Peatoimetaja veerg 06/22 (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Kas Stalker on juba hääletatud?

Ah et ma ise? Ei, mõned palad on lugeda, siis saan veel ühes kategoorias punkte anda. Ma varsti, ausõna!

Aga kas Estconi-kirjapanek on tehtud? Minul on! Keedan hommikuputru nagu mullugi, muidusöödikutele rohke võiga, mitte-võisöödikutele ilma. Ja kes teab, äkki õnnestub sel aastal ka Udus üks mitteametlik seinaleht-Reaktor kokku panna?

Senikaua aitab Reaktor hetkeks reaalsusest välja astuda - et pärast kosutatuna tagasi tulla, ikka rahu eest ja külma vastu, resoluutselt.

Kirjutage ja joonistage, olge valvsad algavate konkursside osas.

Reaktori nimel

Laura Loolaid

(Kaane panin seekord omal volil kokku; modell-organismina debüteerib ürgoru-sammal).

Algab ulmeloomingukonkurss! (Reaktor)

Tallinna Keskraamatukogu kuulutab ulmekirjanduse päeva raames välja ULMELOOMINGUKONKURSI ülilühijuttudele ja ulmepiltidele.

Konkursitöid võib saata 1. juulist 31. augustini 2022 ning osaleda saab kahes vanusegrupis: 13-26 aastased ja 27+. Ootame ulmežanris omaloomingut kahes vormikategoorias:

ÜLILÜHIJUTUD ulmežanris (sh kõik alamžanrid), pikkusega kuni 2 A4, eesti keeles ja varem avaldamata (sh võrguväljaannetes)

ULMEŽANRIS KUNSTITEOSED suurusega kuni A3 (digitaalse pildi lühem külg peab olema vähemalt 800 pikslit, pildi pikem külg peab olema alla 3500 piksli), omaloomingulise sisuga ning varem avaldamata (sh võrguväljaannetes)

Töid hindab ulmekirjanikest, kunstnikest ning raamatukoguhoidjatest koosnev žürii. Auhinnad panevad välja kirjastus Lummur ja Tallinna Keskraamatukogu, võidutööd avaldatakse võrguajakirjas Reaktor.

Loomingukonkursi võitjad kuulutatakse välja Tallinna Keskraamatukogu ulmekirjanduse päeval (17. september 2022). Autasustamisest teavitatakse avalikkust Tallinna Keskraamatukogu kodulehe ning muude kanalite kaudu.

Loomingukonkursi korraldamist toetavad Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital, Raamatukogude aasta 2022, kirjastus Lummur, ulmeajakiri Reaktor.

Täpsemad reeglid ja lisainfo:

keskraamatukogu.ee/ulmepaev

Pärnu õpilaste filmifestival 2022 (Tauno Rubin)

Septembris 2021 Pärnu noorte poolt ellukutsutud ja Pernova hariduskeskuses resideeruv Pärnu noorte televisioon oli 25. mail Pärnu Apollo kino suures saalis esmakordselt toimuva Pärnu õpilaste filmifestivalile peakorraldajaks. Ürituse gala nägi välja pea sama glamuurne kui mõnel suuremal filmifestivalil. Vaadati kõik festivalile esitatud üheksa tööd ära ning parimatele jagati ka preemiaid. Žüriisse kuulusid Mikk Granström (üks PÖFF korraldajatest), Verner Vilgas (ERR operaator), Helevi Jurjev (BFM tudeng) ja Rebeka Kask (“Papade ja mammade” väike Lenna ning “Tagurpidi torn” filminäitleja).

Festivali eesmärkideks oli:

• Noorte loovuse kasvatamine

• Noorte esinemisjulguse ja eneseväljenduse suurendamine

• Noorte omaalgatus ja organiseerimine

• Koostöö arendamine noorte endi kui ka Pärnu haridus- ja noorsootöö asutuste vahel (Pärnu haridusvõrgustiku tugevdamine)

• Tuua Pärnu noori ja noorte tegevusi rohkem pilti

• Võimalus Pärnu nootel diskoritel või bändidel esineda

• Luua uus iga-aastane noorteürituse sari

Filmide professionaalsus pole selle festivali peaeesmärk, vaid see, et me teeme kõik koos ühte ägedat ja toredat asja ning naudime selle tegemise protsessi.

Filmižanrideks olid:

1. Animatsioon (2D või 3D)

2. Dokumentaal (mõne hoone- , kogukonna- või Pärnu inimese lugu vms)

3. Mängufilmid (õudusfilm, põnevusfilm, komöödia)

Eriauhind oli JustFilmi poolt vaba pääs sügisel 2022 toimuvale PÖFFi filmifestivali suurele ekraanile/linale päris kinos ehk siis, see film sai ka PÖFFi kavasse.

Filmitiimides osalejate vanusevahemik oli 7-17a. Festivalile esitati algselt 21 filmiideed, millest üheksa jõuti lõplikult ka valmis. Festivali külaliste tagasiside oli see, et antud õpilaste filmifestival peab kindlasti toimuma ka järgmisel aastal. Publiku hulgas tekkis juba noortel palju uusi ideid järgmise filmifestivali tarbeks ning tekkisid ka uued filmihuvilised, kes on moodustanud oma kooli juurde ka filmiklubisid.

Järgmiseks toome ära kõigi üheksa filmi sisu ja žürii kommentaarid.

1."Kas taksot saaks?" - Jõõpre kool

* Põnevusfilm, kus noor neiu Hanna Bell lahkub sõbranna juurest. Bussipeatusesse jõudes avastab ta, et viimane buss on just läinud ning tellib koju saamiseks takso.

Kõik ei lähe aga plaanipäraselt...

* "Kas taksot saaks?" võitis parima mängufilmi auhinna ning ka parima filmiplakati kujunduse auhinna.

* Žüriiliikmed kommenteerisid antud filmi järgmiselt:

1. Väga tõsine lugu. Autorid olid filmiga palju vaeva näinud ja see tasus ära! Tulemus oli väga hea ja filmi vaadata oli väga huvitav.

2. Hea film! Algusest peale oli huvitav jälgida, kuhu see lugu välja jõuab. Filmi alguses ma oleks võib-olla kasutanud kaamera töös natuke rohkem erinevaid nurki, aga võib ka nii. Taustaheli kasutamine tekitas põnevust juurde. Näitlejate töö oli hea, vaataks nagu päris filmi :)

3. Mulle meeldis see film väga. Filmi mõte iseenesest oli õpetlik ja väga kaasahaarav, näha on et on vaeva nähtud. Kindlasti oli kohe näha et oli filmitud õigetel hetkedel nii, et ööstseen pimedas ja hommikused varavalges. Hea kostüümide valik ja klippide edasiliikumine. Muidugi oli ka häält väga hästi peale võetud. See oli väga väga mõtlemapanev film. Ütleks, et vähese tekstiga kuid väga suure looga film.

4. Näha on, et filmiga on korralikult vaeva nähtud. Kohe alguses püüab vaataja pilku ning on põnev lõpuni välja. Kaameratöö on väga hea, filmitud heade nurkade alt. Mineviku klipp näeb mustvalgena väga tuus välja, mulle meeldib selle lahendus, stsenaarium ning on hästi aru saada, et tegemist on kellegi meenutustega. Tooksin vaid välja selle, et natuke raske on nii tugeva kajaga tekstist täpselt aru saada ja antud stseen annab palju olulist infot, mis aitab püänti paremini mõista. Alguses mul jäi segaseks, miks just Hanna tapeti, aga kui mineviku osa uuesti hoolikalt üle kuulasin, siis jõudis asi kohale. Režii poolest näevad kaadrid väga head ja mõnusalt kunstilised välja. Metsastseenides kiidan kihilist näitlejate paigutust ehk nagu ka päriselus keegi on ühes kohas, keegi kuskil eemal ning antud stseenis, kui pere annab ütlusi, siis samal ajal taustal pildistatakse laipa ning see mõjub väga reaalsena ja annab pildile palju sisu juurde. Ka jaoskonnastseen mõjub väga reaalsena, mul tekkis tunne, et vaatan mingit Netflixi krimiseeriat. Kiidan ka jaoskonna set design’i tegijat, klassiruumist oli suudetud väga usutav jaoskond teha. Näitlejatöö oli ka väga hea ja usutav. Kui filmimaailmas ei peaks mingil veidral põhjusel läbi lööma, siis uurijateks saaksite kindlasti!

Vaata filmi:

https://youtu.be/5s8HAShO6kU

2."Friida" - Pärnu Vabakool

Friida on üks armas tüdruk, kes igatseb väga endale sõpra. Ühel ilusal päeval kohtub ta oma uue sõbraga ja nad elavad õnnelikult üheskoos edasi.

* "Friida" võitis parima animafilmi auhinna.

* Žüriiliikmed kommenteerisid filmi järgmiselt:

1. Väga armsad tegelaskujud ning ilus värviline set design. Vahepeal oli natuke raske aru saada, milline tegelane täpselt räägib, kuna kõik liikusid, aga sain ikka järjele. Häälnäitlejad olid super ning vau, millised vokaalsed võimed kolmel tüdrukul võivad olla. Kui on huvi, siis selles osas täiesti potentsiaali üks hetk äkki Disney filmidele heli peale lugeda. Film jooksis ladusalt ning oli ühtlaselt kokku monteeritud, liikumine kaadrist kaadrisse oli loogiline ja arusaadav. Kaamerapilt oli kvaliteetne ning väga leidlik lahendus animafilmile, tehes seda näidendi formaadis. Süžee osas väga ootamatu, et nii armas poiss nagu Kusti spioon oli, aga tore, et kõik lõpus positiivse lahenduse sai!

2. Väga südamlik lugu, ei osanud arvatagi, et vaatan selle huviga lõpuni :) Lahe :) Kohati tekkis küsimus, kes tegelastest räägib, aga sain suht ruttu järje peale. Tublid olete :)

3. Filmil on lugu ja sisu, millel on ootamatu lõpp, kuid sujub õnnelikult. Eriti meeldis mulle tausta kujundus, kuna oli värviliselt ka sürrealistlik. Natukene oli raske aru saada milline tegelane räägib. Muidugi meeldis see et stsenaarium koosnes tänapäevast ja ka fantaasiast ja kriminullist.

4. Väga vahva teostus ja hea lugu, autorid on suutnud lugu jutustada kaasahaaravalt ja põnevalt.

Vaata filmi:

https://youtu.be/TOGNysHO-KA

3."Loodusmaja nõid" - Pernova Loodusmaja huviring Loomariigi saladused

Põnevusfilm räägib läbi müstilise nõialoo sellest, kuidas õpetajaamet ei ole laste seas hinnatud ning kuidas looduses tahetakse olla ja loodusmajas käia, kuid vähem mõeldakse selle peale, et loodus meie ümber koosneb väga paljudest erinevatest elusolenditest, kellel on kõigil oma lugu. Amatöörlik põnevusfilmi-jutustus 3 tüdruku nägemuses.

