorit ja läks tuppa peapesu kätte saama.

Ema oli mures, aga ennekõike vihane. Oma rumaluse pärast sai Nick nädalase koduaresti. Teoorias. Praktikas lubas ema tal juba järgmisel päeval nendega koos õues olla, kuid kumbki vanematest ei lasknud teda kordagi silmist. Laul aga piinas teda. Tal oli kogu aeg tunne, et kuuleb seda taas, kuid kui ta keskenduma hakkas, kadus see ära. Tema olek oli selle tõttu hajevil.

Kuigi ta oli koduarestis ja kuigi ta oli nõiale lubanud, et ei tõsta enam jalga metsa, eriti mingile laulule järgnedes, ei suutnud ta mõne päeva pärast end enam laanest eemale hoida.

Ta teeskles väsimust ja läks oma pööningukambrisse ning keeras ukse lukku. Siis avas ta akna ja vaatas alla. Liiga kõrge, et hüpata, ja tõenäoliselt üsna ohtlik kukkumine. Ta oli juba oma plaani maha matmas, kui kuulis taas laulu. See oli ilusam, kui ta mäletas. Juba oligi ta end aknast välja vinnanud ja seisis majaseinast välja ulatuval palgil. Kuhu edasi, mõtles ta. Siis tulid talle meelde teisel pool maja asuvad rõdud ja veranda. Sealt oleks kerge alla ronida. Ja samas ka kerge vahele jääda. Sinnapoole vaatasid elutoa aknad.

Siis nägi ta enda asukohast veidi vasakule jäävat puud. See oli piisavalt kõrge, et tema kõrgusele jäävad oksad oleksid piisavalt tugevad, et tema raskust kanda. Nick kõhkles vaid hetke. Siis lasi ta aknalauast lahti, kõndis tasakaalu hoides paar sammu vasakule ja hüppas. Ta sai oksast kinni, kuid tegi nii suurt lärmi, et tema arvates pidid vanemad küll kohe kohale jooksma. Kuid kedagi ei tulnud ja Nick hakkas vaikselt alla ronima. Viimased oksad olid nii kõrged, et ta jalad ei ulatunud nende küljes rippudes maha. Üles siit järelikult hästi ei saa, mõtles poiss, kuid lasi siiski oksast lahti.

Metsas oli pimedam kui eelmine kord, sest kellaaeg oli hilisem ja suvi hakkas juba lõpule jõudma. Aga laulu oli kuulda paremini. Kas siis selle pärast, et pimedas oli nägemine halvem ja see teravdas teisi meeli, või siis lihtsalt sellepärast, et laul oli valjem ja sellele oli täna lisandunud ka trumm.

Nick järgnes häälele, mis tema arust juhatas teda taas järve juurde. Seekord jättis poiss siiski teekonna meelde, et ei peaks jälle piinlikkust tundma, et keegi teda koju vedama peab.

Järve ääres nägi ta taas sama tüdrukut. Tüdruk oli ilus, mõtles Nick. Tema juuksed paistsid kuuvalguses leegina ja valge nahk oleks justkui helendanud. Tüdruk lõi oma laulule takti samasuguse iidse trummiga, nagu nõid Iriinil kodus olid. Nickil tuli tahtmine tüdruku juurde minna, kui ta aga sammud teise kalda poole seadis, kadus tüdruk metsa ja tema laul vaikis. Nicki täitis sõnulseletamatu kurbus. Ta veetis veel mõne hetke järve ääres ja hakkas siis koju lonkima. Poiss leidis küll õige tee, kuid minek võttis aega poole kauem.

Maja juurde jõudes leidis ta kuurist vana redeli, millel mõned pulgad puudu olid. Ta polnud päris kindel, kas need ülejäänudki teda kannavad, kuid tasus proovida. Ta toetas redeli vastu puud ja hakkas ronima. Ükski pulk õnneks ei murdunud ja Nick jõudis õnnelikult puu otsa. Sealt edasi sai ta üsna lihtsalt oma aknani ja taas tuppa.

Nick läks otse voodisse, kuid und tal ei tulnud. Ta rähkles voodis poole ööni, kõrvus kajamas tüdruku laul ja silme ees tema kujutis.

Nüüdsest peale käis Nick peaaegu iga päev metsas. Vahetevahel nägi ta tüdrukut enda kõrval jooksmas. Vahetevahel ees. Enamasti jäi tüdruk vähemalt viie meetri kaugusele, kuid vahel märkas Nick teda lausa enda külje all. Järve ääres ei lubanud tüdruk endale ikka lähedusse tulla, kuid Nick ei hoolinud sellest. Ta kuulas neiu laulu ja jälgis teda järve vastaskaldalt.

Tavaliselt oli asi nii, kuid ühel täiskuuööl juhtus midagi teisiti. Juhtunu kinnitas paljude arvamust, et täiskuu ajab inimesed veidraid asju tegema. Tüdruk jäi järve äärde jõudes vait. Poiss mõtles, milles asi, kui neiu järsku oma kleiti kinni hoidvat kuldset vööd lahti hakkas sõlmima. Sellele järgnes kleit ja tüdruk paljastas oma pärlvalge rinna. Nick vaatas tardunult. See oli vaatepilt, mida ta ilmselt vaadata poleks tohtinud. Tüdruku kleidile järgnesid ka püksid ja ta sukeldus järve. Nick vahtis tardunult kohta, kus neiu oli vee alla sukeldunud. Tüdruk ei tulnud rohkem pinnale ja kui Nick oli mõnda aega järve kaldal seisnud, otsustas ta taas sammud kodu poole seada.

See tüdruk ei ole inimene, mõtles ta veendunult. Ükski inimene ei suuda nii kaua hinge kinni hoida. Ja ühelgi inimtüdrukul pole nii palju julgust ja isepäisust, et ennast võõra poisi ees lahti riietada.

Esimesel septembril algas kool. See oli kaugel. Enamasti viisid vanemad neid autoga ära, kuid vahel tuli neil ka jalgrattaga kohale sõita. Kool ise oli väike. Seal käis täpselt 132 õpilast ja 17 õpetajat, kellest üks oli ühtlasi ka direktor.

Nick sai juba esimesel päeval oma kümne klassikaaslasega tuttavaks. Neist eriliseks sõbraks kujunes Thomase nimeline poiss, kes tegi alati sarkastilisi ja kahemõttelisi märkusi ja keda ei paistnud üldse huvitavat, kes neid kuuleb ja mida neist arvab.

Ka kodus Vanalaane talukohas paistis elu rahulikult edasi minevat. Naabrid olid käinud soolaleival ja ema võttis osa „toidu- ja kodutarvete vahetusprogrammist”, nagu Nick seda kutsuma hakkas. See tähendas seda, et kuna poodi polnud läheduses, laenasid naabrid üksteiselt kõike mõeldavat ja andsid ära toitu, mida neil rohkem oli, ja said vastu seda, mida polnud.

Ka nõid Iriin käis koos oma abikaasaga kohal ja tõi neile kingituseks talismani, mis pidada haldjaid eemale hoidma. Ema oli alguses vastu, kuna tahtis üle kõige haldjaid näha, kuid kui Iriin selgitas, et haldjatele meeldib noorukeid metsa meelitada ja neid siis enda lemmikutena pidada, oli ka ema nõus talismani maja uksele üles riputama.

Naaber Laanetaguse talust andis neile soovitusi, kuidas kanu pidada, kui ema oli avaldanud enda ammuse unistuse omada kanakarja. Too naaber tõi neile viis tibu, kelle eest ema kohe suure hoolega hoolitsema hakkas. Ja ilmselt ka kohutavalt ära hellitas.

Teisipäeval tuli kutse nädala pärast toimuvale pööripäevapeole. Tegelikult polnudki see niivõrd kutse, kui lihtsalt teadaanne. See polnud otseselt kellegi pidu. Lihtsalt lõbus koosviibimine, kuhu igaüks pidi midagi kaasa võtma. Ema küpsetas kooki. Nick ja Marge olid isaga koos metsas marjul käinud ja tegid nüüd moosi. Ega poisil enam eriti midagi metsa minemise vastu polnud, kuid ta pidi siiski mossis näoga oma seisukoha selgeks tegema. Tegelikult kartis ta tüdrukut näha. Neiut ta siiski ei näinud, kuid metsas tuli talle punapea kohta üks uitmõte. Mis siis, kui…? Ta kavatses selle igatahes välja uurida.

Lõpuks oli käes pööripäeva päev. Nick oli mõõdukalt elevil. Rohkem küll oma mõtte kui peo pärast, kuid ka peol tundus oma võlu olevat. Nad sättisid end minekule.

Pööripäevapidu osutus üllatavalt põnevaks. Mängis rütmikas nõiduslik muusika, mängiti erinevaid seltskonnamänge ja söödi head-paremat. Laual olid isegi mõned alkohoolsed joogid, mida kellelgi ei tulnud pähe valvata. Nick lõbutses koos sõpradega, keda ta külast leidnud oli, ning ka Tom oli seal. Nad oli just mõnusalt puu kõrvale maha istunud, mõnedel taldrikud kolmanda koogitükiga käes, mõnedel klaasid, kui Nick nägi neile lähenemas nõid Iriini. Naine paistis murelik.

„Ega sa Rosalindi näinud ole?” päris too.

„Täna või üldse?” küsis Nick vastu.

Naine kortsutas kulmu. Nick raputas pead. „Ma pole teda kunagi näinud,” lausus ta ja pomises endale nina alla: „Vähemalt mitte et ta ennast kunagi tutvustanud oleks.”

„Imelik,” mõtiskles naine edasi. „Ma nägin teda alles hetk tagasi.”

Nick kergitas kulmu. „Millal täpselt?”

„Peale loitsimist,” selgitas Iriin. See oli umbes kaks minutit tagasi.

„Ma ei tea, kus ta olla võiks,” sõnas Nick.

„No olgu peale, ma jätan su siis koogiga siia ja otsin teda edasi,” ütles nõid ja heitis poisi koogi poole veel viimase näljase pilgu enne, kui lahkus.

Nick oli peaaegu koogiga lõpetanud, kui silmas põõsaste vahel haldjatüdrukut. Vähemalt oli poiss teda niimoodi kutsuma hakanud. Neiu viipas kutsuvalt ja üks tema suunurk kerkis kavalalt üles. Nick pani viimase koogiampsu suhu, vabandas sõprade ees ja hiilis peolt minema.

Täna tüdruk kõndis. Ja mitte eriti kaugel, vaid kaks sammu eespool. Nick ei üritanudki talle enne järve järele jõuda. Neiu paistis täna kuidagi teistsugune. Maisem? Mitte nii muinasjututegelase moodi, vaid nagu päris tüdruk. Võib-olla oli asi selles, et Nick oli end terve peo jooksul ka ise nagu muinasjutus tundnud ja nüüd see tunne aina süvenes. Aga võib-olla oli asi pähe hakkavas alkoholis, kuigi ta polnud just teab mis palju joonud.

Nad jäid järve ääres seisma ja tüdruk tegi esimest korda suu lahti.

„Tule kaasa,” kutsus ta häälel, mis kõlas nagu kellukeste helin. „Ma näitan sulle midagi.”

Seda polnuks Nicki arvates vaja öelda, kuid talle meeldis tüdruku hääl ja ta oleks olnud valmis talle kasvõi maailma lõppu järgnema. Selle asemel, et kusagile edasi kõndida, libistas tüdruk kingad jalast ja astus vette. Nick sai aru, et ilmselt on see midagi kusagil järves. Ta kõhkles hetkeks, kuid võttis siis ka endal tossud jalast ja särgi seljast.

Seekord jättis neiu endale kleidi selga ja sukeldus. Nick katsus varbaga vett. Aastaaja kohta hämmastavalt soe, tõdes ta ja kukutas ka ennast üleni vette. Külmavärinad jooksid hetkega üle kere, kuid ta otsustas neid ignoreerida ja ujus neiule järele. Kes oleks arvanud, et maale elama kolimine võtab sellise pöörde?

Tüdruk ujus kalda ääres. Varsti ta sukeldus. Nick läks talle järele. Õnneks oli ta õppinud silmad lahti ujuma ja nägi tüdrukut kalda all olevasse saarmapesa moodi avausse kadumas. Vaid hetkelise kõhkluse järel läks poiss talle järele.

Nad tulid välja väikeses koopas. Mõlemad tilkusid. Tüdruku tulipunased juuksed olid sorgus ja kleit liibus vastu keha, pakkudes just mitte eriti palju varju. Nick vaatas teda. Kaunis, mõtles ta.

Tüdruk vaatas teda imeliku pilguga ja Nick sai aru, et oli oma mõtte kõvasti välja öelnud. Ega mul midagi kaotada ju ei ole, mõtles poiss edasi ja ütles: „Sa oled kaunis, Rosalind.”

Tüdruk ahhetas. Hetkeks mõtles Nick, et oli oma oletusega puuse pannud, kuid siis küsis tüdruk oma heliseval häälel: „Kuidas sa teadsid?”

„Noh, paljude asjade pärast,” alustas Nick. „Kui ma esimest korda sinu pool käisin, ütles su ema, et sind pole veel kodus ja mina olin sind ju alles metsas näinud. Küllap jälgisid, et ma ikka õnnelikult metsast välja jõuaksin.”

„Ja tegid seda päris nutikalt,” lausus Rosalind. Ta üks suunurk kiskus ülespoole ja Nick muheles.

„Siis mängisid sa samasugust iidset trummi nagu su emal kodus on ja lisaks polnud mina sind kunagi väljaspool metsa näinud, mis tundus mulle veidike imelik. Lisaks kõigele ei suutnud su ema sind kusagilt leida, kuigi oli sind kõigest kaks minutit tagasi näinud.”

„Mis sa siis oleksid teinud, kui see poleks mina olnud?” küsis Rosalind uudishimulikult.

„Aga olid ju,” sõnas Nick. Rosalindi kulmukortsutuse peale ütles ta: „Kes see siis veel oleks olla saanud? Kui just mitte päris haldjas?”

„Kas mina pole siis piisavalt päris haldjas?” küsis Rosalind, suu võluvalt mossis.

Nick tegi, nagu mõtleks. „Ma pean selle järele proovima,” paistis ta lõpuks järeldusele jõudvat. Rosalind avas küsimuseks suu, kuid ei saanud seda kuuldavale tuua, sest Nick suudles teda. Tüdruk ei puigelnud vastu. See oli imeline. Imeline tunne, mis teda valdas. Tunne, nagu teeks ta ühtaegu mitut asja: upuks, põleks, lendaks ja mis veel kõige tähtsam, tal oli tunne, nagu oleks ta jõudnud koju. Oleks ta sellel ajal millelegi mõelnud, oleks ta võib-olla mõelnud, milliseks oleks see hetk kujunenud siis, kui ta poleks kolinud maale, kui ta poleks hoiatuste tõttu rohkem metsa läinud või kasvõi, kui ta poleks praegu Rosalindile järgnenud. Kuid ta ei mõelnud selle peale.

Kui nad mõne aja pärast üksteisest eemale tõmbusid, küsis neiu: „Mis sa siis arvad?”

„Millest?” oli Nick segaduses, sest ei suutnud enam meenutada, millest nad enne rääkinud olid.

„Kas ma olen siis päris haldjas?” selgitas tüdruk.

„Täiesti surmkindlalt,” lausus Nick ja surus oma huuled taas Rosalindi omadele. Nad suudlesid, kuni Rosalind järsku kiljatas. Nick ehmus.

„Mis juhtus?” päris ta murelikult.

„Sein on jääkülm,” lausus tüdruk. Nick vaatas talle hetkeks mõistmatult otsa, kuid sai siis aru, et oli tüdrukuga endalegi märkamatult seina äärde jõudnud ja Rosalind oli seljaga vastu seina puutunud. Märjad riided ei teinud ka just olukorda paremaks. Nüüd, tagasi pärismaailma tõugatuna, pani ta tähele, et nad mõlemad värisesid külmast.

„Mis sa arvad, kas me peaks tagasi minema?” päris neiu.

„Tagasi peole?” küsis Nick juhmilt.

„Ei, totu, koju, et vanemad ennast haigeks ei muretseks,” seletas tüdruk.

Nick punastas. Ta polnud täna tõesti end just kõige teravama pliiatsina näidanud. Kuid see oli täielikult haldjatüdruku süü. „Ma arvan, et see on hea mõte,” lausus ta.

Nick tahtis juba taas vette astuda, kui Rosalind hõikas: „Tahad sa tõesti veel ühe külma supluse teha?”

Poiss vaatas teda küsivalt ja tüdruk osutas kitsale kaljupraole koopa tagaseinas.

„Mispärast me siis alguses ujuma pidime?” halas Nick.

„Ma tahtsin sind ilma särgita näha,” vastas Rosalind lõbusalt ja puges praost läbi. Nick järgnes talle.

„Muuseas, sa võid mind Rosaks kutsuda,” lausus tüdruk, kui nad hüvasti jätsid. Nick naeratas ja Rosa naeratas vastu.

Järgnevate nädalate jooksul kohtusid nad Rosaga igal ööl. Lisaks muule õppisid nad üksteist üha paremini tundma. Nick sai teada, et Rosa armastab šokolaadi ja metsades uitamist. Nick rääkis talle, et kardab üle kõige lukustatud uksi. Poisil oli tunne, et maapealne põrgu, milleks ta maale, tsivilisatsioonist eemal asuvasse külla elama kolimist algul pidas, on muutunud päris paradiisiks.

Nad ei varjanud oma suhet, kuid ei teinud sellest ka eriti suurt numbrit. Põhiliselt nad isegi ei kohtunud mujal kui metsas ja kui kohtusid, jäi kõik sündsuse piiridesse. Koolis ei puutunud nad Rosaga samuti eriti palju kokku, kuna Rosa, olles temast peaaegu aasta noorem, käis kümnendas klassis. Tom sai asjale aga varsti pihta.

„Sul on tüdruk,” väitis ta ühel päeval veendunult.

„Miks sa seda arvad?” päris Nick.

„Sest kutid, kellel on tüdruk, käituvad vahel lollakalt,” vastas ta.

„Ja ma käitun lollakalt?” küsis Nick ja lõi sõbrale vastu õlga.

„Jah,” vastas Tom rõõmsalt noogutades ja lööki tähelepanuta jättes. „Sa…”

Nick ei lasknud tal lõpetada, vaid ütles: „Ja mis siis, kui ongi?”

„Nii kiiresti annadki alla või?” oli Tom pettunud. „Ma lootsin mõnede põnevate lugudega lagedale tulla.”

„Pead sellisel juhul oma pettumusega toime tulema.”

„Kes ta on? On ta ka kuum?” päris sõber edasi.

Sellel hetkel astus Rosa maja nurga tagant välja ja Nicki pilk kinnitus talle. Ilmselt oli tal ees armunud mehe totakas naeratus, sest Tom puhkes naerma.

„Ongi nii või?” küsis ta, kuid siis märkas ta, kes tulija on. „Tema või?” paistis ta veidi pettunud, kuid samas oli ta hääletoonist kosta ka teatavat põnevust. Rosa jõudis nende juurde ja heitis oma peenikese käe ümber Nicki. Rahva hulgas midagi uut, kuid poisil polnud selle vastu midagi.

Tom naeris. „Miks sa temaga käid?” Ta pöördus hetkeks Rosa poole. „Ära pahaks pane,” lausus ta, „kuid minu meelest on ta peast soe. Käib lauldes mööda metsa ringi ja peab ennast haldjaks.”

Nick vaatas teda kulmu kortsutades.

„Ja ega ta ainus ole, kellel siin kruvid logisevad,” jätkas Tom. „Härra Ilus seal aia ääres näiteks vihkab metsa. Ta pole nõus sinna jalgagi tõstma.”

Nende ajalooõpetaja, kellele Tom oli viidanud kui „Härra Ilusale” tema noorusliku välimuse tõttu, keeras end ümber ja astus neile lähemale, näol tavalisest veelgi tõsisem ilme.

„Ma ei vihka metsa,” lausus ta. „Ma kardan seda.”

Kõik kolm vaatasid teda segadusse sattunult. „Ja haldjad pole naljateema,” jätkas mees. „Nad on ohtlikud ja võivad kätte maksta iga neile tehtud pahateo ja solvangu eest. Seetõttu ma hoiangi metsast heaga eemale.” Ta lonkis taas nende juurest minema.

Tom vaatas teda suurte silmadega. „Härra Pahural on täna eriti pahur tuju,” lausus ta, viidates samale õpetajale tema teise hüüdnimega.

„Vihkamise ja kartmise piir on õhuke,” sõnas Nick vaid, sest talle tundus õpetaja sõnavõtt samavõrra ründav kui kartlik.

„Niisamuti ka armastuse ja vihkamise oma,” sosistas Rosa. Nick polnud kindel, kas lause oli mõeldud temale, kuid lausus: „Siis lootkem, et meie armastus ei muutu kunagi vihkamiseks.”

Rosa suudles teda selle peale ja Tom tegi kõrval öökimishäälitsusi. Nick naeratas.

Talv oli lõpuks kätte jõudnud. Niisamuti ka jõulud. Jõuluõhtuks olid perekonnal suured plaanid. Külla olid kutsutud nii vanad kui ka uued sõbrad-sugulased. Olid kutsutud nii vanavanemad kui ka Laanetaguse kanatädi. Ka Iriin ja Gregor olid kutsutud, niisamuti ka Rosa. Ning Nicki sõbrad Roger ja Tom olid mõlemad lubanud tulla. Sellest ei tõotanudki tulla maailma kõige mõttetum jõuluõhtu.

Tom oli saabujatest esimene. Tema järel jõudis kohe ka nõid Iriin oma perega. Tom saatis Rosa poole kahemõttelise irve, kuid paistis, et ta on oma algsetest kahtlustest tüdruku mõistuse osas lahti saanud.

Ka Roger oma perega jõudis varsti. Nickil oli tunne, et ta pole vana sõpra juba terve igaviku näinud. Nad patsutasid üksteist tervituseks seljale ja otsustasid neljakesi üles pööningule minna. Nad rääkisid maast ja ilmast ning möödunud aegadest, kui asja poeetiliselt väljendada. Roger oma terava mõistusega tabas juba esimese kümne minutiga ära, mis Nicki ja Rosa vahel toimub.

„Sinul on tüdruk?” oli ta siiski siiralt üllatunud ja hakkas siis naerma.

„Mis sulle nalja teeb?” tahtis Nick teada.

„Tundub, et Marge võitis kihlveo,” selgitas too.

Esmapilgul, ei saanud keegi midagi aru, kuid siis Nick taipas. „Aaa…” Ta hakkas samuti naerma. Kunagi ammu, kui Marge’il veel temasse usku oli, olid Roger ja Marge vedanud kihla, kas Nick lõpetab enne kooli, kui endale tüdruksõbra leiab. Roger oli veendunud, et seda ei juhtu. Marge ei paistnud samuti kuigi veendunud olevat, kuid pani oma viis eurot siiski Nicki poolt olles mängu. Nüüd oli kihlvedu lõpuks lahenduse leidnud.

„Kas maksad talle ära?” küsis Nick.

Roger tagi solvunud nägu. „Ma olen sõnapidaja mees.”

„Tõenäoliselt ei mäleta ta seda niikuiniigi,” arvas Nick.

Roger kehitas õlgu. “Siis libistan talle lihtsalt söögi ajal raha pihku,” otsustas ta.

Tom ja Rosa vaatasid neid ikka veel arusaamatul pilgul. Lõpuks Nick halastas neile ja rääkis kogu loo ära. Nad said kõva kõhutäie naerda, kuni neid lõpuks sööma kutsuti.

Roger tegi oma lubaduse teoks ja üllataval kombel Marge isegi mäletas kihlvedu. Hiljem võeti ka õde kampa, kuna tema ettekääne, et ei tea, mis vanu kihlvedusid veel sellises seltskonnas välja võib tulla, tundus neile kõigile liiga hale, et tüdrukut eemale tõrjuda.

Marge oli ka see, kellele tuli pähe esialgu hiilgavalt kõlanud plaan minna metsa uitama. Nii tehtigi.

„Mis te arvate, kas me näeme seal loomi ka?” küsis linnapoiss Roger.

„Kindlasti,” vastas Rosa. „Juhul kui me neid enne ära ei hirmuta nii suure seltskonnaga.”

Roger paistis vastusega rahul olevat. Nick ei teadnud, kas võimaluse üle ikkagi loomi näha või pigem kergendusest, et see võimalus polnud kuigi suur.

Mets oli tegelikult ilus. Täpselt sama ilus, kui igal teiselgi ööl. Puude lehed olid küll maha kukkunud, kuid mets oli siiski võrdlemisi roheline, kuna enamiku puudest moodustasid igihaljad taimed: kuused ja männid. Metsaalune oli kaetud kena sädeleva härmatisega. Nick ei teadnud täpselt, kuhu nad läksid. Rosa juhatas teed, kuid see ei olnud kindlasti tee järve äärde. Nick oli selle üle salamisi õnnelik. See pidi jääma igavesest ajast igaveseks nende kohaks.

„Vaata,” hüüatas Rosa varsti. Ja osutas taevasse. Esmapilgul ei saanud Nick aru, millega tegu, kuid siis… Lumi! Ta ahhetas.

„Päris valgeid jõule küll see aasta ei tule,” alustas Tom, „kuid…” Oli näha, et ta üritas mõnda nalja välja mõelda, kuid ei tulnud millegagi lagedale. „Esimene lumi on lihtsalt liiga ilus, et selle kohta nalja teha,” päästis ta ennast.

Rosa püüdis keelega ühe lumehelbe. Ka Marge tegi seda ja varsti pidasid nad juba lumehelveste püüdmise võistlust, kui nende rõõmsa tegevuse katkestas verd tarretav ulg. Sõbrad vaatasid segadusse sattunult ringi, kuid ei leidnud hääle tekitajat. Ulgumine kostis uuesti ja nüüd kuulsid nad ka muid hääli: karjumist, hõikeid, samme, kabjaplaginat, koerte haukumist… Midagi paistis väga valesti olevat.

Viisik vaatas enda ümber ringi ega suutnud otsustada, kas leida üles häälte allikas, kõndida lihtsalt edasi või kõige mõistlikuma variandina kõlav: keerata ots ümber.

„Vaata!” hüüatas Tom järsku ja näitas kaugusesse. Ka Nick oli seal näinud mingisugust vilksatust. Tal jooksid judinad üle selja. Tavaliselt ta metsa ei kartnud, kuid täna ei paistnud sealne meeleolu just sõbralike killast olevat.

Läheduses võis näha veel mõnda samasugust vilksatust. Need paistsid olevat mingisugused varjuolendid. Loomad, koletised, vahel ka inimkujulised ratsanikud hobuste seljas. Põhiline tegevus paistis toimuvat nende ees asuval lagedal maa-alal. Nad hakkasid justkui üks mees, selg ees, taganema. Kõik paistis minevat hästi, kuni üks ratsanikest neid märkas. Ta tõi kuuldavale kilehäälse võõras keeles käskluse ja osutas oma pika luidra sõrmega seltsiliste peale. See paistis olevat justkui käsuks jooksma hakata ja varsti liduski Nick oma sõprade kõrval elu eest. Vähemalt nii ta arvas, sest mida need jubedad varjuolendid veel tahta võisid?

„Me peaksime hargnema,” hingeldas Rosa tema kõrval.

Kellelgi polnud jaksu ei temaga nõustuda ega mõtet maha laita, niisiis pöörasid Nick ja Rosa järsku vasakule. Ratsanik järgnes neile. Poiss ei pannud tähele, kas ka teistele mõni järgnes, kuid ennist neile osutanud ratsanik oli nende kannul. Ta jõudis aina lähemale ja lähemale, kuni Nick tundis oma seljal hobuse kuuma hingeõhku. Siit me ei pääse, mõtles ta. Ta oli juba valmis ütlema Rosale, et armastab teda, kui abi tuli järsku ja kõige ootamatumast kohast. Õigemini kõige ootamatumalt inimeselt.

Nende ja ratsaniku vahele astus järsku keegi blond mees. Hetkeks arvas Nick, et see on Rosa isa Gregor, kuid mees oli selleks ilmselgelt liiga kõhn. Nende päästja osutus hoopis nende Härra Ilusa nime kandvaks ajalooõpetajaks. Õpetajal oli käes sillerdav, justkui jääst tehtud klaasjas mõõk. Ta hoidis seda mõlema käega enda ees välja sirutatult. Tal ei olnud üldse selline hoiak, nagu ootaks ühelt õpetajalt, kes mõõga kätte on saanud, isegi kui tegu on ajalooõpetajaga. Mehe poos oli hoopis tõsiselt ähvardav. Ta ütles ratsanikule pooleldi urisedes paar sõna, millest Nick aru ei saanud, ja ratsanik pööras selle peale otsa ümber ja hajus mustaks uduks.

Nickil jäi kogu sellest etendusest suu ammuli.

„Pane suu kinni, süda jahtub ära,” lausus Härra Ilus kuivalt. Nick klõpsas suu kinni ja märkas, et õpetaja mõõgast polnud enam jälgegi alles. Ta tahtis selle kohta küsida, kuid unustas mõõga, kui mees andis talle sõnagi lausumata raamatu. Raamat oli suhteliselt õhuke, kollakate lehtedega ja köidetud pruunidesse nahkkaantesse. See oli kulunud, kuid mitte kapsaks loetud. Järelikult hästi hoitud.

„Jõulukingitus?” küsis Nick juhmilt.

„Võta seda kui hoiatust,” lausus mees silmanurgast Rosa poole kiigates. „Haldjatega lävimisest ei tule kunagi midagi head. Nad tahavad alati kaotatud kraami tagasi.” Seejärel ta lahkus.

Nick ja Rosa seisid veel hetke koha peal, värisedes ehmatusest ja külmast, mis nüüd, kui nad jooksmise lõpetanud olid, neile kontidesse hakkas pugema. Siis läksid ka nemad taas Nicki poole.

Tom, Roger ja Marge olid juba kohale jõudnud. Nad istusid pööningul ja arutasid asja. Kõik kolm tormasid neid kallistama nagu ammukadunud sugulasi, kui nad uksest sisse astusid ja hakkasid kõik läbisegi rääkima.

„Mis see nüüd siis oli?” kostis ühelt.

„Kuidas te tulema saite?” kostis teisalt.

„Me nägime, et ta pööras teie järgi,” ütles keegi kolmas.

„Oot, oot!” hüüatas Nick ja seletas neile kogu loo. Ka teised olid Härra Ilusa käitumise pärast segaduses ja ei osanud sellele ühtegi mõistlikku põhjendust leida. Pealegi ei pidanud mees ju üldsegi metsas käima.

„Näita seda raamatut,” lausus Rosa äkki.

Tuli välja, et tegu oli muinasjuturaamatuga, mis ei sisaldanud küll klassikalisi muinasjutte nagu „Okasroosike“, „Tuhkatriinu“ ja muu selline, kuid mis paistis siiski lastelugusid täis olevat. Nad ei jõudnud asja uurimisega eriti kaugele, sest lõpuks saabus äraminekuaeg. Jäeti sõbralikult hüvasti ja tänati ilusa peo eest. Seltsilised vahetasid veel viimase vandeseltslasliku pilgu.

Nick luges raamatu mitu korda kaanest kaaneni läbi, kuid ei leidnud midagi, mis oleks viidanud kuidagi metsas nähtule. Umbes raamatu keskelt olid siiski lehed välja rebitud, nii et seal oleks võinud midagi olla, kuid mida polnud, seda polnud. Ainult üks lugudest tundus talle miskipärast tuttavlik ja ta ei saanud aru, miks. See rääkis puuraidurist ja tema naisest, kes tahtsid meeleheitlikult endale last saada nagu muinasjuttudes ikka. Nad tegid haldjatega kokkuleppe ja nood tõid ühe endi vastsündinutest puuraidurile. Tegu oli tulipunaste juustega tüdrukuga. Too oli energiline ja rõõmsameelne ja sai pidevalt mõne pahandusega hakkama, kuid miski kiskus teda muudkui metsa poole ja lõpuks oligi tüdruk läinud. Tagasi haldjate kuningriigis ja puuraidur ja tema naine pidid ikkagi haldjatele eluaegset võlga maksma.

Ka Rosa katsus oma õnne raamatuga, kuid isegi tema ei leidnud sealt midagi kasulikku, peale selle sama loo, mis tedagi paelus. Miskipärast tegi jutustus Rosat kurvaks. Kui Nick küsis, mis lahti, puikles Rosa osavalt vastusest kõrvale.

Nad polnud metsas rohkem varjukujusid näinud, kuid julgesid nüüd ainult päevavalges metsa minna. Tegelikult mitte päris nii, kuid enamasti olid nad õhtu saabudes metsast läinud. Ühel päeval märtsikuu alguses lebasid Nick ja Rosa kõrvuti sulaval lumel ja rääkisid.

„Tead," alustas ta. „Mu vanaema rääkis mulle kunagi ühe loo…"

„Kas haldjatest?" küsis Nick.

Rosa noogutas. „Sellistest nagu sina?" päris poiss edasi.

Tüdruk naeris. „Päris haldjatest," selgitas ta.

„Minu jaoks oledki sa päris haldjas," sõnas Nick ja suudles teda.

Hetke pärast tõmbus Rosa eemale. „Kas lased mul nüüd lugu rääkida?" küsis ta. Nick noogutas.

„Kord olla olnud üks noor nägus kütt ja laanes ringi uidanud. Ta kohanud seal haldjat, kellesse ta kohe ära armunud. Ta avaldas oma tunded neiule, kuid too ei tahtnud temast kuuldagi. Haldjanäitsik ütles siis, et annab kütile seitse suudlust, kui too täidab kolm võimatut ülesannet."

„Las ma arvan," segas Nick vahele. „Ta sai sellega hakkama ja võitis ka neiu südame, kes sai pool haldjakuningriiki kaasavaraks."

„Mitte päris," lausus Rosa, üks suunurk tõstetult. „Neiu käskis kütil kõndida üle vee, läbida tuli ning lennata nagu lind. Noormees oli aga õnneks kaval. Ta ootas, kuni vesi jäätus ja kõndis siis järve teisele kaldale. Tulega… ma pole päris kindel, kuidas see lugu edasi läks. Sinna oli kuidagi segatud palavik. Lendamine oli aga asi, millega kütt hakkama ei saanud ja ta kukkus ennast surnuks."

Nick oli siiralt rabatud. Tavaliselt muinasjutud nii ei lõppenud. Välja arvatud need, mis tema raamatus olid. Rosa vanaema lugu oleks perfektselt teiste hulka sobinud. Ta kortsutas kulmu. „Mis edasi sai?"

„Haldjas oli noormehest hoolima hakanud ja andis talle ikkagi seitse suudlust. Oma armastuse märgiks. Ja nuttis tema keha kohal ööd ja päevad läbi, kuni neist mõlemast said looduse osad."