* "Loodusmaja nõid" pälvis parima näitleja auhinna (kummitus).

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Peaosalise hea näitlejatöö. Mina oleks kasutanud taustaheli mõnedes kohtades, oleks põnevust rohkem tekitanud :)

2. Loo lahendus on väga huvitav. Fantaasiarikas lugu, mida toetas hea pildikeel.

3. Pikk film, kuid sisu on ja kindlasti ka väga õpetlik lugu. Tüdrukute näitlemine oli väga hea.

Vaata filmi:

https://youtu.be/SoMLUkauWe0

4."Tõstamaa noortekeskus" - Tõstamaa noortekeskus

Film räägib Tõstamaa noortekeskuse algusaegadest kuni tänase päevani.

* "Tõstamaa noortekeskus" võitis festivali parima dokumentaalfilmi auhinna.

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Droonikaadrid on alati lahedad, aga algus läks natuke igavaks, oleks võinud erinevate nurkade alt seda maja näidata, lähemalt, kaugemalt, kiiremad plaanide vahetused, montaaž. Naljatamisi isegi mõtlesin, et kui seal oleks olnud taustaks natuke salalikum ja kõhedam muusika, siis oleks see hea algus mingile õudusfilmile :) Kaameraga ruumide näitamise juures oleks ma kasutanud statiivi, saaks parema ülevaate, kuskil üldplaan, otsa kohe mingi huvitav detail sellest :) Teksti oleks võinud toetada reaalsed inimesed, tegevused. Anu Petersoni intervjueerimist 2+ minutit ühes plaanis läks igavaks, vahepeal oleks võinud näidata ka intervjueerijat ning katta Anu kattematerjaliga, millest ta sel hetkel rääkis :) Siin räägib minus uudiste operaator ja monteerija :)) Fotoseeria oli hea, mina kasutan fotode puhul alati pildi liikuma panemist, ma ei tea, kuidas teil need võimalused on. Üks asi, mis minu töö alati raskemaks teeb, on fotod, mis on tehtud nii öelda püstise nutikaga, kus teles näidates jäävad küljed mustaks, loomulikult saab need küljed alati "värvitud", kordades suumituna, udutades sama fotot kasutades :) Aga lõpp hea, kõik hea, vox populi lõpus pani asjale toreda punkti :)

2. Filmi alguses torkab silma kohe väga südantsoojendav droonikaader. Drooniga oli hästi filmitud ja muusikavalik oli super! Kõik kirjeldasid uhkusega oma saavutatud tulemust noortekeskuse näol ja see oli väga armas. Loodan, et nende noorte unistused täituvad noortekeskuses peagi.

3. Väga südamlik dokumentaalfilm ja hea on näha, et noortel on nii hea koht, kus olla. Film on tehtud südamega, lisaks tunnustus ilusa pildikeele eest.

4. Film algab uhke droonivõttega, mis mulle väga meeldib. Algusteksti poleks isegi vaja olnud, vaid oleks olnud võimalik noortekeskuse uhke logo droonikaadri peale panna ning sealt üle minna järgmistele kaadritele. Algus venib natuke pikaks, et oleks võinud droonikaadreid pisut lühemaks lõigata. Keskusest endast oleks võinud ka paigalkaadreid teha, sest vahepeal läks pilt liikumise tõttu natuke rabedaks. Voiceoverid hästi tehtud, tekst oli peale loetud selgelt ja arusaadavalt, kuid tähtsamad märksõnad oleks võinud tekstina videol välja tuua. Muidu montaaž ja üleminekud erinevatelt kaadritelt hästi tehtud ja nägi disainilt hea välja. Tore, et ka arhiivis on sorimas käidud ning videosse kaasatud, kuigi ka neid oleks võinud natukene lühemaks lõigata. Väga hea, et tegite ka intervjuu. Teinekord teha seda natuke vähem kajavas ruumis. Intervjuu oleks võinud teha ka praeguste või mõne endise töötajaga. Muidu intervjuu küsimused olid hästi koostatud ja sisukad. Kuna tegemist on siiski filmiga, siis natuke norin keskmise osa üle, kus mitu minutit järjest ainult pilte näidati. Selle oleks ka saanud intervjuude või arhiivimaterjaliga asendada. Lõpuosa oli jällegi väga tore ja vahva, et noortekeskuse ausad külastajad ka filmi kaasasite. Eriti meeldis lõpukaader, väga laheda nurga alt filmitud ja tore trikk noormehe poolt! Loodan, et poisid saavad soovitud baari basseiniga! Dokumentaalfilmi näol võtsite endale paraja pähkli, kuna see on animafilmi kõrval teine žanr, kuhu alla läheb väga palju aega, vaja teha sügavat eeltööd ja lõpuks see kõik omavahel kokku sobitada. Aga saite kokkuvõttes väga hästi hakkama ja usun, et video on tulevikus järgmistele dokfilmi tegijatele heaks arhiivimaterjaliks ning heaks meenutuseks.

Vaata filmi:

https://youtu.be/uHg47fnVWA0

5. "Klassiöö" - Pärnu Vabakooli 5. klass

Õudusfilm räägib hirmsa loo, kuidas 5. klass korraldas klassiöö, ning kus õpilased hakkasid vaime välja kutsuma.

* "Klassiöö" sai auhinnatud nii parima muusikavaliku poolest kui ka valitud rahva lemmikuks.

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Õudus-sugemetega film, mis vahepeal ajab hirmu nahka küll. Õudukat on keeruline teha, aga autorid said sellega hästi hakkama.

2. Hea lõpuga film. Kohatine taustamuusika kasutamine andis sellele loole palju värvi juurde.

3. Tean selliseid klassiöid ja olen isegi nendes osalenud, kus kutsutakse vaime välja ja tehakse nalja. Selle filmi puhul meeldis mulle väga pealelugeja puhas, selge diktsioon. Ning taustamuusika valik. Kuna filmis osales palju inimesi, siis mulle meeldis kõigi koostöö.

4. Issand, kui hirmus film, aga mulle meeldis. Stsenaariumi poolest lahe mõte ning painav lõpp. Montaaž oli hästi tehtud, taustalood hästi valitud ja heli omavahel sujuvalt seotud. Kui hirmsad kohad algasid, siis ka kaameratöö läks rabedaks, aga siin see andis just filmile dramaatilisust ja ärevust juurde. Ouija-boardi stseenid olid hea nurga alt võetud ja mõjusid reaalsena. Tore oli näha, et ka õpetaja oli kaasatud filmi näitlejana. Film mõjus alguses nagu dokumentaalfilmina, aga see ongi hea, kuna õudusfilmide puhul tavaliselt sellist taktikat kasutataksegi, et vaatajal eriti hirmus hakkaks.

Vaata filmi:

https://youtu.be/BFLiApSuEjY

6. "Loodusmaja Kratt" - Pernova Tehnikamaja Filmimeistrid huviring

Põnevusfilmis on Kratt suures linnas suletud ühte majja. Tema süda ihkab loodusesse, aga ta on kohustatud tööd tegema. Selle jaoks on Kratt endale töö tegemiseks valinud just Pernova Loodusmaja.

* "Loodusmaja Kratt" oli Pärnu õpilaste filmifestivali parim žanrifilm.

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Kratt on lõputu inspiratsiooniallikas ja hea on näha, et noored tegijad on leidnud taaskord uue võimaluse seda lugu jutustada. Film oli tehtud südamega ja hästi :) Ma annaks sellele filmile oma hääle, kes võiks teie festivali võita.

2. Head pimeduses filmitud plaanid, valgusega mängimine, kohatine õudusfilmi tunne tekkis :) Intensiivne muusika tekitas põnevust juurde. Pealeloetud tekst filmi alguses ja lõpus oli hea, ma oleks seda rohkem kasutanud. Kokkuvõttes hea reklaamfilm Loodusmajale :))

3. Alguses ei oskagi nagu midagi kommenteerida, kuid mulle meeldib, et mõte oli nagu natuke siuke vlog. Huvitav pealkiri ja väga huvitav kostüümivalik, mida viidi kokku Pernova loodusmajaga. Võibolla oleks võinud rohkem teksti olla kuid, mulle meeldisid pimedas kaadrid.

4. Visuaalselt väga leidlik ja lahe. Nägi natuke nagu õudusfilm välja, aga Krati näol oli tegemist laheda tegelasega, nii et see mõjus lõpuks lõbusalt. Tekstilugejal väga hea tonaalsusega hääl, tundub, et oleme leidnud Turovskile mantlipärija. Natuke jäi segaseks sisu poolest, et kas siis Kratti aeti taga või anti talle ülesandeid või oli hoopis tegemist tema elu ülevaatega. Mõned stseenid venisid liiga pikaks, aga muidu on näha, et elutingimuste poolest on loodusmaja Kratile super koht.

Vaata filmi:

https://youtu.be/qjRU9kGNbpI

7. "Nõia saladus"- Pärnu Vabakool

See on põnevusfilm, kus keset kraaksuvaid vareseid ja kisavaid kajakaid elab üks eriline pere. Neil on erilised koduloomad ja erilised vaenlased. Ja kui nad ikka veel ei jookse, siis nähtavasti hauvad nad uut salaplaani mõne vaenlase vastu.

* "Nõia saladus" sai festivali parima kostüümi auhinna.

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Nõia saladus - väga hea teostus, palju on vaeva nähtud kostüümidega ja need sobivad antud filmi väga hästi. Eripreemia heade kostüümide eest :)

2. Võtteplatsiks surnuaeda kasutada, väga hea mõte. Kostüümid olid lahedad, nõid oli päris nõia moodi :) Hea kaameratöö+näitlejad.

3.Näha on et Halloween on teemaks võetud ja film iseenesest on väga ootamatu. Vahepeal ei ole sõnad arusaadavad, kuid sisu on väga loov ja emotsiooni on tugevalt välja toodud tegelastes.

4. Väga sobiv koht on leitud võtteplatsiks. Sobis loo sisuga väga hästi ning oli põnev vaadata. Hästi oli kokku monteeritud ning kaamerasse püütud huvitava nurga alt kaadrid. Võibolla, et müstilisemat meeleolu luua oleks võinud mingit muusikat ka taustaks kasutada ning vahepeal läks heli lendlema, kuna kaameramees oli näitlejatest liiga kaugel. Muidu väga uhked kostüümid ja loodan, et otsustatakse sõbranna ikkagi ellu jätta!

Vaata filmi:

https://youtu.be/9R2YeOoJjeM

8. "Peale tunde" - Pärnu Vabakool

Kuna lapsed jäävad koolis peale tunde, siis hakkab juhtuma midagi kummalist. Lastele on see suureks üllatuseks, sest jääb arusaamatuks, kas see oli unes või ilmsi.

* "Peale tunde" pälvis festivalil parima näitlejatöö preemia.

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Mulle meeldis, kuidas film edasi liikus, vihjed vaimult on väga hea mõte ja ootamatu. lõpplahendus oli tore.