Hetkeks valitses vaikus. Siis… „Kas ma saan ka sinult seitse suudlust?” tahtis Nick teada.

„Ainult siis, kui sa kolm ülesannet täidad,” narris tüdruk teda.

Poiss kargas püsti. „Veel on veel jää peal,” lausus ta. „Seda ma saan teha.”

„Ära…” alustas Rosa, kuid Nick ei kuulanud. Ta astus õrnalt jääle ja katsus, kas see kannab teda. „Jää juba sulab!” hõikas tüdruk, kuid poiss paistis tema manitsusi täielikult ignoreerivat.

„Jää kannab küll,” lausus too ja tegi paar uisutamisliigutust. „Tule ka,” kutsus poiss.

Rosa leebus, kui nägi, et Nick ei kavatsenudki järve kukkuda. Siledat järvejääd ei lõhestanud isegi ükski pragu. Nad uisutasid koos nii hästi-halvasti, kui ilma uiskudeta sai, kuni järsku kostis siiski vali ragin ja jää Nicki jalge all andis järele. Ta kukkus jääkülma järvevette. Kõik tema lihased paistsid töö lõpetavat ja ta vajus järve põhja poole. Nii ta surebki, mõtles Nick juba teist korda Kilakülas veedetud aja jooksul. Kuid see tundus hoopis magedam viis surra kui eelmine. Selle asemel, et jubedate varjuolendite poolt söödud saada, sureb tema, sest kukkus tüdrukuga uisutades jääauku. Rosa nägu püsis tal silme ees. Niisamuti ka tema pereliikmete näod. Ta ei tahtnud uppumisega leppida, kuid ei suutnud oma käsi-jalgu liigutada.

Järsku tundis ta midagi enda all liigutamas. See midagi nügis alguses vaikselt ta jalgu ja lükkas teda siis juba tugevamalt ülespoole. Ta nägi valgust ja siis tuli talle taas elu sisse. Ta rähkles end pinnale ja lükkas käed jääaugu äärele ning tegi köhides ühe sügava hingetõmbe.

Rosa hingas ohates välja. Ta heitis end jääle kõhuli ja ulatas Nickile käed. Kahepeale suutsid nad poisi ülakeha jääle vinnata ja edasi sai too juba ise. Nad roomasid kuivale maale ja Rosa kukkus sõimama.

Tüdruk nuttis ja suudles teda vaheldumisi. Sinna vahele oli segatud ka selliseid lausekatkeid, nagu „igavene lollpea” või „kunagi ära lase meestel otsustada, kas asi on turvaline” või hoopis „kas tead, kuidas ma muretsesin, kui sa pinnale ei tõusnud“.

Nick oli täielikus šokis ja ei suutnud alguses mitte midagi teha. Järsku tardumus kadus ja pisarad hakkasid voolama. Ta suudles Rosat kirglikult vastu. „Ma armastan sind,” sosistas ta ja kordas sama asja siis ka valjemalt.

„Mina sind ka,” lausus tüdruk ja nad läksid Nicki maja juurde.

Ema oleks ilmselt tahtnud Nicki maha lüüa, kui juhtunust kuulis. Selle asemel lasi ta aga poisil kuuma vanni minna, tegi talle sooja teed ja mässis tollele sooja teki ümber, kui poisi pliidi äärde istuma pani.

Rosa oli juba lahkunud ja ema ja Marge tegelesid õhtusöögi valmistamisega.

„Tead,” alustas ema, „te võite täiesti vabalt siin ka olla, selle asemel, et metsas külmetada.”

„Meil ei ole külm,” kaitses Nick end. Ta ei olnud kindel, kas ema teadis temast ja Rosast, kuid Marge’i järgmine kommentaar ei andnud küll kahetimõistmiseks ruumi.

„Muidugi mitte,” lausus tüdruk. „Nicki arust on Rosa piisavalt kuum, et neid mõlemat soojendada.” Nick heitis õele hävitava pilgu, mille jõudu lahjendas vaid see, et poiss aevastas samal ajal. Ema kergitas vaid kulmu. Tundus, et see ei üllatanud teda. Selle asemel keskendus ta hoopis aevastusele.

„Ma arvan, et sa peaksid varakult magama minema,” lausus naine murelikult. „Puhkad kenasti välja. See võib aidata haigust vältida.” Sellega oli vestlus lõppenud.

Vaatamata ema ettevaatusabinõudele tõusis Nickil öösel palavik. Kõrge palavik.

Rosa ei saanud öösel und. Tavalisele veidrale tundele, mis teda vahetpidamata metsa poole kiskus, oli lisandunud ka tunne, et ta peab kohe Nicki juurde minema. Alates hetkest, kui ta poissi esimest korda seal kivi peal istumas nägi, oli tal tekkinud tunne, et peab kohe tema juurde minema. Seda ta ei teinud. Selle asemel hakkas ta hoopis laulma. Ta polnud alguses uskunud, et poiss tema laulule järgneb, kuid kui see kordus, hakkas ta mõtlema, et nii see ongi. See oleks olnud justkui mingi muinasjutuline side: tema tundis, et peab Nicki juurde saama ja poiss järgnes lummatult tema laulmisele.

Nüüd oli see tundmus muutunud peaaegu väljakannatamatuks. See ületas isegi tahtmise minna metsa, mis oli teda saatnud väiksest saati. Sellest ajast, kui ta üldse midagi mäletama hakkas. Praegu oli tal aga tunne, et Nickiga on midagi väga valesti.

Ta pani ennast riidesse ja läks õue. Ta lootis, et külm õhk lööb pea klaariks, kuid selle asemel hakkasid jalad teda enda teadmata Vanalaane talukoha poole kandma. Ta ei suutnud end peatada enne, kui seisis juba poisi ukse taga.

Kell oli ammu üle südaöö. Polnud viisakas niimoodi ette teatamata teiste juurde minna. Liiatigi veel öösel. Ta mõtles, kas peaks otsa ümber pöörama, kuid kuulis siis karjumist. See tuli ülevalt. Ta otsustas siiski koputada. Tüdruk oli vaid käe tõstnud, kui uks juba avanes. Lävel seisis Marge.

„Oh, hei Rosa,” ahhetas tüdruk.

Rosa ei osanud midagi kosta. Nad vaatasid üksteisele sõnatult otsa, kuni ülevat kostis taas karjumist. „Ma tahan Rosaga rääkida!” hüüdis Nick.

„Tal on palavik,” vabandas Marge. „Ta ajab täiesti seosetut juttu suust välja ja hüüab vahetevahel, et tahab sind.”

„Ma siis lähen äkki tema juurde?” oli Rosa kõhklev.

„Kui sa julged,” sõnas Nicki õde.

Rosa heitis jope seljast ja saapad jalast ning ronis kaks korrust ülespoole, pööningule. Ta paotas ust ja nägi voodis lebavat Nicki, ülakeha paljas ja puntras tekk katmas vöökohast allapoole jäävat. Poisi põsed olid punased ja laup kaetud higiga. Siis märkas ta poisi ema, kes istus toolil tolle juures ja hoidis kätt poja õlal, et too püsti ei üritaks tõusta. Naine vaatas teda väsinud pilgul, rohelistes silmades põlemas justkui leek.

„Rosa,” ütles ta, „kuidas sa siia teadsid tulla?”

Neiu asetas käe oma südamele ja lausus: „Ma tundsin, et midagi on valesti.”

Naine pööras taas pilgu pojale ja sõnas: „On jah valesti. Rohud ei taha justkui üldse palavikku alla võtta, pigem läheb asi hullemaks. Tal pole kunagi sellist palavikku olnud, et ta sonima hakkaks. Ja isegi need numbrid, mida kraadiklaas praegu näitab, ei tohiks olla nii kõrged, et ta mõttetusi rääkima hakkaks.”

„Mida ta siis räägib?” küsis Rosa, sest praegu oli poiss igatahes vait ja vaatas klaasistunud pilguga lage.

„Ta hüüab sind,” selgitas naine, „ja räägib midagi muinasjuttudest. Ta räägib, et haldjad on mingisuguse lapse ära vahetanud ja jutustab mingisugustest varjuratsanikest ning järve põhjas elavast koletisest.”

Nick oli vahepeal oma pea Rosa poole pööranud. Neiu vaatas talle silma. Poisi silmad püsisid temal, kuid pilk nendes oli justkui mingisuguse uduloori taga. Rosa astus lähemale ja istus voodiäärele.

„Oh, Nick,” ohkas ta ja silitas poisi põske. See oli tuline.

„Kas ma saan nüüd oma seitse suudlust?” küsis poiss nõrgalt. Üks tema suunurk kaardus üles.

Hetkeks oli Rosa segaduses. Päevased juhtumid tundusid olevat justkui teises elus. Siis talle meenus.

„Oh, Nick,” ütles ta uuesti. „Sa oleksid võinud need ka muidu saada. Polnud mingit tarvidust selleks jääle ronida.”

„Seitse suudlust on erilised. Need tuli ikkagi välja teenida,” seletas noormees, kes paistis hetkel üsna selge mõistuse juures olevat. „Ma arvan, et nüüd, kui ma olen ära käinud järve põhjas, olen ma valmis saama muinasjutu väärilise autasu.” Ta tõstis käed üles ja hoidis Rosa nägu oma tuliste pihkude vahel. Poisi näol mängles enesekindel naeratus. Ühtäkki oli tüdruk vägagi teadlik noormehe emast, kes neist vaid meetri kaugusel istus ja pealt vaatas. Ta võttis poisi käed omale pihku ja asetas need tema kõrvale voodile lebama, kuid ei lasknud lahti. Nicki suunurgad vajusid allapoole.

„Saa terveks ja siis oled sa oma autasu ära teeninud,” ütles neiu rahulikult. Miks oli küll meestel alati tunne, et nad peavad midagi tõestama, mõtles Rosa. See viibki nad naistest varem hauda, oli ta kindel. Ta võpatas sisimas selle mõtte peale. Haigevoodi polnud just parim koht, kus hauast mõelda, isegi kui sellel lebaja loodetavasti veel oma viimasesse unne ei suigu.

„Palun,” anus Nick, vaadates teda suuril silmil.

„Nii palju, kui ma sind ka ei armastaks, ei aita sind isegi mitte kutsikanägu,” jäi Rosa endale kindlaks.

Nick avas suu, et midagi öelda, kuid Rosa katkestas teda sosistades: „Pealegi on su ema siinsamas kõrval.” Noormees vaatas häiritult kõrvale.

„Ma võin ka lahkuda,” lausus Nicki ema püsti tõustes. Rosa ei teadnud, kas naine oli tema sosinat kuulnud või andis talle lahkumiskäsu emalik teadmine enda lapse hinges toimuvast. „Kutsuge mind, kui vaja on.” Ta sulges enda järel ukse.

„Ma ei suudle sind sellegipoolest praegu, kui sa seda arvad,” sõnas Rosa Nickile otsa vaadates.

Nad vaatasid üksteisele otsa, kuni Nick lõpuks silmad kinni pani ja hetke pärast ka magama jäi. Tundus, et rohkem ta karjuma ei hakka. Rosa ei läinud ära. Selle asemel heitis ta poisi kõrvale pikali ja hakkas mõtlema, millest selline imelik haigus tingitud võis olla. Esimene mõte oli muidugi jääkülm suplus, kuid praegune tõbi ei tundunud kaugeltki loomulik, eriti, kui arvestada, et ravimid palavikku alla ei võtnud. Kaugemale ta oma mõtetega siiski ei jõudnud, kuna jäi ka ise magama.

Hommikul ärgates ehmatas ta kõigepealt, tundes enda külje all kellegi tulist keha. Siis meenusid talle eilse öö sündmused. Ta tõusis istukile. Nick vaatas talle otsa. Udu poisi silmade pealt oli kadunud ja mõistus tundus selge. Noormees uuris teda imestusega.

„Ma ei mäleta, kuidas sa siia said,” lausus too.

„Ma tulin öösel. Sa olevat minu nime karjunud.”

„Ma ei mäleta,” ütles Nick taas.

„Mitte midagi?” Poiss noogutas ja neiu jutustas talle, mis toimunud oli. Alguses ei tahtnud Nick seda uskuda, kuid pikapeale, kui ka ema tüdruku juttu kinnitama tuli, pidi ta sellega nõustuma.

„Sellisel juhul,” alustas Nick, „kas ma saaksin nüüd oma seitse suudlust?” Ja Rosa suudles teda, hoolimata, et kogu poisi perekond oli tema pööningukambrisse kogunenud.

Nick sai terveks ja nädalad möödusid taas nii nagu tavaliselt. Mulle meeldiks öelda, et lugu sai sellel kohal läbi, kuid sellisel juhul ma valetaksin, sest ees on veel kevadine pööripäev. Ühtlasi Rosalindi seitsmeteistkümnes sünnipäev. Ja päev, kui kõik muutus.

Nick seisis hommikul vara Rosa akna all. Tal oli käes kimp kevadlilli, mille ta metsast korjanud oli. Ta koputas tüdruku aknale. Kui kedagi avama ei tulnud, kordas ta oma tegevust. Siis otsustas ta sisse minna.

Nõid Iriin vaatas klaasistunud pilgul Rosa toa ukse poole. Nicki täitis halb eelaimdus.

„Kas midagi on juhtunud?” küsis ta nõialt.

Naine raputas uskumatult pead. Siis pööras ta end poisi poole ja noogutas. „Rosa on kadunud.”

„Võib-olla on ta metsa läinud?” pakkus Nick.

Nad ootasid. Ja ootasid. Kui Rosat mitme tunni jooksul ei tulnud, otsustasid nad kogu küla teavitada, et kõik teda otsima hakkaksid. Paanika võttis pikapeale maad. Keegi polnud tüdrukust jälgegi leidnud ja Nickil polnud enam õrna aimugi, kus neiu olla võiks. Ta oli otsinud igalt poolt. Terve mets oli läbi kammitud ja Nick käis isiklikult järve ääres, kuid seal polnud kedagi peale laulvate lindude ja ühe jänese, kes lärmi peale minema pages. Ta oli täiesti löödud. Ta tundis ennast samamoodi, nagu nägi välja juba närtsiv lillekimp, mille ta Rosa majja oli unustanud.

Siis tuli talle mõte. See oli imelik, aga tasus katsetada. Ta seadis sammud kodu poole ja võttis sealt jalgratta, kuna tee oli üsna pikk. Ta väntas mööda kõige otsemat teed läbi metsa. Vahepeal ta kukkus, aga ei pannud valutavat põlve peaaegu et tähelegi.

Lõpuks jõudis ta kohale. Ta jättis ratta tee äärde lebama ja sammus maja poole. Tegu oli väikese, üsna logu välimusega ehitisega, mis seestpoolt just kuigi palju parem välja ei näinud. Talle astus teele ette heledapäine ja karmiilmeline mees.

„Tere, õpetaja,” lasus Nick.

Mees ei vaevunud teretamise peale aega raiskama, vaid küsis hoopis: „Mis sind siis siia toob?”

Poiss rääkis talle Rosa kadumisest ja oma kahtlustest.

„Hmm,” tegi mees, kui Nick oli oma jutu lõpetanud. „Niisiis, saan ma õigesti aru, et sa arvad, et Rosa on päriselt haldjas, kes vahetati Iriini ja Gregori õige lapse vastu ja varjuratsanikud ajavad teda taga, sest soovivad tema surma?”

Nick noogutas. „Ja inimesed arvavad, et minul kruvid logisevad,” lausus õpetaja.

Nick sulges silmad ja ootas õpetaja naeru, kuid seda ei tulnudki. Selle asemel rääkis mees edasi: „Need varjud ongi tegelikult haldjad ja nende kaaskond, keda kaitseb nõidus ja nad ajavad taga kadunud haldjaprintsessi, kes, usu või ära usu, osutuski vahetatud lapseks. Kui sul on õigus, võibki asi nii olla, et neiu Rosalind on too printsess, kes inimeste maailma varjule toodi.”

Nickil jäi suu lahti. „Kuidas te seda teate?” küsis ta.

Mees saatis talle kõvera naeratuse. „Mu ema oli haldjas,” selgitas ta. „Ma küll ei usu, aga võib-olla oled kuulnud muinasjuttu seitsmest suudlusest?”

„Olen,” lausus Nick ja tal polnud õrna aimugi, mis sealt nüüd edasi võis tulla.

„Tegelikult oli see muinasjutt veidike teistmoodi kui see, mis raamatus kirjas oli. Sellepärast ma rebisingi lehed välja. See juhtus ammu.” Tema pilk oli seda rääkides suunatud minevikku.

„Kui vana Te siis olete?” päris Nick puhtast huvist.

„366.”

Siis meenus Nickile, miks ta üldse õpetaja jutule tuli. „Me peame ta päästma!” hüüatas ta.

Mees vaatas teda kurval ilmel. „Selleks on juba hilja,” lausus ta. „Tõenäoliselt on ta juba haldjariigis ja sealt ta enam tagasi ei pääse.”

Nick ei tahtnud sellega leppida. „Aga kui ma läheksin talle järele…”

„Sa ei tea isegi, kus see on, veel vähem, kuidas sinna kohale saada,” sõnas Härra Ilusana tuntud õpetaja.

„See on metsas,” oli Nick veendunud.

„Täpsemalt?”

Poiss mõtles hetke. Rosa oli talle rääkinud, kuidas justkui mingisugune nähtamatu niit teda metsa poole tõmbab. Täpsemalt järve poole. Ja järves oli keegi. Keegi, kes ei lasknud Nickil põhja jõuda. Valvur. Üks neist varjukoletistest. „Järv,” sosistas ta ja pistis jooksu.

„Oota!” hüüdis poolhaldjast õpetaja. „Sa ei saa… See on ohtlik!”

Kuid Nick lidus edasi. Ta haaras maast jalgratta ja kukkus väntama. Ta kuulis veel, kuidas mees talle järele jooksis ja peatuda palus, kuid poiss ei teinud seda. Selle asemel jõudis ta järve äärde kiiremini kui kunagi varem. Kiiremini, kui üldse võimalikuks pidas. Teised küla elanikud olid sealt läinud. Arvatavasti otsisid mujalt.

Nick vaatas tumedasse vette. See, mida ta nägi, ühtaegu kohutas teda ja samas ka kergendas tema südant. Ta nägi justkui vee peegeldusest Rosa nägu. Tüdrukul oli ees kohkunud ilme. Nick teadis, et pilt pole päris. Ta kujutas seda endale ette, kuid oli siiski kindel selles, mida ta tegema peab. Ta kiskus pusa ja särgi seljast ning võttis tossud jalast. Siis seisis ta veel hetke järve kaldal ja vaatas selgesse sinitaevasse. Võib-olla ei näe ta enam iialgi sellist taevast nagu see siin. Siis vaatas ta mustavasse vette ja sukeldus.

Jutt: Ussisugu (Leila Liivak, Kaidi Kangur)

„Kogu elu oled nukke teinud, aga sul pole ühtegi tütart, kes nendega mängiks,“ vangutas Juhan pead ja lõi viinapitsi otsustavalt lauale. „Isa terviseks!“

„Isa terviseks!“ kordasid kaks temast pisut nooremat meest üksmeelselt. Hällilaps, kelle terviseks joodi, muheles vargsi habemesse ja kummutas ka enda pitsi tühjaks. Tõredus ja vastumeelsus temale korraldatud peo suhtes hakkasid aegamisi sulama. Trahter nimega Kodukandi, milles nad raske tammepalgist laua ümber istusid, oli tõesti kuidagi hubane ja omane, meenutades natuke sünnipäevalapse enda kodus olevat töökoda.

Viiskümmend viis aastat oli siinilmas juba elatud. Hans, keda kõik nukumeistrina teadsid, oli üksinda üles kasvatanud kolm poega. Poegade ema oli surnud siis, kui noorim neist polnud veel aastanegi. Üksipäini kolme põngerjaga hakkama saada polnud kerge, kuid Hansul jagus ometi aega nukkude meisterdamiseks ja neile riiete õmblemiseks. Peamiselt teatrite jaoks, ent vahel ka eraisikutele. Mõnikord pidi hoolikalt pakitud mänguasja lausa teisele poole maakera saatma – tunti tema kätetööd sealgi. Stabiilsest teenistusest võis sellegipoolest vaid unistada. Suurem osa tellimusi tuli aasta lõpus enne pühi, peale seda aga saabus vaikus ja Hansul tuli lisaks nukkude tegemisele leiba teenida muudel ametialadel. Ent armastatud hobi oli alati esikohal. Nukud olid tema elu. Igaühe sisse pani ta tükikese enda hingest. Mõne sisse rohkem, teise vähem, kuid üht nukku, heledapäist punupatside ja kirevate rahvariietega tütarlast, hoidis ta teistest enam. Hans poleks seda maha müünud ka viimases hädas. See nukk...

Seisis elusuuruses tema ees, pikkade kahvatute sõrmede vahel märkmik, teises käes pliiats, ning küsis, kas Hans veel midagi tellida soovib. Mees maigutas tummalt suud ja jõllitas ettekandjat nagu ilmaimet. Viimane naeratas ning kordas oma küsimust.

„Ei, aitäh,“ suutis Hans viimaks kuuldavale tuua. Saates lahkuvat naisterahvast pilguga, püüdis Hans mõistatada, kas näeb und või tegi keegi temaga halba nalja.

„Ta nägi pisut meie ema moodi välja,“ kommenteeris poegadest noorim, kelle mälestused emast põhinesid fotodel, isa räägitud juttudel ja nukul, mida Hans nii hoolega hoidis, et lastel seda sõrmeotsagagi puutuda ei lubanud.

„Siin on kõik sellised Raja Teeled,“ ühmas Juhan. „Enamusel neist parukad peas ja plekist sõled rinnas.“

„Temal küll parukas polnud,“ vaidles keskmine poeg. Kuni noormehed omavahel jagelesid, otsis Hans pilguga ennist nähtud ettekandjat. Seal ta oligi – pikkadesse palmikutesse põimitud juuksed õlgadel hüplemas, vöö ümber punase mustriga pael, valgel pluusil sädelemas hõbesõlg ja pasteldesse kammitsetud jalgade ümber lehvimas triibuline seelik. Kõik Kodukandis töötavad ettekandjad kandsid sarnast riietust, aga kellelgi neist polnud selliseid silmi. Läbitungivaid, helkivaid, kaleidoskoopiliselt hüpnotiseerivaid. Ainult ühel inimesel oma elu jooksul oli Hans sarnaseid silmi näinud.

Seda inimest polnud enam ammu elavate hulgas. Ja nüüd nägi ta neid silmi teist korda. Näos, mis oli painavalt sarnane tema poegade ema ja hindamatu nukuga.

„Ega sa kogemata kuskile tütart teinud pole?“ lõõpis viinast julgustust saanud Juhan. Kaine peaga ta isa kallal norida ei julgenud, sest Hansu reaktsioonid võisid mõnikord olla ettearvamatud.

„Kindlasti mitte,“ vastas Hans tõsiselt. „Teie ema oli viimane naine mu elus.“

„Kui sa nii ütled,“ vastas Juhan omaette muiates.

Hansu pilk oli neidu vaadates selline olnud, et tekkis tunne, nagu poleks vanamees auväärsest east hoolimata veel püssi põõsasse visanud.

„Võib-olla olekski sul viimane aeg naine majja tuua,“ lisas Andres, keskmine poeg.

„Hakkan ma jah enne surma seda ussisugu enda elamisse tassima,“ torises Hans. „Niigi ruumi vähe ja raha veel vähem.“ Ta silus käega habet, köhatas ja tõstis käe. Tellimust täitma ruttas sama ettekandja, kes nukumeistri alles äsja rööpast välja oli viinud. Nüüd ei kartnud Hans teda enam. Ta vaatas nimesilti, mis sõle kõrval hõbedaselt helkis ja lubas endale, et tuleb peagi tagasi. Siis, kui pojad ei tea. See neiu oli äratanud Hansus uudishimu ja kui miski korra juba tema tähelepanu köitis, ei pääsenud see enam nii lihtsalt neist köidikutest.

Kodus vaatas Hans pikalt oma nukku ja mõtles neiule, kes seda nõnda meenutas. Lindi. Just selline haruldane nimi oli sildil kirjas olnud. Nukk pilgutas oma silmi. Neid polnud vanameister suutnud õigesti tabada. Värvid olid õiged, aga elu asemel vahtis nuku silmist vastu surm. Hans ohkas sügavalt, lõnksas viimase sõõmu viina hinge alla ja vajus toolile magama.

Järgmisel päeval seisis Hans Kodukandi ukse taga ja sirutas kätt, et seda lahti lükata, kui kuulis selja taga häält.

“Tere, Hans.”

Mees pööras end kiirelt, süda kõrisemas. Lindi elusad silmad puurisid teda, kuid siis naine pilgutas ja Hans oskas jälle hingata.

“Mõtled, kust su nime tean? Ära muretse, kuulsin eile, ei käinud jälitamas,” lisas neiu naeratusega. Seekord polnud tal heledaid patse ning rahvariiete asemel oli Lindi seljas erkpunane mantel, peas sama värvi barett. Sellegipoolest sarnanes ta endiselt naisele, kes juba mitu aastakümmet maamulla all puhkas.

„Tulid sooja otsima?“ küsis Lindi. „Koha avamiseni on veel natuke aega, aga kuuma kohvi saan sulle ikka pakkuda.“

„See oleks kena küll,“ vastas Hans. Tervis polnud eileõhtusest tähistamisest veel päris korralikult taastunud ja üks kange must kohv kulus praegu hädasti ära.

Tühi saal ja lagedad lauad mõjusid kõledalt, iga sosin või kolksatus kajas ruumi kõrgetelt lagedelt vastu. Kalk lambivalgus helkis baarileti taha ritta seatud pudelitelt ja klaasidelt. Käima lülitatud kohvimasin susises ning heitis üles aurupahvaku.

„Sa oled siis see kuulus nukumeister?“ jätkas Lindi ennist pooleli jäänud vestlust. Tema peenikesed nobedad sõrmed askeldasid tasside kallal, pühkides aeg-ajalt kõrvale laubale langevat kastanpruuni juuksesalku. Nii et eilsed patsid polnudki päris, mõtles Hans kurvalt. Kuskohast ta küll nii tõetruu paruka leidis? Oli see ehtsatest juustest valmistatud? Nukke valmistades soovis Hans sageli, et tal oleks võimalik kasutada paremat materjali, mis ei jätaks muljet, nagu oleks keegi takukoonla miniatuursele kujukesele pähe surunud.

„Mis kuulus ma nüüd nii väga...“ alustas Hans tagasihoidlikult, köhatas hääle puhtaks ning vastas: „Mina jah.“

Lindi asetas kohvitassi Hansu ette ja võttis istet teisel pool lauda. Pilk, millega ta meest vaatas, tungis läbi lihast ja luust. Hansule tundus korraks, nagu oleks silmaiirised tõmbunud kokku püstisteks kriipsudeks, just nagu kassil või sisalikul, kuid see nägemus kadus sama kiiresti, kui oli tekkinud, ja Lindi silmad ei erinenud enam kuidagi tavalise inimese omadest.

„Kas näitad?“ Ootamatu küsimus pani Hansu kohvi kurku tõmbama.

„Mida?“ küsis ta läkastamise vahepeal. Mille näitamist võis noor naisterahvas temalt inimtühjas kõrtsisaalis soovida?

„Oma nukke muidugi,“ ütles Lindi naerma hakates. „Mida sa siis arvasid?“

„Ma ei tea,“ sõnas Hans ja tundis, kuidas kuum veri tema põskedesse valgus. Ta lootis, et Lindi seda ei märka. Hansu nägu kattis tihe habe, mille alt poleks olnud ka parima tahtmise juures nahavärvi näha, kuid loogiline mõtlemine oli mehe sellel hommikul halastamatult maha jätnud.

Ukse kriiksatus pani mõlemad lauasistujad võpatama.

„Me pole veel avatud!“ hüüdis Lindi. „Ah sina...“ Kuna tulijaks oli naisterahvas, keda Hans eile õhtul koos Lindiga laudade vahel ringi siblimas oli näinud, tõusis mees kiiresti püsti ja tõmbas mantli selga.

„Mul on aeg minema hakata,“ ütles ta närvilisi pilke tööle tulnud näitsiku poole heites. Lindi tõusis samuti püsti, võttis kohvitassi koos alustaldrikuga ühte kätte ning haaras teise käega Hansu mantlivarrukast.

„Kas sa näitad?“ küsis ta peaaegu hääletul sosinal.

„Kas sa tead, kuhu tulla?“ Hansu hääl oli peaaegu sama vaikne.

„Tean,“ noogutas Lindi. Ta lasi varrukast lahti ning lasi Hansul minna. Põrandal lebas kiirustades maha pillatud villane sall. Selle korjas Lindi üles ja peitis hoolikalt oma asjade hulka.

Hans polnud enam ammu surnuaias käinud. Kuigi see ei jäänud tema kodust kaugele, leidis ta iga kord mingi vabanduse, miks polnud võimalik siit ilmast lahkunud abikaasa hauale minna. Ta vabandas iseenda ja kadunukese ees. Pojad olid kääpa juurde viiva tee juba ammu lasknud rohtu kasvada. Nende eest Hans ei vabandanud.

Täna oli kõik teisiti. Justkui iseenesest viisid jalad Hansu surnuaia suunas. Tal polnud kaasas küünalt ega lilli. Jahe tuul ronis krae vahele, tuletades meelde trahterisse ununenud salli. Ometi tõmbasid nähtamatud käed teda edasi raudsete väravate poole, mille kohale valgele võlvile oli vanaaegsete tähtedega kirjutatud: „Tulge tagasi, inimese lapsed.“

Hauda polnud enam ammu korrastatud. Kõdunenud lehtede ja oksaprügiga kaetud kääpal nukrutses tuhmunud kiviplaat kadunukese nimega. Ingel Härma, võis hoolikalt vaadates välja lugeda. Inglist sai taevane ingel, ohkasid vanamutikesed matustel. Hans ei uskunud jumalasse, kuid tema meelest oli nimi sama kaunis kui seda kandnud naine. Heledapäine, sügavsiniste silmadega, millest paistis alati seletamatu igatsus millegi järele. Just nagu oleks taevast alla tõugatud ingel igatsenud oma kodu.

Aga miks ta siis uuesti kummitama tuli?

„See kõik on mu enese peas,“ kutsus Hans ennast korrale. „Ma ise tahtsin näha võõras naises Ingeli mälestust. Tegelikult pole nad sugugi nii sarnased. Lihtsalt need riided ja juuste värv...“

Miski sahises lehtede sees. Ehmatusega märkas Hans vaskpunast ussi hauakivi alla kaevumas. Just nagu oherdi puuris ta ennast mulla ja kõdu sisse. Imelik, sellisel aastaajal pidanuks vaskussid juba talveunes viibima. Kas põhjuseks oli pikale veninud vananaiste suvi, et loomake keset oktoobrikuud ikka veel ringi askeldas? Äkki läkski ta nüüd magama. Mõte usside seltsis puhkavast kallimast ajas isegi elunäinud Hansule korraks külmajudinad peale.

„Ussisugu,“ sosistas tuul puulehtedes. „Uss-shhh...“

Tõepoolest, Hans oli tavatsenud naisi naljatamisi ussisooks nimetada, kuigi polnud sellega midagi halba mõelnud. Oli see ussike tema naise taaskehastus?

Hans köhatas, hõõrus käsi vastamisi ja koukis põuest välja roosteplekkide ja mõlkidega kaetud plasku. Rüübanud kosutava lonksu, kohendas ta pisut hauakivi ümbrust, et lahkunu nimi selle pealt paremini välja paistaks, ning asutas ennast minekule.

Säuh! Tume välgatus käis otse tema jalgade eest läbi ja miski oleks just nagu korraks saapasäärest naksanud. „Olin ma kogemata ussile peale astunud?“ mõtles Hans ehmunult. Ta teadis, et tavaliselt ei ründa loomad niisama, vaid ikka enesekaitseks. Enam polnud kedagi näha. Väga ettevaatlikult jalgu maha pannes kõndis Hans edasi, kõhus kummaliselt õõnes tunne. Just nagu hakkaks varsti midagi halba juhtuma. Aga mis ometi?

Hans vahtis oma nukku, sõrmed sügelemas, et seda kuidagi muuta. Juukseid või riietust või midagi, aga paitas ainult tema ripsmeid ning vajutas silmi kinni ja lahti. Silmad kui mustad augud. Nagu Ingelil, kui koolnuks sai...

Koputus äratas mehe mõtteist, nii vaikselt uksel sahisemas, et pea et poleks kuulnudki. Pilku põrandal hoides praotas ta ust. Vasekarva saabas libises sujuvalt ukseavasse. Hans tõstis pilgu ülespoole: sääred, liibuv seelikusaba, mantel, Lindi pooleldi naeratamas lävepakul.

„Ega ma halval ajal tulnud?” päris neiu, ise Hansu salli näppides. „Unustasid selle maha vist?” Ta vaatas Hansule sätendavate silmadega otsa ja sirutas käe välja.

Hans lükkas ukse avali ja võttis sallijupist. See libises ja libises Lindi sihvakate sõrmede vahelt, nagu otsa polekski. Lõpuks Lindi naeris, surus salli talle kätte ning astus tuppa.

„Ei, kus sa nüüd, ei ole halb aeg,” sai Hans viimaks sõnad suust ja vahtis ringi, ega ühtki poolikut pudelit nähtavale pole jäänud.

„Ah, on nad kõik sellised?” kostus imestus, kui Lindi kummardus laua kohale, kus üks poolik nukk Hansu ootas. Juba mitu päeva ootas, pea kehast eemal, vaid mõned näojooned arusaadavad.

„Ei no, see veel... veel pooleli, pole seda õiget silma veel,” pomises ta enda ette ja astus Lindi kõrvale.

Neiu sõrmed kompisid nuku nägu. „Nii tühi veel... Hans, kas sa inimesi ka vahel teed?”

Küsimus ajas Hansu südame kloppima ning ajas janu peale.

Lindi vaatas tema poole, Ingeli silmad Hansu ilmest midagi otsimas enne, kui tagasi pööras ja end parandas. „Ma mõtlen nukke päris inimeste kujutisena. Tehakse ju fotode ja kuulsuste järgi, kõiksugu tegelasi.”

„Eh, mitte praegusajal. Rohkem nagu nukud ise valivad, millised on. Või tellija,” kehitas Hans õlgu, riivates nõnda Lindi oma.

„Ise valivad? Tõesti? Ja sina mitte kuidagi nende eest ei otsusta? Nagu oleksid päris elusad.” Lindi naeris taas, ent paitas nuku pead õrnalt.