2. Kollide lood on alati lahedad, noored said sellega hästi hakkama, mahajäetud kirjad, kaameraga kaasa jooksmine ning muusikaklassi ukse avamine, mille taustal murelikud tüdrukud, see oli hea :)

3. Vahva sisuga lugu, täitsa põnev hakkas, et mis nüüd siis saab. Kummitus alguses suutis mind ka ehmatada, aga väga lahe kostüüm. Film on hästi monteeritud, läheb sujuvalt edasi, kaamera kvaliteet on ka väga hea ning vähe tekib hägusust. Näitlejad mõjuvad loomulikuna ning näha on, et asjaga on vaeva nähtud. Võib olla oleks kuskile taustaks ka muusika taha sobinud, aga filmi ajal ma isegi ei pannud tähele, et seda pole, nii et otsest puudust ka ei tundnud. Võtke ikka teinekord kummitus ka onni kampa!

4. Lustlik põnevuslugu, noored autorid on teinud filmi rõõmuga, mida on väga hea näha :)

Vaata filmi:

https://youtu.be/I2A26x0rwUA

9. "Seotud" - Roosi Mai Järviste

Filmi teemaks on kõiki inimesi ühendav, meis kõigis ühiselt peidus olev, olgu selleks siis hing või kollektiivne alateadvus (sümboliseerib must kast). Film räägib erinevate maailmade (millest igaüht iseloomustab erinev olek: eesmärgitu kiirustamine, voolamine, mõttetu rutiin, sotsiaalsed maskid (nii teiste kui enda ees) ning sealsete karakterite seotusest (sümboliseerivad mustad nöörid). Selle mittemärkamisest ja ühendatuse vaikselt avastamisest. Selle vastu mässamisest. Sellest põgeneda püüdmisest ning lõpuks sellega leppimisest ning ühtseks olendiks, massiks, võibolla kollektiivseks alateadvuseks sulamisest.

Filmi autor soovib uskuda, et kogu maailmas valitseva valu, sõdade ja jõhkruse keskel võiks olla meis kõigis ju ka midagi ühendavat ja siduvat. Midagi, mida avastades, tihemini teadvustades võiksime elada suuremas kooskõlas, ilma üksteist tapmata ning loodust hävitamata.

*Roosi Mai Järviste film pälvis parim operaatoritöö preemia ning valiti ka välja suurele PÖFF suurele linale.

* Žürii kommentaarid filmile:

1. Väga ilusa pildiga õpetlik lugu. Mulle meeldisid autori valitud kunstilised vahendid, sh oli lugu jutustatud pildis, pilt rääkis, see on filmikunstis kõige tähtsam. Helikujundus ja muusika valik toetas samuti lugu. Ootan juba autorite järgmist filmi.

2. Seotud on vägagi päevakohane film, kuigi seotud me oleme olnud kogu aeg, vahel rohkem vahel vähem. Ja see seotus on pildikeeles väga hästi välja toodud, hea mõte. Taustamuusika toetab seda kõike.

3. Uskumatult õudne ja sügavamõtteline film. Ausalt pani mõtlema, et issand kui erinevad me oleme, kuid kui piiratud on meie elu. Kaamera töö oli vapustav. Ma ei oskagi seda sõnadesse panna.

4. Vau, no see oli tõeline mängufilm. Väga kunstilise sisuga ja tore näha, et noored nii mõtlemapanevaid ja sügavamõttelisi stsenaariume kirjutavad. Väga esteetilised kaadrid ja võttepaigad. Hästi olid kooliruumid muudetud lahedateks võttepaikadeks, ei saanud alguses arugi, et tegemist klassiruumidega on. Kaameratöö super, stsenaarium super, muusikavalik super, kõik oli super. Film on juba kõrgkooli tasemel kvaliteediga ja näha oli, et tugevalt on asjaga tegeletud ja vaeva nähtud. Mul ei olegi midagi rohkem öelda, sest see oli lihtsalt nii hea.

Vaata filmi:

https://youtu.be/VvSqRKZMecw

Jälgi Pärnu noorte televisiooni YouTubes ja Facebookis!

https://www.youtube.com/channel/UCfV-6sko0MRIwXwBsmBh-cg/videos

https://www.facebook.com/noortetelevisioon

Artikli autor Tauno Rubin on Pernova Hariduskeskuse “Filmimeistrite” huviringi juhendaja, Pärnu noorte televisiooni ja Pärnu õpilaste filmifestivali eestvedaja.

Ajarändude seatavad võimalused ja piirangud maailmaloomes (Mairi Laurik)

Ettekanne Algupärase Lastekirjanduse Päeval, Tartus 13. aprillil 2022

Ma räägin täna ajarännuraamatutest eesti lastekirjanduses, kuid selleks, et sellest kõigest selgemalt rääkida, peaksin ma ajas tagasi rändama… Mida ma paraku ei oska. Nii olemegi jõudnud esimese paradoksini. Ajarännuga ongi selline kummaline lugu, et vahet pole millises suunas rännata, ootab ees hunnik paradokse. Kui rännata ajas tagasi, võib juhtuda, et muudetakse midagi, mille tulemusena see rändaja ise ei sünnigi. Kui rännata aga tulevikku, tekib küsimus, kas sellega võetakse inimeselt ära tema tulevikuotsuste valikuvabadus. Seega: segane, veider, kummastav ja ikka veel arusaamatu, kuid lummav sellegipoolest.

Liikudes ulmefändomites, kus arutletakse suurtele suunatud ajarännuraamatute üle, siis pole olemas ainsatki raamatut, mille juures ei saaks välja tuua mõnd detaili, mille peale autor mõelnud ei ole. Ka siin ja täna pikemalt jutuks tulevates raamatutes algab kõik pisut segaselt ja lõpeb võimalusega ülemõtlemisest peavalu saada. Kui te kohtute ajarännuraamatuga, mis näib lihtne ja arusaadav, siis ilmselt ei ole tegemist just ülemäära täpse “ajarännu” raamatuga.

Tänase ettekande pealkiri sai küll ambitsioonikas nagu me räägiksime sajast või enamast raamatust, kuid reaalsuses on tegemist üsna marginaalse kogusega - leidsin neli erinevat autorit, kolm neist on sarjana ilmuvad ja neljas üksikteos. Ja ometi ei saa öelda, et siin millestki eriti rääkida pole. On ikka küll! Ajarännu taust ja tehniline pool on neis kõigis väga erinev.

Andrea D. Howe on kategoriseerinud lühiproosas kasutatavaid ajarännuvahendeid ning on need jaganud laias laastus kolmeks: masinad, ajarändu käivitavad objektid ja esemed ning kolmandaks siis inimkeha ise. Igasuguste suurte ja laiade liigitamistega on üldjuhul see häda, et juba liigitust ennast lugedes turgatab pähe päris mitu lugu, milles kasutatav rännumudel selle liigituse alla ei mahu, kuid mingi orientiiri see siiski annab. Masin üldjuhul kui inimese (või mõne muu mõtleva olevuse) leiutatud ja ehitatud, baseerudes loosisesele teaduslikule tasandile. Objektid kannavad endas enamasti muinasulmelist elementi ehk see reaalsuse murdmise võime on mingit moodi maagia abil saavutatud. Tegelikult on juba siin nende kahe vahel hämarala, sest minu teadusliku mõtlemisega kasvatatud aju ütleb, et ka loitsud on inimese poolt leiutatud ja maagiline suund teadmistest peaks ju loogiliselt võttes samuti arenema, aga siin ja praegu pole see hetkel oluline.

Miks neid üldse vaja on? On neis ka ehk midagi õpetlikku?

Kui selle pilguga ajarännulugudele otsa vaadata, võiks küsida, et mida siis nende kaudu õpetada saaks? Minu esimene kiire vastus oleks loogika, füüsika alusterminid aeg-ruumi tasandil, kuid ilmselt alustaks suurem osa vastajaid hoopis märksõnaga: ajalugu. Ajaloo õpetamiseks ka ajarännulugusid kasutatakse ning laia maailma laste- ja noortekirjanduses on suisa omaette alamžanr “ajalooline ajaränd”, mille peamised märksõnad on:

• peategelane elab tänapäevas ja on tüüpiliselt millegi tõttu õnnetu

• ta leiab mingi esivanemate eseme, mis maagiliselt noore tollesse ajastusse kannab. Ajarännu tehnilisele poolele neis raamatuis erilist tähelepanu ei pöörata, kogu ulmeline element ongi kahe lausega kokku võetav.

• neil lugudel on olemas oma trendikad sihtkohad: Vana-Kreeka, II maailmasõda, koonduslaagrid, Ameerika iseseisvussõda,..

• Et siis lugeja haaratakse alguses emotsionaalselt peategelase hädadesse ning tõstetakse siis peategelasega koos minevikku. Lugeja saab samastuda peategelase paanikaga neti, televisiooni või vesikloseti puudumise üle.

Jaak sarapuu Uru seiklused, milles on ilmunud kuus lugu (esimene raamat “Taevalindlased ja kirveslased”) ja Anna Maria Tammesaare Oskari lood, milles on tänaseks ilmunud kolm raamatut (esimeseks “Vapper koiott Oskar”) on laias laastus just sellised ajaloolise ajarännu lood, kuigi maagilist eset pole neist kummaski. Ajarännulises plaanis on mõlemal juhul tegemist siiski üsna nõrga maailmaloomega.

Oskariga asjad lihtsalt juhtuvad. Ilmselt on siin tegemist inimkehapõhise rändamisega, mis mingitel teatud hetkedel tööle hakkab. Üheks lülitiks paistab olevat adrenaliin, sest teises raamatus on poisid suusatamas ja suure laskumisega laskuvad teise aega ja kohta ning kolmandas püüavad klassiekskursiooni ajal ootamatu paduvihma eest pakku pääseda. Kuid see on siin minupoolne fantaasia ning ma ei julge kinnitada, et autor ise selle detailselt läbi mõelnud on.

Uru raamatutes on ajas rändamiseks kasutusel ilmselgelt masin. Ei, lugejale seda masinat ei tutvustata ning tegelased seda ka ise kokku ehitanud ei ole, seega ajarännulise maailmaloome poolt vaadatuna on tegemist natuke igava looga. Tulevad tulnukad ja pakuvad, et võivad täita ühe soovi. Sellega ongi kõik. Midagi muud me neist tulnukatest ega nende tehnoloogiast teada ei saa. Lugude fookus on suunatud ajaloo õpetamisele ning autor igaks juhuks ei pane siia ühtegi matemaatiliselt koormavat mõtet sisse.

Hästi pedagoogiliselt läheneb ka Ilmar Tomusk Algaja ajaränduri sarjas. Esimene raamat on siis “Algaja ajaränduri seiklused” ning sarja on ilmunud viis lugu. Tomuski teisteski raamatutes on õppekavaga sobituv õpetlikkus hästi tugevalt sees ja ilmselgelt on seda märganud ka õpetajad - Tomuski raamatuid loetakse mitmetes erinevates vanuseastetes. Samas, ma pean tunnistama, et minu jaoks mõjub Ilmar Tomusk loo jutustajana pisut kuivalt. Võimalik, et selles on süüdi see, et põhikooliprogramm on mul juba omandatud ning selle arvelt tahaks kuidagi rohkem lugu ja seiklust. Mulle isiklikult meeldiks ka varieeruvam rütmika kõvasti rohkem, kuid ajarännu olemusele ja probleemidele pööratakse selles sarjas juba kõvasti rohkem tähelepanu.