„Eks igas asjas pidi oma hing sees olema,“ sõnas Hans just nagu nalja tehes, kuid tema näoilme jäi tõsiseks. „Jäta meelde...“ kõlasid mõtteis Ingeli lausutud sõnad. Hans jättis meelde, aga tegi ometi korra naise tahte vastaselt ning lubas endale, et enam rohkem seda ei tee.

Nüüd puudutasid Lindi sõrmed rahvariietega nukku, kelle sarnane ta Hansuga esmakordselt kohtudes oli olnud. Sedasi neid kahte kõrvuti vaadates ei saanud Hans enam kuidagi aru, mismoodi ta Lindis Ingelit näha suutis. Võib-olla tegi viin oma töö. Aga ometi oli Lindi ilus. Sedasorti iludust tema nukkude hulgas veel polnud.

„Tema valis samuti ise oma välimuse?“ küsis Lindi. „Või tellis keegi sellise linalaka kirivööga?“

„Miks sa küsid?“ puikles Hans vastusest kõrvale. „Kas soovid minult nukku tellida?“

„Ma soovin seda kunsti õppida.“ Pikad saledad sõrmed näppisid nüüd juba järgmise nuku kleidiserva. „Õpeta mulle, kuidas nukke teha. Või siis vähemalt seda, kuidas neile riideid õmmelda. Seda teed samuti ise?“

„Teen,“ vastas Hans ja neelatas, suu täiesti kuiv. „Kuidas siis selline mõte? Miks just mina peaks sind õpetama?“

„Sul on kolm poega ja keegi neist ei päri sinu oskusi,“ seletas Lindi. „Kas poleks kurb, kui anne läheb koos sinuga hauda ja nukud jäävadki riiulitele tolmuma, sest vaevalt su pojad neid enda juurde soovivad. Las ma hoian sinu mälestust elus. Sinu hinge nukkude sees.“

„Sa räägid, nagu hakkaksin varsti surema,“ sõnas Hans naerdes, kuid tema hääles ja silmades peegeldus hirm. Kuidas Lindi tema kohta nii palju teadis? Miks ta sellist juttu rääkis?

Hääletult huuli liigutades asetas Lindi klaasist silma poolelioleva nuku tühja silmakoopasse. See sobis sinna ideaalselt. Saanud teisegi silma, tundus nukk justkui ellu ärkavat. Ergas ilme tema näol oli nagu esimene sõõm värsket õhku. Järgmiseks võttis Lindi laualt pintsli, värvis nuku huuled ja kulmud ning lisas põskedele roosakat jumet. Nägu sarnanes nii väga elava inimesega, et ajas lausa judinad peale. Polnud võimalik, et Lindi seda esimest korda tegi. Tema oskused olid liiga head.

„Mis sa arvad?“ küsis Lindi pead tõstes ja Hansule silma vaadates. „Kas ma sobin sinu õpilaseks?“

Keeldumiseks polnud vähimatki põhjust. Lindi oli andekas ja taolist annet ei tohtinud raisku lasta. Hansu teekond siinilmas hakkas tõesti lõpule jõudma, sest kuri haigus, mis seespoolt näris, ei andnud enam palju armuaega. Ta polnud sellest kellelegi rääkinud. Küllap põhines Lindi jutt Hansu välimusel. Hall habe muutis mehe tunduvalt vanemaks, kui ta päriselt oli. Aga mantlipärija kulus ära küll, sest pojad oleksid nukud tõenäoliselt kellelegi maha müünud või niisama kuskile kastidesse vedelema jätnud. Nemad ei osanud Hansu elutööd hinnata. Kaugeltki mitte nii nagu Lindi, kellesse Hans märkamatult juba kiinduda oli jõudnud.

„No eks... eks küllap vist,” sai ta viimaks suust.

„Tõesti?” Lindi pööras tema poole ja noogutuse peale lendas talle kaela ja kaisutas. Hans ei jõudnud õieti liigutadagi, kui neiu tast juba lahti oli lasknud.

Lindi käis õhtuti peale tööd, alguses paaril päeval nädalal, siis ülepäeviti, nüüd oli ta Hansu juures juba igapäevane nähtus. Iga kord peatusid tema sõrmed korra Ingeli nukul, siis vaatas Hansu poole nii, et mehel veri soontes jäätus. Naeratus siiski sulatas südame jälle hõõguma.

Öösiti aga jälgisid nukkude silmad Hansu. Ega ta pimedas ei näinud, aga tundis küll. Iga nukk, mida Lindi oma käekestega puutunud oli, tundus elus olevat. Pilgud muudkui jälitasid. Vahel näis, et isegi pöörasid pead. Hans tahtis asja esiti viinakuradis süüdistada, pidas mõned päevad isegi vahet, aga silmanurgast ikka märkas mingit liikumist, nagu mõni sätendav uss oleks varjudes siuelnud. Siis mõtles, et küllap näeb nägemusi, aga arstirohud viskas kohe peale tohtri juurest tulekut minema. Surra vaja ikka õigesti. Kui unne juhtus vajuma, siis Ingel pilutas enda silmi ja muudkui korrutas, et pea meeles ja pea meeles.

„Sul on ainult üks naine olnud?” küsis Lindi temalt ühel õhtul, ise Ingeli nukku põrnitsedes.

„Ingel,” vastas Hans endagi üllatuseks. Lindiga polnud tarvis mõelda, mida öelda. Sõnad kisti niisama suust välja.

„Ingel.... päris ingel?” Lindi vaatas endiselt nukku.

„Nimi selline. Ma ei teadnudki, et sa inglitesse usud.”

Lindi naeris ja raputas pead. „Ühtegi kohanud küll pole, aga kes teab, ilmas igasugu karvaseid ja sulelisi.” Lindil oli sulisev hääl, oleks võinudki ainult seda kuulata.

„Ilus nimi siis, Ingel...”

„See ta ongi,” noogutas Hans viimaks nuku poole. Lindi pööras ennast, silmad pärani, ja vaatas siis uuesti nukku. „Sa olid päris sarnane temaga tol esimesel korral.” Mees kehitas kohmetult õlgu.

„Tõesti? Need rahvariided, jah? Aga silmad...”

„Pole õiged jah sel nukul,” Hans haaras nüüd nuku oma sülle, korraks oleks tahtnud nagu ära peita. Lindi astus sammu tagasi ja altkulmu ikka piidles nukku. Siis raputas pead ja naeratas kiiskavalt.

„Hans, ma ei tee ju talle midagi. Ja mina nukk ei ole, pea meeles ikka, eks?”

Pea meeles. Jälle tulid need sõnad kummitama.

Hans pani nuku tagasi lauale ja pomises enda ette: „Kindel, et kummitus ka ei ole?”

„Kord olen ma nukk ja siis kummitus,” Lindi kõlas kindlalt ja korraga nii tõsiselt, et Hansul hakkasid käed värisema.

„Äkki olen hoopis uss.”

Nüüd jäi Hansul korraks süda seisma, enne kui neiu naeris ja pead vangutas: „Naised kõik ju ussid, mäletad küll! Oh sind,” Lindi käed libisesid üle Hansu õlgade, kui ta mehe selja vastu liibus.

Liiga palju aega oli möödas sellest, kui Hans viimati naiselikku soojust nautida sai. Liiga valusad olid mälestused, mis Ingeliga seotud. Andnuks ta nüüd järele, saanuks Lindi tema südamele liiga lähedaseks ja see omakorda tähendanuks, et võib naisest samamoodi ilma jääda. Või siis ise enne teda minna ja armsale inimesele sedasi haiget teha. Võpatades tõmbus Hans temast eemale, raputas pead ja pomises: „Aeg on juba hiline. Pean puhkama minema. Äkki tuled homme uuesti?“

„Sa ei taha mind?“ Lindi otsekohesed sõnad lõikasid nagu noaga. „Nukkude tegemiseks ma sulle kõlban, aga rohkemaks mitte?“ Pööranud Hansu poole selja, tippis Lindi kiirel sammul ukse juurde ja hakkas saapaid jalga panema.

„Ega ma siis nii mõelnud...“ hakkas Hans vabandama, kuid Lindi terav pilk sundis mehe vaikima. Hetk hiljem sulgus uks tema järel ning Hans jäi üksi oma nukkude keskele. Polnud mõtet loota, et Lindi enam tagasi tuleb. Naisterahva viha ei lahtu nii kergesti, teadis Hans. Ta vajus toolile istuma ning põrnitses linalakka punase kirivööga nukku.

Kas see ainult tundus või olid nuku silmad tõepoolest ellu ärganud? Neis kiiskas nüüd samasugune jäine helk nagu Lindil. Hans pööras pilgu kõrvale, hõõrus meelekohti ja kobas pudeli järele, kuid siis meenus talle, et märjuke oli juba eile õhtul otsa saanud. Selleks, et uut tuua, oli kellaaeg juba liiga hiline. Rõhuv raskustunne rinnus, heitis Hans voodile ja püüdis uinuda, kuid ei saanud sõba silmale, sest kuulis nukke sosistamas vaiksel sisinal, nagu polekski tegemist mänguasjade, vaid õela ussipesaga.

Lindi ei tulnudki uuesti. Hans läks hoopis kalmistule. Kogu see jutt Ingelist oli hinge hakanud närima. Tuul vilistas kõrvad külmetama ja kirmetis kõbises jalge all.

„Hans!” kõlas äkki läbi tuule vaikselt, sosinaga, sisinaga. Aga nii tasa, et mees raputas pead, küllap kuulmised jälle. Nagu öösiti.

Hauakivi oli justkui veidi viltu vajunud. Hans otsis plasku välja.

„Näe vat, murdsin lubadust, Ingel. Tegin sinust nuku ja nüüd olen vist päris lolliks läinud. Kuulen siingi juba kuulmisi.”

Otsekui sõnade kiuste jäi tuul vakka ja õhk seisis korraks, külm juga käis kehast läbi. Hans raputas pead ja astus tuldud teed tagasi. Ei oleks tohtinud siia tulla, igal pool ainult ussid kurja plaanimas.

Ta kiirustas otse koju tagasi, vähemalt nukud olid teada-tuntud tondid.

Vaid minutit paar oli mees saanud toas käsi soojendada, kui kostus koputus. Lindi? Hans hingas sügavalt sisse-välja enne, kui ukse lahti tegi. Mitte kedagi. Ometi oli koputus nii selgelt kõlanud.

„Kuradi vaimud sellised!” hõikas ta käredalt, siis aga märkas lävel kirja helkivas ümbrikus. Ennast kogudes käristas ta selle lahti ning põrandale lendas foto. Ta ei hakanud kohe selle järele kummardama, vaid asus enne pihku jäänud kirja lugema. Tellimustöö! Elusuuruses nukule? Sellist polnud ta varem teinud, aga pakutav summa ajas silmad punni ja tellija oli kontakti saanud teatrimajast. Aga tähtaeg vaevalt kaks nädalat, nii kiiresti ta küll ei jõuaks... siis kummardus ta fotot üles korjama ja teadis kohe, et peab seda tegema. Juuksed olid mustad ja nägu ise pikergusem, aga need silmad! Neid ta tundis, need kohe nõudsid. Selle nuku pidi ta ära tegema, tellimus või mitte! Kõik Ingeli hoiatused vajusid kokku ja Hans valis telefoninumbri, mis kirjale lisatud. Keegi vastu ei võtnud, aga sõnumit sai jätta ja Hans andis oma kinnituse tellimuse täitmisele.

Keha tegemisega ei olnud raskusi. Hans kasutas mõõtude võtmiseks vana mannekeeni osasid, neid siit-sealt sobivamaks sättides. Uue nuku treis ja nikerdas ta valmis puust. See oli hea ja aus materjal. Palju parem kui portselan, savi või plastik, mis kõik kergesti puruneda võisid. Siis aga hakkasid tulema probleemid. Juuksed ei tahtnud kuidagi õiget värvi leida, ikka viskas kuskilt blondi sekka ja nii kui Hans korraks tukkuma jäi, oli nägu jälle valesti. Silmi maalis ta eraldi, et pärast sisse torgata. Ööd ja päevad pusis ta nuku kallal, aga kuidagi ei jõudnud tulemuseni. Kui pildil olev neiu nägi kena välja, siis see nukk oma mustade riiete ja terava ninaga meenutas rohkem mardust või mõnd röövlindu. Ajas lausa hirmu peale.

Teised nukud ainult sosistasid oma „Pea meeles!” laulu.

Hans ei teinud neist luuludest enam väljagi, vahel ainult rehmas käega ja käskis neil vait jääda. Ingeli kujuke pilgutas aeg-ajalt silmi, meenutades Hansule, kuidas Lindi vaid mõne puudutusega nukud nagu ellu äratas.

Lindi! Muidugi, just tema kätt oli siin tarvis. Hans vajas abi, sest vanadus ja kehv tervis ei lasknud tal enam tööd teha nii, nagu varemalt. Kui naine töökojas ringi hõljus, said nukud valmis nagu imeväel. Vahel tundis Hans ennast lausa üleliigsena, nii hästi õnnestus Lindil kujukeste meisterdamine ja neile nägude pähe maalimine.

Kuidas teda üles leida ja lepitust otsida? Lindi oli tihti Hansul külas käinud, aga mitte kordagi vastupidi. Nukumeistril polnud õrna aimugi, kus naine elada võis. Aadressi polnud ta öelnud ega telefoninumbrit andnud. Nõnda ei jäänud Hansul üle muud, kui panna riidesse ja seada sammud Kodukandi trahteri suunas, kus ta Lindiga esimest korda kohtunud oli.

Ööl ja päeval töökojas nokitsedes polnud Hans tähelegi pannud, et pakane õues valjusti paukus ning hanged teeservadesse kõrgeid valle moodustasid. Ühe käega palituhõlmu koos hoides sättis Hans salli paremini kaela ümber. Seda sama, mille Lindi talle kunagi nii kenasti koju kätte tõi. Juba hakkas paistma tuttav tänavanurk. Tuli vaid pöörata vasakule ja...

Maja, milles oli asunud Kodukandi trahter, seisis tühja ja mahajäetuna raske lumevaiba all. Aknad olid vineeritahvlitega kinni löödud ja ukse ees rippus tabalukk. Millal see ometi kinni pandi? Alles see ju oli, kui Hans samas majas oma sünnipäeva tähistas. Mis kuu praegu oligi? Jaanuar? Veebruar? Hansu sünnipäev oli oktoobri alguses. Aeg oli nii kiiresti ja märkamatult voolanud, et seda üldse tähele ei pannud. Kõik need vahepealsed kuud koos Lindiga möödusid nagu kullasärases unenäos. Isegi jõule ei suutnud Hans meenutada. Tavaliselt oli ta pühadeaja koos poegadega veetnud, aga seekord... Tundus, et Hans lihtsalt unustas kõik muu, mis tema töökojast väljaspoole jäi. Isegi toidukraami oli Lindi mehele koju kandnud, et meister jäägitult oma tööle saaks pühenduda.

Nüüd ei olnud enam Lindit ega Kodukandit. Pojad kindlasti olid kusagil, aga nad polnud kaua isale helistanud. Ju siis pidasid argitoimetusi tähtsamateks. Neilgi vajas töö tegemist ja maksud maksmist. Hansul polnud kombeks kedagi süüdistada ega asjatult hukka mõista. Eriti veel oma lihaseid lapsi.

Raskelt ohates pöördus Hans koduteele. Tuli ikka ise hakkama saada ja nukk õigeks ajaks valmis teha. Raha oli hädasti tarvis. Toit ja küttepuud hakkasid otsa lõppema ning meisterdamise jaoks vajaminev materjal samamoodi. Isegi värvi nappis, nii et tellimustööna valmiva nuku pale pidi seekord surnukahvatuks jääma.

Uksest sisse astudes oli ta kontideni läbi külmunud. Hans lõdises töökojas, kõmistas viimast viina, needis ennast ja vahtis mustapäist nukku. Nagu kuradi surmaingel ainult, elu ära varastanud ja alla neelanud. Sellist ta kellelegi esitada ei saanud. Ingeli nukku ta enam ei vaadanudki, ussipilk isegi sinna siginenud.

„Raisk!” pääses Hansu suust välja ja pudel lendas klirinaga põrandale.

„Pea meeles...” ulus jälle läbi kõleda töökoja ja Hans rapsis salli tihedamalt kaela. See siugles nii täiuslikult paigale ja oli ainus, mis veel keha soojendas.

*

„Ohh issand!“ ahhetas Juhaniga kaasas olnud naisterahvas ukselävelt sammu tagasi astudes. Sellist korralagedust polnud tema silmad veel näinud. Nad olid tulnud Hansu elamisse koristama pärast seda, mis oli juhtunud talvel, mõni kuu pärast isa sünnipäeva.

„Täpselt samamoodi oli kõik ka siis, kui ma isa siit leidsin,“ sõnas Juhan ning astus tolmuvaibaga kaetud esikusse, jättes maha tumedad saapajäljed. „Kõik nukud olid riiulitelt maha lükatud. Mõned neist katki ja pudelikildudega segamini. Siit oleks nagu orkaan üle käinud. Isa rippus selle segaduse kohal, sall kaela ümber seotud. Kirja leidsin maast, tooli kõrvalt.“

Nähes Juhanit toas ringi jalutamas ja maas vedelevaid asju hooletult saapaninaga kõrvale lükkamas, julges naine lõpuks talle järgneda. Matused olid ära olnud juba nädal aega tagasi, aga siia polnud keegi veel tulla söandanud, just nagu oleks Hansu surm majale needuse peale pannud. Juhan, poegadest vanim, võttis selle raske ülesande enda peale. Tema oli isa leidnud ja tema pidi ka tegelema kõige sellega, mis isast alles jäi.

„Mis seal kirjas oli?“ küsis naine. Ta kummardus ühe põrandal lebava nuku kohale ja lükkas silmade ette libisenud tumedad juuksed kõrvale, et paremini vaadata. Sedasi meenutas ta varest või ronka, kes maast leitud toidupalakest lähemalt uurima asub.

„Mingi arusaamatu tekst meeles pidamisest, inglitest ja ussidest,“ vastas Juhan. „Ma ei pidanud vajalikuks kirja alles hoida, sest tõenäoliselt oli see kirjutatud deliiriumi ajal. Mulle tundus, et isa hakkas imelikuks muutuma juba pärast oma viimast sünnipäeva. Ta ei vastanud telefonile, istus kogu aeg kodus ja kui ma teda vaatama tulin, siis tegi korraks ukse lahti, vaatas minust läbi nagu tühjast õhust ja sulges ukse otse mu nina ees. Ta tegi nii mitu korda ning ma loobusin lõpuks siin käimisest. Aknast käisin ikka vahel piilumas, kuidas ta omaette pomisedes mööda töökoda jalutas ja oma nukkude kallal pusis.“

Oodanud sobivat hetke, kui Juhan tema poole selja keeras, libistas naine nuku endale käekotti. Seejärel hakkas ta kiiresti pudeleid kokku korjama.

„Siu,“ ütles Juhan kallima poole pöördudes. „Mis sa arvad, mida kõigi nende nukkudega peale hakata? Päris paljud on veel terveks jäänud.“

„Hoiame alles,“ arvas Siu. „Küll keegi nendega kunagi mängima hakkab.“

„Kes? Meie või?“ küsis Juhan naerdes ja tõmbus siis äkitselt tõsiseks, jäädes naise teravat nägu põrnitsema. Kas see ainult tundus nii või oli tõepoolest viimaste nädalate jooksul Siu muidu alati nii kahvatule palgele tekkinud omamoodi õhetus, just nagu oleks ta õitsele löönud. Enam ei meenutanud naine päevavalgusesse eksinud vampiiri, vaid nägi täitsa elava inimese moodi välja. „Kas sa mõtled...“

„Jah,“ vastas Siu naeratades ning põimis käed ümber mehe kaela. „Meie tütar hakkab nende nukkudega mängima. Olen täiesti kindel, et meile sünnib tütar.“

Nukumeistri haud oli rohtu kasvanud. Keegi ei käinud enam võilillede varsi noppimas ega puulehti kalmukivi pealt pühkimas. Poegadel oli oma elu. Vanim neist valmistus perelisa saamiseks, tehes tööl pikki väsitavaid päevi, keskmine kolis üle lahe parema elu peale ning noorim lõpetas ülikooli.

Siiski astus kellegi jalg ettevaalikult rohu sees ja pikad kahvatud sõrmed nokitsesid oksaraokesi hauaplaadi pealt. Naine, kelle kaleidoskoopiliselt helkivad silmad olid kunagi võitnud nii Hansu kui Juhani südame, kõndis raskel sammul üle meistrimehe viimse puhkepaiga. Ta laskus vaevaliselt ühele põlvele, hoides kätega kinni suureks ja ümmarguseks paisunud kõhtu, ning otsis käekotist välja kadunukese majast kaasa võetud nuku. Peaaegu üheksa kuud oli Siu seda lelu endaga kaasas kandnud nagu püha reliikviat. Lõpuks oli saabunud aeg sellest loobumiseks. Valgete juuste ja triibulise seelikuga kujuke, kelle pilgus oli lõkendanud maagiline elusäde, vahtis nüüd läbi tuhmide helesiniste klaasitükkide tühjusesse. Siu asetas nuku hauale. Käis hele sähvatus ja lelu asemel vonkles maapinnal vaskpunane uss, kes uuristas kiiresti ennast sügavale kääpa sisse.

„Ingelist tegid sa nuku, aga minust tegid inimese,“ ütles Siu sosinal ja silus enda ronkmusti juukseid, milles helkis siin-seal mõni heledam salguke.

Jutt: Heinrich Stahl ja elavad surnud (Helga-Johanna Kuusler)

1644. aasta kevadel Narvas ja Ingerimaal toimunud elavate surnute rünnakud vapustasid nii jõukaid linnaelanikke kui ka vaeste külade matse. Õigeusklikud vibutasid rusikat superintendent Heinrich Stahli suunas, õndsa Lutteruse usku rahvas aga arvas, et kõik sai alguse päeval, mil üks närune nõid 1643. aasta hingedepäeval kombekohaselt uppumast keeldus. Teadjamad oskasid rääkida, et asjaga olid seotud mõlemad, nii superintendent kui nõid. Mõni oli näinud paar päeva varem ka lendavat koera, aga koera roll jäi siiski ebaselgeks.

Nõia süüs ei olnud õieti mingit kahtlust. Kogu linnarahvas teadis, et ta oli surmanud nõidusega üheksa Rootsi garnisoni sõdurit ja jõe äärde veeproovi vaatama kogunenud olid kindlad, et ta jääb pinnale hulpima nagu üks õige kuradi teener kunagi. Noormees aga – just nimelt noormees, viletsa maarahva seast kippusid ka mehed kuradiga lepingut sõlmima – pettis kõigi ootusi ja vajus hoopis põhja nagu kivi. Kui ta viimaks Narva jõe jäistest voogudest välja tõmmati, valmistas ta neile vähemalt sellega rõõmu, et avas silmad. Ikkagi süüdi! Vaene nõid keeras end külili ning köhis ja läkastas, kuni ta kõri valutas ja kopsud põlesid. Sadas tihedat vihma, aga pealtvaatajad ei teinud jämedatest vihmapiiskadest, mis nende viletsad riided hetkega läbi leotasid, väljagi ja nihkusid solvanguid ja ähvardusi karjudes aina lähemale. Selle asemel, et inimesi laiali ajada, seisid sõdurid paigal, nagu tahaksid näha, kui lähedale nad tulla julgevad. Sellest innustust saanud, heitis üks naistest noormehe suunas toore muna, mis lärtsatas tema läbivettinud pika särgi rinnaesisele. „Siduge mind lahti,“ palus noormees, „ma olen süütu!“ Köidikud soonisid tema randmeid ja pahkluid ning kogu tema keha valutas asendist, milles ta oli surema määratud. Jõkke visatud, oli ta püüdnud kõigest väest hinge kinni hoida, kuid vesi oli raske, rõhudes rinnale ja ahvatledes teda suud avama ja sisse hingama ... ja siis oli ta korraga porisel jõekaldal, värisedes nagu haavaleht. Silmanurgast nägi ta suurt musta koera puu all seismas.

Aita mind, ütles ta koerale. See oli palve, sest käsu andmiseks oli ta liiga nõrk.

Mine põrgu, vastas koer. Mida rutem sa kärvad, seda rutem ma vabaks saan. Koer tõstis jalga ja lonkis siis ükskõikselt minema.

„Tapke ta!“ röökisid pealtvaatajad ja tormasid noormehe poole, kellel käes nuga, kellel teravaks ihutud puutoigas. Sõdurid ei takistanud neid ja nii mõnigi sõdur suisa ühines nendega. Noormees pigistas silmad kinni, et mitte näha selle inimese nägu, kelle käsi esimesena tema vastu tõuseb, kui kisa ootamatult vaikis.

Alguses nägi noormees ainult tema ees seisva pikka kasvu mehe selga. „Teie asi ei ole selle lapsukese üle kohut mõista, sest Jumal on seda juba teinud ja ta süütuks tunnistanud!“ hüüdis sekkuja häälel, mis oli kõlav ja enesekindel, nagu oleks ta harjunud suurtele hulkadele kõnet pidama. Mees kandis musta kuube ja tema pisut liiga pikaks kasvanud juuksed olid kõrva taha keeratud. „Minge ära, te uskmatud ja jumalasalgajad, kes ei suuda Tema püha kohtuotsusega leppida!“

„Mis lapsuke?“ parastas üks vana naine. „Ta on kuradi sigidik, kes ...“

Sõdurite selja tagant trügis välja kohtunik Kramer. „Superintendendil on õigus. Jumal on otsustanud selle mehe süüst vabastada ja meie kohus on Jumala otsust seaduse jõuga kinnitada!“

Sõdurid kuulasid kohtuniku sõna ja hakkasid vastumeelselt vihast rahvahulka laiali ajama.

Musta kuuega mees, kes esimesena noormehe kaitseks sõna oli võtnud, kükitas tema kõrvale maha ja nüüd tundis noormees ta ära. Ta oli seda uhke kõnnakuga, aga väsinud ilmega meest palju kordi linna peal näinud, truu laiguline peni kõrval lonkimas ja liiga lähedale tikkujate peale urisemas. Praegu polnud lontut näha ja superintendent oli üksi. „Ma pean sinuga viivitamatult rääkima,“ sosistas ta ärevalt.

„Millest?“ päris noormees ebalevalt.

Superintendent sidus tema köidikud lahti. „Ma ei saa seda siin öelda. On üks asi, mida ma pean sulle näitama.“

„Miks?“ Noormees vaatas teda kahtlustavalt. „Miks just mulle?“

„Ma vajan su abi.“ Superintendent aitas noormehel püsti tõusta ja surus talle pihku mõned mündid. „Ma maksan paremini kui keegi teine.“

„Ma ei mõista, miks teil mind vaja on,“ jäi noormees endale kindlaks. „Ma olen kõigest pagarisell!“

„Ma tean väga hästi, kes sa oled, Nohle van Huyck,“ lajatas Heinrich Stahl.

„Jätaks õige vani mängust välja,“ ohkas Nohle, mõistes, et Heinrich Stahl ei pidanudki teda süütuks. „Minu isa võib ju van olla, aga mina mitte.“ Ta ei olnud oma kaupmehest isa juba aastaid näinud ning oli kõik Hollandist Huycki külast saabunud kirjad koldesse visanud. „Mida te minust tahate?“

„Ma tahan, et sa ühte raamatut loeksid. Sina oled ainus, kes seda teha saab. Sa ju ikka oled nõid, eks?“

„Teie ei otsusta, kas ma olen nõid või mitte!“ sisistas Nohle, pigistades mündid tugevasti pihku. Superintendent andis järele. „Hea küll, pagarisell Nohle Huyck. Sa võid praegu raha endale jätta ja minu ettepaneku üle järele mõelda. Kui sa oled otsusele jõudnud, otsi mind üles.“

Nohlel kulus otsusele jõudmiseks täpselt nii kaua, kui ta nägi, et tema maja linnalähedases külakeses on maha põletatud. Ta korjas kõik imekombel tulest pääsenud kraami pampu; püüdis kinni ka oma peni, kellel oli jätkunud julgust maja ümber luusima tulla, ja läks koos temaga superintendendi juurde. Ta ei aimanud, et nii Narvale kui Ingerimaale oleks olnud parem, kui ta oleks läinud mõnda teise linna pirukaid küpsetama.

Heinrich Stahli jaoks oli lugu saanud alguse tema 1642. aasta visitatsioonist Ingerimaale, mille ta pärast superintendendiks saamist ette oli võtnud, et uurida, kui vastuvõtlikud on sealsed õigeusklikud Martin Lutheri õpetusele. Kattila kihelkonnas oli ta märganud viletsas seisus vana kloostrihoonet, kus enam ammu ühtegi hingelist Jumalat ei teeninud. Suutmata uudishimu alla suruda, oli Stahl koos oma truu vana koera Tobiasega kloostris sees käinud. Ta oli märganud kloostris hulganisti pooleldi kõdunenud raamatuid vedelemas ja kuigi ta neid lugeda ei osanud, arvas ta, et ehk võib neil siiski mingi väärtus olla. Stahl pidas kuninganna Kristiinaga kirjavahetust ja saanud suveräänilt loa raamatud kloostrist minema viia, korraldaski Stahl järgmisel aastal nende toimetamise konsistooriumi raamatukogusse ... kõigi peale ühe.

Visitatsiooni lõpus otsustas Stahl veel veidi kloostris ringi vaadata. Siin-seal oli näha, et üksikute allesjäänud ikoonide ees on küünlaid põletatud ja superintendent oli näinud oma silmaga mitut pappi meenutavat meest kloostrist väljumas. Pappide moodi, aga punaste kuubedega ... Mõeldes, mida need mehed küll siit otsinud olid, silmas ta ühte seinaorva asetatud viltu vajunud ikooni.

Stahl ei tahtnud küll ikooni puudutada, kuid tegi seda siiski. Ikoon kukkus maha, Jeesuse ja Madonna näod vastu maad, ning selle tagant paljastus kuldsesse riidesse mähitud paks raamat. Riie oli nii tolmune, et Stahl pidi seda raamatu ümbert ära võttes peaaegu lämbuma, ja kui ta viimaks raamatu riidest vabastas, silmitses ta imestusega võõraid kirjamärke, mis selle kaanele olid kraabitud. Raamat oli kirjutatud käsitsi pärgamendile. Tekst oli küll ladina tähestikus ja väga kaunis gooti kirjas, kuid punase tindiga kirjutatud sõnad olid Stahlile võõrad.

Punase tindiga ... või verega. Kummalised joonistused ja märgid ei jätnud superintendendile kahtlust, et tema kätte on sattunud kuradi kummardajate piibel, mille abil nad oma jõledaid tegusid tegid, ja et need mehed, keda ta esiti pappideks pidas, käisid siin kloostris hoopis Jumala nime rüvetamas.

Stahl võttis raamatu salaja põhjalikumaks uurimiseks koju kaasa, kuid raamat ei avanud talle oma saladusi ja ta muutus rahutuks. Kui ta mõne õigeusklikuga kokku sattus ja neid katehhiseerida üritas, uuris ta ääri-veeri, kas keegi teab, mis inimesed need on, kes Jelissei kloostris käivad, kuid õigeusklike suu oli selle koha pealt rangelt lukus – õigeusklikud ei mõistnud luteri usku ega austanud luteri vaimulikke. Hing täis, oli Stahl püüdnud 31. oktoobril Ivangorodis kirikusse pääseda, et õigeusklikele Martin Lutherist ja tema tähtsusest jutlustada, kuid rahvahulk hakkas mässama, tormas talle kallale ja mõned poisikesed loopisid kividega isegi vana Tobiast, kes oli kiriku juures puu külge seotud. Õnnetu koer jäi lonkama, alguses tagumisest jalast, siis aga esijalast, ja suveks oli ta surnud. Stahl kurtis koera kurba saatust isegi kuninganna Kristiinale, kuigi ei olnud sobiv nii kõrgest seisusest isikut selliste asjadega tüüdata, aga kuninganna Kristiina väljendas armulikult vaese Tobiase surma pärast kurbust ja lubas, et Stahlile saadetakse Rootsist uus koer. Nii ka sündis, aga kahjuks pani kuninglikku verd loom sadamas plehku ja Stahl jäi tühjade pihkudega. Nüüd oli tal siiski uus valvur ja kaitsja kaasas, kui ta linnas käis, kuid selle suure musta volaski oli ta saanud hoopis kellegi teise käest ...

Tobiasele osaks saanud kannatused olid äratanud superintendendis viha, mida üks jumalasulane endale lubada ei oleks tohtinud. Ta veetis terve koera surmale järgnenud öö palvetades ning nägi väsinuna, näljast ja janust nõrkenuna ilmutust, mis ei tulnud kindlasti Jumalalt.

Jumalasulane ei saa seda raamatut lugeda, küll aga keegi, kes Jumalat vihkab.

Sellist inimest leida osutus Heinrich Stahli jaoks kergemaks, kui ta oli osanud arvata, olgugi et selleks läks pisut aega. Hingedepäeval katsuti veeprooviga läbi nõid Nohle Huyck ning kui noormees oli oma kodu punasele kukele kaotanud, oli Stahl ainus, kelle poole ta pöörduda sai. Tänutäheks päästmise eest kinkis ta Stahlile peaaegu hundi mõõtu musta peni, kellel olid haruldaselt inimlikud silmad. Stahl tahtis ka talle Tobias nimeks panna, kuid Nohle teatas, et koeral on juba nimi. Avastus, et see on Jakov, ei teinud Stahli rõõmsaks, aga ta leppis sellega.

Stahl näitas Nohlele raamatut ja rääkis talle kogu loo ära. Nohle oli küll keelanud Stahlil end nõiaks nimetada, aga võttis nõiapiibli tõlkimise siiski ette. Dorothea katkus juukseid, kui sai teada, kellele tema lugupeetud usumehest abikaasa õieti ulualust pakub, aga Stahl raius nagu rauda, et tahab seda vaest teelt eksinud lambukest aidata, ning peagi naine leebus. Lastele Nohle meeldis, kuna tal oli kombeks köögis maitsvaid saiu küpsetada, kui keegi ei näinud. Kõige rohkem armastasid tema küpsetisi Stahli tütred Margarethe ja Katharina, aga Dorothea oli alati esimene, kellele Nohle ahjust tulnud auravaid saiakesi maitsta andis. Kord ärkas Stahl varem kui tavaliselt ja avastas Dorothea ja Nohle elutoas diivanil istumas ja kringlitega maiustamas. Nohle vaatas Dorothead nii põletava pilguga, et Dorothea palged lõid vägisi punastama. Stahl tahtis Nohlet sõidelda, et too tema naist nii häbitult jõllitab, kuid sõnad jäid tal kurku kinni, sest ta ei olnud oma naist ammu nii õhevil näinud. Ta neelas endas pead tõstva armukadeduse alla ega hurjutanud Nohlet tema ebasündsa käitumise pärast, aga kuna noormehel jäi tõlketöö kõrvalt ilmselgelt liiga palju aega üle, palus Stahl Nohlel oma jutluste keelt lihvida. Ta ei olnud Nohlet kunagi kirikus näinud, aga Nohle oli kord tema pühapäevase jutluste mustandit nähes kaevanud, et sellise keeleväänamisega küll eestlastele Jumala armu ei jaga ja ega eestlased seda eriti tahtnudki. Eestlaste ja soomlaste jumalateenistused toimusid viletsas puukirikus, kuhu keegi rõõmsa näoga ei astunud. Rootsi ja saksa koguduste kirikus oli kõigile kuulajaile ruumi, kirik oli avar, vitraažid kaunid ning pingid uued ja puhtad. Puukirikusse ei mahtunud peaaegu kunagi kõik kuulajad sisse ja kui väljas vihma sadas ja inimesed pidid jumalateenistuse ajal õues seisma, tundsid nad kindlasti, et Jumal on nad hüljanud.