Iseäranis tore ajaloo õpetamise raamat oli sarja teine osa, mis algas sellega, et noored otsustasid, et püüavad esimest maailmasõda mittealustada, kuid koju tagasi jõudes avastasid, et kõik on ja pole ka. Ehk siis suurema ajaloolise sündmuse muutmine tekitas paralleelreaalsuse, kus laulvat revolutsiooni polnud olnud, fosforiidikaevandused loodi ning elu oli täna märksa viletsam kui see, mida peategelased mäletasid ja noored lugejad endi ümber näevad.

Omamoodi loogiline liikumine. Selles reaalsuses, milles noored sündisid, olid esimene ja teine maailmasõda toimunud. Suure sõja muutmisega muutsid nad ajalugu paljude inimeste jaoks, seega tulem oli alternatiiv, aga ka tolles uues olid nad ajarändurid, kes olid 20. sajandi algusesse rännanud, seega oli neil koht ka nüüd kaasaegses koolis. Ja juba ainuüksi see on klassikalistele ajarännulugude probleemistikule kordades lähemal kui ükskõikmis, mis eelmises kahes kirjutatud sarjas oli.

Maailmaloomeliselt on Ilmar Tomuski kirjeldatud ajaränd inimesepõhine. On teatud hulk inimesi, kes sünnivad siis, kui nad sünnivad, kuid saavad ajas ringi liikuda nii nagu ise tahavad. Asjade kaasa võtmisel on piirang, et võta palju kanda jaksad. Vabandust, siiski rohkem, lihtsalt peategelastest noored veel ei tea, kuidas lennukeid mõne tuhande aasta jagu nihutada. Eriti ei selgitata, miks keegi sellise võime omandab, kuid vihje käib läbi, et need on erilised inimesed, kes üldjuhul millalgi millegi erilisega silma paistavad.

Tomusk on mõelnud ka selle peale, kuidas ajarändurite endi elu kulgeb. Ajarändurid on 8. klassi lapsed, kes lähevad kuhugi, elavad seal - kohanevad, õpivad ära keele, tutvuvad naabritega, ja mingi aeg hiljem, mõnikord suisa mitu aastat hiljem, teevad selle liigutuse, mille jaoks nad sinna aega läksid. Kui ajarändur mõnda aega saabub, on ta nii vana nagu on. Elades seal kasvab ja vananeb, kuid kui ta nüüd oma aega tagasi tuleb, on ta selles vanuses, millisena rännakule lahkus. See on huvitav skeem, mis võimaldab elada mitme elu pikkuse elu. Mis minu jaoks aga kripeldama jäi, oli vaimne vanus. Nad tulevad tagasi, kõik nende mälestused on neil alles ja õppetunnid õpitud, kuid nüüd istuvad nad taas oma klassikaaslastega kõrvuti ja on emotsionaalselt ja vaimselt sama vanad kui teised? Endiselt need nüüd popid kaheksandikud.

Teistpidi, muidugi, annab selline “laiendatud elu” elamine hoopis teise tähenduse ka enne mainitud “tähtsatele tegudele” või kõrgemalt arenenud empaatiale. Inimene, kel on oma eakaaslastega võrreldes mõõtmatult palju rohkem aega arenemiseks, võikski ju oma arengus neist eakaaslastest ette jõuda. Sõna eakaaslane on siin siis üsna tinglik termin, mille tähenduse üle võib igaüks ise mõtiskleda.

Ja viimane raamat, millest ma räägin, on Reeli Reinausi “Rahel, Anders ja ajaaugud”.

Reinaus meile ajalugu ei õpeta. Vähemalt mitte selle klassikalises tähenduses. Tegelased ei liigu ajaloo tulipunktidesse, ei muuda maailma, kuid õpivad ja arenevad siiski. Kaugemast taustast on muidugi kõik Reeli Reinausi raamatud läbi põimitud kodumaise mütoloogiaga ning neid juuri kasutatakse siingi. Kohapärimusest kasvab aga välja noortekas, mille peategelased kasvavad läbi selle, et on sunnitud just nimelt ajarännu paradoksidega silmitsi seisma.

Rahel on tütarlaps, kes on maailma lõpuni solvunud oma lahutavate vanemate peale ning põgeneb nende emotsioonide eest maale vanaema juurde. Kui ajaränd võimalikuks osutub, on Raheli kinnisidee minna tollesse päeva, mil isa oma uue naise leidis, et selle juhtumist siis takistada. Aga samal päeval juhtus ka autoõnnetus Andersiga. Võibolla peaks Rahel hoopis teda aitama? Kui raamatu alguses on Raheli pea täis mõtteid perekondlikust puntrast, siis aja jooksul lisandub sinna uus pundar, mis natuke justkui tõrjub esimest, kuid samas saab neid koos lahti harutama hakata.

Maailmaloomeliselt aga ei saa Reinausi raamatut otseselt ei ajamasina, ajarännueseme ega ajas rändamise võimet omava inimlooma alla kategoriseerida. Reeli Reinaus võtab aluseks ruumi. Külas, kus peategelase vanaema elab, on koobastik, mille juurde minemine on lastele rangelt ära keelatud. Aga just see koobastik on justkui ajarännurada. Sa astud koopasse ning see, millisel ajahetkel sa sealt väljud, sõltub rajast, mida sa käikudes liikudes kasutad.

Minu meelest hästi põnev lahendus, mis võimaldab harmooniliselt sisse tuua legende ja lugusid, mis folkloristide poolt päriselt kokku kogutud on. Algselt teise aega sattudes oled sa sina ise oma mälestustega, kuid mida kauem inimene vales ajas on, seda enam hakkab mälestus tuhmuma ning ajus luuakse uus identiteet, mis sobitub selle aja ja ruumiga. Mida kaugemale sa vales ajas koobastest liigud, seda kiiremini mälestused tuhmuvad. See on ka üks põhjustest, miks koopad keelatud on. Sinna on lapsi kadunud, kuid sealt on tagasi tuldud “hulluna” ja mälestusteta, mis omakorda aitavad lugude kasvamisele kaasa.

Ma suutsin eesti lastekirjandusest leida neli lugu või sarja, mille tegelased käivad ajas reisimas, kuid nii Oskari kui ka Uru lood ei ole päriselt ajarännulood. Ma liigitaksin need pigem simulatsioonide alla, sest tegelased, kes minevikku viiakse, ei mõjuta aega. Nad lähevad ja seiklevad, kuid tagasi tulles on kõik just nii nagu on. Sarnast kogemusõpet pakuvad virtuaalõppe ja simulatsioonilood. Ajarännuga seotud paradoksid jäävad täies mahus puudutamata ning lugeja mõte nendele radadele suunamata.

Tomusk ja Reinaus lähenevad hoopis põhjalikumalt ajas rändamisele selle klassikalises võtmes, millega iga ulmelugeja mingil hetkel kokku puutunud on. Ajarännukontekstis pole üldse oluline, millal kokkupuude toimus, võib juhtuda, et alles tulevikus. Ja siiski ei kasuta kumbki neist autoritest oma ajarännulugudes klassikalist ajamasinat ega maagilist nööpi (või loitsitud tekki nagu siinkõneleja korra teinud on). Kasutusel on hoopis võimetega inimesed või siis ajatud geograafilised labürindid.

Tomusk kasutab ajarännu üldprintsiipe, kuid joonistab seda nii laia kaarega, et mingid nüansid ja piirkonnad hakkavad kõrvus undama juba esimesel lugemisel. Kuid see ei tee sarja keskmisele koolieale mõeldud sarjade hulgas üldse halvemaks. Esmased mõtted, terminid ja kohandumise saab noor lugeja sealt kenasti kätte ning huvi säilides või kasvades on järgmise ajarännuraamatu lugemine koheselt palju hoomatavam.

Reinaus tegeleb palju peenemate joonte tõmbamisega. Ta ei karda paradokside sisse jätmist ning päris lõpulehekülgedelgi saab noor lugeja mõtiskleda, et millisel hetkel see sõlm nüüd ikkagi algas. Kui mina ise saan abi tuleviku minalt, siis kas see pannakse paika abi saamise või andmise hetkel? Milliseid suletud tegevusringe tekib, kuidas põhjus, seos ja tagajärg ei ole alati just selles järjekorras nagu esmapilgul paistab ning selle seosega on üldse keerulised lood. Üks unustatud veepudel hakkab raamatus etendama liblika tiivalöögi rolli.

Ma loodan, et ka minu tänane esinemine etendab tiivalööki, mis võiks julgustada nii meie kirjanikke kui emakeele õpetajaid ajarännulugusid hoogsamalt looma ja kasutama, neid lastele lugemiseks julgemalt soovitama. Maailmast arusaamise ja loogika arendamise seisukohalt on ajarännulood tänuväärsed abimehed.

1900 – nii see algas! (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi (või kümnendite) kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis juulis on teemaks: enne 1900. aastat ilmunu.

*

Tänaseks on üsna ühele meelele jõutud, et ulmekirjanduse nullpunkt on aasta 1818, mil ilmus Mary Shelley romaan „Frankenstein“. Tänapäeval peetaks seda nullromaani ehk pigem õuduslooks, osaliselt hilisemate filmide süül, aga osaliselt lugejate pinnapealsuse tõttu, mis ei luba näha romaani (omaaegset) teaduslikkust.

Samas, ega fantastika (loe: ulme) ju siis sõrmenipsust sündinud. Ilmus ka varem: kõikvõimalikud utoopiad, lood kuratlikest tehingutest ja imeretkeist, gooti kirjandusest rääkimata. Kuna žanr polnud defineeritud, siis väga palju traditsiooniliselt eelulmeks peetavat on enam kui vaieldava ulmekomponendiga tekstid. Loed ja mõtled, et kus siis see ulme ning lõpuks midagi ka tuleb, aga seda kõike on niivõrd vähe, et tänapäeval ei peaks seda keegi ulmeks...

Kui kuulsad utoopiad on reeglina pigem filosoofilised kirjatükid ja tänapäevane lugeja peab nendest läbinärimiseks ajuti päris palju vaeva nägema, siis näiteks Jonathan Swifti „Gulliveri reisid“ (1726) on täiesti korralik romaan, mida lugedes ei usuks eales, et see sedavõrd ammu on kirjutatud. Ilmselt on Gulliverist kõik kuulnud ja ilmselt on paljud ka lugenud romaani esimest osa ehk teekonda lilliputtide juurde, on ju seda korduvalt isegi maakeeles eraldi raamatuna avaldatud. Tegu on pigem muinasjutuhõngulise fantastilise satiiriga kui ulmega. Aga kui võtta kätte tervikromaan, siis kolmas ja neljas osa ehk teekonnad Laputasse ja hiihnhmide maale on samuti satiir, aga samas ka enam kui aus ulme.