Raamatu tõlkimise ja jutluste kallal töötamise kõrvalt jäi Nohlel küpsetamiseks ja Dorotheale silma tegemiseks vähem mahti ja Stahli süda oli vähemalt mõnda aega rahul. Talvest sai kevad ja raamatu tõlge muutus aina paksemaks, Nohle käitumine läks aga pehmelt öeldes imelikuks. Ta ei suutnud enam öösel magada ja uitas katusel ringi; korraliku toidu asemel, millest Stahlide kodus puudust ei olnud, eelistas ta lürpida toorest muna ja sagedasti puges ta ööseks koera kõrvale magama, nagu oleks peni tema kaitsja. Ööl vastu suurt reedet leidis Stahl noormehe klaasistunud ilmel oma töölaua taga võõras keeles pomisemas ning sulega paberile kirjutamise asemel käeselga veriseks kraapimas ... ja kui pastor talle käe õlale pani, karjatas Nohle häälel, mida Stahl kunagi varem ühegi inimese suust kuulnud ei olnud, ja heitis tõlke tulle. Kui palju Stahl ka teda ei raputanud ja temaga ei sõidelnud, ei nõustunud Nohle pärast mõistusele tulemist tõlkimist uuesti käsile võtma. Ta hoiatas superintendenti, et raamat on ohtlik ja seda ei tohi lugeda, ning lahkus Stahlide juurest ja läks tagasi oma maja varemetesse.

Heinrich Stahl ei olnud sõnakuulelik mees. Pärast nõia lahkumist võttis Stahl raamatu iga päev lukustatud kapist välja ja lehitses seda. Mida rohkem ta raamatuga aega veetis, seda raskem oli sellele mitte mõelda. Raamat vallutas tema meeled, muutis ta hajameelseks, pani teda jutluste kirjutamisel soperdama ja rootsikeelse katekismuse kirjutamisel sõnu segi ajama ning imes temast välja kogu rõõmu. Viimaks kaotas pastor söögiisu ja kõik, mida ta suhu pistis, maitses nagu tuhk ... kõik peale toore muna. Silmadki kippusid teda petma. Ühel unetul ööl nägi ta aknast välja vaadates Nohlet Jakovile noa otsast leiba andmas ja hetk hiljem kükitas koera asemel pikkade pulstunud juustega ja sakris habemega musta kuube riietatud mees, kes Nohle jalgu kallistas. Stahl surus silmad hirmunult kinni ja kui ta need uuesti avas, olid Nohle ja mees kadunud.

Stahl oli Nohle hoiatusele vilistanud, aga mõnikord tundis ta käega raamatu kaant silitades, otsekui oleks see inimese nahk, mille all peidab end tuksuv süda ... ning tema süda hakkas sellega samas rütmis lööma.

Väljas oli pime ja täiskuu paistis aknast sisse. Heinrich Stahl süütas oma töötoa laual küünla, uurides taas kohati laiali valgunud punase tindiga või verega tehtud joonistusi nii põhjalikult, kui oskas. Ta oli valmis tegema kõike, et ei peaks mõtlema sellele, kuidas tema väike tütar Katharina lebas tõvevoodis ja oli suremas kohutavasse kurguhaiguse tekitatud palavikku. Haige oli ka vanem tütar Margarethe, ent poisid Philip, Arnold ja Axel olid terved nagu purikad. Noor Heinrich oli viimastel päevadel köhinud, aga temalgi ei olnud suurt midagi häda ...

Ainult Katharina oli minemas.

Stahl surus pilte vaadates nina peaaegu vastu pärgamendi koltunud lehti. Noor pikkade juustega naine pealuule suud andmas. Noor naine, kes istus pealuudest tornis. Noor naine, kes tõmbas lõhki lõigatud mehe kõhust soolikaid välja. Noor naine, kes oli kaks punases kuues meest pooleks lõiganud ja õmbles neid parajasti kokku. Noor naine, kes imes verise haavaga lapse hinge välja või siis puhus talle hoopis hinge sisse. Surnute hulgad naist kummardamas ning kahest poolest kokku õmmeldud mehed teda pistodadest krooniga kroonimas ...

Stahl nuuksatas ja soovis, et keegi, kes iganes see ka poleks, päästaks Katharina, ning tuba tema ümber täitus kellegi saladusliku kohaloluga. Tühjusest ilmus inimsilmale nähtamatu veripunane valguskera ja puuris end Stahli otsmikusse.

Nagu välgust rabatud, taipas Stahl äkitsi, et naine oli surmajumalanna ja ka keel, milles raamat kirjutatud oli, ei tundunud talle enam nii võõras. Mees haaras paberi, sule ja tindipoti; tema käed värisesid elevusest, ta tegi terve paberi plekke täis ja tema tähed meenutasid varesejalgu, aga lõpuks sai ta paar rida kirja pandud. Kriips. Kraaps. Plärts. Veel pisut tinti valgus paberile ja Stahli käele, aga ta asetas sule kõrvale ja jäi oma tööga rahule.

„Värisege, elavad, surnute jumalanna Manaereceseri ees, kelle päralt on hauda langenute hordid.“

Vaevalt oli ta need sõnad öelnud, kui kogu maja hakkas värisema ja kõik ülemistel riiulitel seisnud raamatud kukkusid maha. Ootamatult toas puhuma hakanud tuuleiil kustutas küünla ja õhku jäänud suitsuviirg võttis ainsaks silmapilguks naise kuju. Õues tõi Jakov kuuldavale südantlõhestava ulu.

„Värisege, elavad ...“ pomises Stahl toolilt püsti tõustes ja koperdas ühe eriti paksu raamatu otsa. „Surnute jumalanna Manaereceser ... Mul oli õigus! See on jumalanna! See on jumalanna Manaereceseri raamat! Manaereceser, Manaereceser ...“ pomises ta omaette, märkamata, kuidas keegi aknast sisse hõljub. Nohle oli tulnud Jakovile noa otsast leiba andma ja sattunud peale Stahli pühaduseteotusele. Mees oli nimelt astunud peale Lutheri piibli esmatrükile.

Nohle lõi jumalanna raamatu pauguga kinni. „Ära ütle seda nime!“ röögatas ta. „See on ohtlik!“

Ta vaatas anuvalt Stahli. „Nüüd, kui sa tead, mis raamat see on, tuleb see hävitada!“ Tema järgmised sõnad olid vaevu vaiksemad kui sosin. „Me ei tohi tema nime suhu võtta, muidu saab ta meie üle meelevalla!“

Stahl hakkas oma usuraamatuid maast üles korjama ja nentis, et need kõik olid kahjustada saanud. „Ma ei ole kunagi sellise nimega jumalannast kuulnud. Võimalik, et Mana ... ee ... see jumalanna oli mõne väikse rahvakillu jumalanna, kelle roomlased vallutusretkedelt kaasa tõid, sest nende jumalate panteonil ei olnud otsa ega äärt. Nad tõid ta Rooma ja ...“ Vaimulikku tabas mõttevälgatus. „Mis siis, kui see raamat kirjutati ammu enne seda, kui Lääne-Rooma keisririiki tabas hukk? Sellisel juhul pidi see jõudma õigeusklike kätte Bütsantsist, aga ma ei taha uskuda, et sellist teost saab lihtsalt niisama üle anda. Kes teab, äkki anti see venelastele teadmisega, et nad ei oskaks seda lugeda ja see on nende juures väljaspool ohtu ...“ Kuid keegi oli seda siiski lugenud. Superintendent meenutas vene kirikuõpetajaid meenutavaid mehi, kes olid kloostris käinud ja ühe ikooni nii halvasti tagasi pannud, et raamat selle tagant nähtavale ilmus. Raamatut kattev riie oli olnud tolmune, aga raamat ise mitte, ja Stahl ei oleks imestanud, kui seda oleks kasutatud keelatud riitustel. „Jelissei klooster näib olevat jumalanna Manaereceseri kummardajate pesa.“

Nohle kuklakarvad tõusid püsti ning ta tajus, et keegi vaatab maja poole. Ta silmas tänavanurgal seismas kolme punakuuelist meest, kes hakkasid ühte jalga astudes maja poole liikuma ja seisatasid värava taga. Nohle nägi nende nägusid nii selgelt, nagu oleksid nad akna taga seisnud, ja nad ajasid hirmu nahka ka Jakovile. Jakov hakkas nii metsikult niutsuma, et seda oli suisa valus kuulata, ja tõmbas end paela otsast lahti.

„Nende näod ...“ sosistas Nohle. „Nad oleks nagu ...“

Mehed, kes värava taga seisid, olid kõik kahest inimesest kokku õmmeldud ja üle nende nina jooksis jäme musta niidiga tehtud õmblus.

„Mida nad siin teevad?“ ahhetas Stahl Nohle kõrvale ilmudes. „Neid ma kloostri juures nägingi!“

„Nende näod!“ halises Nohle. „Kas sa ei näe?“

Stahl uuris meeste nägusid ega saanud aru, miks Nohle nii endast väljas on. „Mis nende nägudega on?“

Nohle jooksis laua juurde, lõi raamatu lahti ja näitas pilti, millel kahest poolest kokku õmmeldud mehed jumalanna Manaereceserile krooni pähe panid. „Nad on sellised!“

Üks meestest naeratas ja naeratus rebestas õmblused, mis mehe nägu koos hoidsid, aga vere asemel hakkas tema haavaarmidest välja voolama hoopis tumedat vedelikku, mis meenutas porist vett. Nohle haaras Stahli õlast ja pigistas seda nii kõvasti, et pastoril oli valus. „Kas sa ei näe seda?“

Nohle käe kaudu voolas Stahli ihusse mingi sõnulseletamatu vägi ja tema silmadelt oleks otsekui kae langenud. Viivuks nägi ta kolme mehe nägusid kogu nende õudses üleloomulikkuses; nägi mehi sama lähedalt, nagu Nohle neid nägi. Mustad õmblused nende nina kohal olid viimseni pingul ja õmblusi ümbritsesid paksud korbad. Meeste nahk oli roheka varjundiga ja hambad nii teravad, et nad oleksid suutnud Jakovi jala üheainsa hammustusega pooleks haugata. Nende kaelas rippusid rasked ketid, millele oli tahutud üks paljudest sümbolitest, mida Stahl raamatus märganud oli. Need olid ahelad, mille jumalanna Manaereceser oma alamatele kaela oli pannud. Nohle viskas meeste poole midagi, mis nägi välja nagu väga krimpsu tõmbunud ubin, mis on kevadeni keldri jaheduses oodanud, et keegi selle ära sööks. Vaevalt oli ubin meeste jalge ette maha langenud, kui nad kadusid suitsupahvaku saatel. Ubin veeres teele ja jättis endast maha märja pleki, kui üks juhuslik teekäija sellele peale astus. Temaga ei juhtunud midagi. Lapse ristimisvees leotatud õun avaldas mõju ainult nendele, kes ei olnud sellest maailmast.

Nohle lõi vankuma ja otsis Stahli kirjutuslaualt tuge. „Ma saatsin nad sinna, kust nad tulid, aga nad tulevad tagasi. Nad on kindlasti tema teenrid, ehk isegi tema preestrid. Me peame selle raamatu tagasi viima, enne kui on hilja ...“ Nohle krabas laualt raamatu, surus selle vastu rinda, hüppas aknalauale ... ja siis lendles ta juba õhus ja tõstis sõrmed suu juurde. Vile kajas läbi õhu ja sellele järgnesid haugatused, kui Jakov läbi õhu kappas, otsekui oleks ta tiivuline hobune. Nohle istus Jakovile selga. Aimates, et Nohle kavatseb jumalanna Manaereceseri raamatu tagasi Jelissei kloostrisse viia ja hävitada, ei võinud Stahl hetkegi kaotada – enese teadmata oli temast saanud jumalanna Manaereceseri teener.

Samal hetkel, kui Jakov jooksma hakkas, hüppas pastor aknast välja. Õnnetuseks ei maandunud ta Nohle selja taga, vaid klammerdus hoopis tema jala külge, et mitte alla kukkuda. Nohle oleks peaaegu Jakovi seljast maha pudenenud, kui Stahl tema jalast haaras. „Lase lahti! Me kukume muidu mõlemad!“

„Ma saan surma, kui ma praegu kukun!“ karjus Stahl talle vastu. Kuigi Jakovil oli ähkimise järgi otsustades neid mõlemat raske kanda, rühkis ta aina kõrgemale, kuni nad olid öistele pilvedele nii lähedal, nagu võiksid nendesse kaduda. „Käsi sellel lollil loomal kohe maanduda või aita mind üles! Ma ei jaksa kauem kinni hoida!“ Stahli peopesad olid higist libedad ja ta oli iga hetk Nohle jala küljest lahti pudenemas.

„Jakov ei ole loll loom!“ urises Nohle. „Ma ei luba sul teda solvata!“ Tema hääles oli tunda pahameelt, aga ta ulatas siiski Stahlile käe, hoides ise ühe käega Jakovi kohevast mustast kasukast, ja aitas Stahlil Jakovi selga ronida. Ta ei tahtnud, et Stahl sureks. Stahl oli aidanud tal elupäevi juurde saada, sest kui ta ei oleks sellel päeval sekkunud, oleks rahvas ta kindla peale lintšinud. Mida muud oligi ühel endisel pagarisellil loota, kui teda süüdistati üheksa inimese surnuks nõidumises? Ta sikutas Jakovit kuklakarvadest. „Kiiremini, Jakov!“

Stahl kaotas suure musta koera seljas läbi pimeduse vuhisedes ajataju ega teadnud, kui kaua nad juba lennanud on, kuni Jakov viimaks kloostri õues maandus. Päevasel ajal valge hoone näis pimeduses mustana, sama mustana nagu sissekäik põrgusse, ja Stahli jalad tõrkusid läbi kloostri värava astumast, aga ta järgnes siiski Nohlele, kes söakalt hoone poole sammus. Olgugi et oli pime, näis Nohle täpselt teadvat, kuhu ta teel on.

Kloostri uks oli nii lagunenud, et rippus vaevalt ühe hinge küljes. Nohle pääses sellest vähimagi vaevata mööda ja Stahl samuti, aga kloostrihoones kadus Nohle selg tal viimaks silmist ja ta võis järgneda vaid noormehe sammudele. Alguses tundusid need minevat ühes suunas, siis jälle teises, ja siis kuulis Stahl kellegi jalgu endast mööda jooksmas. „Nohle?“ Stahli hääl murdus. „Kuhu sa kadusid?“

Ta kuulis vaikset ohet ja sellele järgnevat imevaikset heli, nagu oleks lumehelves täiusliku vaikuse lõhkunud, ning siis hüppas Stahli õlale väike paberist mehike, kellel oli käes põlev pird.

„Ära oma konte murra, Heinrich!“ hüüdis Nohle kuskilt eemalt ja nüüd, kui tal oli valgusallikas, julges Stahl kindlamini edasi liikuda. Ta jõudis välja ruumi, mille kõik selle seinad olid kaetud ikoonidega ja kus polnud ainsatki mööblitükki. Stahl tundis mitmel ikoonil ära neitsi Maarja ja Jeesuse, kuid ta ei suutnud õigeusu traditsiooni järgi joonistatud pühakutel vahet teha ega teadnud, kelle valvsad silmad talle seintelt vastu vaatavad. Pirruvalguse võbeledes näisid nende silmad liikuvat, justnagu elaksid nad.

Nohle oli raamatu põrandale asetanud ja hoidis selle kohal põlevat küünalt, kuid raamatu lehed ei tahtnud kuidagi tuld võtta ja pühakute silmad näisid kaastundlikud, kui nad ikoonidelt sõnatult Nohle tühja tööd tunnistasid. „Põle!“ karjus Nohle. „Põle, põle, põle, põle, põle!...“ Küünlaleek võbeles ähvardavalt ja kasvas iga hüüatusega aina suuremaks. Selle valgus peegeldus Nohle silmadest vastu ja Stahl nägi, et need ei olnud enam inimese silmad, vaid pigem metselaja hundi omad. „Põle, põle, põle, põle, põle, põleeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeee!“ Küünlaleek limpsas lage, lagunes sadadeks väiksemateks leekideks ning langes põrandale, Stahli juustesse ja ka raamatu lehekülgedele. Selleks ajaks, kui Stahl oma juuksed kustutatud sai, oli raamat keskelt tuld võtnud ja Nohle seisis raamatu kõrval, valmis tõrjuma igaüht, kes peaks takistama teda raamatut tuhaks põletamast. Õhku rebestas kohutav surmakarje, mis tundus tulevat raamatu seest. See lõikas läbi Stahli liha ja luu, ja äkitsi adus ta kogu oma südame ja hingega, et Nohle peab surema. Nohle süda peab tuksumise lõpetama, aga jumalanna Manaereceseri süda mitte.

Stahl viskus raamatu peale, et leeke summutada. „Mida sa teed?“ karjus Nohle Stahli raamatu pealt ära tõmmates ja sai jalaga sellise hoobi ribidesse, et lendas vastu seina. Õhku täitis kõrbenud inimihu lehk ja Stahl tundis rinnus valu, kui oma põlenud nahka puudutas, kuid valu oli nii nõrk, et ta vaevalt märkas seda. Ta haistis vere lõhna. Küllap oli Nohle kukkudes viga saanud.

Noormees ajas end ägisedes seina najale püsti ja pirruvalgel nägi Stahl tema kõrvast verd voolamas. „Heinrich, mida sa teed?“ nõudis Nohle.

Kaugusest kostis Jakovi jalgade padin ning hetke pärast sööstis koer lõrisedes Stahlile kallale ja lõi talle hambad jalga. Stahli ihusse oli aga siginenud enneolematu jõud. Ta võttis Jakovil paljaste kätega natist kinni, nagu ei oleks Jakov suurem ega hirmuäratavam kui mõni priske rott, ja virutas koera üheainsa jõulise liigutusega vastu seina. Loom jäi niutsudes seina äärde lebama, keel hammaste vahelt välja tolknemas. Pilk, millega Nohle Stahli õnnistas, oli vihast nii tulvil, nagu läheks Nohle sealsamas lõhki. „Mida sa teinud oled?“ kisendas ta ja puudutas Jakovi valust vaevatud kogu. Koer hingas vilinal ja tema kannatused ajasid Nohle sellisesse raevu, et ta haaras maast esimese ettejuhtuva kivi ja sööstis sellega Stahli poole, et tema pea lõhki lüüa. Stahl väänas kivi tema käest ära, justkui oleks Nohle käsi lihtsalt üks vilets kuivanud puuoks, ning paiskas ta pikali maha. Nohle näole valgus õudus, kui Stahl talle viis korda kõvasti kiviga vastu pead lõi. Ta üritas Stahli jalgadega eemale lükata, kuid Stahl oli liiga tugev ja Nohle jõud rauges. Kuues kivihoop tabas tema otsmikku ja ta jäi liikumatult kloostri põrandale lebama, vereloik pea all üha suuremaks muutumas. Jakov niitsus südantlõhestavamalt kui enne. Vaevaliselt roomas ta lähemale ja lakkus Nohle nägu, nagu aimaks ta, et mees on suremas, ja kui Stahl oma kätel verd nägi ja huultel selle maitset tundis, jõudis tehtu talle kohale.

Terve põrand oli verest märg. Nohle lebas üleni veremeres, paigal nagu nukk, ja verd voolas mööda nägu isegi tema rinnale. Keegi, kes oli kaotanud nii palju verd, ei saanud kuidagi elus olla ...

Stahl pillas kivi käest ja kukkus põlvili. Ta oli tapnud inimese.

„Anna andeks,“ palus Stahl vaikselt, võttis veriste kaantega raamatu kaenlasse ja jooksis välja öhe.

Ta jooksis nii, nagu oleks tal jalas seitsmepenikoormasaapad, ja koju tagasi jõudmiseks kulus vaid üürike hetk. Mees otsis üles veetünni, mis oli täis Dorothea väikese köögiviljapeenra kastmiseks mõeldud vihmavett, ja pesi end Nohle verest puhtaks. Seejärel põletas ta riided, mis tal seljas olid olnud, köögis ära, pani kuivad riided selga ja viis raamatu tagasi oma töötuppa.

Nüüd, kui Nohlet enam elavate kirjas ei olnud, puudus Stahlil vajadus tema sõna kuulata ja ta hakkas raamatut lugema, ahmides sõnu endasse nagu mõnd eriti hõrku rooga, maailma parimat magustoitu, maailma kõige mahedama maitsega veini, nagu maailma kõige hellema ja pehmema ihuga naise puudutusi. Iga sõna, iga silp, iga täht pani midagi Stahli hinges helisema. Ta võttis riiulist hunniku paberilehti, kastis sule tindipotti ja hakkas kirjutama. Oleks keegi teda praegu kõrvalt näinud, oleksid nad imestusega vaadanud, kuidas sulg lendab ta käes nii kiiresti, et seda on vaevalt näha. Ühel hetkel sai Stahlil tint otsa, kuid ta ei märganudki seda – ta kirjutas aina edasi ja edasi, kraapides paberit nii jõhkralt, et suleots lõikas paberist läbi nagu nuga ja kriipis laualt värvi maha. Mida kauem pastor vasaku käega lehti keeras, seda rohkem hakkas tema pea kummalistest loitsudest sumisema ja ta tundis sisemuses nende väge. Alguses kõlasid manasõnad vaikselt nagu õrna naisterahva leebe sosin, siis aga muutus naise hääl valjuks ja ühes temaga hakkas leelutama häältekoor, mis andis loitsudele nii palju jõudu juurde, et need ähvardasid Stahli trumminahad purustada. Sõnad voolasid Stahlist välja, tema vasak käsi keeras raamatu lehti sellise rutuga, nagu oleks Nohle iga hetk tagasi tulemas ja teda pahateolt tabamas, ja sellest hirmust kannustatuna sündis tema käe all jumalanna Manaereceseri raamatu tõlge kiiremini, kui seda oleks suutnud tõlkida ükski teine surelik maa peal. Jumalanna hääl kajas tema kõrvus, rahustades teda, et Nohle ei saa talle enam kunagi midagi halba teha ja et ta ei vaja kedagi peale jumalanna Manaereceseri. Stahlil tekkis kummaline tunne, nagu oleks jumalanna olnud sealsamas, raamatu sees; nagu oleks see raamat olnud jumalanna ise. Muidugi pidi Nohle surema, kui ta tahtis jumalannat tappa! Tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa, tappa ...

Stahl avastas õudusega, et oli need sõnad lauale kraapinud.

Viimaks oli Stahl jumalanna Manaereceseri raamatu tõlkimisega lõpule jõudnud ja tõlgitud lehed seisid tema ees sirges hunnikus. Stahl oli kõik raamatus olevad pildid oma käega ümber joonistanud, mõne neist ka lauale, ja kuigi ta ei olnud kunagi olnud eriline kunstnik, nägid need pildid välja veel hirmuäratavamad ja veel elavamad kui raamatus ... otsekui oleks keegi andnud mehele ande, mida tal kunagi varem ei olnud.Ta ei aimanud, et Nohle Huyck oli raamatut tõlkides sama kogenud.

Hommikul ärkas Heinrich Stahl tundmusega, et see kõik oli vaid uni. Kui ta silmad avas, kummardus Dorothea tema kohale, nägu silmaveest kriimuline. „Katharina on surnud. Meie väikest tüdrukut ei ole enam.“

Päike paistis Jelissei kloostri lagunenud katuse vahelt sisse ja Jakovi karvasele põsele ilmus valguslaik. Põrand, millel ta oli maganud, oli kõva ja verest kleepuv. Kogu tema keha valutas Stahlilt saadud hoopidest. Jakov ajas end aeglaselt istukile, niitsatas valust ja hakkas harjumuspäraselt oma käppi lakkuma ... kuid need ei olnud enam käpad, vaid käed.

Jakov oli õigeusu vaimulik, kes oli salaja Venest üle piiri tulnud. Ta pidi hoolitsema selle eest, et Ivangorodi ja Narva õigeusklikud ei laseks end luterlaste valeõpetusest mõjutada, aga ta ei olnud kunagi jõudnud väikesesse majja kiriku lähedal, kuhu teda oodati, sest enne oli ta Nohlega kokku sattunud. Nad jooksid kokku pimedas metsas, kus Nohle liikus ühe puu alt teise juurde, korjates sammalt, ja tema käitumine tundus Jakovile enam kui kahtlane. Kahtlustades, et on sattunud oma öiseid toimetusi tegeva nõia peale, kallas Jakov talle igaks juhuks hetkegi kaotamata kaela lähkritäie pühitsetud vett, mille peale Nohle ta vastu puud surus, tema peast peotäie juukseid välja kiskus ja ta koeraks muutis.

Mida kauem Jakov koeranahas oli, seda rohkem tundis ta end koerana ja seda vähem inimesena. Nohle andis talle korra nädalas noa otsast leiba, mis ta tagasi inimeseks muutis, ja kui Jakov oli hästi käitunud, võis ta lausa mõne tunni inimnahas elada, enne kui ta tagasi koeraks muudeti. Esimestel kuudel, mis ta oli pärast üle piiri tulemist ja Nohle kätte vangi langemist koerana veetnud, oli põgenemine ainus, mis tal meeles mõlkus, aga Nohle oli ta nii tugevasti enda külge köitnud, et Jakov ei saanud lahkuda. Ta oli pärast veeproovi tema juurde tagasi pöördunud. Nohle oli olnud raevus, et Jakov oli palunud tal põrgu minna, ja kinkis ta karistuseks superintendent Heinrich Stahlile. Superintendenti vihkasid kõik õiged ristiinimesed nii siin- kui sealpool Narva jõge ja väga paljud oleksid tahtnud talle uut ja vana teha. Tõsi, Stahl ei olnud Jakovile halb peremees. Tal ei tulnud kordagi pähe oma koera lüüa, nagu purjus vene talupojad pärast kõrtsist koju minemist tegema kippusid, ja ta andis Jakovile korralikult süüa ega lasknud tal ainult peaaegu paljaks kraabitud viletsaid konte järada, aga vana vimm protestantliku vaimuliku vastu ei kadunud Jakovist. See ainult kasvas, kui ta nägi Nohlet vereloigus lamamas.

„Ava oma silmad!“ palus ta vene keeles, raputades Nohlet. „Palun ära sure!“

Üle Nohle otsmiku jooksis kohutav haav ja tema pea oli kaetud paksu verekorbaga, aga lähemal vaatlemisel nägi Jakov, et nõia silmalaud võbelesid õrnalt. Nohle ei olnud surnud, vaid pelgalt liiga nõrk, et oma võimeid kontrollida ning Jakovit koera nahas vangis hoida ... ja liiga nõrk, et ilma Jakovi abita ellu jääda.

Jakov hammustas huulde, millele oli tekkinud Nohle verest kuivanud kiht, ja püüdis otsusele jõuda. Nohle oli sundinud teda Heinrich Stahli koerana elama, aga Jelissei kloostris oli ta teda Stahli eest kaitsnud, ning Jakov tönkas saksa keelt piisavalt, mõistmaks, et Nohle ei olnud lubanud Stahlil Jakovit lolliks loomaks nimetada. Kui Stahl Jakovi vastu seina virutas, nii et kõik ta kondid ragisesid, oli Jakov selgesti Nohle viha tundnud, viha tema kannatuste pärast ...

Nohle võis ju nõid olla, aga ta ei väärinud sellepärast surma. Jakov ei olnud kunagi näinud Nohlet kellelegi paha tegemas ja ta teadis, et inimesi ei ajanud nõidadelt abi paluma kurjus, vaid elumured, varanatukese puudumine ja hirmus nälg. Eks oli tema kadunud emagi üksvahe nõia juures käinud, enne kui ühe bojaari uhke vankri alla jäi ja hinge heitis.

Jakov pühkis oma verised käed vastu räpast kuuehõlma puhtaks ja otsustas, et ei saa Nohlet jätta. Ta võttis Nohle ettevaatlikult sülle, viskas üle oma õla ja kandis ta kloostrist välja, et minna abi otsima.

Eemalt jälgisid teda kolm punases riietuses meest, kelle nägude keskelt jooksis lõua poole must triip, aga Jakov ei märganudki, kuidas nad tal kannul hakkasid käima.

Mõne aja pärast jõudsid nad Hiisikyllä, väikesesse luterlikku külakesse. Jakov toetas magava Nohle vastu puud ja läks küla kaevule, kus ta juhtus kokku Jumara-nimelise naisega, kellelt ta jumalakeeli abi palus.

„Mis temaga juhtus?“ päris Jumara Nohle vigastusi nähes, aga Jakov jäi talle tühja pilguga otsa vaatama ega vastanud.

Jumara aitas vigastatud mehe oma majja kanda, jooksis siis kaevule ja tõi ämbri ära. Jakov käristas oma räpase musta kuue küljest riideriba ja tahtis sellega vigastatud mehe nägu puhastada, kuid Jumara takistas teda. Ta kastis puhta valge riidelappi ämbrisse ja hakkas ettevaatlikult verd mehe näolt maha pesema. Haav, mis verekorba alt paljastus, oli kohutav: pool mehe nägu oli verilihal ja Jumara ei olnud kindel, kas ta saab veel kunagi oma silma avada või mitte. Vere alt ilmus nähtavale küllaltki noor ja üsnagi meeldiv nägu, mis pidi nüüd igaveseks armi läbi rikutud saama. Nii tema otsmik kui kukal olid saanud tugeva hoobi.

„Mis su nimi on?“ küsis Jumara habetunud kujult.

„Jakov,“ kohmas mees verist kaltsu võttes ja kaussi kuivaks väänates.

Jumara pani Jakovile suurde tünni pesuvee valmis. Nii vastikult lehkavat meesisendit ei olnud naine ammu näinud. See ei olnudki inimese hais, vaid koera oma. Jakov haises nii, nagu oleks ta viimastel kuudel koos metsikute koertega urus maganud ja kuigi Jumara ei pidanud puhtusest nii palju, nagu tema armas taevasse läinud meheke, oli selline lehk tema jaoks liig. Sellal kui Jakov end pesi, otsis Jumara riidekirstust mõned oma kalli Jussi riided, vahetas Jakovi kaaslase verest kleepuvad rõivad ära ja tupsutas tema peahaavadele kuivatatud punast ristikut, et põletiku teket ära hoida. Siis mässis ta mehe pea sidemesse, nii et tema parem silm oli täielikult sideme alla peidetud.

Vaevalt oli ta mehele teki peale tõmmanud, kui viimane valust oigas ja Jakov oli valmis kohe tünnist välja sööstma, kuid jäi Jumara kurja pilgu peale paigale.

„Kes ta sulle on?“ küsis ta Jakovilt.

„Peremees,“ ühmas Jakov vastuseks.

Jumara ei olnud kindel, kas ta kuulis ikka õigesti, eriti, kuna tema vene keel ei olnud just kiita. „Peremees?“ Oli Jakov kindlasti just seda sõna kasutanud?

Jakov noogutas vaikselt. „Peremees.“

Jumarat huvitas aina enam, kust need kaks olid tulnud ja mille eest nad ummisjalu olid põgenenud, aga Jakovilt oli pea võimatu vastuseid välja kangutada.

„Kui sa ei ütle mulle, mis temaga juhtus, ütle mulle vähemalt tema nimi,“ palus ta.

Jakovi alahuul värises. „Nohle.“

„Nohle?“ See ei olnud kindlasti vene nimi. „Kui kaua sa juba ... tema juures oled olnud?“

„Kas ta jääb ellu?“ küsis Jakov Jumarale vastamise asemel.

Jumara kehitas õlgu. „Raske öelda.“

Naine tõstis lauale hapupiima ja leiva, sõi ise ja pakkus ka Jakovile, kuigi viimane oli peaaegu täiesti isutu ja need vähesed suutäiedki, mis tal alla läksid, ahmis ta kauh-kauh-kauh sisse nagu koer. Ta oli parajasti leivast hiiglasliku tüki hauganud, kui järjekordne vaikne oie ta laua tagant püsti ajas. Vigastatud mees Jumara voodis oli oma ainsa nägeva silma lahti vedanud ja silmitses ümbrust, aga tema pilk vilas mööda tuba ringi ega leidnud ainsatki pidepunkti. Jakov tormas Nohle juurde, laskus voodi kõrvale põlvili ja puudutas õrnalt tema otsaesist. „Kuidas sa end tunned?“ küsis ta murelikult.

Nohle köhatas ja püüdis end istukile ajada, ent oli selleks liiga nõrk. „Ma tunneksin end ... oluliselt paremini ... , kui sa oma käe ära võtaksid,“ kähistas ta. Tema huuled olid nii kuivad, et pragunesid hetkega ja tema lõuale veeres verepiisk. „Kus me ... oleme?“

„Väljaspool ohtu,“ kinnitas Jakov talle, „olgugi et me ei ole kloostrist kuigi palju kaugemale jõudnud. Ma kandsin sind seljas, aga ma ei jaksanud enam kaugemale minna.“

Nohle näole ilmus õrn naeratusevari. „Sa oled nüüd vaba. Sa oleksid võinud ära joosta, kui oleksid tahtnud.“

Jakov raputas metsikult pead. Temas oli ikka veel midagi koeralikku.

„Ma ei teeks kunagi midagi sellist! Ma ei saanud sind jätta, sa olid vigastatud!“

„Kas minu näo lakkumine oli tõesti vajalik?“

Jakov pidi häbi pärast maa alla vajuma. „Ma olin siis veel ...“

Nohle rehmas nõrgalt käega. „Aitäh, Jakov. Sul ei ole aimugi, kui tänulik ma sulle olen ...“

Jumara võttis kruusi, tõstis selle Nohle huulile ja noormees suutis end piisavalt palju üles upitada, et sai mõne lonksu vett juua. Siis vajus ta voodisse tagasi ja tema väsinud silm libises aeglaselt kinni. Jakov tõmbas talle teki peale ja vaatas Jumarale paluvalt otsa, pilk nii kutsikalikult abitu, et Jumara süda sulas. „Kas me võime siia jääda, kuni peremehel ... ee... Nohlel parem hakkab?“

Jumara ei suutnud teda kuidagi keelata. Järgmised päevad veetis ta Nohle haavu arstides, aga need ei tahtnud kuidagi paremaks minna ja Jumara oli sunnitud neid õmblema. Õhtuks oli Nohlel imekombel palavik kadunud ja 29. mai hommikul võttiski ta juba jalad alla ja teatas Jakovile, et tahab tagasi Narva minna. „Ma pean selle raamatu hävitama, enne kui on hilja, muidu võib juhtuda midagi väga halba.“

„Mis sinu meelest juhtuda võib?“ oli Jakov pinevil, aga see küsimus sai kohe vastuse, kui ta silmas akna taga vilksatust. Akna tagant leekis mööda punane kogu.

„Jumara?“ Nohle viipas naise lähemale. „Kas siin on mõni koht, kuhu sa end peita saad?“

Naine tegi suured silmad. „Mispärast sa seda küsid? Kas ... Kas see, kes sind lõi ... on siin?“ Naise silmad olid hirmu täis ja kui ta voodi juurde kõndis, liikus ta kangelt nagu mõne raske tõve järel pooleldi halvatuks jäänud inimene. Nohle ja Jakov seisid kaitsvalt akna ees, kuni Jumara voodi alla puges. Hetk hiljem lendas uks lahti ja kolm punakuuelist meest, kelle riided meenutasid lõike poolest pappide rõivaid, seisid Jumara osmikus. Kõigil kolmel olid käes erinevad terariistad: esimesel mehel keha tükeldamiseks passiv pikk ja ähvardav laia teraga mõõk, teisel terava otsaga konks, mis nägi välja nii, nagu saaks sellega Nohle soolikad või ajud välja tõmmata, ja kolmas mees hoidis peenikest nuga, mis oli ilmselt sobiv nülgimiseks. Kas nad kavatsesid tema ja Jakovi tappa ning neist kahest uue inimese kokku õmmelda?

„Kui ma su tagasi koeraks muudan, siis kas sa saad nad lõhki rebida?“ sosistas Nohle Jakovile.

Jakovi suunurk tõmbles. „Mitte siis, kui nad mu soolikad välja on lasknud.“

„Pole midagi,“ lohutas Nohle, „ma ei jaksaks seda nagunii teha. Kui ma sulle noad annan, siis kas sa lõikad nad minu asemel väikesteks tükkideks?“

Jakov urahtas seda kuuldes. Veel enne, kui mehed olid tema juurde jõudnud, heitis Nohle Jakovile noad ja Jakov seisis inimkilbina tema ette. Koerana oli Jakov võidelnud hammaste välkudes ja iga tema hammustus oleks tõmmanud vaenlaste luudelt liha, olgu see siis elav liha või määndunud kärbatis, aga praegu oli tal vaid kaks viletsat noakest, mis oleksid sobinud pelgalt või määrimiseks. Ometi võitles Jakov vapralt ja kolm õudustäratavat kuju ei saanud temast mööda. Ükski liigutus ei olnud tehtud asjata, üksi torge ei jäänud tabamuseta. Mehed olid kas tema raevukuse üle imestunud või ei olnud nad nii kiired kui elavad inimesed, aga kibekähku lõikas Jakov ühelt maha nina, lõi teiselt peast silma ja torkas kolmandale noaga rindu, tõrjudes samal ajal konksu, mis talle äärepealt ninast sisse oleks pistetud. Iga löögiga paljastus meeste naha alt aina rohkem mädanenud ihu, kuni ta oli suurema osa nahka nende kokkuõmmeldud ihudelt maha koorinud. Nohle haistis Jumara hirmu lõhna, aga isegi kui mehed ka tajusid, et ta seal on, ei teinud keegi temast välja, kuna Jakov hoidis neid liiga hästi ohjes. Juuksed lendlemas, tõrjus ta neid nugade ja jalalöökidega, väänas mõõga enda kätte ja lõi nobeda käeliigutusega selle omanikul pea maha. Nohle surus alla öögatuse, kui mehe kaelast pritsis paksu musta löga, mis haises nii võikalt, nagu oleks ta mitu päeva kloaagis maganud. Oma kaaslase pead põrandal vedelemas nähes sattusid kaks ülejäänud meest nii suurde raevu, et üks neist paiskas Jakovi pikali maha ja äärepealt oleks Nohle kunagisel truul koeral lõpp peal olnud, aga Jakov ei lasknud end nii kergesti alistada. Ta lõi mehe jalaga eemale ja Nohle virutas jumalanna teenrile pähe suure pajaga, mis Jumaral kasutuseta nurgas seisis. Mehe pea plahvatas väikesteks kleepuvateks tükkideks ja ajuklompidega ümbritsetud luukillud paiskusid voodi alla. Jumara karjatas, aga keegi ei tõtanud teda päästma, sest kolmas mees suutis väikese nülgimisnoaga Nohle käsivarre küljest suure nahatüki lahti tõmmata, enne kui Jakov teda seni selga torkas, kuni mees liikumatult lamama jäi ... ja siis hakkasid tema käed korraga uuesti tõmblema. Jakov, kes oli kaetud mustaks tõmbunud koolnuvere ja vastiku limaga, nüsis talt jõuliste liigutustega pea otsast. Lõpuks jäi mees paigale ega teinud enam katsetki surnuist üles tõusta. Nähes, et ükski peatu ei liiguta enam, laskis Jakov teispoolsusest pärit õudustäratavalt terava mõõga maha kukkuda ja vajus ise sinnasamasse nende kõrvale. „Nad ei tule enam tagasi, ega ju?“

Nohle raputas pead. „Me hävitasime nende pead.“ Oma sõnadest hoolimata ei olnud ta kindel, ega jumalanna Manaereceser neid siiski uuesti ellu ei ärata, aga kui ükski meestest keskpäevaks liigutama ei olnud hakanud, andis ta Jakovile käsi mehed kotiriide sisse keerata – Jumaral oli seda terve rull – ning maja taga ära põletada. Meeste kehad ajasid välja vastikut sinakat suitsu ja hais oli hingemattev, aga kummalisel kombel ei tulnud ükski külaelanik selle peale kohale.

Nohle tõi Jumarale kaevust vett, Jakov aga läks maja koristama ja selleks ajaks, kui ta oli põranda puhtaks küürinud, vajas ta ka ise küürimist. Nohle aitas Jakovil juukseid lõigata ja habet ajada, enne kui Jakov tünni sulpsas, ja Jumara andis neile mõlemale veel ühed puhtad riided. Vaesel Jakovil tuli peaaegu pisar silmanurka. „Ma olin peres kõige noorem,“ selgitas ta, „ja kandsin alati teiste vanu riideid, aga need riideid ei olnud kunagi nii korralikud.“ Ta nuuksatas. Ilma habemeta mõjus see suur mustajuukseline mees nagu täielik poisike. „Ma olen alati näinud välja nagu kaltsakas ja see teeb haiget. Isa rääkis alati uhkusega, kuidas tema esivanemad teenisid Ivan Kalita juures, aga mis see luges, kui meil ei olnud kunagi piisavalt süüa ega korralikku riiet selga panna? Ma isegi ei mäleta, millal ma kandsin midagi, milles ei olnud auke sees ...“ Ta ohkas pluusi käist näperdades. „Ma tunnen, et ma ei ole seda ära teeninud ja et kui ma selle üle liiga õnnelik olen, läheb kohe midagi halvasti.“

Nohle ja Jakov jätsid Jumaraga hüvasti ja asusid teele. Nad kõndisid varahommikust hilisõhtuni, kuni nende mõlema jalad olid rakkus, ja jäid pidama ühe kalmistu servale. Seal elas vana hauakaevaja Anton, kellel oli küljes korralik viinaviga, aga talle ei olnud probleemiks kahele väsinud teekäijale ulualust anda. Hauakaevaja tundus suhteliselt lõbus sell olevat ja Nohle sai temaga viina visates kõvasti nalja. Ta ei jäänud küll nii purju nagu Jakov, aga siiski parajalt, ja kui ta Jakovi kõrvale pikali viskas, tabas ta end mõttelt, et kui mõni jumalanna Manaereceseri käsilane oma nülgimisvarustusega hauakaevaja elamisse sisse peaks sadama, ei jõuaks kumbki neist eest ära joosta. Ta ei aimanud, et see juhtub õige pea, kui Stahl on üritanud oma tütart surnuist äratada.

Leinav Heinrich Stahl ootas rituaali ettevalmistamisega seni, kuni majas oli vaikseks jäänud. Siis suundus ta veinikeldrisse, kus Katharina keha laudsile oli pandud, ja võttis valge lina tütrekese pealt ära. Katharina ihu oli külm ja kange, ent ilme rahulik, nagu ei oleks ta surma kunagi kartnudki, ja tõesti, mida tal karta oli? Süütud lapsukesed läksid alati taevasse ... aga Stahl ei tahtnud, et ta taevasse läheks, ta tahtis teda maa peale. Tema kui ustav jumalasulane oleks pidanud teadma, kui hea on Katharinal taevas koos inglitega elada, aga jumalanna Manaereceser oli ta hinge mürgitanud ja ta veenis end, et Dorothea vajab Katharinat. Ta oli juba liiga palju lapsi matnud ... Stahl laotas jumalanna Manaereceseri raamatu tõlke lehed põrandale laiali. Rituaali läbiviimiseks vajalikud sammud olid tal varsti peas ja ta hakkas tegutsema.

Kirves käes, hiilis pastor kanalasse, kus rammusad ja kohevad kanad õrrel tukkusid. Ta kahmas ühe kuke ja kana kaenlasse, viis nad kanala taha ja lõi mõlemal kirvega pea maha. Siis immutas ta valget sidet kuke veres, kuni see oli verest läbi imbunud ja omandanud kauni punase tooni, viis selle veinikeldrisse ja sidus veresideme Katharina suletud silmadele. Järgmiseks tõmbas ta hõbedast pistoda kuke ja kana noka vahelt läbi ja lõikas nendega Katharina kätele ja jalgadele sümbolid, mis kujutasid elu ja surma harmooniat: surma võitu elu üle, elu võitu surma üle ning elu ja surma samasust. „Värisege, elavad, surnute jumalanna Manaereceseri ees, kelle päralt on hauda langenute hordid,“ sosistas ta sõrme esmalt kana ja siis kuke verega määrides ning joonistas oma vasaku käe nimetissõrmega tüdruku rinnale loitsud. Näis, otsekui hakkaks nahk, millele loitsud olid kirjutatud, särama ja need paistsid keldri hämaruses nii eredalt silma, nagu oleks päikeseline päev, kuigi veinikelder oli pimedaim paik terves Stahlide majapidamises. Otsekohe saigi Stahl päikese, millega Katharinat kaunistada. Ta lõi tüdruku kõhule lõhki toore muna ja munakollane jäi piiga nabale hulpima nagu taeva kuldkollane kera. See ühendas Katharina jumalanna Manaereceseriga.

Kui rituaal õnnestub, paneb jumalanna Manaereceser Katharina sisse kasvama uue nabanööri ja puhub tüdrukule selle imenööri kaudu uuesti elu sisse.

Stahl võttis klaasitüki ja torkas sellega oma peopessa augu. Veretilk langes munakollase peale ja jäi sinna hõljuma nagu punane silm, mis nägi kõike. Siis joonistas mees verega oma näole paksu joone, mis matkis õmblust, millega jumalanna Manaereceser kolm teda teeninud meest kokku oli õmmelnud. Ta suudles tütre otsmikku, haaras Katharina külmad käed oma pihku ning alustas loitsimist.

Veri Katharina nabale löödud toore muna peal hakkas mullitama ja selles seest kerkis välja midagi kollakat ja ilget, mis nägi välja peaaegu nagu madu. Alguses arvas Stahl, et jumalanna Manaereceser saatiski neile mao, aga siis kasvas Katharina nabast välja uus nabanöör. See venis aina pikemaks ja pikemaks, vongeldes nagu madu ja kinnitudes viivuks Stahli verise peopesa külge. Siis mähkis nabanöör end ümber Stahli ja roomas mööda teda üles, kuni terve Stahli kael oli tema haardes ... ning siis puges nabanööri ots talle suhu.

Heinrich Stahl ei mõistnud, mis toimub. Jumalanna Manaereceser pidi nabanööri kaudu Katharinale elu sisse puhuma! Nabanööri ots ümbritses tema keelt ja sikutas seda nii tugevasti, et oleks selle pastoril peaaegu suust rebinud, enne kui ta jõudis loitsimist jätkata. „Amman knester, kisnan wen, zewu jatdeget, zhanter karpeis ... Amman knester, kisnan wen, zewu jatdeget, zhanter karpeis ... Amman knester, kisnan wen, zewu jatdeget, zhanter karpeis ... Manaereceser knestra deget roogeher kan lyntrös yaar!“ Stahl kordas neid sõnu, kuni terve kelder tundus värisevat samamoodi nagu päeval, kui Stahl esimest korda raamatust ette luges. „Amman knester, kisnan wen, zewu jatdeget, zhanter karpeis ... Amman knester, kisnan wen, zewu jatdeget, zhanter karpeis ... Amman knester, kisnan wen, zewu jatdeget, zhanter karpeis ... Manaereceser knestra deget roogeher kan lyntrös yaar!“

Tõuske üles, mu armsad, surnud käsilased, teiste suretajad. Manaereceser valitseb teie kõigi üle!

Õhust ilmusid naisterahva kirsipunased huuled. Selle asemel, et Katharinale nabanööri kaudu hing sisse puhuda, kinkisid need huuled Stahli põsele suudluse ja haihtusid siis. Nabanöör kukkus maha nagu mao limane nahk ja pudenes hetkega tolmuks. Värisemine lakkas ning Stahl jäi kahekesi tütrega, kes ei liigutanud end.

„Katharina?“ Stahl raputas tüdrukukest, ent tema väikseke oli endiselt surnud ja temas ei olnud ainsagi hingetõmbe jagu elu hingust. Ja siis ... avas Katharina viimaks silmad.

Veidi aja pärast lõhestas Narvat ümbritsevat öist vaikust kahuripauk.

Keda iganes linnas ka kahurist ei tulistatud, head ei saanud see tähendada.

Hauakaevaja Antonil ei olnud just eriti hea päev. Tavaliselt tuli tal kaevata ainult üks või kaks hauda päevas, seekord oli kadunukesi aga lausa kuus ja ta rassis nii, et seda nägu. Siis tuli ta koju, kasis end puhtaks, palvetas ikooni ees, et tunda end natukenegi rohkem inimesena, ja kukkus jooma nagu igal õhtul.

Korraga koputas keegi ta uksele ja kui Anton avama läks, leidis ta ukse tagant kaks väsinud teekäijat.

Tulijad olid äärmiselt kurnatud ja kui Anton uuris, kust kandist mehed ka tulnud on, sai ta vastuseks Hiisikylä. Antonil ei olnud aimugi, kus see oli, aga küllap kaugel, sest kui ta mehed sisse kutsus, kiskusid nad kohe oma viletsad käimad jalast ja hakkasid oma värskeid haavu uurima. Ainult ühel neist, kes tutvustas end Jakovina, jätkus austust kõigepealt ikooni tervitada. Teine, kes end Nohleks nimetas, heitis ikoonile küll pilgu, ent ei osutanud sellele rohkem mingit tähelepanu. Lisaks sellele, et mehed olid pikast teekonnast viimseni kurnatud, nägid nad ka räsitud välja. Jakovi näol oli suur sinikas ja tema peopesad olid ära kraabitud. Nohlel oli pool nägu lõhki ja kuigi tema haav oli tõenäoliselt mitu päeva vana ja juba paranes, oli tema silm ikka veel nii tugevalt paistes, et ta ei saanud seda avada.

Anton pakkus tulijatele viina, sest teistega koos oli palju toredam juua kui üksinda. Jakov, see tumedate juuste ja silmadega viisakam mees, keeldus algul, aga kui Nohle pudeli tänulikult vastu võttis ja endal mehise sõõmu kurgust alla kallas, mõtles ka tema ümber ja kulistas viina otse pudelist. Seda ei oleks tal maksnud teha, sest ta oli õige pea purjakil ja käpukil ning tema jutt muutus seosetuks lurinaks, millest ei olnud sõnagi aru saada. Nohle rääkis selgemalt, kuigi kerge aktsendiga. Nohle käest kuulis Anton, et tema ja Jakov on teel Narva ja Nohle jutustas talle kõikvõimalikke põnevaid seiku Narva elust. Narva ei olnud Anton oma elu jooksul veel sattunud ja ka Ivangorodis oli ta käinud vaid korra. Jakovi joobnud olek ajas Nohle heatahtlikult muigama ja kui teekaaslane ära vajus, jätkas ta häbenemata koos Antoniga joomist, kuni temagi pea rinnale kippus.

Anton lakkus pudelisuult viimaseid viinatilku ja tahtis ka magama keerata, kui nägi silmanurgast surnuaias midagi, mis tal vere soontes tarretas ja siis peadpööritava kiirusega läbi tema keha pani pumpama.

Surnuaias jalutas naine ja kui kuuvalgus tema kleidile langes, tundis Anton naise ära. See oli seitsmeteistkümneaastane Jekaterina, kes oli maetud nädalapäevad tagasi. Mitte ühelgi naisel külas ei olnud nii suuri rindu, isegi neil, kes olid imetanud kümmet last, ja kuidas Jekaterina ka ei püüdnud neid riietusega varjata, pungitasid need alati igalt poolt välja. Kui Jekaterina neist möödus, vaatas enamik mehi tema rindu, mitte silmnägu, mis nad ükskõikseks jättis, ja nad oleksid olnud valmis tegema kõike, et neid hiiglaslikke pätse, mida tuli kahe käega pigistada, maitsta saada, aga siis oli Jekaterina surnud.

See oli kindlasti Jekaterina. Anton oli näinud, kui ta mulda sängitati, ja kui alguses oli ta tundnud naise ära ainult kleidi järgi, siis nüüd pööras Jekaterina end maja poole ja Anton nägi taas tema rindu vastu kleidikangast surumas; nööbid olid iga hetk eest lendamas. Viinast ja kiimast uimaseks löödud, ei mõelnud Anton hetkegi sellele, mida see tähendab, et Jekaterina öösel surnuaias kõnnib. Ta kohendas oma kitsaks muutunud pükse ja lõi ukse lahti, et Jekaterina juurde tormata ja teda sealsamas surnuaias võtta – andku Jumal talle need patused mõtted andeks – , kui keegi tema jalast haaras.

Keegi klammerdus oma külmade ja ligaste sõrmedega tema reie külge ja kui Anton allapoole vaatas, nägi ta kohutavat vaatepilti. Hais lõi tal hinge kinni. Tema maja ette oli roomanud kleepuv ja lehkav inimtomp, kes mörises vaikselt ja kelle silmad, millest üks peast väljas kõlkus, olid vaid mustad krimpsu tõmmanud kestad. Anton püüdis meest jalaga eemale lüüa, aga mees ei olnud üksi. Surnuaias liikus veelgi inimesi. Anton nägi neid oma surmaune magamisest väsinud kehasid lohistades maja poole tulemas.

Nad olid ellu ärganud.

Surnud olid haudadest välja tulnud.

Mees lõi Antonile hambad reide ja kui Anton selili kukkus, ronis koolja talle otsa ja lakkus tema nägu, nagu prooviks, kas Anton kõlbab süüa. Siis hammustas ta Antoni põsest suure tüki välja. Kohti, mida mehe hambad puudutasid, haaras põrgulik valu ja mehe suust immitses midagi Antoni haava. Ta karjus täiest kõrist, kuid mees ei lasknud temast lahti, vaid sõi teda rahulikult edasi ja kogu Antoni keha täitus tulega, mis inimlikkuse tema seest välja põletas.

Ta oli nälga suremas ning Nohle ja Jakov lõhnasid väga isuäratavalt ... See oli viimane mõte, mida hauakaevaja Anton Petrovitš Nikolajev selles elus mõtles, enne kui ta suu avas ja hambad Nohle saapasse lõi.

Sõdurite barakkides oli vaikne öö nagu ikka, elati ju rahuajal. Ainult Pietari ei maganud veel. Lõbus soomlane oli linna kõrtsu hiilinud ja seal kohalike lahke anniga tütarlastega aega veetnud. Keegi ei teadnud, kuidas Pietari oma suva järgi välja pääses, aga ta oli veetnud lõbusa õhtu ja nüüd oli ta tagasi, poolik viinapudel ikka veel pihus. Las võtab sõber Tuomas ka mõne lonksu viina!

Pietari kõndis üle õue, rind enesekindlusest kummis – ei olnud keegi teda enne tabanud ega taba ka nüüd –, ent järsku tundis ta, et keegi vaatab teda. Komandant Richter? Garnisoniülem Holmberg? Pietari peitis pudeli püksi ja vaatas ringi, aga ei silmanud kumbagi. Mõni vaht? Ei, need ei valvanud ei omasid ega ka linnakodanikke, vaid lasid oma postil leiba luusse.

Silmad ei olnud Pietarit petnud, kõrvad andsid sellele kinnitust. Ta kuulis krõpsatust, nagu oleks keegi kuivadele lehtedele astunud – aga mai lõpus ei olnud kuivi lehti maas! –, seejärel mütsatust ja mingit kurisevat heli, mis kõlas pisut oige moodi. Pietari astus heli allikale lähemale, kuigi kõik instinktid käskisid tal pageda.

Pietari märkas, et surnukuuri uks on paokil. Seda ei olnud tükk aega kasutatud. Pärast seda, kui nõid Nohle Huyck oli tapnud needusega üheksa vahvat sõjameest, ei olnud surnukuuris kuid kedagi lebanud ... kuni eilse lõunani, kui Sven oli hinge heitnud. Ta oli juba laupäevast peale hinge vaakunud, kui oli saanud kõrtsikakluses sellise löögi rindu, et tema niigi nõrk süda ei pidanud sellele vastu. Sven oli surnukuuri viidud ja laudsile pandud, aga nüüd oli surnukuuri uks paokil ja Sven lebas selle ees kägaras maas.

„Jeesus Maria!“ sosistas Pietari ja jooksis lähemale. „Sven?“ Ta hõõrus silmi, aga viirastus ei kadunud.

Sven korises koledasti, ajas end jalgele ja hakkas Pietari poole taaruma. „Pietari ...“ kuulis noormees tema suust õudustäratavat röginat. „Mis ... minuga ... juhtus? Miks ... ma ... surnukuuris ... olin?“ Sven pistis käe endale suhu ja järas oma sõrmi, kuni neist olid alles vaid verised köndid. Siis röögatas ta korraga metsikult ja tormas Pietarile kallale.

Sveniga ei olnud kõik korras, kohe kindlasti mitte. Surnud olemine oli talle halvasti mõjunud. Pietari tõmbas viinapudeli püksist välja, lõi selle vastu Sveni pead puruks ja kui Sven kukkus, pani ta padavai magamisruumide poole ajama. Ta lõi ukse pauguga lahti ja karjus: „Sven on elus!“

Tema sõber Tuomas oli esimene, kes virgus, ja hõõrus oma uniseid silmi. „Mida sa räägid?“

„Ma vannun, et nägin teda!“ seletas Pietari.

Tuomas ohkas. „Ausõna, Pietari, sa peaksid vähem jooma. Sa olid ka juures, kui doktor Horn ütles, et sellest küll enam elulooma ei saa!“ Ta keeras tagasi magama, aga Pietari kiskus talt teki pealt ja raputas teda. „Kui sa ei usu, tule minuga ja ma näitan sulle ... aga võta musket kaasa!“

„Kus Sven siis on?“ noris Tuomas, kui nad õue peale jõudsid ja kedagi näha ei olnud. Pietari vaatas närviliselt vasakule ja paremale ning läks surnukuuri ukse juurde.

„Usu mind, siin teda ei ole.“

Tuomas kiikas surnukuuri sisse ja nägi, et Sven oli tõepoolest kadunud. Kulunud lina, millega ta kaetud oli, oli põrandale kukkunud.

„Äkki viidi ta mõnda teise kohta?“ pakkus ta.

Pietari ärritus. „Ma ju ütlesin sulle, et ma nägin teda ringi kooserdamas ja et ta tahtis mulle hambaid kõrri lüüa! Millest sa aru ei saanud?“

Tuomas tahtis Pietarile ütelda, et temasugust lakekrantsi ei saa usaldada, aga siis nägi ta silmanurgast mingit liikumist. Keegi jooksis kiiresti nende poole ja langes valju mütsatusega maha, kui Pietari rusikas tema ninaga kohtus. Pietari oli kõrtsikaklustes alati kibe käsi ja tema sügelev rusikas leidis osavasti oma sihtmärgi. Sven ei olnud kunagi kakelda osanud ja ka praegu tegi ta lihtsalt mitmemeetrise õhulennu ja räntsatas neist eemale maha, käed ja jalad laiali ning nina sissepoole lömmis.

Tuomasel läksid jalad nõrgaks ja ta haaras Pietari õlast, et püsti jääda. „K-k-kuidas see võimalik on? Ja m-m-mis see veel on?“ Värava juures tõmbles inimkogu, kerkides õhku ja kukkudes tagasi maapinnale, ja jäi siis liikumatuks ... kuigi vaid hetkeks. Mehed vaatasid hinge kinni pidades, kuidas ta aeglaselt püsti tõusis ja nende poole hakkas kosserdama, jalgu ebaloomulikult järel vedades. Kui ta lähemale jõudis, tundis Pietari temas ära Matsi, kes sellel õhtul koos Friedrichiga vahipostil oli. Matsi käed tilkusid verd ja tal oli rinnal kole haav. „Pietari ...“ rögises Mats. „Tuomas ...“ Verd lirtsas tema rinnast maapinnale ja ta kõndis läbi omaenda vere. „Aidake ...“ Siis inimlik tuluke tema silmades kustus. Matsi liigutused muutusid kiiremaks ja ta hakkas nende poole jooksma.

„Tulista teda!“ käsutas Pietari Tuomast ja kahetses, et ei olnud voodi kõrvalt enda musketit haaranud, aga ta ei saanud kainenagi liikuvale märklauale pihta, mis siis veel joogisena laskmisest rääkida. Kohe, kui ta oli Tuomale käsu andnud, teadis ta, et laskmiseks ei ole nagunii piisavalt aega. Tuomas võttis laskemoonataskust padruni, kuid pillas selle kohe maha, suunas täägi ettepoole ja lõi täägi läbi Matsi rinna. Mats libises mööda tääki allapoole, mörisedes midagi arusaamatut, ja lõi Tuomale hambad kõrri. Matsi käed libisesid Tuomale ümber ja hoidsid rabelevat meest paigal otsekui Saatana embuses. Tuomas rabeles elu eest ja tema veri purskas Pietarile silmadesse ja suhu. „Lase ta lahti!“ röögatas Pietari ja võttis tupest noa. Ta lõi selle Matsile selga, kuid Mats hoidis ikka veel Tuomast oma käte vahel ja näris tema kõri. Verd pritsis nüüd vähem ja Pietari nuuksatas, teades, et ei saa Tuomast päästa, aga ta ei võinud lasta Matsil teda ära süüa. Ta lõi teda noaga üha uuesti ja uuesti, kuni see viimaks Matsi jaoks tüütuks muutus. Vaht laskis Tuoma lahti ja mees kukkus maha, hakates Pietari õuduseks samamoodi tõmblema nagu Mats. Kui Pietari noa Matsi seljast välja tõmbas, pööras Mats ringi ja tahtis Pietarit hammustada, aga Pietari lõi noa Matsi lõua alt sisse ja läbi tema pea. Otsemaid kukkus Mats pikali maha ega liigutanud enam. Seekord oli ta lõplikult surnud.

Nähes, et Sven ja Tuomas ajavad end mõlemad jalule, tõmbas Pietari noa Matsi kõrist välja, kahmas Tuoma musketi ning jooksis nendega kellatorni poole. Ta kavatses just trepist üles ronida ja häirekella helistada, et terve garnison jalule ajada, kui kuulis meeleheitliku karjatust, mis näis tulevat magamisruumide poolt. Sven ja Tuomas järgnesid talle kellatorni juurde, nii et karjatuse põhjus sai olla ainult puuduv vaht Friedrich. Pietari otsis taskust padruneid ja krigistas hambaid, kui neid ei leidnud. Õige küll, ta oli need kõrtsis maha mänginud. Oli tal alles ajastus!

Ta ei jõudnud kellatorni, sest Sven haaras tema jalast ja tõmbas ta pikali, aga ta virutas mehele täägiga ja suutis Sveni enda küljest maha raputada.

Karjuvad sõdurid jooksid õue peale, põgenedes Friedrichi ja oma kaaslaste eest, keda Friedrich oli hammustanud, aga Pietari meelehärmiks ei olnud enamik neist musketeid kaasa võtnud ja ka need, kellel olid relvad, värisesid nii kohutavalt, et ei suutnud musketeid korralikult laadida. Püssirohtu pudenes laiali üle terve õue. „Anna siia!“ kähvas Pietari garnisoni kõige lühemale sõdurile Danielile, kellel ei õnnestunud kuidagi paberit rauda toppida. Ta rammis selle ühes püssirohu ja kuuliga raua põhja kinni, tõstis tuleluku mehhanismi üles ja tulistas Sveni suunas, aga nagu arvata oligi, läks lask mööda. Soomlane sihtis Sveni otsmikku, kuid vaht pööras pead ning kuul lendas tal ühest põsest sisse ja teisest välja. Roppusi pildudes võttis Pietari Danielilt kõik padrunid ära ja suutis niita maha kaks meest, kes üritasid Danieli rünnata, kuid kolmas mees sai Danieli kätte ja Tuomas lükkas Pietari pikali. Pietari pani mängu kogu oma jõu, et kunagine sõber ja praegune vaenlane ei pääseks tema kõri kallale. Tuoma silmis oli loomalik pilk, tema hammaste vahelt tilkus verd ja seda nirises Pietari põsele. Tuoma tapnud kõrihaav oli nii sügav, et Pietari nägi selle sisemust. Ta surus oma põlve vastu rinda, lükkas saapanina Tuoma kõris olevasse auku ja liigutas senikaua edasi-tagasi, kuni Tuomas eemale tõmbus. Siis lõi ta täägi läbi Tuoma silmakoopa ja jooksis minema, avastades, et nutab. Kõikjal kõlasid lasud, aga ta ei näinud, kes keda tulistas, ja mitu juhuslikku kuuli vihises temast napilt mööda. Ta ei julgenud surnud Tuoma ja Matsi poole vaadata, kartes teada saada, kes veel surnud on, ning liikus otsekui aegluubis vana kahuri poole. Sellest ei olnud kunagi ühtegi kahuripauku lastud ja linnaväljakul oleks sellest palju enam kasu olnud, sest vähemalt poisikesed oleksid saanud sellega lustida, aga praegu olid mõned sõdurid kuskilt paar kahurikuuli välja veeretanud ja üritasid kahurit laadida. Pietari jälgis, kuidas nad püssirohu, kuivanud heina ja kuuli kahurisse toppisid, ning haaras enda kätte suure nuia, millega see kõik kahuritoru põhja suruda. Tajudes, et Sven teda vaatab, suunas ta ühes kaaslastega kahuritoru Sveni suunas. Ta süütas püssirohu ja nad kõik jooksid eemale, oodates pauku, mida ei tulnud ega tulnud ... ja siis kõlas kõige kõrvulukustavam kärgatus, mida Narva linnas eales kuuldud oli. Kuul lendas kahurist välja ja kahur plahvatas, rebides liiga lähedal seisvad mehed tükkideks. Kõikjal sadas taevast küljest rebitud jäsemeid ja kõlas ebainimlik kisa. Pietari lebas maas, kahurikild põses, ja tema mõlemast kõrvast jooksis verd. Kahurikuul ei olnud Sveni tabanud, vaid oli purustanud värava. Pietari nägi läbi suitsu inimesi väravast sisse tulvamas, aga nad liikusid kummaliselt ja kui õhk väheke selgines, tunnistas ta löödult nende rebenenud riideid ja pikka aega hauas mädanenud ihu.

Sven naeratas ja tema läbilastud põskedest jooksis verd. Ebasurnud jooksid kõrvulukustavalt karjudes järelejäänud garnisoniliikmete poole, valmis tegema neid osaks oma hordist. Danieli hambad tungisid läbi püksisääre Pietari lihasse ja esimest korda viimaste aastate jooksul otsustas Pietari palvetada.

„Armas Jumal, palun …“ alustas ta. Siis langesid ebasurnud hammustades ja küünistades talle peale ja Pietaristki sai ebasurnu.

Nohle ärkas kisa peale viinauimast ega saanud algul aru, mis lahti on. Hauakaevaja Anton, kes tema ja Jakoviga viina oli visanud, vähkres põrandal ja mingi ... rõve tomp ... järas tema nägu. Nohle leidis suure vaevaga laualt küünla, süütas selle ja tunnistas uskumatut vaatepilti.

Hauakaevaja majakesse oli roomanud pooleldi mädanenud surnu, kes hauakaevaja nägu näris ja võikalt kurises, kui Nohle küünlaleegi valgusvihu tema kuivanud ja krimpsu tõmbunud silmadesse suunas. Üks mehe silmamuna rippus pooleldi koopast välja. Otsekui aimates, et Nohle seda vaatab, võttis surnu oma silmast kinni, tõmbas koopast välja ja pistis suhu, nagu oleks see hauakaevaja liha vürtsitamiseks mõeldud maitseaine. Nohle keeras end külili ja oksendas välja kogu viina, mille ta sisse oli lakkunud. Siis kahmas ta magava Jakovi kõrvalt mõõga ja lõi selle läbi koolnu kaela. Ebasurnu kõrist tuli heli, mida ei saanud kuidagi inimlikuks pidada. Ilmselt olid tema häälepaelad ammu ära mädanenud. Tema liha oli nii määndunud, nagu oleks ta surnud kuid, võib-olla isegi aasta tagasi. See oli sellist värvi, et kui Nohle magu ei oleks tühi olnud, oleks ta uuesti oksendanud. Koolnu ligane käsi haaras mõõgast ja püüdis seda välja tõmmata, kuid Nohle surus tera veel sügavamale, kuni see kinni jäi ning ta seda enam kätte ei saanud. Silmanurgast nägi ta varje, mis maja poole liikusid. „Jakov!“ karjus ta.