Loomulikult ei saa ma taolises väikeses kirjatükis lahata kogu maakeeles ilmunud eel ja algulmet, aga Edgar Allan Poe nime pean küll mainima, seda enam, et allpoololevas nimekrjas Poe puudub. Põhjus on lihtne – eesti keeles pole ilmunud Poe novellikogu, kus ulme või lihtsalt fantastika oleks ülekaalus. Jah, pea iga kogumiku saatesõnas kirjutatakse, kuidas Edgar Allan Poe oli ulmekirjanduse üks rajajaid, aga kogumik täidetakse taas krimi-, hirmu- ja jandilugudega.

Poest edasi on aga juba Jules Verne, kes peaks eesti lugejatele päris tuntud olema, iseküsimus, kuipalju teda täiskasvanuna loetakse ja/või kuipalju käsoleva sajandi inimesed üldse Verne’i on lugenud. Filme on kindlasti näinud ja nime ehk teatakse samuti, aga kes on lugenud..?

Ja kui linnulennuliselt edasi, siis tuleb juba H. G. Wells ehk moodsa ulmekirjanduse algus, sest Wellsi õlgadel seisab väga palju XX sajandi ulmet ning temalt laenati kaudselt või suisa kopeeriti häbematu sirgjoonelisusega. Pealegi, erinevalt enamikest varasematest autoritest, on H. G. Wellsi tipptekstid ka tänapäeval suhteliselt valutult loetavad.

Aga võib-olla olen ma liialt skeptiline ja paljude arvates pole eel- ja algulme üldse sedavõrd vananenud. Igatahes allpool on nimekiri ja kes soovib, see proovib...

*

Enne 1900. aastat ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

Francis Bacon - Uus Atlantis (1626) jutt

Honoré de Balzac - Šagräännahk (1831)

Honoré de Balzac - Absoluudi otsingud (1834) (Honoré de Balzac «Valitud teosed XIII» 1961)

William Beckford - Lugu kaliif Vathekist (1786)

Bonaventura - Öised valvused (1804)

Tommaso Campanella - Päikeselinn (1602) lühiromaan

Jacques Cazotte - Armunud kurat (1772) lühiromaan

Adelbert von Chamisso - Peter Schlemihli kummaline lugu (1814) lühiromaan

Svatopluk Čech - Härra Broučeki uus epohhiloov reis, sedapuhku viieteistkümnendasse sajandisse (1888)

Arthur Conan Doyle - Suur Keinplatzi eksperiment (kogumik)

Arthur Conan Doyle - Thothi sõrmus (kogumik)

Théophile Gautier - Öö Kleopatraga (kogumik)

Nikolai Gogol - Vii (1835) jutt

H. Rider Haggard - Kuningas Saalomoni kaevandused (1885)

H. Rider Haggard - Allan Quatermain (1887)

E. T. A. Hoffmann - Fantastilised lood (kogumik)

E. T. A. Hoffmann - Kuradi eliksiirid (1815–16)

E. T. A. Hoffmann - Õpetlikke ülestähendusi Kõuts Murri sulest (1819, 1821)

Washington Irving - Kolm ameerika juttu (kogumik)

Henry James - Üleloomulikud lood (kogumik)

Henry James - Kruvi keere (1898)

Prosper Mérimée - Lokis. Ille'i Venus (kogumik)

Thomas More - Utoopia (1516)

Mary Shelley - Frankenstein (1818)

Robert Louis Stevenson - Kummaline lugu dr Jekyllist ja mr Hyde'ist (1886) lühiromaan

Bram Stoker - Dracula (1897)

Jonathan Swift - Gulliveri reisid (1726)

Mark Twain - Jänki kuningas Arthuri õukonnas (1889)

Jules Verne - Reis maakera südamesse (1864)

Jules Verne - Kapten Hatterase seiklused (1866)

Jules Verne - 20 000 ljööd vee all (1869–70)

Jules Verne - Saladuslik saar (1874–75)

Jules Verne - India printsessi pärandus (1879)

Jules Verne - Robur Vallutaja (1886)

Jules Verne - Back Cupi saare saladus (1896)

Horace Walpole - Otranto loss (1764)

H. G. Wells - Ajamasin (1895) lühiromaan

H. G. Wells - Doktor Moreau' saar (1896) lühiromaan

H. G. Wells - Maailmade sõda (1897)

H. G. Wells - Nähtamatu (1897)

H. G. Wells - Võlupood (kogumik)

Oscar Wilde - Dorian Gray portree (1890)

Tolmunud topeltettur 18: Ükssarviku variant (Rauno Pärnits)

Harva, kui autor lisab oma jutule selgituse. Veel harvem, kui lisaks autoripoolsele kommentaarile kaasneb jutuga veel mõni legend. Ükssarviku variandi puhul on tegemist mõlemaga.

Kohtusid kord George R.R. Martin ja Roger Zelazny. Viimane kurtis, et temalt oli tellitud ühe antoloogia jaoks ükssarvikuteemaline jutt ja teise antoloogia jaoks jutt, kus tegevus toimuks baaris. Seepeale Martin kostis, et Fred Saberhagen paneb just kokku maleteemalist antoloogiat ning soovitas naljatamisi Zelaznyl kirjutada jutt mõnes baaris maletavast ükssarvikust. Zelazny võttis nõu kuulda ning jutt ilmus kõigis kolmes kogumikus ning pealekauba pälvis ka Hugo ulmeauhinna.

Lugu ise on lihtne – mahajäetud väikelinna baaris satub suurmeister mängima malet ükssarvikuga, panuseks inimkonna ellujäämine.

Loos jõutakse läbi mängida päris mitu partiid, aga neist olulisim on maha kirjutatud reaalsest mängust, mida on tihtilugu nimetatud ka „kõige ilusamaks viigiks turniiripartiis“. 1900. aastal Müncheni turniiri eelviimases voorus mängitud partiis kohtusid tolle aja parim ameerika maletaja Harry Pillsbury ja mitte just ekstraklassi kuuluv Alexander Halprin. Pillsbury oli tol hetkel turniiri liider. Tema lähimad jälitajad aga mõtlesid välja paraja sigaduse ning aitasid Pillsbury vastasel partiiks ette valmistuda. Mustadega mänginud Pillsbury kukkuski etteseatud avangulõksu, kuid suutis partii filigraanse kaitsega siiski viigisadamasse tüürida.

Huvilised võivad partii läbi klõbistada siin:

https://www.chessgames.com/perl/chessgame?gid=1100195

Päeva materjal Wikipedias mais 2022 (Taivo Rist)

KUU FILM: "Impeerim annab vastulöögi" (4. mai, Tähesõdade tähtpäev)

4. mai on kõigi Tähesõdade fännide jaoks tähtis päev. "May the forth be with you" on tõlgendatud kui "Neljas mai olgu sinuga". Sel puhul oli esilehel tähesõdade sarja teine film. Esimesest filmist innustununa palkas George Lucas järje stsenaariumi kirjutama Leigh Bracketti ja selle surma järel Lawrence Kasdani. Lavastas Irnin Kershner, peaosades mängisid Mark Hamill (Luke Skywalker), Harrison Ford (Han Solo) ja Carrie Fisher (Leia Organa). Esialgu polnud kriitika nii kiitev kui tänapäeval, aga ikkagi võitis film kaks "Oscarit", kaks "Grammyt", BAFTA auhinna, neli "Saturni" ja "Hugo". Tänapäeval on arvamus veelgi paranenud, seda peetakse vahel kõigi aegade parimate filmide, samuti parimate järgede sekka kuuluvaks. "Time" ja "Playboy" nimetasid seda filmi näitena, kuidas järg võib olla parem esimesest osast. 30-miljoniline eelarve tõi kassatulu üle 500 miljoni dollari. Lisandusid järjed ja eellood ning tähesõdade mõju maailma filmitööstusele ja kogu popkultuurile on üüratu.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Empire_Strikes_Back

KUU AJAKIRI: "G-8 and His Battle Aces" (5. mai)

See on ameerika pulpajakiri, mis hakkas ilmuma 1930 "Lahinguässade" nime all korra kuus ja mida andis välja Popular Publications Eugene Clancey toimetamisel. See oli üsna imelik ajakiri, mis keskendus I Maailmasõja õhusõjale. Kui rivaalitseva kompanii Street & Smith ajakiri superkangelasest Varjust osutus ülimenukaks, vahetas Popular Publications ajakirja pealkirja ja toimetajat (selleks sai Harry Steeger), kuid endiselt toimusid kõik jutud maailmasõja ajal tolleaegsete lennukitega. Charles Lindberghi lend üle Atlandi oli suurendanud rahva huvi lennunduse vastu. Robert Hogan kirjutas igasse numbrisse jutu superkangelasest, spioonist ja lendurist nimega G-8 ning Frederick Blakeslee kaanepildid kujutasid detailitruult maailmasõjas tegelikult kasutatud lennukeid. Hogan keeras kiiresti ulmeradadele ning tema juttudes kasutavad sakslased USA lennuväe vastu hiidnahkhiiri, sombisid, marslasi, libahunte, muumiaid ja nii edasi. Ta suutis kirjutada vähemalt 2 miljonit sõna aastas. Hogan ja Steeger suutsid ajakirja üleval pidada palju kauem kui asi väärt – Teine Maailmasõda lähenes lõpule, aga nemad kirjutasid ikka I ilmasõja lennukitest.

https://en.wikipedia.org/wiki/G-8_and_His_Battle_Aces

KUU ARVUTIMÄNG: "Kolossaalne koopaseiklus" (17. mai)

See on 1976. aasta tekstipõhine seiklusmäng, kus mängija rändab varandust otsides mööda koobastikku. Esimesel versioonil polnud lõppu, aga koobastikus oli 5 aaret. Surma võis saada auku kukkudes või kääbuste kirve ohvrina. Esimese versiooni maht oli 700 rida koodi, millele lisandus 700 rida andmete kirjeldust (66 ruumi, 193 suhtlussõna jms.) Autor William Crowther sai koobastiku väljamõtlemisel eeskuju Kentuckys asuvast Mammutikoopast. Graafikat polnud, Crowther töötas välja tekstipõhise suhtluse kasutajaga. 1977. aasta versioon lisas aardeid ja ulmelisi elemente ning mäng käis punktide peale. Maksimum oli 350 punkti, mille saamiseks tuli kõik 15 aaret üles leida, endale võtta ja elusalt koopast välja saada. Mäng levis üle maailma, sealhulgas Tehnikaülikooli serverisse, aga mina ei suutnud lampi põlema saada, mistõttu minu tulemused olid piiratud. Mängul oli üüratu mõju D&D-le, inspireeris paljusid põhjalikumaid mänge ja tõi hulga rahvast ulme juurde. Vaadake välislinke, tõmmake alla ja mängige nii, et seda nägu!

https://en.wikipedia.org/wiki/Colossal_Cave_Adventure

KUU VÄLJASURNUD LOOM: stegotseeras

Stegotseeras (ärge ajage segi stegosaurusega) on dinosauruste perekond, mis elas 78–74 miljonit aastat tagasi hiliskriidis Põhja-Ameerikas. Nad kuulusid perekonda Pachycephalosauria, mis tähendab kreeka keeles paksu peaga sisalikku ja soome keeles nimetataksegi neid: paksupäät. Stegotseerased olid nendest pakspeadest kõige ürgsemad, teised põlvnevad neist. Neil oli peas nagu kiiver, küllap nad kopsisid nendega üksteist. Stegotseerased olid väikesed kahejalgsed sisalikud pikkusega 2–2½ meetrit ja kaaluga 10–40 kg. Inimesele ei ulatunud nad vöönigi. Tänapäevasel restauratsioonil näevad nad välja nagu tohutud faasanid, sulgedega ja puha, kuid 1924. aasta restauratsioonil oli ta pandud jalgadele ja sabale toetuvana püsti seisma, mistõttu ta oli umbkaudu inimesekõrgune ja üsna hirmus. Tõenäoliselt sõi ta lehti, seemneid, puuvilju ja putukaid, kuid on ka oletatud, et ta oli täielikult taimetoiduline. Teadlased on märkinud tema erakordselt head lõhnataju.

https://en.wikipedia.org/wiki/Stegoceras

KUU TEADLANE: Ilja Metšnikov (15. mai, sünniaastapäev)

Metšnikov (1845–1916) oli ukraina juudi päritolu Rumeenia aadlikust vene-prantsuse teadlane. Kõik tahavad teda omaks pidada. Ta pälvis 1908 Nobeli meditsiinipreemia õgirakkude ehk fagotsüütide uurimise eest. Ta selgitas välja valgete vereliblede tähtsuse, ehkki teaduskogukond võttis tema seisukoha vastu umbusuga. Vananemisvastaste uuringute tõttu peetakse teda gerontoloogia isaks. Tema meelest põhjustavad vananemist kehasse kogunevad kahjulikud pisikud ja nende hävitamiseks tuleb võtta piimhapet. Näiteks täheldas ta, et bulgaaria talupojad, kes jõid palju jogurtit, elasid kaua. Vaat nii, jooge piima! 1892. aasta Pariisi kooleraepideemia ajal märkas ta, et mõned inimesed lihtsalt ei haigestu. Selle tõestamiseks jõi ta ise koolerapisikuid sisse ega jäänudki haigeks. Testamendiga pärandas ta oma keha meditsiiniliste katsete jaoks, enne kui see põletati.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Professeur_Metchnikoff,_portrait_du_scientifique_dans_un_laboratoire_de_recherche.jpg

KUU KOSMOSEPILT: Marsi füüsiline kaart (22. mai)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mars_topography_(MOLA_dataset)_with_poles_HiRes.jpg

KUU LOEND: arvutimängude loend, kus tegutseb Hulk (6. mai)

Hulk, kodanikunimega Bruce Banner, on teadlane, kes hingepinge all muutub roheliseks koletiseks. Ta debüteeris 1962 Marvel Comicsis ja sai ruttu väga armastatuks. Üldjuhul on ta positiivne superkangelane. Loendis on 44 mängu, lisaks 2 tühistatud mängu. Esimene mäng "Questprobe featuring The Hulk" pärineb 1984. aastast ja eriti sai kiita selle graafika. Kuid juba aasta varem sooviti avaldada mäng "The Incredible Hulk" – see sai üheks kahest tühistatud mängust. Viimane mäng pole veel tulnud. Hulki mänge on tootnud 6 kompaniid. Heitsin pilgu sellelegi, mis kõik on maailmas Hulki järgi nimetatud, alates rohelisest kokteilist ja lõpetades mäega Californias. Sain teada, et Hulkil on nõbu Jennifer Walters ehk She-hulk ja kallim Betty Ross ehk Punane She-Hulk. Tema peavaenlane on KGB agent ja spioon Emil Blonsky ehk Abomination. Üsna ilmselt on Hulk eeskujuks olnud Shreki loojatele.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_video_games_featuring_the_Hulk

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Šeigi poeg" (1. mai, 68 minutit)

Rudolph Valentinot polegi ma veel tutvustanud. See on siin tema viimane ja mõnel hinnangul parim film. Kaldun sellega nõustuma. See on järg 1921. aasta filmile "Šeik", kus Valentino peaosa mängis. Siin on ta topeltrollis, mängides nii šeiki kui tema poega. Vaadake isa ja poja stseene, kus Valentino mõlemat mängib, hüpoteetiliste 1926. aasta "Oscarite" valimisel tuleks siit kindlast parima operaatori tiitel, Valentino ise võiks meespeaosa kategoorias teise saada, aga stsenaarium ja naispeaosaline pole nii tugevad. Film esilinastus pisut üle kuu aja enne Valentino surma (midagi pimesoolepõletiku ja kaksteistsõrmiksoolega seoses). Manhattanil tuli teda ära saatma sada tuhat leinajat, peamiselt naised. Räägiti fännide enesetappudest ja korralagedust lõpetama saadeti üle saja ratsapolitseiniku. Seejärel avaldati Valentino inglis- ja hispaaniakeelsete laulude plaat, mida eluajal ei tehtud, sest ta rääkis nii inglise kui hispaania keelt suure aktsendiga, helifilmis poleks tal kohta olnud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Son_of_the_Sheik_(1926).webm

ESIMENE ROMAAN: "Nähtamatu" (2. mai, 4 tundi 38 minutit)

Herbert George Wellsi "Nähtamatu" ilmus originaalis 1897 ja eesti keeles esimest korda juba 1913 pealkirja all "Nägemata mees". BAASis on 26 arvustuse keskmine hinne 4,46 ja üldiselt nõustutakse, et tegu on ulmefänni jaoks kohustusliku kirjandusega. Rõhutatakse, et eestikeelne tõlge on väga hea. Minulegi meeldis! Hull teadlane Griffin avastab, kuidas nähtamatuks muutuda, teebki seda, ent ei suuda enam tagasi nähtavaks muutuda. Jakov Perelman kirjutas oma 1913. aasta teoses "Huvitav füüsika" (samuti soovitan lugeda!), et nähtamatu inimene peab olema pime. Wells seda teadis ja vihjas oma romaanis sellele. "Nähtamatu" mõju popkultuurile oli tohutu. Esimene film tuli alles 1933, aga siis ei saanud enam pidama. Nähtamatu mehe tagasitulek, nähtamatu naine, nähtamatu salaagent, Abbot ja Costello kohtuvad nähtamatu mehega, nähtamatu mees inimkärbse vastu, nähtamatu poiss, Tomi ja Jerry episood, "Queeni" laul ...

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_The_Invisible_Man,_recording_by_Cathy_Barratt

TEINE VANAFILM: "Lollid abielunaised" (5. mai, 2½ tundi)

See on 1922. aasta tummdraama, valmimise ajal kõigi aegade kalleim film 1,1 miljoni dollari suuruse eelarvega. Režissöör ja peaosatäitja oli Erich von Stroheim. Tema versioon oli 384 minutit pikk, kinno läks ainult 117 minutit ja taastatud versioon on 142 minutit pikk. Omal ajal nimetati seda erootiliseks draamaks, mina ei leidnud ainsatki erootilist stseeni. Kõik naistegelased on kas naiivsed, hullud või vaimselt alaarenenud. Dale Fullerile oli see filmidebüüt ja teda on nimetatud filmi parimaks näitlejaks (mängis teenijannat Maruschkat). Sisuks on see, kuidas vene aristokraatidena esinev kurjategijate jõuk püüab petta ja võrgutada USA saadiku naist. Saadikut mänginud Rudolph Christians suri võtete ajal ja ta asendati kehadublandiga, keda näidati ainult selja tagant. Näitlejaskonnast suri viimasena Malvina Polo aastal 2000 – ta mängis valerahategija poolearulist tütart ja see jäi tema tipprolliks. Naispeaosaline Miss DuPont jäi kahvatuks ega saanud enam iial peaosa suures filmis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Foolish_Wives_(1922).webm

KOLMAS VANAFILM: "Suur paraad" (9. mai, 2½ tundi)

See on 1925. aasta sõjadraama rikkast jõudeelu elavast poisist, kelle isa sõjaväkke saadab, ähvardades ta muidu pärandusest ilma jätta. Poiss mehistub sõjas, leiab endale sõbrad, kes hukkuvad, pruudi ja puujala. Filmi kiideti sõja realistliku kujutamise pärast ja ta mõjutas Remarque'i romaani "Läänerindel muutusteta", mis ilmus 1929. Film teenis 382 tuhande dollarilise eelarve juures paarkümmend miljonit tulu ja seetõttu on seda nimetatud kõigi aegade edukaimaks tummfilmiks, kuigi tõenäoliselt kuulub see au "Rahvuse sünnile". "Suure paraadi" teenitud kasumi ületas alles "Tuulest viidud" (1939). Ajakiri "Photoplay" valis "Suure paraadi" aasta filmiks ja see oli enne "Oscareid" kõige prestiižikam filmiauhind. Naispeaosaline Renée Adorée suri 1933 tuberkuloosi ja meespeaosaline John Gilbert jõi end pikkamööda surnuks (suri 1936). Ma ei vaadanud seda, ulmet ei ole ja sõjafilmid mulle ei meeldi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Big_Parade.webm

TEINE ROMAAN: "Kaotatud paradiis" (14. mai, 9 tundi 41 minutit)

"Kaotatud paradiis" on John Miltoni peateos, mille ta dikteeris oma tütrele pimedana ja avaldas 59-aastasena 1667. See käsitleb Esimese Moosese raamatu kolme esimest peatükki. Algab Saatana ülestõusuga Jumala vastu, Saatana lüüasaamise ja pagendamisega, jätkub Aadama ja Eeva loomisega ning lõpeb nende pattulangemise ja paradiisist väljaajamisega. Milton kirjutas oma poeemi blankovärsis: on rütm, aga mitte riim. Selles osas oli ta teerajaja. Kokku on poeemis 10554 värssi. Populaarsuse põhjuseks on osalt eri tõlgendusvõimalused: Saatanat on tõlgendatud nii positiivse kui negatiivse tegelasena, nii pea- kui kõrvaltegelasena. Milton ise oli vabariiklane ja antimonarhist, nii tõlgendasid tema kaasaegsed Saatanat kuningas Charles I-na, kes hukati. Üleüldse pidas Milton monarhiat väärjumalakummardamise erivormiks. C.S. Lewis pidas "Kaotatud paradiisi" seevastu tõeliselt kristlikuks moraalilooks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_Paradise_Lost,_by_John_Milton

NELJAS VANAFILM: "Kummipea" (29. mai, 2 minutit)