Jakov nohises läbi une ega ärganud isegi siis, kui Nohle talle jalaga virutas. Pagan, ta ei oleks tohtinud lasta Jakovil nii palju juua, aga kust tema teadma pidi, et kohe, kui nad silma looja lasevad, tulevad ebasurnud teda ja Jakovit kimbutama? See oli kindlasti Heinrich Stahli töö! Hauakaevaja Anton roomas Nohle poole, nägu pooleldi nahka pandud, aga ülejäänud keha väga teotahteline, ja lõi hambad Nohle saapasse. Need olid tema ainsad jalavarjud ja Nohle ei hinnanud seda tegu sugugi kõrgelt. „Jakov!“ karjus ta uuesti ning Jakov avas aeglaselt silmad.

„Mida?“ päris ta unesegaselt ja tema suust paiskus nii tugev pahvakas alkoholiaure, et Nohle oleks äärepealt uuesti purju jäänud.

„Aita mind!“ Ta suutis võika lirtsatuse saatel tera ebasurnu kõrist kätte saada ja lõi selle hauakaevaja kuklast sisse, et oma saapaid päästa. Otsekohe vajus mees kokku ega liigutanud enam.

„Neid tuleb juurde!“ karjus ta Jakovile, kes hõõrus silmi, nagu peaks ta enda ees avanevat pilti luuluks. „Mida sa ootad?“

Hauakaevaja majakesse komberdas kõige suuremate rindadega naine, keda Nohle kunagi näinud oli, ja hetkeks oli ta otsekui halvatud. Naine oli ebasurnu ja tema jaoks ohtlik, aga ta ei suutnud temalt pilku pöörata ... kuni selle hetkeni, mil naise pea otsast lendas ja õue maja ette veeres. Jakov oli vabastanud mõõga Nohle lõdvast haardest ja otsustanud, et naine on talle suurem oht kui mees, kelle pead ta jalaga vastu maad surus. Nohle kahjatses, et ei olnud saanud naise ilu kauem imetleda, aga ilma peata oli naine kaotanud kogu oma lummuse. Naise peale järgnes hauakaevaja tapnud mehe pea ja siis oli Jakov juba ukseavas, hakkides kõiki ebasurnuid, keda oma teel kohtas. Neid oli nii palju, et Nohle ei suutnud neid kokkugi lugeda. Noored, vanad, ilusad ja inetud, pooleldi mädanenud ja rohkem elavaid kui surnuid meenutavad koolnud. Ta ei näinud ühtegi kadunut, kellest oleks järel ainult luukere, ja oletas, et jumalanna Manaereceser sai tuua tagasi ainult need, kellel aju veel säilinud oli.

Ta võttis hauakaevaja laualt väikese noa ja läks õue, et Jakovi seljatagust kaitsta, ent Jakov ei vajanud abi. Tapariist vihises tema käes läbi õhu nii hõlpsasti, et päid lendas vasakule ja paremale ning ebasurnuid langes loogu. Nohle kirtsutas nina, kui kellegi silmamuna vastu tema pükse lendas, ega tihanud seda puudutada, ent õnneks kukkus see ise küljest. Ebasurnute hordidel ei paistnud lõppu olevat, kuid Jakov ei näidanud vähimaidki väsimusemärke, vaid raius ja tükeldas lahkunuid sellise jõuga, et Nohle pelgas tema teele ette jääda. Ta võis ainult pealt vaadata, kuidas Jakov kõik ülestõusnud uuesti tagasi loojakarja saadab, ja viimaks oli surnuaed tühjaks saanud ja sinna maetud lebasid erinevas suuruses tükkidena ümber hauakaevaja maja laiali. Saamata aru, et tal ei ole enam kedagi tappa, vehkis Jakov mõõgaga nagu arust ära ja karjus: „Veel üks! Tulge aga!“

Nohle astus Jakovile sammu lähemale, et teda maha rahustada, ning ligast, mädast ja paakunud verest raske mõõgatera peatus vaid juuksekarva kaugusel tema kõrisõlmest. Jakov ahmis ehmunult õhku, nagu oleks ta viimaste tundidega hingamise täielikult unustanud, ja pühkis käega nina.

„Me peame ruttu Narva jõudma ja raamatu kätte saama, aga ilmselt on linnas juba kaos ja jalgsi minnes ei jõua me kohale enne, kui kõik on surnud,“ ütles Nohle.

„Muuda mind uuesti koeraks,“ pomises Jakov. „Ma võtan su endale selga ja viin su kohale.“

Nohlel vajus üllatusest suu lahti. Jakov oli alati härdalt anunud, et Nohle teda koeraks ei muudaks, ja nüüd ta suisa palus seda teha ... ent Jakov oli ta ka kloostrist päästnud ja võidelnud tema nimel ebasurnutega. Jakov oli ainus inimene, keda ta selles maailmas usaldada sai, tema ainus sõber ja ainus venelane, kelle kohta tal ei olnud enam ühtegi halba sõna öelda.

Ta pani käe Jakovi turjale. Jakov kukkus urisema ja pingutas koeranahka pugemiseks kõigest väest, kuid karvaseks peniks muutumise asemel, kes oleks ilmselt oma peremehele hambad säärde löönud, hakkasid muutuma hoopis tema jalad. Jakovi saabastest, mille tallad olid nii läbi, et ta tundis käies kõiki kivikesi ja sai märjaks ka kõige väiksemasse veelompi astudes, said tumepruunist nahast nööridega kinni käivad saapad. Jakov vaatas neid imestunult, astus sammu Nohle poole ... ja oli kadunud nii kiiresti, nagu ei oleks teda kunagi olnud. Järgmisel hetkel oli ta tagasi ja ahmis õhku. „Ma ...“ Ta püüdis endalt saapaid jalast kiskuda, kuid need ei tulnud ära. „Ma astusin ainult ühe sammu ja olin järsku ...“ Ta osutas käega ebamääraselt Narva suunas ja Nohle süda täitus elevusega. Ta oli mananud esile seitsmepenikoormasaapad!

Jakov aitas Nohlel endale selga ronida. Koer-Jakovi kasukast oli olnud märksa lihtsam kinni hoida. Nohle hoidis kramplikult kätega Jakovi kaelast ja pigistas jalgadega nii kõvasti tema vöökohta, et Jakov kartis pooleks minna. Nohle jälle kartis, et kui Jakov ta maha pillab, jääb temast järele vaid veretomp ...

Jakov hingas sügavalt sisse ja astus esimese sammu. Pöörane kiirus, millega ta liikus, lõi Nohlel kõrvad lukku, ja siis jäi Jakov seisma Nohle maja varemete ees.

„Me tulime liiga kaugele,“ ütles Nohle õhku ahmides. „Kas sa saad sammu võrra tagasi liikuda?“

Jälle kaotas ta peaaegu kuulmise ja kui Jakov uuesti seisatas, ei kuulnud Nohle algul, mida mees talle ütles. Ta neelatas raskelt ja siis tuli kuulmine tagasi.

„... maas!“

„Mida?“ ei saanud Nohle aru.

Sõdurite barakkides valitses kaos. Värav oli maha joostud ja terve õu oli täis erinevas lagunemisastmes ebasurnuid. Õhk oli surma lehast nii paks, et Nohlel hakkas kõhus keerama. „Mida me teeme?“ sosistas Jakov. „Kas läheme neile appi?“

Nohle teadis, et neil ei ole aega, aga nähes kolme surnut üheainsa karjuva mehe kallale sööstmas, astus ta õuele ja võttis noa pihku. Tema jalg lirtsatas millegi sisse, mis enne küljest kiskumist oli olnud inimese nägu. Varem oli keset õue seisnud vanaaegne kahur, praegu aga oli see tükkideks lennanud ja selle ümber vedeles inimpuder. Keegi oli püüdnud ebasurnuid kahurist tulistada ja ühtlasi linnakodanikke hoiatada, aga kui juba garnison oli langenud ja Rootsi riigilt olid piltlikult öeldes saapad jalast kistud, mis lootust oli siis ülejäänud linlastel? Kõikjal vedelesid musketid, üksikud padrunid ja küljest rebitud jäsemed ning enne, kui Nohle arugi sai, oli ta kolm tulirelva endale sülle korjanud. Jakovi seitsmepenikoormasaapad olid oma väe kaotanud ja Jakov kõndis õuel ringi tavaliste sammudega, lüües aeg-ajalt mõnda ebasurnut mõõgaga. Nagu Nohlele, oli ka Jakovile selgeks saanud, et kui ebasurnud kord juba kedagi hammustanud on, siis temast enam elulooma ei saa. Nii vihises tera läbi nii mõnegi kaela ja pea, mille omanik ei olnud veel lõplikult ebasurnuks muutunud. Plahvatanud kahur oli korralikult kahju teinud ja kuulihaavad olid ka nendel sõduritel, keda ei olnud veel hammustatud – ilmselt ei saanud nende kaaslased pimedas aru, keda nad tulistavad, ja ega musketiga sihtimine teab kui lihtne olnudki. Klooster, mille köögis Jakov kunagi oli orjanud – ta oskas keeta ainult erinevaid putrusid ja need tekitasid kõigis sellist õudust, et sellepärast Jakovit mungaks ei pühitsetudki – oli varem mitmel korral piiramise ohvriks langenud ja kõik mungad ja noviitsid pidid oskama püssist lasta. Jakovil oli täpne silm ja ta suutis lasta märki palju täpsemalt, kui keegi teine kloostris, aga tal ei olnud kunagi avanenud võimalust teada saada, kas ta suudab tabada ka liikuvat märklauda. Nohlet hämmastas, kui täpse käega Jakov oli, kuid temagi ei saanud loorberitele puhkama jääda. Kaks musketit endale üle õla riputanud, torkas ta kolmandale täägi otsa ja asus koolnuid täägiga maha lööma. Asja tegi keeruliseks, et nii mõnigi nägu, millest ta täägi läbi pidi lööma, oli talle tuttav. Kui palju kordi oli ta sellel samal õuel seisnud, sõduritele leiba ja saia jaganud ning nendega paar sõna juttu puhunud? Lugematu arv kordi. Tal oli alati hea mälu olnud ja ta teadis isegi nende nimesid, kelle ta nüüd piinadest vabastas. Lars. Gunnar. Jussi. Martti. Kaarle ...

Koolnuid tuli igalt poolt juurde. Mõned neist olid välimuse järgi otsustades küllap alles eelmisel päeval surnud ja kodudest välja uimerdanud, kui seal enam kedagi süüa ei olnud. Nõid ei olnud tegelikult päris kindel, kas ebasurnud sõid tõesti inimliha või vaevas neid lihtsalt kihk hammustada kõiki, kes elasid ja hingasid. Paljudel neist ei olnud enam ammu silmi peas, aga ometi leidsid nad raskusteta tee lähima sooja kehani. Kas nad tajusid inimestes voolava vere soojust? Üks kuul vihises napilt Nohle kõrvast mööda ja lendas läbi talle liiga lähedale hiilinud ebasurnu pea.

Nohle pööras ümber ja kohkus kohutavalt, kui nägi üheksat kogu, kes olid Jakovi vastu müüri surunud. Jakov tõrjus neid täägiga, aga nende mädanenud suudest välja turritavad hambad naksasid ähvardavalt tema suunas ja Nohle tundis nendes ära üheksa meest, kelle surnuks nõidumises teda süüdistati. Otse loomulikult olid nad lihtsalt palavikku surnud, sest Nohlel ei olnud nendega mingit kana kitkuda. Ta võis ju nõid olla, aga ainult poole kohaga ja ega tema üksi ka kõigis Narva linna õnnetustes süüdi ei olnud, siin elas teisigi nõidu.

Koolnud ei teinud Nohlest väljagi. Üks neist, vististi Anatoli, krahmas Jakovi varrukast ja rebis sellest suure tüki, matsutades selle kallal, nagu peaks seda lihaviilakaks. Hambaid krigistades laadis Nohle kõik kolm musketit, mille ta endale oli võtnud, ning tulistas, aga kolmest kuulist tabas vaid üks ja seegi kõigest koolnu jalga, mitte pead. Jakov hakkas koolnutele alla jääma. Kas Erkki või Anatoli, nii pika aja järel oli raske vahet teha, kiskus hammastega tema püksisäärt ja Nohlel ei jäänud üle muud, kui täägiga relvastatult surnute hordile kallale söösta. „Jätke ta rahule!“

Pärast seda, kui tääk oli läbistanud Anatoli õla, jätsid koolnud Jakovi rahule, ent nüüd oli Nohle ise sisse piiratud. Ta üritas taganeda, kuid komistas ja kukkus ning jäi külakuhja alla. Kellegi hambad riivasid tema kaela, kuid siis tungis sellest samast irevil hammastega suust välja mõõgaots ning Jakov tõmbas Magnuse – või Karli – Nohle pealt ära. Nohle andis ühele koolnule jalaga kõhtu ja tal õnnestus end nende alt välja veeretada. Ta värises õhku ahmides maas, vaadates, kuidas Jakov vaenlasi tükeldab, ja leidis, et Jakov nägi välja veelgi ohtlikum kui ebasurnud. Jakov oli sündinud koolnukütt. Selleks ajaks, kui ta mustaks tõmbunud verest tilkuva mõõga vastu üht maas vedelevat riidetükki puhtaks pühkis, olid alles jäänud veel vaid üksikud ebasurnud, kuigi linnatänavatel pidi neid veel olema, sest kõikjalt kostis karjeid.

Ka Jakov oli krahmanud endale kolm musketit ja hoidis neid pärast laadimist laskevalmis. Nohle teadis, et ei suudaks iial lasta nii hästi nagu tema, aga ta ei tihanud relvi maha jätta, kuna ei olnud selge, mis neid Stahli majas oodata võib. Kas ebasurnud, kellest linnatänavad kubisesid, olid juba majja pääsenud ja kõik elusad inimesed endasarnaseks teinud? Mis siis, kui ta peab Dorothead tulistama? Pastoriproua meeldis talle kangesti ja lisaks Stahlile teadis seda ka Jakov.

„Lähme, enne kui neid juurde tuleb,“ sosistas Jakov, nagu aimaks ta Nohle mõtteid ega julgeks kõvemini rääkida.

Heinrich Stahli maja ees avanev vaatepilt tarretas vere nende soontes. Maja ees lausa kihas ebasurnutest! Tänaval ei olnud ainsatki kohta, kus ei oleks seisnud mörisevat ja end ühe koha peal õõtsutavat ebasurnut. Nad üritasid lukustatud väravat lahti saada, aga veel ei olnud tugev värav nügimisele järele andnud. Nohle ja Jakov rajasid ebasurnuid tõrjudes endale teed värava juurde, haarasid väravast kinni ja vinnasid end üles. Vaevalt olid nad üle värava hüpanud ja Stahli maja ees maandunud, kui koolnud senisest raevukamalt väravat ründasid, ja kui Jakov avastas, et on mõõga maha pillanud, oli sellele järele minemiseks juba hilja.

Raske sepisvärav vajus raginal ettepoole ja Nohle prõmmis kõigest jõust uksele. „Tehke uks lahti! See olen mina, Nohle Huyck!“

Uks paotus ja noor Heinrich pistis oma pruunide lokkidega pea ettevaatlikult välja. „Nohle? Kes see on?“ küsis ta Jakovit silmates kahtlustavalt.

„Lase meid sisse, meil pole selleks praegu aega!“ Nohle ja Jakov trügisid noorest Heinrichist mööda ja pugesid majja. „Kus su isa on?“

„Veinikeldris,“ vastas noor Heinrich väsinult ega vaevunud küsima, mis seal väljas õieti toimub, sest kõik oli niigi selge. „Ta ei ole Katharina juurest lahkunud.“

Nohle neelatas. „Mida sa sellega öelda tahad?“

„Katharina suri eile hommikul.“

Nohle aimas, kuidas ebasurnute hordid hauast välja olid saanud. Küllap oli vana Heinrich arvanud, et jumalanna Manaereceser äratab Katharina ellu, aga selle asemel ...

„Lähme keldrisse,“ sosistas ta Jakovile ja avas ettevaatlikult keldriukse.

Ta oli ka korra varem Stahli veinikeldris käinud, aga mitte kunagi siis, kui teda võis oodata ees väike surnud tüdruk ...

Katharina oli laua külge seotud ja urises ning tõmbles, püüdes end köidikuist vabaks rabeleda, kuid isa ei teinud katsetki teda aidata. Mees istus vanal ja kääksuval toolil, nägu kätesse peidetud. „Kas sa ise ka tead, millega sa hakkama oled saanud?“ päris Nohle Katharina kõrvale maha kükitades ja tüdrukut uurides. Ei olnud mingit kahtlust, et ta oli samasugune ebasurnu nagu kõik teised.

„See on minu vere pärast,“ pomises Stahl. „Kui ma ei oleks oma verd andnud ...“

„Sinu veri tegi seda?“ Nohle käed tõmbusid rusikasse. „Aga muidugi! Sa oled superintendent, Narva ja Ingerimaa vaimulik valitseja ja sa andsid äsja kõikide nende inimeste kehad, kes on sellel pinnal kunagi Jumalat oma Issandana tunnistanud, jumalanna Manaereceseri kätte!“ Ta tahtis Stahlile kallale karata, end just sellel hetkel lõi Katharina talle hambad kätte.

„О Боже,“ pomises Jakov, viskas musketi põrandale ja haaras Nohle käest, et hambajälgi uurida. „Боже мой!“

Nohle tegi valust grimassi. Katharinal olid küll väikesed hambad, aga tema käsi valutas nii kohutavalt, justkui oleks see mõõgaga läbi torgatud. Noormees aimas, et õige pea on temaga lõpp. „Tee mulle ots peale, enne kui ma temasarnaseks muutun,“ nookas ta peaga Katharina poole. „Muidu oled sina esimene, kelle ma ...“ Jakov ei lasknud tal lauset lõpetada, vaid surus huuled Nohle käehaavale ja hakkas mürgist verd välja imema. See oli kibe nagu koirohi ja põletas Jakovi suu limaskesta, aga ta jätkas oma tegevust seni, kuni ta Nohle veres enam mürgi maitset ei tundnud ja sülitas põrandale suutäie musta ollust. Selle maitse oli nii vastik, et Jakov haaras suu loputamiseks esimese ettejuhtuva veinipudeli, aga isegi pärast ühe Stahli veinikogu parima veiniga kuristamist – pastor Christian Glücki kingitus – ei tahtnud mürgi maitse kaduda ja Jakovi huuled olid kergelt tuimad. „Vaata, et sind rohkem ei hammustata,“ hoiatas ta oma peremeest.

Nohle kummardus vereloigu kohale ja silmitses musti lögakeermeid, mille Jakov tema käest välja oli imenud. „Selline see mürk siis ongi,“ pobises ta. „See satub hammustuse kaudu haava ja ...“ Kuna Nohle ja tema kaaslane olid omavahel vene keeles rääkinud, ei saanud Stahl midagi aru, aga isegi vene keelt oskamata teadis ta, et tundmatu oli äsja Nohle elu päästnud.

„Kes see on?“ päris ta Nohlelt.

Nohle tõstis pilgu veres hulpivalt mürgilt. „Jakov muidugi. Te olete juba kohtunud.“

„Jakov?“ imestas Stahl. „Kas Jakov ei ole mitte minu koera nimi?“

„Jakov oli tõesti kunagi koer,“ nõustus Nohle, „aga praeguseks oleme me oma erimeelsustest üle saanud ja ma kinnitan sulle, et ta meeldib mulle inimesena palju rohkem. Sinu kohta ma seda kahjuks öelda ei saa.“ Ta osutas oma kinnipaistetanud silmale. „Mis sa arvad, kas mul on poolpimedana raske või kerge ebasurnutega võidelda? Mina ja Jakov oleme neid tundide kaupa tükkideks raiunud, aga seda oleks palju meeldivam teha, kui ma vahelduseks näeksin, kas mind paremalt poolt ka rünnatakse!“

Ta kummardus Stahli kohale. „Kuula nüüd hoolega, mida sa tegema pead! Sa lähed tood selle raamatu siia minu kätte! Me viime selle tagasi Jelissei kloostrisse ja hävitame lõpuks!“

Ülevalt lähenesid noore Heinrichi sammud. „Tulge ruttu, nad on ...“ Noormehe hääl värises. „Nad murdsid värava maha ja on kohe majas!“ Ta pistis pea ukse vahelt sisse. „Mis siin ometi toimub? Kas see on viimne kohtupäev?“

Nohle seisis Katharina ette, et vend oma väikest õde sellisena ei näeks, ja turtsatas noormehe sõnade peale. „Ei, see on kõigest põrgu maa peal.“

„Kas need pole siis üks ja seesama?“ imestas noor Heinrich.

Nohle andis Jakovile käega märku, et ta noormehele ühe musketi viiks. Sellal kui noor Heinrich püüdis kangekaelselt Jakovi pakutud relvast keelduda, võttis Nohle Stahlil käe alt kinni ja tõmbas ta tooli pealt püsti. Pastor, kes oli üheainsa ööga otsekui kümme aastat vanemaks jäänud ja kelle juustesse olid tekkinud tihedad hallid salgud, komberdas veelgi abitumalt kui ebasurnud ja Nohlel oli tema trepist üles saamisega tükk tegemist.

Kõik Stahli lapsed ja teenijad olid kogunenud ukse juurde ja ka Dorothea oli seal. Nohle käskis neil kõigil teisele korrusele minna ja end tubadesse lukustada. Siis kutsus ta Jakovi endale appi ning nad kandsid trepile nii palju mööblit kui võimalik, et teha ebasurnutele teisele korrusele liikumine võimalikult raskeks – õnneks jõudsid noor ja vana Heinrich koos jumalanna Manaereceseri raamatuga enne tagasi, kui oleksid pidanud hakkama mööda Dorothea kalleid mahagonist tugitoole ronima. Trepi mööblit täis kuhjanud, seisid nad kõik ukse ette, mis oli iga hetk hingedelt maha tulemas, Nohlel ja Jakovil musketid laskevalmis ning noor Heinrich valmis oma isa täägiga kaitsma.

Uks andis järele ja ebasurnud tungisid majja, kus Jakov neid teravalt tervitas. Peagi oli terve esik täis erinevas lagunemisastmes surnukehi, mis haisesid nii lämmatavalt, et see lehk pidi levima ka teisele korrusele. Nohle jättis Stahli Jakovi juurde ja läks koos noore Heinrichiga vankri järele. Hobused hirnusid hirmunult, ebasurnute lõhn hirmutas neid, aga Nohle sundis nad rahulikuks.

„Nohle, ütle ausalt, kas see kõik on minu isa süü?“ küsis noor Heinrich.

Nohle patsutas hobuse külge ega tahtnud Stahli vanimale pojale ja perekonna uhkusele tõtt tunnistada. „Mis sa nüüd, sa ju tunned oma isa.“

Noore Heinrichi silmades välgatas midagi. „Kas ikka tunnen?“

„See ei juhtunud selle pärast, et sinu isa oleks halb inimene,“ kinnitas Nohle silmanurgast ümbrust jälgides, juhuks kui mõni ebasurnu peaks noore Heinrichi maitsvat säärt sihtima. „Kas halb inimene hakkaks siis õigeusklike raamatuid päästma? See ei olnud tema süü, et kloostris oli üks raamat, mida mitte keegi lugeda ei oleks tohtinud. Su isa võib ju olla Narva ja Ingerimaa superintendent, aga ta on eelkõige inimene ja inimesed on ekslikud. Ära pane talle seda pahaks, sest kord tuleb päev, kui ka sina võid mõne vea teha ja siis on hea, kui ka sulle andeks antakse.“

Nad jõudsid maja ette, mille Jakov koolnutest oli puhastanud. Stahl ronis vankrisse, raamat tugevasti vastu rinda surutud, ega julgenud oma pojale otsa vaadata. Noore Heinrichi suu oli tihedaks kriipsuks tõmbunud, nagu hoiaks ta tagasi hukkamõistvaid sõnu, aga ta suutis need kuidagi enda teada jätta. „Olge ettevaatlikud,“ palus ta.

Jakov istus pukki ja Nohle seisatas hobuste ees, hoides käsi mõlema looma pealael ja pomisedes manamissõnu, mis tulid nagu iseenesest. Otsekohe võtsid hobused paigalt ja Nohle suutis suurivaevu pruuni täku kaela külge klammerduda. Palju ei puudunud, et ta oleks maha pudenenud ja hobused oleksid temast kapjadega üle trampinud. „Ettevaatust!“ hõikas Jakov.

Nohle vinnas end suurte raskustega hobuse selga ja haaras tema valjastest, juhtides teda Jelissei kloostri suunas. Puud, majad ja tänavakivid vihisesid neist mööda nii kiiresti, et silm neid vaevu hoomata jõudis, ja mütsatuste järgi otsustades sõitsid nad korduvalt mõnest ebasurnust vankriga üle. Üks koolnu oli pisut visam ja püüdis vankrisse tulla, aga Stahl silmas teda ning äsas talle jalaga näkku, lennutades ta tagasi teele, kus ta plärtsti vastu maad põrkas. Kiirus läks nii suureks, et hobuste kapjade alt lõi sädemeid ja Stahl hakkas tundma kerget iiveldust, kui vanker õhku tõusis. Kui vanker viimaks seisma jäi, avas superintendent kohe ukse ja peaaegu kukkus vankrist välja, öökides jubedalt, kuni viimaks normaalselt hingata suutis.

Kloostri ees tervitas neid uhke vastuvõtukomitee – kõik kloostri surnuaeda maetud kadunukesed, kelle puhul ei olnud enam võimalik aru saada, kas nad olid mungad või nunnad, seisid kloostri värava ees ja hakkasid nende poole loivama. Nii mõnigi nendest oli relvastatud. Relvastatud ebasurnud olid teistest vähem lagunenud ja nende rüünartsud olid kunagi olnud punast värvi, jumalanna värvi. Nad hoidsid käes kõveraid ornamentidega kaunistatud mõõku ja Stahl märkas, et mõõkadele paistis olevat kirjutatud ...

Eyyer ärventea. Igavene teenistus.

„Vaadake, et teid nende mõõkadega ei lööda,“ hoiatas ta. „Vastasel juhul saavad teist ...“

„Tema teenrid?“ parastas Nohle. „Mis vahet sel on, kas olla tema teener või ori? Ma ei kavatse kummakski saada!“ Ta lasi esimesele mõõka hoidvale kogule kuuli kahe silma vahele, kuid juhtus midagi, mida ta ei olnud osanud ette näha. Kiire liigutusega, mis oli inimsilmale hoomamatu, pöördus kuul õhus ringi ja vihises otse läbi Nohle käe, pritsides verd Jakovi riietele.

Nohle vandus sõnadega, mille tähendust ei mõistnud keegi peale Heinrich Stahli, kes eestlaste vandesõnadega väheke kursis oli, ning siis tegi ta ainsa mõistliku käigu ja taganes Jakovi selja taha.

„Mul on plaan,“ ütles Nohle Jakovile, kui oli vandumise lõpetanud.

„Mis plaan?“ teritas Stahl kõrvu, kuigi oli saanud aru ainult sõnast „plaan“.

„Murrame läbi nii, et meil kõigil on pärast käed ja jalad alles.“

Üks mõõgamees astus Stahli juurde ja tõstis terariista, et teda pea jagu lühemaks teha, kuid Stahl lõi talle raamatuga näkku ja paiskas ta teisele mõõgamehele otsa, nii et nad mõlemad uperkuuti lendasid. Nohle hõiskas võidurõõmsalt. „Mis ma ütlesin? Murrame läbi!“

Nad suutsid tääkidega torgates endale tee vabaks teha ning pääsesid kloostriõuele, kuid jälitajad ei andnud neile armu ning Nohle ei julgenud enam tulistada, peljates, et tagurpidi lendav kuul võib kedagi tõsiselt vigastada. Stahl äsas enda kannule kippuvatele olenditele raamatuga ja õige pea ei julgenud nad enam talle läheneda, kartes ilmselt raamatut vigastada, aga Nohlet ajasid nad ikka taga. Nõid püüdis ühele neist täägiga äsada, kuid sellel koolnul olid pikemad käed kui teistel, ta tiris musketi Nohle käest ära ja torkas täägi talle jalga. Kohe lõi Jakov teise täägi jumalanna teenri kaela ja raius sellega nii jõhkralt, et mehe pea küljest tuli ja üle põranda veeres. Mõõk kukkus teenri käest maha ja Jakov korjas selle üles ...

Jakov karjatas, kui mõõk tema nahka põletas ja põletushaavast paiskus õhku aurupilv, kuid Jakov pani valule vapralt vastu ega lasknud mõõgast lahti. See vihises läbi õhu ja lõi maha veel ühe pea, ja veel ühe ning veel ühe, kuni ühelgi jumalanna teenril ei olnud enam pead otsas ning mõõk oli Jakovi käe peaaegu käsivarreni mustaks põletanud. Jakovi silmad olid valupisaratest märjad ja kui Nohle õrnalt tema kätt puudutas, röögatas ta nii kõvasti, et Nohle ei olnud elus midagi nii kohutavat kuulnud. Selle ainsa süütu puudutusega oli ta põhjustanud Jakovile rohkem piina kui kõigi eelnenud kuudega kokku; koeraelu oli selle kõrval midagi erakordselt meeldivat. Jakovi mustaks tõmbunud nahale tekkisid villid, mis lõhkesid ja hakkasid verd jooksma, ning kui Heinrich Stahl Jakovile appi tõttas ja püüdis tema haava kinni siduda, ligunes kangas läbi veel enne, kui ta sidemele sõlme peale jõudis teha. Jakov ei olnud enam võimeline rääkima, vaid suutis ainult nutta, ning vihast vahutades võttis Nohle Stahli kõrvalt raamatu, tegi selle keskelt lahti ja hakkas seda jalaga peksma. „Tule välja!“ karjus ta jumalannat hüüdes. „Tule välja ja aita Jakovit või ma põletan su raamatu ja hävitan sind igaveseks! Kus sa oled, vana mõrd? Tule siiiaaaaaaaaaaaaa!“ Mida valjemaks tema hääl muutus, seda kummalisemaid asju sündima hakkas. Kõik ikoonid kukkusid seintelt maha ja kõik küünlad, isegi väikesed jupid, mis olid nii ära lõpnud, et neil vaevalt tahti jätkus, lõid heleda leegiga loitma, enne kui kustusid.

Siis oli naine nende keskel.

„Kelleks sa end pead, Nohle Huyck, et võtad endale vabaduse mind käsutada?“ küsis jumalanna Manaereceser, kuid Nohle ei vastanud, vaid vaatas naist üksisilmi ja tema huuled vormisid sõnu, millest ta ainsatki kuuldavale ei toonud.

Jumalanna oli võtnud tema noorelt surnud õe Oda kuju. Oda nägi välja täpselt samasugune nagu päeval, mil Nohle teda viimast korda nägi: päeval, mil kole haigus oli võtnud nii tema kui Nohle ema. Jumalanna andis Oda kuju võttes Nohle kallile õele uue hingamise, kuid temas oli midagi ebamaist ja üleloomulikku.

Jumalanna Manaereceser hakkas Oda suu läbi naerma ja tema hääl oli Nohlele võõras, kuigi see tuli Oda suust.

See ei olnud tema õde, ent Nohle ei suutnud teda ikkagi vaadata. Ta jooksis Jakovi juurde, põlvitades tema kõrvale maha. „Oh, Jakov, ma ei suuda,“ sosistas ta. „Palun aita mind veel üks kord!“ Jakovi käest oli jooksnud põrandale nii palju verd, et Nohle tundis oma soovi pärast meeletut süüd ... kuid peale tema ja Jakovi oli kirikus veel keegi.

„Jeesuse Kristuse nimel, sinu tund on tulnud!“ hüüdis Heinrich Stahl valjusti ja kui Nohle pead pööras, nägi ta pastorit jumalanna Manaereceseri raamatu kohal põlvitamas, käes ruumi viimane põlev küünal. „Mida sa teed?“ karjatas jumalanna Manaereceser, kahetsedes, et oli raamatust välja tulnud, ja sööstis Stahli poole, kuid oli juba hilja.

Stahl laskis küünlast lahti ning raamat võttis tuld nagu kuiv heinakuhi. Üheainsa silmapilgu jooksul kerkis leek laeni ning neelas endasse nii raamatu, jumalanna Manaereceseri ... kui ka Stahli. Nad seisid eredalt põleva tulesamba keskel, mis lõi katusesse augu, ja kõikjal ruumis sadas maha katuse tükke. Jumalanna Manaereceseri raamat kriiskas viimases surmaagoonias. Jumalanna raamatukeha oli suremas ja Oda kuju võtnud ilmutus kadus. „Heinrich!“ karjatas Nohle, sööstis tulesamba juurde ja tõukas pastori sellest välja. Olgugi et see lõõmas kuumalt, ei teinud leegid Nohlele haiget. Jakov haaras neist mõlemast kinni ja vedas õue, kus oli tõusnud nii ere päike, et see tegi silmadele valu. Kloostrist kostsid ikka veel ühes raamatuga sureva paganliku jumalanna südantlõhestavad karjed, siis aga varises kloostri auklik katus sisse, tõmmates endaga kaasa ka kloostrihoone tagumise seina, ning kõik jäi vaikseks.

Väga palju inimesi oli ärganud 29. mai ööl sõdurite barakkidest kostva kahuripaugu peale ja nendele, kes olid julgenud oma soojast voodist tõusta ja asja uurima minna, oli langenud osaks hirmus saatus. Need, kes nii julged ei olnud, olid saanud vaid aknast jälgida, kuidas hullunud inimesed mööda tänavat ringi kaaberdavad ja oma nina õue pistnud linlasi ründavad ja tapavad. Nii Narvas kui ka Ivangorodis ja Ingerimaa külakestes liikusid jutud ebasurnutest, kes olid öösel hauast tõusnud ja inimesi hammustanud, et nad endasugusteks muuta. Narvas tõttasid linnavõimud neid jutte kiiresti ümber lükkama ja väitsid, et garnisonis oli pääsenud valla mingi võigas taud, mis pani sõdurid viirastusi nägema ja üksteise elu kallale kippuma ning see, kes mõnelt nakatunud sõdurilt hammustada sai, hakkas ka ise hullu kombel käituma ja teisi inimesi taga ajama. Hommikul ei olnud ju ainsatki ebasurnut näha! Tänavatel olid vaid need kadunukesed, kes äsja surnud olid, kokku kuuskümmend kaks inimest, kellele lisandusid veel peaaegu kõik sõdurid. Kordnik korraldas kõigi surnute tuvastamise, seejärel korraldati nende mälestamiseks saksa kirikus pidulik jumalateenistus ja nende kehad põletati suurel tuleriidal, et vältida taudi kandumist surnutelt elavatele, mis tavaliste matuste puhul kindlasti juhtunud oleks .... ent piisavalt inimesi oli näinud, kuidas taevas eemal valgeks lõi ja kõik ebasurnud korraga tuhaks pudenesid, ning nad jäid endale kindlaks, et sellel öösel olid elavad surnud süütute hingede järele suud vesistanud ja neile kallale tunginud ning mingit taudi ei olnud. Mõned väga patused inimesed olid neile selle häda kaela tõmmanud, täpsemalt kaks väga patust inimest, üks raamatuvaras ja neetud nõid. Kui Heinrich Stahl suutis veel kuidagi saksakeelse ülemkihi tagasi enda poole võita, siis lihtrahvas sõna otseses mõttes sülitas tema peale ja Nohle pidas paremaks koos Jakoviga võimalikult kiiresti linnast lahkuda.