Georges Méli?s' 1901 aasta trikkfilm. Apteekril on kapis inimese kummist pea, mis tundub täitsa elusana. Apteeker suudab seda täis puhuda ja pärast jälle õhust tühjaks lasta, nii et kummipea kogu aeg elumärke näitab. Ent kui apteeker oma abilisel sedasama teha käsib, ei saa too käsu täitmisega hakkama. Méli?s esineb topeltrollis nii apteekri kui kummipeana. Millegipärast on seda nimetatud Méli?s' üheks kõige paremini tuntud filmiks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:L%27homme_%C3%A0_la_t%C3%AAte_en_caoutchouc_(1901).webm

VIIES VANAFILM: "Võitlev Butler" (31. mai, 1 tund 16 minutit)

Buster Keatoni 1928. aasta tummkomöödia jõudeelu elavast vedelvorstist Alfred Butlerist. Sama nime kannab profipoksija, kes võitleb maailmameistritiitli pärast. Buster läheb maale puhkama ja kohtub neiuga, kes hindab ainult maskuliinseid mehi. Talle mulje avaldamiseks väidab Buster, et tema ongi see profipoksija. Ajalehes on kirjas, kus poksija treenib, järelikult peab Bustergi sinna sõitma. Ta tutvub poksija naisega, kes ei hooli jõualadest ja eelistab pehmeid väärtusi. Ent kui poksija näeb oma naist Busteriga mõnusalt juttu puhumas, ütleb ta, et kui Buster juba profipoksijaks end nimetab, siis peab ta ka ise Alabama Mõrvariga poksima. Buster peab kiirkorras poksijaks saama. Naljakamat poksitrenni pole mina kunagi varem näinud. Ja nüüd teile kaks küsimust ennustamiseks. Kes võidab poksimatši Alabama Mõrvariga ja millise daamiga Buster lahkub? Vihjeks nii palju, et mina ennustasin mõlemad valesti.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Battling_Butler_(1926).webm

KUU LOODUSEVIDEO: laavajärv

Vaadake 41 sekundi pikkust videot laava voolamisest. Laava on tegelikult väga aeglane, nii et see video on tehtud 50-kordse kiirusega. Filmitud on Havail 2016. aastal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Halema%CA%BBuma%CA%BBu_lava_lake_USGS_multimediaFile-1585.webm

Prantsuskeelsetest romaanidest käisid esilehelt läbi Alain-Fournier' "Minu suur sõber Meaulnes" (1913, eesti keeles 1996) ja Alexandre Dumas' "Kolm musketäri" (1844, eesti keeles 1923). Ingliskeelsetest romaanidest oli seal Jane Austeni "Uhkus ja eelarvamus" (1813, eesti keeles 1985). Selle kohta olen kinos filmi näinud, mis mulle aga meelde ei jäänud – jäi ainult teadmine, et olen näinud.

Arvustus: „Musträstas“ – üks 2022. aasta tippraamatuid (Jüri Kallas)

Kirjastuse Skarabeus tänavune raamat oli mulle enam kui ootamatu. Eks soome keele mitteoskajana on iga tõlge soome ulmest mulle ootamatu, aga seniilmunud soome ulme oli mulle enamjaolt kasvõi nimede tasemel teada. Maarit Leijon on aga täiesti tundmatu nimi, mis pole ka ime, sest maakeelne kogumik on autori esimene ulmeraamat üldse. Autorist, teostest ja maakeelse köite sünniloost kirjutab aga koostaja-tõlkija Arvi Nikkarev raamatu saatesõnas ja mul pole mingit vajadust tema juttu siia kopeerima hakata. Lugege parem ise, sest raamat väärib lugemist, niisamuti ka järelsõna.

Kogumik „Musträstas“ koondab oma kaante vahele neli lühiromaani ja ühe jutu. Tegu on moodsa, aga samas omajagu dekadentliku ja suisa vanamoodsa kirjandusega. Moodne on küllaltki intensiivne kirjutamislaad, mis igat pisiasja välja ei lobise. Moodsaks võiks pidada ka autori hoiakuid ja kirjeldusi, kus tugevad-kannatavad naised, ebatraditsioonilised seksuaalsuhted ja mõningane feminism, vägivallast ja rämedatest kirjeldustest rääkimata. Samas, ontlik-isase ulme austajad võivad üsna julgelt lugeda, sest autor naisküsimust eriti ei pedaali ning isegi kõige konservatiivsemas ulmes ei ületa naiskangelane enam ammu uudiskünnist. Kui aga tulla tagasi vanamoodsuse juurde, siis seda lippu kannavad just korralikult läbimõeldud ja -kirjutatud suured lood, mis tekitavad mõnusa kontrasti autori hoiakute ja kirjutamislaadiga. Vähemasti minu jaoks tekitavad.

Kui dekadentsist rääkida, siis pigem on see teemaks raamatu kahe esimese teksti puhul, kus ridade vahelt piilub (tume)rockitüdrukulik maailmapilt oma himude ja vaevustega. Ei, ma ei hakka tegema oletusi Maarit Leijoni isiku ja eluloo asjus, sest hea kirjanik peab suutma veenvalt kirjutada ka asjadest, mida ise kogenud pole. Ja Maarit Leijon on hea kirjanik! Ka ei oska ma öelda, kas dekadents oli noorel autoril n-ö üleminekuetapp või on tekitab taolise idee lihtsalt maakeelse tekstivaliku koostamispõhimõte? On kuidas on, aga debüütlühiromaan „Südametu“ on ikka päris rammus dekadents ja sellele järgnev jutt „Öö“ on samuti paras kontrakultuurne elueitus. Ja kui autori isikust, siis tumedamat rockmuusikat ta kindlasti tunneb, sest Type O Negative on teada igaühele, kes gooti ja/või metalliga pisutki kursis, aga teada bändi Carnivore ja siduda see vihjamisi eelmainituga! Selleks peab olema kogemust ja teadmisi, või tegi autor lihtsalt korralikku eeltööd.

Seda, et autor oma lugude jaoks korralikku eeltööd teeb, seda saab lugeja kiirelt aru. No ei saa üks autor olla korraga kursis egüptoloogia, Kiievi-Vene ajalooga, keskaegse Prantsusmaa elu-oluga, välissuhete ja kriminalistikaga jne. Ma ei ole pädev hindama, kui täpne on autori arusaam hilisema keskaja Prantsusmaast, tundub küll veenev, aga mida mina ka tean. Kuid Venemaa elu-olu, venelaste mõttelaad jne – see on küll täpne, suisa realistlik ja vaba läänelikest illusioonidest. Jah, pärast 24. veebruari on igaüks Vene ekspert ja purunenud illusioonid vedelevad ka kusagil Kiievi satelliitlinnade tänavatel. Kuid need kaks Venemaa-teemalist teksti on kirjutatud ju märksa varem – pean silmas siis lühiromaane „Must vürst“ (2015) ja „Viimane sangar“ (2020).

Kui aga püüda Maarit Leijoni tekste kuidagi ühise nimetaja alla kokku viia, siis on see enam kui keeruline. Jah, on ulme, on žanriulme, enamjaolt ka SF, aga kosmost pole ja ühtki robotit samuti. On seks, vampiirid ja muumia (Südametu), on sassis elud, surmalähedane kogemus ja vahemaailm (Öö), on mütoloogilis-alternatiivajalooline tuleviku Venemaa (Must vürst), on paravõimetega probleemilahendaja ja rahvusvaheline mõrv (Viimane sangar) ja on keskaegne Prantsusmaa koos rüütel Sinihabemega (Musträstas). Mainitud märksõnad ei lobise aga midagi välja, sest lisaks huvitavatele ideedele on autor ka oskuslik loojutustaja, kelle tekste tuleb lugeda päris hoolikalt, sest vihjeid on ja oma viga, kui ei märka. Mõned liinid on küll läbinähtavad või suisa ootuspärased, aga võid kindel olla, et kusagilt lööb teksti ikka sisse midagi taolist, mida oodata ei osanud.

Kui veel tahta kogumiku tekste iseloomustada, siis vähemal või rohkemal määral on kõik lood SF, aga pea alati on midagi muud veel: kas kübeke õudust, müstikat, fantaasikirjanduslikku vaimu, üleloomulikke olendeid-võimeid, mütoloogiat jne. Samas, ükskõik kui kaugele lugu teaduslikust maailmapildist ka ei kulgeks, on toimuva fantastilisus autoril alati range kontrolli all. Midagi ei toimu seetõttu, et autor lihtsalt tahtis – on tegelased, on keskkond ning on neid suunav ja kooshoidev loogika. Just seetõttu nimetan ma kõiki raamatu lugusid SF-ks, kuigi näiteks „Öö“ võiks vabalt olla ka õuduskirjandus ja „Musträstas“ suisa fantasy. Ausaltöelda ei imesta ma mitte sugugi Maarit Leijoni tekstidele Soomes osaks saavat auhindade ja auhinnaliste kohtade hulka. Kvaliteetne kraam!

On ilmselge, et mulle kogumik „Musträstas“ meeldib. Jah, juba sisututvustus ajas mu kihevile, aga ma kartsin, et ootan võib-olla midagi muud ja rikun valede ootustega enda elamuse. Raamat loetud ja ega ma ei oskagi öelda, kas ootused said täidetud, aga see pole oluline, sest ma sain elamuse, vägeva elamuse ning keda enam huvitab, mida ma ootasin. Tunnistan, et lugesin raamatut enam kui kokkuhoidlikult. Üks tekst päeva-kahe kohta. Noh, et jätkuks kauemaks... jah, sellist ulmet ma vaid loeks ja loeks.

Maarit Leijon

Musträstas

Valinud ja tõlkinud Arvi Nikkarev

Skarabeus

2022

284 lk

Arvustus: Jõnksuga „Õhtujutud“ (Jüri Kallas)

„Õhtujutud“ on Marek Tihhonovi kuues raamat. Olgu, kui kristalselt aus olla, siis kolm esimest ilmusid Marek Simpsoni nime all. Kaks aimekirjanduslikku pea sajaleheküljelist vihikut: „UFO: müüt või reaalsus?“ (1998) ja „13 imekuju“ (1999). Viimatimainitu kaasautoriks on Martin Kivimets. Kahasse on kirjutatud ka Simpsoni esimene ulmeraamat – romaan „Existerion“ (1999). Sedapuhku on kaasautoriks Veiko Belials. Huviline võib aga Marek Simpsoni varasemast loomingust ja tema seostest Marek Tihhonoviga täpsemalt lugeda Reaktori intervjuust. Marek Tihhonovi nime all on samuti ilmunud kolm raamatut: luulekogu „Lullad on sees“ (2012), ulmelühiromaan „Maailmalõpu päevik“ (2020) ja jutukogu „Õhtujutud“ (2021).

Kui aus olla, siis õhtujuttude ilmumisaasta on kerge küsimärgiga, sest raamatus ilmumisaastat pole, rahvusbibliograafia annab aastaks 2021, kuid esimesed teated raamatust jäävad siiski käesoleva aasta jaanuari lõppu. Ilmumisaasta küsimus on siiski pigem selline kroonilise bibliograafi murekoht, sest autorile-lugejale piisab raamatu ilmumisest.