3. juunil tulid Nohle ja Jakov viimast korda Heinrich Stahli maja juurde, et tema ja noore Heinrichiga hüvasti jätta.

„Mul on väga kahju, et see kõik niimoodi läks,“ ütles Heinrich Stahl ja ja haaras Nohle käed oma pihku. „Kas sa suudad mulle andestada?“

Nohle parema silma paistetus oli vahepeal piisavalt taandunud, et ta suutis silma avada, kuid paraku nägi ta sellega nüüd vaid udukogusid, kuidas ta ka ei pingutanud. Tema vasakut kätt kaunistasid Katharina hambajäljed, mis olid hakanud armistuma.

Noormees pilgutas korraga mõlemat silma ja ohkas. „Muidugi ma andestan sulle, Heinrich.“ Tema pilk vilksas Stahli töötoa aknale, kus ta jumalanna Manaereceseri raamatut tõlkides palju aega oli veetnud. „Sa oled hea mees, kuigi su jutlused ei ole suuremad asjad,“ ütles ta mahedalt naeratades. „Sa pead nendega rohkem vaeva nägema, kui sa tahad, et inimesed sind armastaksid ...“

Ette hoiatamata haaras Stahl Nohle oma käte vahele ja embas teda südamlikult. „Sina päästsid meid kõiki,“ ütles ta. „Ma ei suuda sulle selle eest kunagi tasuda!“

„Ära püüa enam kunagi kedagi surnuist üles äratada,“ palus Nohle temalt, „see on mulle piisav tasu.“

Nohle ja Jakov jätsid Heinrich Stahli, noore Heinrichi ja Dorotheaga hüvasti ning asusid teele, et minna Hollandisse, kuhu isa, kes Nohle pärast tema ema ja õe surma maha oli jätnud, oma ainsat poega aastaid külla oli oodanud.

„Oled sa kindel, et sa tahad minuga kaasa tulla?“ küsis Nohle viimast korda.

Jakov lükkas ettevaatlikult Nohle liiga pikaks kasvanud juuksed tema vigastatud silma eest kõrvale. „Ma ei saa sind jätta. Ma võin olla sulle teise silma eest.“

„Ah, sellel pole mõtet, ma näen ühe silmaga ka hästi,“ luiskas Nohle, „pealegi öeldakse, et oma silm on kuningas, ja seni, kuni mul veel üks silm peas on, leian ma Hollandi kõige kaunimad naised ka ise üles!“

Jakov oli seda nägu, nagu kavatseks öelda, et Nohle üks silm viib ta kindlasti mõne teise pastoriproua juurde, kuid Nohle ei andnud talle selleks võimalust.

„Kuidas oleks, kui sa oleksid lihtsalt minu sõber, mitte minu teine silm? Üks hea sõber kuluks mulle praegu palju rohkem ära.“

Jakovi näole ilmus siirast heameelest lai naeratus. „Hea küll, aga ainult sel juhul, kui sa lubad, et ei muuda mind enam kunagi koeraks, isegi kui ma seda palun.“

„Aga mõneks teiseks loomaks?“ pahvatas Nohle ja kui Jakov silmad maha lõi, otsustas ta oma sõpra veel pisut tögada.

„Meil on pikk tee ees ja võõrastemajades, kus me peatume, ootavad meid kahtlemata kohtumised avalike naistega, kes meile läheneda püüavad!“ Nohle muigas Jakovi kimbatust märgates. Jakov oli ikkagi kloostris noviits olnud ja vaevalt et tal oli seal olnud aega õppida tütarlastega ümber käima. „Kas sa eelistaksid luterlasest prostituuti, õigeusklikku prostituuti, katoliiklikku prostituuti või juudit-“

„Ma eelistan kedagi, kes oskab teha paremini süüa kui mina ise,“ pomises Jakov oma väga väikesi nõudmisi paljastades ja selle peale ei osanud Nohle enam midagi iroonilist kosta.

„Kas tead, Dorothea valmistas jõuludeks imelist lambaliha ...“

Hollandi poole veerevas vankris jätkus juttu kauemaks ning lõunalauda istunud Heinrich Stahlil hakkasid kõrvad hirmsasti sügelema.

Jutt: Kondikeerutaja (Riho Välk)

Sulev rühkis järjekindlalt mööda kraaviäärset võsa lagendiku suunas. See oli nende salajane mänguplats, kus täiskasvanud neid tüütamas ei käinud. Tema, Maimu, Kalvi ja Matsi oma. Viimane oli teda eile õhtul vandeseltslaslikult küünarnukiga ribidesse toginud ja käskinud nii vara kui võimalik kohale tulla. Nii oligi ta oma peenrajupi hästi kiiresti ära rohinud, laudapõranda sõnnikust rookinud ja kiirustas nüüd sõjatandrile, nagu nad seda omavahel kutsusid. Kui Mats juba teda eraldi välja kutsus, siis oli selleks üldjuhul põhjust – oli ta valmis meisterdanud mõne uue mõõga, välja mõelnud mõne uue mängu või oli tal plaanis mõni eriti vigurit täis vemp.

Viimastest okstest enne lagendikku murdis ta hooga läbi ja vidutas varasügiseses päikesevalguses silmi ning hüüdis Matsi. Too askeldas põlvili sõjatandri teises otsas miskit ning viipas talle, kuid andis samal ajal kohe märku, et ta vaiksemalt oleks. Ju on tal midagi eriti salajast käsil. Sulev lonkis Matsi juurde ning teda tabas pettumus – Matsi ees lebas vana Triibik. Ühe kõrva, kriimulise näo ja sabaköndiga kõuts oli olnud üle küla kuulus kakleja, kuid vanus oli nõudnud oma ning kui Triibikut ei oldud enam nädal aega nähtud, siis ega teda enam otsima ei tõtatud. „Ju läks kuskile oma kohta ja kärvas seal, mis temast ikka.” Loom oli kassielu lõpusirgel üsna otsa jäänud, temast oli alles jäänud ainult luu ja pulstunud karvaga nahk. Ilmselgelt oli ta juba mitu päeva surnud olnud ja hakkas juba haisema.

„Matame maha?” pakkus Sulev välja. Mida muud oli ühe vana kõutsilaibaga ikka teha? Miks Mats ta üldse siia oli lohistanud, oli omaette küsimus. Korraks kartis Sulev, et äkki viskab Mats teda surnud kõutsiga, aga Mats ei teinud selliseid lollusi. Võib-olla Kalvi, aga mitte Mats.

„Ei mata midagi, vähemalt mitte praegu,” vaidles Mats vastu. „Mul on temaga palju suuremad plaanid.” „Tahad tüdrukuid hirmutada sellega? Ära parem hakka, pärast tuleb Maimu vanem õde ja saad sellise peapesu, et ise ka ei usu.” Sulev jäi plaanide suhtes umbusklikuks. Kassilaip on ikkagi üks üsna kasutu asi.

„Vaata, ma käisin ju hiietargale sinki ja kaalikaid viimas, tema siis kutsus oma onni, puhus mulle mingit suitsu näkku, keerutas kondivurri mu pea kohal ja ütles, et mul olevat annet. Et selliseid ei pruugi igas külas ollagi ja et tema võtab mu oma õpipoisiks, kui ma kõige esimese ülesande ära teen.”

„Ja mis sa siis tegema pidid, talle kassilaiba viima?”

„Peaaegu. Vaata, ta ütles mulle, et ma seda vigurit üksi teha ei prooviks. Et äkki läheb midagi valesti ja siis pärast on jama kui palju. Muidu hakkavad veel mul vanemad targutama, et miks hiietark mind lollusi tegema ajab, parem on kahekesi vaikselt proovida.”

„No ja mida sa siis proovida tahad? Triibiku uuesti hiiri taga ajama ja kaklema panna?”

„Just nii.“ Matsi vastus muutis Sulevi kohmetuks. Surnumanajad olid ju olemas, aga mitte siinsamas. Nemad olid päris lahinguväljadel, kamandasid kooljate haudkondasid, mitte ei tantsitanud kärvanud kõutse. Oli siis hiietark tegelikult hoopis vana surnumanaja?

„Nii, võta nüüd see,” kamandas Mats ja ulatas Sulevile jämeda malaka.

„Mis ma sul sellega tegema hakkan,” vahtis Sulev nõutult käes olevat malakat.

„Hiietark ütles, et ega surnu äratamine ja käsutamine pole kerge, eriti esimene kord. Et ajad küll surnu üles, tema aga läheb sellest rahurikkumisest püha viha täis ja tuleb surnumanajale otsejoones kallale. Sulle meeldib, kui sa pühapäeva hommikul ausat und magad ja siis sahmakas külma vett krae vahele visatakse? Kujuta nüüd seda ette, aga sada korda hullemini.”

„Tont, ma ei tea nüüd...” Sulevi jaoks hakkas asi üsna imelikuks kiskuma.

„Ära põe, Triibik oli juba vana ja vilets. Ja hiietark ütles, et ega esimesel korral niikuinii ei õnnestu. Ja kui õnnestubki, siis heal juhul siputab natuke ja jääb jälle vakka.” Mats tahtis küll enesekindlalt kõlada, kuid ka tema hääl värises natuke. Ta võttis takuse särgi taskust väikese kondivurri. Sellele olid rohmakalt kraabitud ruunimärgid ning puuritud väikesed augud. Mats hakkas omaette loitsusõnu pomisema ja tõmbas vurri keerlema.

Sulev hoidis hinge kinni ja jälgis Triibikut. Hatune kassiraibe vedeles kindlalt oma kohal. Isegi tuul, mis pani puude varjud koltunud rohul tantsima, ei suutnud tekitada illusiooni, et kass hüppaks kohe püsti ja hakkaks ringi jooksma.

„Nii, proovime uuesti.”

Matsi nägu oli muutunud tõsiseks ning kui eelmine kord oli ta loitsu lausunud pehmelt pomisedes, siis nüüd keerutas ta vurri vihaselt ja otsekui raius loitsusõnu välja.

Triibikul oli Matsi pingutusest ükskõik.

„Äkki ta on juba liiga kaua surnud olnud?” Sulevil ei tulnud ühtegi muud mõtet pähe, kuidas Matsi lohutada. Parema meelega oleks ta kogu selle ettevõtmise siinsamas pooleli jätnud.

„Mis sellest, õige surnumanaja ajab sul ka kõik kondikud üles, Triibik on nende kõrval veel värske liha.” Mats kortsutas kulmu, uuris kondivurri üht- ja teistpidi, pomises veel korda loitsusõnad läbi ja siis näis otsusele jõudvat.

„Tead, mul oli vurr vist valepidi käes. Mõtled küll, et mis vahet on, kumbapidi sa vurri keerutad, aga äkki ikka on”

Sulev ohkas juba kergendunult. Ta tõesti ei olnud tahtnud siin kassilaibaga kaklema hakata. Ei usu, et nüüd vurri ümberpööramine enam midagi teeb.

Mats tõmbas vurri uuesti vilisema ning hakkas loitsu lausuma. Seekord rahulikult ja mõõdukalt. Võib-olla kujutas Sulev seda endale ainult ette, aga vurri heli tundus seekord kuidagi kimedam, see tundus summutavat puude kahina ja vareste kraaksumise.

Nähtamatud loitsuniidid põimisid end Triibiku kehas, äratasid tardumusest tema kondid ja sõtkusid ta ihu, pingutasid kõõluseid ja pungitasid sooni. Esimese asjana tõmbus kassiraibe looka ja värises, siis kostus selle suust kananahka ihule ajav räme kräunatus. Rohmakate jõnksatustega ajas Triibik end püsti ja kiskus küünistega kamarat.

„Töötas,” sosistas Mats enda ette nii vaikselt, et Sulev seda vaevu kuulis. „Ja töötaski, päriselt ka.”

Poisid said imet vaadelda ainult silmapilgu, sest Triibik pööras end ähvardavalt poiste poole, tõmbas ainsa kõrva lidusse, turja küüru ja urises tigedamalt kui kunagi elusast peast.

„Ai kurat,” jõudis Mats öelda, enne kui kassivolask tema suunas sööstis. Siiski oli Sulevi malakas kassist kiirem ning tabas Triibikut sellise jõuga, et kass lendas mitu meetrit eemale. Sulev oleks võinud vanduda, et kuulis murduvate ribide raginat. Triibik aga kohkus sellest ainult mõneks hetkeks ning oli kohe jälle jalul ja valmistus uuesti ründama. Löök oli küll vist mingit mõju avaldanud, sest kime kräunumine lõppes tigeda sisinaga ning kõutsi suust paiskus pahvakas tumedat haisvat löga

Mats pomises omaette koolja vabastamise loitsu, kuid kassikräun kostus sellest selgelt üle ning Triibik oli paari kiire hüppega tagasi poiste juures, põikas Sulevi malakast osavalt kõrvale ning surus oma küüned ja hambad vihaselt Matsile kintsu sisse. Selle peale sai ta aga vastu raske malakahoopide rahe, mis purustas enamuse tema hapraid kassiluid, kuni murdunud kondiotsad nahast välja turritama hakkasid ning roiskunud sisikond mööda Matsi jalga alla voolas. Siiski kiskus ebasurnud kõuts edasi oma ohvri jala kallal, endal rupskirida järel. Mats üritas jõletisest vabaneda, kuid see ei õnnestunud enne, kui Sulev lükkas oma malaka kõutsi kõhu alt läbi, haaras malakal mõlemast otsast kinni ja kiskus küünistava ja ikka veel sisiseva tombu toore jõuga lahti. Mõlema õuduseks viskles raibe maas edasi ning üritas tagasi Matsi juurde jõuda. Isegi pärast seda, kui mõlemad poisid olid malakatele valu andnud ning Triibikust oli alles jäänud kontide ja naharäbalate puder, tõmbles see edasi.

„Kõikide jumalate nimel, oli seda nüüd siis vaja,“ ohkas Sulev ja pühkis laibalt higi. Vere kohin tema kõrvus rauges hetkeks, et asenduda pööritusega ja korraks uuesti tugevneda. Järgmisel hetkel kohtus Sulev hommikul söödud kaalikahautisega uuesti, kui see temast Triibiku kõrvale maha paiskus. Neljakäpukil öökis Sulev mitu minutit, enne kui rampväsinult pikali maha vajus. Alles siis tuli tal Mats meelde.

Mats oli vahepeal oma räbaldunud püksid jalast rebinud, kraavikaldale koperdanud ning hõõrus nüüd veritsevaid kohti värske mudaga. Nähes, et Sulev oli end jalule ajanud, hõikas ta reipalt: „Ära tegin! Ära tegin! Ärkas üles ja puha!”

„Mida sa rõkkad, kuradi tainapea, oleks sul jala otsast närinud!” sõimas Sulev teda vastu, kuid sai aru, et sõber ei tunne suures joovastuses mingit valu, veel vähem häbitunnet. „Mis sa nüüd teha plaanid, jätad selle hunniku siia lurtsuma ja tõmblema?”

„Oota nüüd natuke, ma proovin loitsu uuesti.” Mats suutis erutust vaevu varjata.

„Uuesti? Mis sa ajad ta uuesti püsti? Loll oled või?” Sulev mõtles, et kas äkki peaks Matsile malakaga piki pead andma, äkki loksutab midagi paika.

„Ei, ei, kooljale antud väe äravõtmise loitsu muidugi. Ma proovisin neli korda seda lausuda, aga see kuradi peletis läks selle peale ainult kurjemaks ja lõi küüned-hambad veel vihasemalt mulle liha sisse.”

Mats liipas kassiraipe jäänuste juurde tagasi ja keerutas oma kondivurri selle kohal, samal ajal loitsu lausudes. Proovis ühe korra, proovis teise korra. Kolmandal korral proovis vurri teistpidi, aga kasu ei miskit. Rupskihunnik maas jätkas tõmblemist.

Mats mõtles veidi asja üle järgi ja jõudis otsusele. „Tõin Triibiku laiba koti sees siia, lükkame kotti tagasi ja viime hiietarga juurde. Äkki ma loitsusin midagi valesti.“

Plaan oli lihtne, aga selle teostamine osutus keerulisemaks kui arvatud. Kotisuu oli väike ning kooljakass puikles sinna toppimisele niipalju vastu, kui suutis. Veelgi hirmsam, endine rupskihunnik hakkas järjekindlalt aina rohkem taas kassi kuju võtma. Õõvastava naginaga surusid murdunud luud ennast kokku tagasi, väljavoolanud soolikad volksasid võigaste lurtsatuste saatel kõhuõõnde tagasi ja sellel hetkel, kui peletise üks silmadest uuesti avanes, haarasid poisid uuesti oma malakad ja peksid raibet uuesti. Isegi Matsi vallanud põnevus hakkas aeglaselt lahtuma ja varsti oli ta sama hirmul kui Sulev. Kuna kumbki ei tahtnud lögast tilkuvat ja tõmblevat kotti käes kanda, murdsid nad võsast pika kaika ja riputasid koti kahe vahele ning asusid teele hiietarga onni poole, mis asus tagatipuks teisel pool küla, nii et uudishimulike pilkude vältimiseks pidid nad minema pika ringiga põldude tagant.

Mats tundis, kuidas haavad ta jalas aina rohkem tuikama hakkasid. Pea käis ringi ja üha tihedamini tuli puhkamiseks peatuda, kuid lõpuks jõudsid nad hiietarga juurde. Too popsis maja ees trepil piipu ja jälgis mornilt lähenevaid poisse.

„Läks nihu?” küsis ta otse. Samal hetkel vajus Mats õuele pikali ning hiietark Lembit hüppas kännult püsti. Siis togis ta kepiga kotti, sellest kostus vihast sisisemist.

„Mida pärglit te kokku käkkisite?”

Sulev rääkis kogu jutu algusest peale ära ning Lembit sügas mõtlikult habet.

„Et proovisite vurri ühtepidi ja siis teistpidi? Nojah, ise ma olen loll, ei öelnud Matsile, et sedasi ei tohi. Väga hea, et selle roju siia tõite, muidu oleks väga pahasti läinud. Aga vanakuradi perse, poisile on väge ikka kapaga antud, et kohe esimese korraga sellise naljaga hakkama sai. Sulev, säti Mats vähe mugavamalt, meil läheb siin nüüd aega.”.

Lembit läks tagasi oma onni ja kolistas seal midagi otsides. Sulev sättis Matsi paremini samblale pikutama, kuid märkas selle juures, et sõber oli üleni külma higiga kaetud ja hingeldas kui palavikus, mis ta hirmu ainult suuremaks ajas.

Hiietark tuli onnist tagasi nikerdatud oinakolbaga ja pani selle koti kõrvale maha. Koti ümber aga valas peenikesest mustast liivast ringi ja luges sellele loitsu peale. Siis joonistas söetükiga koti peale mitu ruuni ja lõi heleda plaksuga käsi kokku.

„Nii, sunnik on nüüd kinni seotud, enam ei saa ta Matsist jõudu välja kangutada. Nüüd aga peab Mats ise kooljalt väe ära võtma.“ Selle peale süütas ta mõned oma rohtudest põlema ja puhus Matsile kirbet suitsu näkku, mille peale viimane nägu krimpsutas, kuid silmad avas.

„Üles, poiss, hakkame nüüd su kurakäe loitsu maha võtma. Mine kolba juurde, võta kondivurr välja ja korda minu järel loitsu.” Mats noogutas kahvatu näoga ja kõndis longates oinakolba juurde. Värisevate kätega tõmbas ta kondivurri käima ja kordas hiietarga loitsu. Kotist kostuv sisisemine läks aina vihasemaks, kuid katkes loitsu viimaste sõnade peale nagu noaga lõigatult. Lembit ulatas Matsile ruunidega pihukirve ja käskis sellega vurr puruks lüüa. Purunenud kondikillud pudenesid samblale.

„Sulev, mine too metsa alt hagu, põletame selle roju siinsamas ära, siis on kindel. Mats, sinus on rohkem surnumanaja väge kui sulle paras on, aga seda võin ma sulle kohe öelda, et õnn on sul üks kuradima pirtsakas preilna, hea, et sa talle vähemalt lõpuks meelde tulid. Napilt, liiga napilt pääsesid. Oleksite ta sinna maha jätnud ja niisama siia lonkinud, oleks ta kooljana mööda metsa ringi luusinud ja sinult elujõudu varastanud, kuni sa ise oleks kokku kuivanud ja kärvanud. Aga seda ma ei suuda mõista, kuidas sul kurakäe loits õnnestus. See õnnestub heal juhul korra paarikümne aasta tagant. Ja kes tahakski endale kooljat, kes sõna ei kuula ja elujõudu sööb? Seda tehakse ainult käsukorras mõne suure sõdalase tagasitoomiseks ja siis posivad mitu surnumanajat seda mitu päeva. Läks hästi, et sa sedasi ainult ühe tohletanud kassiroju üles tõstsid, see ei jõudnud sul nii lühikese ajaga kogu elujõudu ära võtta.”

Selleks ajaks, kui päike puudelatvu riivama hakkas, oli tulease hiietarga onni ees tuhaks põlenud koos selle sees olnud kassilaibaga. Sulev vandus, et tema ei proovi kunagi oma elu sees sellist tempu teha. Hiietark aga sügas mõtlikult habet ja tossutas piipu. Seda, et temasugune vana nõid endale veel kõrges eas nii andeka poisi leiab, poleks ta osanud isegi unistada. Iseasi, kas poiss pärast kõike seda kunagi veel loitsukonti keerutada tahab.

Mats aga üritas aru saada nägemusest, mis oli teda tabanud sellel ajal, kui ta onni ees oimetult lebas. Kas see tohutu kooljate sõjavägi, mida ta oli oma vaimusilmas näinud, oli loitsust saadud õudusunenägu? Ei võinud ju olla, tema saab olema kõikide nende ülesaetud kääpajalgade selja taga ning keerutab rohekaid sädemeid pilduvat kondivurri.

Laanetaguse kõige vägevama surnumanaja teekond oli sellel päeval alles alanud.

Jutt: Inimlikkuse puudutus (Maarja Kruusmets)

Hämarat tuba täitis äkki mahedakõlaline muusika. Voodil magava mehe unenorin katkes ning ta pööras teise külje. Tasapisi hakkasid akende eest kerkima pimendavad rulood, nii et hilishommikuse päikese eredad kiired otse magajale näkku langesid. Lõpuks ajas Hugo haigutades käsivarred laiali ning tegi silmad lahti. Oli neljapäev. Seegi hea, töönädal oli peaaegu läbi. Poole tunni pärast ootas teda harjumuspärane keskpäevane koosolek, kus jagati kätte nende veebiajalehes kajastatavad teemad. Ta hüppas kiiresti duši alt läbi ning lasi kohvimasinal valmistada kange tumeda kohvi, mis viimasedki uneriismed ajust peletas.

Minut enne koosolekut istus Hugo oma nutilaua taha ning sättis ette VR prillid. Hetkega oli tema ümber nende toimetuseruum, kus pika laua taga istus kümmekond kolleegi. Füüsilises maailmas ei eksisteerinud nende seltskonnal ruume juba üle kümne aasta, kuid VR keskkond oli vanade ruumide mälestuseks kujundatud nende armsa kontori järgi. Enne koosolekule sisenemist oli mees puutetundlikul lauaplaadil valinud tolle päeva riietuse, mille moodustasid tumesinised viigipüksid, peenikese tumeda triibuga valge triiksärk ning samblaroheline kikilips. Virtuaalsel koosolekul ei saanud õnneks keegi aimu, kes töökaaslastest oli viitsinud end üldse riidesse panna ning kes vaid alukate väel oma voodis lösutas.

“Tere, Hugo!” sõnas mehe kõrval istuv naisreporter naeratades, paljastades oma veatu valge hambarivi. Tema pruunid silmad särasid kelmikalt, kui ta lisas: “Ma näen, et sa oled täna riietumist oma tavapärase pühendumusega võtnud.” Ta silus kõrva taha oma pehmelt kuklale puntrasse sätitud heledatest juustest välja libisenud juuksesalgu.

Huvitav, kas ta näeb ka päriselt selline välja, mõtiskles Hugo. Ta polnud juba aastaid ühtki oma kolleegi silmast-silma näinud. Vanemaid olijaid ta teadis, kuid Marie oli nendega liitunud vähem kui aasta tagasi. Üldiselt loodi VR tegelased, vähemalt töökohal, ikka reaalse inimese põhjal, kuid mõne tõsisema füüsilise puudujäägi korral oli lubatud virtuaalset töötajat pisut tuunida selleks, et nii tema ise kui kolleegid end kokku saades paremini tunneksid.

Kui ka viimased hilinejad olid koosolekule jõudnud, mõni ilmselt alles otse voodist, jagas peatoimetaja Kristjan välja päevateemad ja -ülesanded.

“Ja sulle, Hugo, on mul üks eriline maiuspala varuks,” pöördus ülemus Hugo poole, kelle vahepeal uitama läinud tähelepanu selle peale jälle kiiresti koondus. “Sina saad täna öösel minna väliuurimistööd tegema.”

Hugo võpatas. “Mis mõttes, ma pean inimeste sekka minema või?”

“Inimeste sekka jah,” noogutas Kristjan. “Otsi aga oma parim mask ja kindad välja, sest ma tahan, et läheksid ja leiaksid mõne puudutusprostituudi. Tee temaga juttu, osta kasvõi teenet, kui vaja, aga ma tahan homme õhtuks ettekannet sellest, millist elu need mehed ja naised seal tänavatel elavad.”

“Aga see on ju seadusevastane tegevus, nii teenuse pakkumine kui ostmine. Mis siis, kui ma vahele jään?” Hugo süda peksis meeletult rinnus kogu selle plaani peale mõeldes.

“Ära muretse, küll ma siis klaarin selle ära. Soov selle loo järele tuli palju kõrgemalt, kui sa oskaksid isegi mõelda. Sina oma tasase ja sõbraliku olekuga suudad neile naha vahele pugeda ning mingitki infot välja meelitada, olen selles kindel. Kui sa ka ühe õhtuga hakkama ei saa, võid tööks lisaaega saada, kuid mitte rohkem kui nädala. Kas on selge?”

Hugo noogutas tummalt, tabades silmanurgast Marie suuresilmse, pisut kohkunud ja kaastundliku pilgu. Koosolek kestis tavapärase hooga veel oma pool tundi, kuid mees ei suutnud sellele keskenduda. Silme ees keerlesid juba kujutluspildid õhtuhämaruses mööda vanalinna luusivatest salapärastest inimestest, kelle ta tavakodanike vahelt kuidagi ära tundma peaks. Ta otsustas öösel igaks juhuks pipragaasi taskusse pista - mine neid hulle tea, äkki kargavad veel ilma loatagi kallale.

Kohtumise lõppedes olid Hugo närvid ikka pingul. Ta vahetas riided ning istus oma velotrenažöörile, sättides jälle VR prillid pähe. Spordisaalid oli lõplikult suletud peaaegu seitsme aasta eest, mil enamik elust peale tõsist linnugripilainet virtuaalreaalsusesse kolis. Spordivarustust sai koju rentida, samuti kasutada reaalse treeneri virtuaalteenuseid. Kokkuvõttes ei erinenud kogemus kuigi palju sellest, mida ta füüsiliselt spordiklubis kohal käimise aegadest mäletas. VR prillid olid muutunud väikeseks, pisut päikeseprillidest kogukamaks, ning nende küljes olid elektroodid, mis meelekohtadele kinnitudes suutsid edastada ajuimpulsse VR keskkonnale, mis kohandus sujuvalt indiviidi füüsilise reaalsusega. Nii nägi treener täpselt, kui palju Hugo pingutas ning millal tal puhata oli vaja. Seekord otsustas ta treenerist loobuda ning sõita omaette, keskendudes silma ette kerkivale maanteele.

Millal oli viimane kord, kui ta reaalses elus mõnele inimesele otsa vaatas? Hugo ei mäletanud. Juba aastaid oli kehtinud maskikandmisnõue, mis sujuvalt läks üle kohustuseks töötada kodunt igal võimalikul juhul. Peale kümme aastat tagasi üle käinud koroonalaineid tuli gripipandeemia, seejärel hakkasid pead tõstma juba ammu unustatud haigused, mille vastu üha enam inimesi oma lapsi vaktsineerimast keeldus. Ja kui viie aasta eest kohutav Marburgi viiruse puhang Aafrikast üle maailma rullus, viies endaga mõne kuu jooksul kaasa miljoneid inimelusid, oli selge, et tagasiteed endise elu juurde ei ole. Lisaks maskile pidid inimesed avalikus ruumis kandma ka ühekordseid kindaid. Toidupoed olid ammu suletud, esmatarbekaupu pakkusid apteegid. Riided, elektroonika, meelelahutus, haridus - kõik käis läbi veebi. Ja punkt, mis Hugole tema ülesande juures kõige rohkem muret tekitas - väljaspoole enda leibkonda jäävate inimeste puudutamine oli keelatud, vahele jäämise korral võis korrarikkujat oodata isegi kuni üheaastane vanglakaristus. Ja niisugustes tingimustes pidi ta minema keset ööd raha eest puudutusi ostma!

Hugo ohkas, viskas VR prillid trenažööri kõrvale lauale ja pühkis laubalt higi. Trenn ei olnud tema meeleseisundit kuidagi parandanud. Ta tõusis, et õhtuks riided välja otsida. Seejärel käis ta duši all, seadis äratuse kella kümneks õhtul ning lasi suhu doosi unerohtu. Parem end välja puhata, magades ei saa närveldada.

Kella helina peale oli Hugo hetkega voodist väljas. Tema uni oli olnud rahutu, täis nägudeta inimesi, kes, käed õieli, tema poole tammusid, et teda oma embusse haarata. Tema süda peksis ikka veel.

Väljas oli juba pime. Hugo oli selle eest tänulik. Vähemalt varjas teda selle õhtu ülesande täitmisel öö ise. Ta tõmbas selga mustad teksad ja tumesinise jope, valis kõige suurema ja tumedama näomaski, mida suutis enda kogust leida. Ka kindad olid mustad. Kapuutsigi pähe tõmmanud, tundis ta end selles justkui kaitseriietuses palju kindlamalt.

Tema kodust Liivalaia tänaval ei olnud palju maad Tatari tänavale, kus kuulujuttude järgi mitmeid puudutusprostituute luusimas võis kohata. Ta lonkis mööda tänavat ning hoidis silmad lahti. Tal polnud aimugi, kuidas neid inimesi ära tunda. Inimesi oli väljas vähe, enamik neist astus sihikindlal sammul enda ümber pilke heitmata. Kõle tuul puhus Hugo kapuutsi vahelt sisse ning algav vihmasadu lisas ebamugavust.

Peale tundi tulemusteta jalutamist oli mehel külm ning tema tennistes jalad olid niisked. Ta oli just otsustavalt otsa kodu poole pööranud, kui märkas järsku ühe kangi all seismas naist, kes ei kandnud kindaid. Naine oli ümarik, pikkade pruunide juustega, mis valgusid tema mütsi alt õlgadele. Rohelised silmad tema maski kohal sihtisid enesekindlalt Hugot.

Mees võpatas sisimas. Tal polnud ühegi võõraga enam kuid silmkontakti tekkinud. Ta ei mäletanudki, kui omapärane tunne kellelegi päriselt silma vaatamine oli. Ta pööras pilgu kähku kõrvale, kuid naine ei kavatsenudki teda niisama mööda lasta, vaid tegi paar tõtakat sammu ning jäi tema kõrvale kõndima.

“Hei, kuidas läheb?” küsis ta. Tema hääl oli madalapoolne ja nurruv, kõditades Hugo kuklakarvu.

“Pole viga,” ühmas mees. Võõra lähedus oli harjumatu ning ta sundis end mitte eemale tõmbuma.

“Mida sa siin öösel ka teed? Ma märkasin sind juba ennist, kui minust esimest korda mööda jalutasid.” Hugo tundis endal naise pilku, kuid ignoreeris seda.

“Niisama hingan värsket õhku. Ega päevad läbi ei saa ju kodus istuda.” Mehele hakkas kohale jõudma, et äkki oligi ta leidnud selle, keda otsis. Ajakirjanikuinstinkt hakkas tööle ning aitas tal mõtteid koondada.

Naine turtsatas. “Ei saa jah, aga ometi seda ju inimesed tänapäeval ainult teevadki. Ma näen vaid ühtesid ja samu nägusid õhtust-õhtusse, need on eesliinitöötajad, kes paratamatult peavad ka nüüd tööl käima. Teised,” ta viipas valgustatud akendega eluhoonete suunas, “käivad heal juhul vaid aknast välja vaatamas.”

“Õhtust-õhtusse?” uudishimutses Hugo ja vaatas nüüd sihilikult naisele otsa. “Kas oled ka eesliinitöötaja?”

Üle naise näo valgus kaval naeratus. “Mulle meeldib end selleks pidada küll.” Nad olid peatunud ühe suure kastani all, mis kõvemate tuulepuhangute ajal neid väikeste okaskeradega pildus. Naine pööras end kehaga mehe poole. “Ma pakun inimestele midagi eluks ja terviseks hädavajalikku, millest nad viimastel aastatel ilma on jäetud.”

Hugo tundis kehatemperatuuri tõusmas, kui ta naise pilku hoidis ja küsis: “Mida siis?”

Naine sirutas käe Hugo näo suunas ja vabastas tema maski ühe kõrva tagant. Siis puudutas ta peoga mehe põske. Tema käsi oli kinnaste puudumisest hoolimata soe, saates üllatavalt meeldiva judina läbi Hugo keha.

Naise pöial silitas õrnalt mehe põske. “Kuidas meeldib?” küsis ta pärast hetke, mil Hugo oli unustanud kõik muu peale selle ebahariliku kontakti. Mees suutis vaid noogutada.

Naine naeratas. “See on vaid eelmaitse. Korralik elamus on aga hinnaline.”

Hugo tundis, et on valmis maksma ükskõik, mida naine vaid küsiks. “Ma tean,” vastas ta. “Tahaksin proovida.”

Naine astus talle nii lähedale, et Hugo võis tunda sügisõhtus tema nahalt õhkavat soojust. Juba see omaette oli midagi erakordset. Siis aga kaotas naine vahe nende vahel ja asetas oma käed ümber mehe. Hetkeks ei teadnud Hugo, mida teha, kuid siis meenus talle midagi aastatetagusest ajast. Ta tõstis samuti käed ning embas naist vastu. Nii nad seal seisid, inimtühjal tänaval, külm vihm krae vahele valgumas, samas kui mehe seest kerkis esile midagi suurt ja sooja, mis levis tema keskmest üle kogu keha sõrme- ja varbaotsteni välja. Kallistus lõppes kiiremini, kui ta oleks tahtnud. See oli justkui suussulav koogitükk, millest tal lubati võtta vaid üks amps.

“See teeb kakskümmend viis eurot.” Naise häälde oli sugenenud asjalik noot, mis Hugo jalamaid unelusest välja tõi.

“Ma annan sulle viiskümmend, kui sa lihtsalt minuga veel pisut juttu ajama nõustud,” vastas mees. “Ma pole ammu ühtegi päris inimest näinud.”

Naise silmad maski taga naeratasid. “Olgu pealegi.”

Nad jalutasid aeglaselt mööda ümberkaudseid tänavaid. Hugo hoidis end tagasi, et mitte siseneda oma harjumuslikku ajakirjanikuhoiakusse, mis oleks naise ilmselt eemale peletanud. Selle asemel jutustas ta pisut endast ning oma igavatest nelja seina vahel veedetud päevadest. Tasapisi avanes ka naine ning tema jutust korjas mees kild killu haaval kokku piisavalt materjali oma artikli jaoks.

Kell oli juba üle südaöö, kui Hugo lõpuks end kodu poole asutas.

“Ma olen ikka siin,” sõnas naine talle veel hüvastijätuks. “Oled alati teretulnud.”

Mees noogutas ja tõstis hüvastijätuks käe. Minekule pöördudes polnud ta küll naise ütluses kindel. Tal polnud aimugi, millisel eesmärgil oli temalt artikkel tellitud või mida võimud selle infoga peale hakata kavatsesid. Igal juhul plaanis ta oma kirjutisest välja jätta täpse kirjelduse, mis võiks kedagi selle konkreetse inimeseni juhatada.

Järgmise hommiku koosolekul oli Kristjan väga rõõmus, kuuldes, et Hugol õnnestus juba esimesel ööl artikliks vajalik info koguda. Kolleegide tungival nõudmisel jutustas ta lühidalt oma eelmise õhtu kogemusest. Kuid kui Marie talle sügavalt silma vaatas ja küsis, kuidas puudutus tundus, oli ta kiivas oma südant avama.

“Polnud viga,” kehitas ta õlgu. “Ma saan aru, miks valitsus on sellised asjad keelanud, kuid mulle isiklikult ei tundunud selles midagi halba.”

Päeva jooksul artikli kallal töötades ei saanud Hugo kuidagi rahu. Kirjutamine sundis teda möödunud sündmusi läbi elama ning ta tundis tänaval kohatud võõrast naisest kummaliselt puudust. Õigupoolest tundis ta puudust tema kätest enda ümber ning tema soojusest oma naha vastas. Ei arvukad snäkid, lemmikmuusika ega trenn täitnud mehes seda tühimikku, mille olemasolust tal enne eelmist õhtut aimugi polnud. Vägisi hoidis ta end tagasi, et mitte tänavale toda naist otsima joosta. Oli ebanormaalne, et midagi nii head oli seadusevastane, nii et seda pidi otsima pimedates nurgatagustes ning maksma ühe hetke eest kallist hinda.

Õhtu jõudes nokitses Hugo ikka veel oma loo kallal. Tal polnud ammu ükski töö nii kaua aega võtnud. Ta tahtis, et see oleks täiuslik.

Poole üheksa paiku helises ootamatult Hugo uksekell, pannes teda võpatama. Ta ei oodanud ühtki saadetist. Heitnud pilgu uksekaamera ekraanile, avas ta üllatunult ukse. Marie pruunid silmad ning ettevaatlik tervitusnaeratus UV-valguse maski taga olid päriselus sama ehedad kui virtuaalses koosolekuruumis.

Mees vaatas kärmelt koridoris ringi ning kutsus naise sisse alles siis, kui oli veendunud, et keegi neid pealt nägemas ei ole.

“Mida sa siin teed?” küsis ta Marielt vist pisut järsemalt kui vaja, sest naise naeratus sulas tema näolt ning tema hääl värises pisut, kui ta vastas:

“Vabandust, ma ei oleks pidanud tulema. Ma parem lähen ära.” Tema käsi oli juba ukselingil, kui Hugo sellest instinktiivselt kinni haaras.

“Ei, oota, ma ei mõelnud seda nii. Ma olin lihtsalt üllatunud ja pisut mures. Sellest võib pahandus tulla.” Marie vaatas mehe kätt oma käsivarrel ning Hugo lasi temast kähku lahti. “Vabandust,” lisas ta rutakalt.

Naine pöördus tagasi tema poole. “Ära vabanda. Selle pärast ma tegelikult tulingi.” Tema hääl oli kõhklev. “Viimati puudutas mind mu ema viis aastat tagasi, enne kui ma Tallinna kolisin. Ma pole kõikide nende haigustega julgenud oma vanematele kogu selle aja jooksul isegi külla sõita.” Ta silmad tõmbusid uduseks ning ta pööras pilgu mehelt ära. “Ma lihtsalt nii väga igatsen, et keegi mind kasvõi korraks hoiaks.”

Hetkeks oli Hugo üllatusest tumm. Siis osutas ta riidekapile. “Võta mantel seljast, ma lähen teen teed.”

Luuletus: Kalevipoja katsumused Soome sortsi juures (Tõnis Hallaste)

Kalevipojale tuli kord pähe

Soomemaa sortsiga katsuda jõudu.

Otsustas, et põhja poole siis läheb,

et tema nimi neil’ tekitaks õudu.

Peagi siis jõudiski ta lossi juurde

Seejuures mõnel ehk pitsitaks põis

Sest et sorts seadnud end lossi, nii suurde,

Sangar ent naeris! Ja uksele lõi.

Hüüdis: „Ma saabund! Su maha nüüd koksan!"

Hiiglaslik sorts kohe uksele tuli.

„Kuka mind häiritsee? Kes tömbab oksa!”

(Veits segakeelne on soomlase mulin.)

„Ah, see ju sina! Sa sisse nüüd astu!

Puhka veits, läbisid lahe ju jalul.

Enne, kui sinuga jöudu ma katsun,

pakuks ma Sulle üht tilgakest ölu."

Muidu me sangar eal õlut ei põlga –

Kui seda pakutakse, võta heaks!

Seekord ta otsustas, tahtmist et salgab:

Soomlaste õlu ju pole nii hea!

Sorts ütles: „Tundud mul ikka veits pödur,

kuigi sa eestlaste võitmatu hiid.

Langend su läbi ehk mõnigi södur,

neil aga turvise all ainult siid.

Sortside lastel on meillä üks mäng,

millega hakkama võiksid ehk saada.

Võta nüüd kätte ja vääna see kang,

muidu Su, väeti, siit minema saadan!”

Võttis siis sangar ja painuta' püüdis

Aga sel kangil on miskit vist viga...

Vähene trenn või on miski muu süüdi,

kang, raisk, ei paindu - no on alles siga!

Sorts õlgu kehitas, pomises: „Nörk...

Aimasingi, nähes öblukest keha

ja väikseid käsi, mis äbarusmärk.

Vöid oma töestuseks miskit muud teha.

Muide, nüüd taipan, miks Sa jahi ajal

ennast ei usalda. Ütlen nii, sest Sa jahiretkedel koeri ju vajad,

nii Irmit kui Armit kui ka Mustukest.”

Kalevipoeg veidi hämmingus oli -

polnud tal' ealeski öeldud veel „nõrk".

Ütles siis sortsile: „Uus katse vali!

Kõike võin teha, ei ole ma kõrk."

Sorts õlgu kehitas: „Hädine oled,

pole sust vördväärset vastast küll mulle.

Kui tahad kakelda, sisse sa tule,

alista algul mu vaartädi Julle.”

Sisse kui läksid, siis vaartädi nägid -

oli ta vana ja krimpsus ja puha.

Kui ütles: „Terrrrve," siis kostus vaid kägin

Tundus, et ainuski puude teeks tuhaks.

Kalevipojale tundus see kerge -

„Võtan ja alistan, nii et käib raks!"

Kisklema asudes tundus ent nõrgem

ta eide kõrval kui mõnigi laps.

Kanguta' proovis ja peksta ta püüdis.

Miski siin tundus ent veits imelik.

Viga ei teinud, vaid valu käes hüüdis,

kui tabas teda üks hea roundhouse-kick.

Kalevipoeg küsis: „No mis siin on lahti?

Kuidas ma täna siin tundun nii nõrk?"

Kuidas on mul täna nii vähe mahti?"

Sorts ainult naeris: „Oh, oleks sa tark!

Ainult siis taibanuks, valesti miski.

Teadsin, su jõud on ju päratu suur.

Kuulsin, et tuled, ja võtsin ma riski,

öelda nüüd võin, kus su nurjumisjuur.

Alguses kartsin, et õlut ei võtnud -

kuidas saan tembuta' sinuga siis?

Seda polnd tarviski üksnes seetõttu,

et oled rumalam kui mõni siil.

Mõtlesid, kangi jaoks tarvis vaid jõudu.

Su kahjuks nõnda see siiski ei ole.

Oh, kuidas Sul silmad täis läksid õudu.

Lõpuks võin põhjuse öelda Sull’ nüüd.

Jumalik leppimus kangi sees peitus:

eelarvamuseta avatud meel.

Kangist ei saanudki saada Sa võitu,

ei seda leidu siinilmas ju veel.

Aga see mammi, kes võitmatu oli,

see, kes su hõlpsasti virutas porri -

kuna mul öelda nüüd sulle on voli -

oli maskeerunud härra Chuck Norris."

Muidugi! Selgitus selgitas kõik!

Polnudki tugevus jätnud ta hätta.

Siiski, jääks mõttetuks see külaskäik,

kui ta ei annaks nüüd sortsile tappa.

Kalevipojal neist tempudest villand.

„Sorts, raibe, hakkame kisklema nüüd!

Tahaksin lõpuks ma teada, raisk, millal -

millal võiks kostuda su surmahüüd!"

Sorts aga tema ees minema hajus:

oli see viimne tüng teab mitmekordne.

Kalevipoeg ohkas, vaikides tajus:

kui pole vägevam - ehk siis on võrdne.

Joonistas Kadri Kosk

Raamatukatkend: "Sidrunkollane planeet" (Leonid Kaganov)

Katkend jutust "Aeg oli selline"

Alfred vaatas illuminaatorisse, mina aga silmitsesin tema õlgu. Mehel oli seljas minu kingitud T-särk kirjaga „If you read this, you are not alone“. Värvid olid korduvast pesemisest pleekinud, „not“ peaaegu täielikult kustunud, kuid mul oli hea meel, et ta kannab minu kingitust.

„Tobe, kas pole?“ pomises Alfred, pööramata pilku Golandalt, planeedilt, mis hõljus suursuguselt meie tähelaeva väljasirutatud päikesepatareide all. Olime rippunud juba pool aastat selle orbiidil. „Loota nii mitu sajandit, et me pole Universumis üksi, võtta viimaks vastu läkitus kolme tuhande valgusaasta kauguselt, ehitada valmis tähelaev, tungida läbi ruumi, kihutada siia... ning leida eest üksnes varemed ja luud?“

Ma hingasin sügavalt sisse – näis, nagu jääks kajutis õhku väheks, tuli tahtmine avada illuminaator nagu õhuaken ja lasta sisse värske tuul kõigilt neilt sügaval meie all ujuvatelt meredelt ja arhipelaagidelt. Kuid meid ümbritses orbiidi vaakum, Golanda õhust aga oli parem sootuks vaikida...

„Sa räägid kogu aeg meist, aga kujuta ette, mis tunne oli neil? Nemad ju lootsid, et keegi mõistusega olend kuuleb nende signaale ja nad polegi enam üksi Universumis.“

Alfred noogutas mõtlikult.

„Aga on ka plussid,“ jätkasin mina.

„Mis plussid?“ imestas Alfred. „Planeet on surnud, tsivilisatsiooni pole, informatsiooni pole, datakeskused on põrmuks pudenenud, Erik püüab õppida keelt teeviitade järgi...“

„On olemas putukad ja molluskid.“

„Need on olemas ka Maal!“ Alfred tõstis käed traagiliselt püsti.

„Aga meie ekspeditsioon?“

Alfred vajus mõttesse.

„Jah,“ tunnistas ta, „see on parim asi minu elus. Me teeme inimkonna ajalugu. Inimesed on suurepärased ja sina oled lihtsalt aare. Ma armastan sind.“ Ta andis mulle plaksuga musi põsele, istus põrandale ja sättis kõrva vastu mu kõhtu. „Kuidas meie Johnny seal elab? Mulle näib, et juba liigutab!“

„Sulle näib...“ ütlesin ma naeratades.

Uks lendas lahti ja kajutisse tormas Jacques. Ta nägi välja nagu sasitud papagoi.

„Alik, Mila, sööklas...“ alustas ta lävelt, kuid jäi äkki vait. „Vau, siin algab ju kohe seks!“ lõpetas ta lugupidavalt.

„Astu sisse, Jacques!“ ütlesin ma naerdes. „Seksi ei tule.“

„Miks küll kõik naised mulle alati seda ütlevad?“ teatas Jacques tehtult.

„Kas isegi Alissa?“ Ma naeratasin.

„Meie Melissaga lihtsalt istusime siin ja rääkisime sellest, kui hea, et me kõik kohtusime...“ ruttas selgitama Alik.

Jacques silus oma juuksepahmakut ja kõndis kajuti teise otsa.

„Te oleksite ju niikuinii kohtunud!“ ütles ta. „Sina, Alfred, oleksid olnud näiteks kasvuhoonete seadistaja! Sina, Mila, aga oleksid kutsunud välja spetsialisti! Tema aga oleks lennanud sinu juurde Kuule, sättinud kõik korda ja öelnud: „Ma’am, töö on valmis! Kuidas tasute?“ Ja siis hakkab Mila ae-eglaselt õlapaela alla laskma...“

„Tola,“ hüüdsin ma naerdes. „Mida siis täna süüa antakse?“

„Süüa?“ ei saanud Jacques aru.

„Sa ju astusid sisse sõnadega, et sööklas...“

Jacques lõi endale peoga vastu laupa.

„Jah!“ hüüatas ta. „Sööklas! Sööklas algab praegu Eriku ettekanne! Neurovõrk sai polaarkäsikirja dešifreerimisega hakkama!“

Alfred lausa vilistas.

Ma tõusin püsti nii järsult, et pea hakkas ringi käima.

„Kas minu neurovõrk dešifreeris polaarkäsikirja?“ küsis Alfred õhinal. „Kas me saame nüüd sellest keelest aru? Kas Erik suutis selle läbi lugeda? Mis seal on?“

„Ootad spoilereid või?“ Jacques viibutas sõrme. „Erik ütles, et seal on täielik põrgu. Ja selgunud on hukkumise saladus.“

Mõnda aega olime vapustatult vait. Seejärel puhkes Alfred naerma ja lõi Jacques’ile vastu õlga.

„Ma oleksin juba peaaegu uskuma jäänud!“

„Kas mängite kokku või?“ küsis Jacques solvunult. „Viskad teiega nalja – usuvad. Räägid tõtt – hirnuvad naerda. Kas ma hakkaksin niisuguste tõsiste asjade üle nalja heitma?“

„Jah!“ hüüdsime Alfrediga nagu ühest suust ja isegi Jacques hakkas naerma.

Sööklasse oli kogunenud oma poolsada inimest. Erik Smolenski seisis projektori kõrval, ta silmad särasid. Viimaks astus otsustaval sammul sisse Mark Johann isiklikult ja istus esimesse ritta. Tema suur kiilas pea õõtsus projektori valgusvihus.

„Hakake peale, Erik!“ kamandas ta.

„Okei,“ alustas Erik. „Noh, nagu te kõik teate, leiti lõunapoolusel jaam, kus mitmemeetrise jääkihi all...“

„Teame, lase edasi!“ hüüdis Alfred.

„Õige!“ toetati teda.

Erik takerdus.

„Kuid alguses pean ma siiski tänama oma kolleege – lingviste, programmeerijaid, kes nägid nii palju vaeva, dešifreerides seda planeedi ainsat...“

„Kuradile need eessõnad!“ hüüti jälle ja Mark Johann koputas vastu tugitooli selga – kas siis nõustumise märgiks või kuulajate korralekutsumiseks.

„Niisiis,“ pahvatas Erik, „täna hommikul leidis neurovõrk võtmestruktuurid ja pani püsti lingvistilise korpuse. Ning käsikiri oligi dešifreeritud!“

Saalis puhkes aplaus.

„Käsikiri on mahukas,“ jätkas Erik. „See on väga ilus. Kuigi me ei saa kunagi teada, kuidas see keel räägituna kõlas. Tekstis on kirjeldatud Golanda katastroofi samm-sammult. Lühidalt: tsivilisatsiooni hukutas ajuparasiit.“

Sööklas võttis maad hauavaikus.

„Seda parasiiti,“ jätkas Erik, „on kirjeldatud väikese sitikana, kellel on ühendus endataolistega. Võimalik, et midagi raadiolainete- või telepaatiataolist. Koos moodustavad nad kollektiivse mõistuse nagu näiteks mesilasperel. See on alternatiivne mõistus, mis on seadnud eesmärgiks tsivilisatsiooni hävitamise. Sitikas tungib märkamatult ajju, laseb välja niidid, kinnitub neuronvõrku ja võtab isendi käitumise oma kontrolli alla. Sellest hetkest muutub parasiidi ohver elusaks relvaks. Golanda inimesed jätkasid tavalist eluviisi ja väliselt polnud neis märgata mingit muutust: nad käisid endiselt tööl, naersid, veetsid aega perekonnaga, tegid karjääri, kuid tegelikult polnud nad enam inimesed – isiksus oli kustutatud ja kõik teod olid suunatud tsivilisatsiooni hävitamisele, võimu haaramisele ja parasiitide levitamisele. Nakatunud tegid pealtnäha tavalisi toiminguid, milles oli raske märgata sabotaaži, kuid igaüks neist täitis oma osa hoolikalt koordineeritud programmis ja selles oli nende jõud. Sellepärast ei märgatudki katastroofi kohe. Aga kui märgati ja püüti vastupanu organiseerida, oli juba hilja: vastupanu peamised koordinaatorid olid muutunud juba ise süsteemi osaks. Ajju kinnistunud sitikas soetas järglasi. See toitus kudedest, paljunes, uued parasiidid lahkusid kehast ja levisid uute ohvrite otsinguil edasi, kuni vallutasid kõik arhipelaagid... Siinkohal käsikiri katkeb.“

Saal vaikis vapustatult.

„Issand,“ sosistas Alissa mu kõrval, „ma juba tunnen, kuidas mul ajus miski ringi roomab!“

„Kas see sitikas on elektrooniline või bioloogiline?“ küsis keegi.

„Bioloogiline,“ vastas Erik. „Teda kirjeldatakse kui väikest koonust, millel on mälumissõrg ja kaks käpakest.“

„Aga see on ju hõõgmardikas!“ hüüatasin ma endalegi ootamatult.

„Jah,“ nõustus Erik. „Käsikirjas räägitakse, et mardika keha helendab öösiti.“

Äkki meenusid mulle fotod Golanda helendavatest varemetest, mida katsid hõõgmardikad nagu pehme samet. Samasugusesse sametisse olid mähkunud ka surnud linnade gigantsed tornid öise taeva taustal... Nüüd ei näinud ma nendes helendavates varemetes enam midagi liigutavat ega ilusat. Võpatasin, peale kippus iiveldus.

„Erik,“ kostis Ignatus Dubois’ pehme hääl. „Aga kuidas siis Golanda inimesed hõõgmardikatest midagi ei teadnud, kuigi elasid nendega samas keskkonnas miljoneid aastaid? Või ilmusid need välja ootamatult? Või muteerusid?“

„Ei tea,“ vastas Erik ausalt. „Parem oleks küsida bioloogidelt. Kuid lingvistina võin öelda, et hõõgmardikat tähistab käsikirjas märk „iš“. See on tuntud kirjamärk, mida oleme kohanud ka varem. Sellel on palju tähendusi. Tänavasiltidel tähistab see valgustust. „Enne pööret lülitage tuled sisse“ või „Valgustite müük“. Tähemärk näeb välja nagu koonus, üleval kaks käpakest. Sellepärast ma arvangi, et sitikas on olnud kogu aeg. Igal juhul veel enne kirjaajastut.“

„Aga kuidas need sitikad omavahel ühendust peavad?“ küsis Alfred.

„Ei tea.“ Erik raputas jälle pead. „Võibolla ei teadnud seda ka käsikirja autor.“

Mark Johann tõstis käe, paludes vaikust.

„Kolleegid, täname Erik Smolenski rühma hiilgava avastuse eest!“

Ovatsioonid ei tahtnud kaua lõppeda.

„Täieliku teksti panen üles teaduslikku baasi. Kui on küsimusi...“ alustas Erik, kuid siis tõstis Alissa käe.

„Kas see mardikas on ohtlik?“

„Muidugi.“ Erik sirutas peod põranda kohale, nagu püüaks ta siit, orbiidilt planeeti silitada. „Tulemust me näeme, tsivilisatsioon on hävitatud.“

„Ei!“ hüüdis Alissa. „Kas see on ohtlik Maa inimestele? Meile?“

Näod tõmbusid naerule, sest Alissa rääkis sageli igasugust jama. Jacque avas juba suu, et nalja heita, kuid Erik jäi tõsiseks.

„Ma ei tea,“ ütles ta.

Klaus Fahri tillukesse kajutisse oli kogunenud hulk rahvast – istuti põrandal, voodil, isegi laual. Klaus naeratas valgete hammaste välkudes, mehe silmad särasid, kuid ma nägin, et ta oli pärast lendu väsinud. Kui poleks olnud musta, aafriklase nahka, oleks Klaus paistnud kahvatuna.

„Ühesõnaga,“ kõmistas Klaus madalal häälel, nagu oleks tema tursunud huulte vahel uidanud kaja, „meile anti ettevalmistusteks kolm tundi, siis – kõik süstikusse ja teie juurde orbiidile. Igasugune töö planeedi pinnal on häireolukorra tõttu lõpetatud. Baas on konserveeritud: maha jäi kõik, ka näidised. Mille nimel? Kuidas ma oma dissertatsiooni lõpetan?“

„Kas see dissertatsioon käsitleb hõõgmardikaid?“

Klaus noogutas.

„Muidugi, sealhulgas. Kuigi hõõgmardikad pole just kõige huvitavam liik. Vaat kiilid! Nende tiivad pöörlevad mingis soomusmuhvis, nad on nagu väikesed helikopterid! Mine või lolliks! Keegi ei osanud arvatagi, et eluslooduses võib sündida pöörlev mehhanism!“

„Aga hõõgmardikad?“ kordas keegi visalt.

Klaus jäi keset kajutit seisma ja hakkas õlgu sirutama.

„Mida siis hõõgmardikatest? Nemad roomavad, helendavad kaunilt. Paned skafandri selga, lülitad muusika sisse, lähed välja varemetesse. Seisad seal ja kõik seinad su ümber hiilgavad...“

Alissa hammustas äkki huulde ja nihutas end kaugemale.

„Kas sa käisid nende juures tihti? Võibolla oled juba ise... seesamune...“

Klaus hakkas kõlatult naerma.

„Mul oli ju skafander seljas!“ kinnitas ta.

„Käi õige Wanda juures ära, las ta kontrollib sind...“ ei andnud Alissa järele, kuigi siit-sealt kostis „tss!“.

„Kuulge, mina ei usu parasiiti,“ jätkas Klaus tõsiselt. „Kas siis hõõgmardikas tappis ära kohalikud inimesed, kohalikud loomad, seejärel mereelukad ja töötab sellest ajast peale kolm tuhat aastat tänavavalgustuses?“ Mehe nägu tõmbus tusaseks.

„Aga miks mitte?“ küsis Alfred.

„Eelmine hüpotees rahuldab mind täielikult. Supernoova purse seletab kõik.“

„Seda pole tõestatud!“ vaidles Alfred vastu. „Me pole leidnud sobivat supernoovat.“

„Leidsime. Ja isegi rohkem kui ühe,“ sekkus jutuajamisse Jafar. „Nii arvab Mark Johann.“

„Tema pole astronoom!“ vaidles Alissa vastu.

Jafar vaatas talle hämmastunult otsa.

„Kapteni pressisekretär ei tea kapteni eriala!“

„Mark Johann on filosoofiadoktor!“ pareeris Alissa jaheda väärikusega.

„Astronoomia.“

„Filosoofia! Ma olen näinud dokumente!“

„See on lihtsalt üldine nimetus!“

„Jafar, sa oled ikka päris loll!“

Vaidlejate jagelusse sekkus taktitundeliselt Ignatus.

„Lapsukesed, me ei tulnud siia vaidlema. Klaus, räägi meile, kas hõõgmardikas võib tungida Maa inimesse?“

„Ei.“

„Miks?“

„Neil on kõik hoopis teine!“

„Aga sealsed inimesed nägid ju välja peaaegu nagu meie!“ vaidles Alfred vastu.

Klaus ohkas häälekalt ja liigutas oma võimsaid sõõrmeid.

„Alik, vaat sina oled programmeerija, kujuta ette oma programme. Sarnaste ülesannete jaoks on ühesugune disain, sees aga on erinevad programmeerimiskeeled, erinev kood või mis seal on...“

„See pole päris nii,“ ütles Alfred, „aga ma sain aru, millest sa räägid. Kas see peab tähendama, et meisse hõõgmardikas tungida ei suuda?“

„Täielikult välistatud,“ kinnitas Klaus. „See on ju fluoril põhinev orgaaniline elu. Kõik on teistsugune! Isegi kitiini asemel on neil fluorfungiin. Hapnik on neile kahjulik.“

„Mitte alati,“ sekkusin mina. „Nad vajavad ka hapnikku, metabolismi jaoks. Taimed taluvad üldse hästi hapnikku, minu kasvuhoone maises atmosfääris õitseb terve peenratäis kohalikke liaane. Ka paljud valgud on meil sarnased. Kohalikud putukad aga, kui ma õigesti mäletan, pidasid Schulzi katsetel vastu hapnikurikkas atmosfääris tund aega ja vaakumis ööpäeva.“

Klaus vaatas tagasi.

„Mila! Oled ikka sina kah! Vastu pidama ja ellu jääma – need on kaks eri asja. Mina suudan hingamist kinni pidada kaheksa minutit, see aga ei tähenda, et mul õnnestuks veekogu põhjas ellu jääda! Metabolism on teistsugune, teistsugused on proteiinid ja rakumembraanid! Sa oled ise bioloog, vaata hõõgmardikat, mis parasiit see on? Ta on loodud nii, et närib kivisse augukese, pressib oma keha sisse ja tõstab kaitseks välja käpakesed!“

Kõik vajusid mõttesse.

„Kas nad närivad hästi?“ küsis Jafar. „Kas nad skafandri suudavad läbi närida?“

„Jama!“ hüüatas Klaus ja hüppas püsti.

„Aga miks ta niiviisi märatseb?“ küsis Alissa kahtlustavalt. „Võibolla ongi juba läbi närinud?“

Klaus kaotas lõplikult kannatuse. Ta tormas kapi juurde, võttis sealt oma skafandri ja sirutas Alissa poole, kuid too põrkas õuduses tagasi. Siis andis Klaus skafandri Jafarile.

„Uurige!“ kisendas ta. „Minu juuresolekul! Et enam poleks mingeid küsimusi! Otsige auke! Puhuge! Kas taskulampi vajate?“

Ignatus köhatas.

„Lapsukesed, meil kõigil oleks aeg... Klaus on pärast lendu väsinud“

„Ma pole väsinud!“ pahvatas Klaus. „Mul on kõrini! Teist! Hõõgmardikas ei suuda midagi läbi hammustada! Tal pole hambaid! Tal on mälumissõrg, mis teritab ja jahvatab! Teie, teoreetikud, istute orbiidil, te pole kordagi planeedile laskunud ja räägite muinasjutte meile, välirühmale, kes on pool aastat seal all elanud ja töötanud! Kas teist keegi on hõõgmardikat üldse näinud? Elusat, mitte fotol?“

Klaus libistas pilgu üle kokkutulnute.

„Anna õige!“ Ta sirutas otsustavalt käe ja võttis Jafarilt skafandri. Sobras taskus, siis teises, õngitses välja tillukese läbipaistva katseklaasi ja tõstis võidurõõmsalt üles. „Vaadake ise!“

Keegi ei liikunud.

Ma tundsin jälle iiveldust.

„Sina...“ surus Alissa läbi hammaste. „Kas sa tõid hõõgmardika laeva?“

„See on surnud ! Valisin spetsiaalselt välja juba kärvanud sitika!“ seletas Klaus. „Ta on keramiidist katseklaasis! Ma töötasin nendega kolm kuud, nad roomasid mul töölaual, teie aga räägite siin muinasjutte...“

Taas võttis maad hauavaikus, kõik vaatasid katseklaasi ja selle põhjale kerra tõmbunud tumedat mügarat.

Kõik peale minu.

Ma panin käe Alfredi kaela ümber, tõmbasin ta endale ligi ja sosistasin vaikselt kõrva: „Ta liigutas...“

„Liigutas?“ Alfred tardus ja suunas pilgu katseklaasile.

Võtsin ta käe ja surusin oma kõhu vastu.

„Johnny liigutas...“

Alfred vaatas mulle otsa, mõistmata, millest ma räägin, kuid siis äkki pistis Alissa kõrvulukustavalt kisama ja tormas nagu püssikuul kajutist välja.

Ma istusin Alissa kajutis ja hoidsin tal õlgade ümbert kinni. Enam ta ei värisenud, hüsteeriahoog hakkas mööduma.

„Ma ei taha surra!“ kordas Alissa. „Mulle tundub, et miski juba roomab mu pealael!“

„Seal ei rooma keegi, see olen mina, ma paitan sind.“

„Miski liigutab end mu lauba taga!“ habises Alissa nutuselt.

„Need on hirmud, mis sul seal liigutavad,“ selgitasin ma kannatlikult. „Ära küta end üles. Hõõgmardikas on ohtlik ainult neile, kohalikele. Ma olen bioloog.“

„Sa oled botaanik!“ märkis Alissa ikka veel nuuksudes. „Te ei näe oma katseklaasidest kaugemale! Isegi Mark Johann ei tea, mida nüüd teha!“

„Küllap tema juba teab...“

„Ta oli täna ise nutma puhkemas!“

„Alissa, kaptenid ei nuta!“

„Sa lihtsalt ei kuulnud tema häält, kui ta Wandaga rääkis!“

„Miks Wandaga?“ küsisin ma nõutult.

„Nad on ju klassikaaslased, lapsepõlvesõbrad!“

„Mul polnud aimugi...“

„Muidugi sa ei tea! Ta peaaegu nuttis, kui rääkis: „Wandake, mis küll teha? Mul lasub kohutav vastutus, ma vastutan inimeste eest, mul on olemas kõik instruktsioonid – kuidas toimida sõja puhul, avarii puhul, mässu puhul, isegi infektsiooni puhul, aga niisugust õudust üheski instruktsioonis pole! Meil puudub side Maaga ja Maa on kolme tuhande valgusaasta kaugusel! Me ei tohi tagasi minna, kui on väikseimgi võimalus, et oleme muutunud ohuks inimkonnale! Me ei saa ka jääda, sest Maa saadab välja päästelaeva, siin aga on vastas Tema. Käsikirja ja kõik jäljed on ta selleks ajaks muidugi hävitanud!“.“ Alissa pööras oma äranutetud näo minu poole ja ma kallasin talle uuesti vett.

„Kes on hävitanud?“

„Inimkonna vaenlane! Parasiit, kes hakkab meie hulgas levima! Käsikirjas on öeldud, et keegi ei tea, kuidas teha vahet terve...“ Äkki jäi Alissa vait, vaatas mulle kahtlustavalt otsa, lükkas mu käe põlglikult oma õlalt ja tõusis.

„Jäta mind, Mila,“ ütles ta kõlatult. „Praegu pole õige aeg mööda kajuteid käia, praegu hoolitsegu igaüks enda eest.“

Ma ohkasin, soovisin talle head ööd ja astusin koridori.

Kõndisin sillani.

Siin oli vaikne, hiigelsuure illuminaatori taga hõljus jälle Golanda päevane külg. Planeet nägi välja nagu tohutu taldrik. Hiigelsuur ja ääretult Maad meenutav, ainult et kontinentide asemel paistsid seal arhipelaagide tihedad külvid. Justkui oleks keegi purustanud mandrid nagu pruunid kuivikud ja puru kollase supi sisse puistanud.

Selja tagant kostis sahisev heli. Ma pöörasin end järsult ringi ja pistsin talumatust õudusest röökima: minu ees koridori pimeduses seisis inimesekasvu kohutav koletis, kombitsatekimbud põrandani rippumas...

Tõlkinud Arvi Nikkarev

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 06/21 (Laura Loolaid)

Kümme aastat Räpina ulmeloomemaja (Reaktor)

Välkintervjuu: Meelis Kraft, otse romaanivõistluselt! (Laura Loolaid)

Thalberg. Irving Thalberg. (Kalver Tamm)

Päeva materjal Wikipedias mais 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 6: Diagnoos: malehaige (Rauno Pärnits)

Artikkel: Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama roboteid (Taivo Rist)

Ulmeühingu tegemistest (Veiko Belials)

Sarjaarvustus: Invincible (Riho Välk)

Raamatuarvustus: Kaidi Kangur „Tumedam poolus“ (Leila Liivak)

Raamatuarvustus: Roger Zelazny “Igikelts ja tuli” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Maniakkide Tänav “Laevakaitsjad” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Stanislav Lem “Robotite muinasjutud” (Mairi Laurik)

Reaktori juttudest 05/21 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 6/21

Uudiskirjandus 06/21

Jutt: Supervõime (Triinu Meres)

Jutt: Haldjanõidus (Mia Lisette Tamme)

Jutt: Ussisugu (Leila Liivak, Kaidi Kangur)

Jutt: Heinrich Stahl ja elavad surnud (Helga-Johanna Kuusler)

Jutt: Kondikeerutaja (Riho Välk)

Jutt: Inimlikkuse puudutus (Maarja Kruusmets)

Luuletus: Kalevipoja katsumused Soome sortsi juures (Tõnis Hallaste)

Raamatukatkend: "Sidrunkollane planeet" (Leonid Kaganov)