„Õhtujutud“ sisaldab 15 juttu, mille pikkus on reeglina kaks-kolm lehekülge. Oletan, et paljusid ulmelugejaid taoline tõsiasi juba alarmeerib. Jälle mingid laastud! Tüüpilise ulmefänni õuduseks tuleb ka ausalt märkida, et jutud pole põhjus-tagajärg laadis kirjeldavad tekstid, vaid on hoopis pajatused. Autor ignoreerib mõnuga kõigi kirjutamisõpetuste raudreeglit „näita ja ära pajata“.

Tunnistan, et minu peas on kirjanik Simpson/Tihhonov alati paras nihilist olnud. Kui ma peaks autorit ühe sõnaga iseloomustama, siis oleks selleks „nihilism“ või kui pehmemalt öelda, siis „hoolimatus“. Pean silmas just suhtumist publiku ootustesse, autori valitud kirjanduslikku võttestikku jne. Teemad, lood ja hoiakud on autoril enam kui hoolivad ja kindlasti mitte nihilistlikud. Võiks öelda, et mõningane sisu ja vormi vastuolu? Samas, eks see ole pigem lihtsama lugeja probleem, kui puude taga metsa ei nähta. Kui aga vedada nn inimarmastuse teemat laiemale skaalale, siis igaüks võiks endamisi küsida, kas ta peab Kurt Vonneguti loomingut inimvihkajalikuks või mitte? Kui jah, siis on seda ka Simpson/Tihhonov...

Kuna mu kirjatükk ilmub ulmeajakirjas, siis oleks tagumine aeg kirjutada raamatu kuulumisest ulmekirjandusse. Ilmselge, et žanriulme need jutud pole, fantastilised aga küll. Fantasmagooriad, ilmselt oleks sürrealism, või vähemasti rahvalik „sürr“ samuti sobilik määratlus. Tänapäeval võrreldaks Mehis Heinsaarega, aga seda ma teha ei tahaks, sest Heinsaare looming on suhteliselt „ajuvaba“, kui nii sobib öelda. Marek Tihhonovi „Õhtujutud“ aga näitavad, et autoris on säilinud kübeke ulmekirjanikku – olgu toimuv kuitahes fantastiline, on kogu selles jaburuses siiski loogika ja mõte. Mul tulid lugedes meelde Jüri Tuuliku Abruka-jutud ja/või Andres Ehini ajaviite peerud. Kindlasti ei taha ma nüüd väita, et autor jäljendab jne. Tahtmata kahelda autori lugemuses, ei julge ma küll päris kindel olla, et ta on neid kõiki lugenud. Pealegi, „Õhtujutud“ on küünilisemad ja rämedamad kui eelmainitud autorite loodu. Osaliselt on see ehk ajastu märk, aga samas vist ka Marek Tihhonovi ilukirjanduslikku loomingut iseloomustav erisus.

Noh, et kui loed Ehinilt, kuidas tudengil peer lahti läks või kui loed Tuulikult, kuidas keegi kellavärgiga kõrva saab, siis on see kõik selline pisut eemalviibiv. Loed aga Tihhonovilt, kuidas vanamutid lendu tõusevad ja sulle pähe situvad ning pole mingit vingerdamist. Jah, naturalism see veel ehk pole, aga päris pikk samm sinnapoole küll. Ja ega vanamutid pole ainukesed, seersant Jüri imevõimed samuti või Jürgen oma igavikuga jne. Ikka viskab rämedust ja füüsiliselt võikaid kirjeldusi sisse. On see hea või halb? Arvan, et autor isegi ei mõelnud sellele, ta lihtsalt kirjutas teemale sobivalt, aga neitsilik-klanitud ulme lugejal võib mõningane tõrge tekkida küll.

Kui ma midagi üldse ette heita tahan, siis räägiks avajutust. Ilmselt on see kuidagi isiklik, aga ma pigem välistan päevapoliitika ja ilukirjanduse sidumise. Jah, ma saan aru, et väga palju ilukirjandust ja isegi ulmekirjandust on loodud kommenteerimaks päevapoliitikat. Välismaiste tekstide puhul me lihtsalt sageli ei näe neid seoseid. Juhtub ka nii, et autor kirjutab, aga kirjutab nõnda, et päevapoliitiliste seoste kadumisel töötab tekst edasi, aga juba teistmoodi. Mul puudub ajaline distants ja seega ei oska ma arvata, kuidas mõjub avajutt siis, kui seal mainitud erakond areenilt kaob või nendega seonduv lihtsalt ebaaktuaalseks muutub? Praegu, reaalajas lugedes mõjus see kõik siiski ärapaneva paskvillina. Võimalik, et autor tahtiski ära ja paika panna? Samas, jutt ise oli vaimukas, väga vaimukas!

Marek Tihhonov on küll öelnud, et ta ei tunne enam mingit seost Marek Simpsoni ja tema looduga. Arusaadav. Ja siiski omavad „Õhtujutud“ teatavat ühisosa Marek Simpsoni hilisloominguga. Pean silmas just neid südantlõhestavaid jutte elu pahupoolest, mida Simpson avaldas vahetult enne seda, kui ta n-ö loomingulisele pausile läks. Kui panna Simpsoni/Tihhonovi looming kuhugi sirgjoonele, siis Simpsoni lõpuaegade lugudes on õhtujuttude algmeid küll. Või ma lihtsalt tahan mingit järgnevust näha? Kes teab, kes teab..?

Ütleks lõpetuseks, et taolised lühikesed jutukesed on keerulised lugeda. Ei, mitte sisult, pigem ikka see jutukogude üldine häda, kus iga teksti järel tuleb kerge paus pidada, sest romaanina neelata ei saa. Isiklikult lahendasin asja nõnda, et tõstsin jutukogu arvuti kõrvale ning kui mul arvuti mõtles, hangus või taaskäivitus, siis lugesin ühe jutu. Aega läks, aga taolise lugemisega ei muutunud jutud peas ühtlaseks pudruks.

Kas mulle see kõik meeldis? Enamjaolt küll. Ma ei julgeks öelda, et „Õhtujutud“ mu eriline lemmikraamat oleks, aga läbi ma selle lugesin, meelde jäi samuti ning ega ma ei välista, et ma mõne aasta pärast raamatu uuesti kätte võtan.

Marek Tihhonov

Õhtujutud

Rae Raamat

2021

84 lk

Seened ja somnambuulid „Lihtsalt Maria“ kodumaal (Raul Sulbi)

Silvia Moreno-Garcia: Mehhiko õudusjutt (Mexican Gothic; 2020). 365 lk.

Inglise keelest tõlkinud Eve Laur, toimetanud Urmas Alas.

Rahva Raamatu kirjastus, Tallinn 2022.

Veel viie-kuue aasta eest oli tavaks, et kõige uuemad ja parajasti läänes populaarsed ning auhinnatud ulmeraamatud ilmusid meil kirjastuse Varrak vahendusel. Trendi teatepulk oli kindlalt nende käes. Kohe meenuvad Ann Leckie abistavate asjade triloogia, Dave Hutchinsoni «Euroopa sügis», Claire Northi «Harry Augusti esimesed viisteist elu», Emily St. John Mandeli «Jaam üksteist», Jeff VanderMeeri Lõunaringkonna-triloogia ja mitmeid teisi raamatuid. Aga siis käis Varraku kett maha ja viimastel aegadel on pigem tunne, et kõige novaatorlikumat ja popimat uudisulmet tuleb kas suurte meediakontsernide kirjastustest (Postimehe raamatukirjastus) või raamatupoekettide enda kirjastustest (Rahva Raamatu kirjastus). Kuigi ka Postimehe kirjastust võib muidugi võtta Apollo raamatupoeketiga seotud kirjastusena.

Tõsi, Tänapäev ja Pegasus pole pildilt päris kadunud, esimene on viimastel aastatel avaldanud N. K. Jemisini ja Andy Weiri romaane, teine Philip Pullmani uusimaid menukeid. Aga kui mõelda viimase paari aasta jooksul eesti keeles avaldatud kuuma uuema ulme peale, meenuvad esimesena ikkagi Postimehe kirjastuses ilmunud Susanna Clarke’i «Piranesi», Yoko Ogawa «Kustunud mälestuste saar», Madeline Milleri «Kirke» ja Alan Lightmani «Einsteini unenäod» ning Rahva Raamatu väljaandel sel aastal meieni jõudnud TJ Klune’i «Maja taevasinise mere ääres» ning siin täna jutuks tulev Silvia Moreno-Garcia «Mehhiko õudusjutt». Lisanduvad veel ohtrad klassika kordustrükid või uustõlked nagu Poe, Stoker, Zamjatin, Orwell, Tolkien... Mõne aasta tagune ennustus, et just raamatupoekettidega seotud kirjastused võivad omandada kõige suurema turueelise ja paratamatult muutuda kõige ärksamateks kirjastusmajadeks Eestis, on suures jaos tõeks saamas. Loomulikult ei ole kuhugi kadunud ehk kõige žanriteadlikumad ja žanri ajalugu väärtustavad spetsialiseerunud tegijad, kellest suurim on kirjastus Fantaasia oma paljude sarjadega, aga selliste väikekirjastuste inim- ja finantsressurss on paratamatult hoopis teisest liigast.

Silvia Moreno-Garcia «Mehhiko õudusjutt» ilmus 2020. aastal, jõudis kiiresti bestselleritabelitesse ning võitis ka portsu žanriauhindu, millest tähtsamad on ehk Locuse auhind ja Briti Fantaasiaauhind, mõlemad parima õudusromaani kategoorias. Lisaks siis veel kandideerimine Nebula, World Fantasy ja Shirley Jacksoni auhindadele ja Goodreadsi lugejaauhinna võit õudusromaani kategoorias. Nüüd, tänapäeval ei ole üldsegi tüüpiline või oodatav, et eesti keeles antaks välja moodsat angloameerika õuduskirjandust – erandiks muidugi Stephen King (kuigi Varrakus on ilmunud ka kaks C. J. Tudori romaani ja üht-teist leiaks kindlasti veel), Moreno-Garcia romaani kasuks räägib, et see ei näe välja õudusromaanina, vaid romantilise naistekana, kuigi on stiilipuhas ja žanriteadlik ning kohati üsna võigas õudukas, inspireeritud peamiselt H. P. Lovecrafti, Guillermo del Toro, Daphne du Maurier’ ja õdede Brontë’de loomingust. Nagu viitab ka teose originaalpealkiri – «Mexican Gothic» – on raamatu juured sügaval gooti kirjanduses. Ja gooti romaani juurest ongi ju vaid üks samm varase naistekani. Ning uues kuues gooti romaani menukäigu mõistmiseks tasub meenutada kasvõi varalahkunud Carlos Ruiz Zafón nime.

«Mehhiko õudusjutu» tegevus toimub 1950. aasta Mehhikos, täpsemalt pealinna külje all asuva Hidalgo osariigi ühe väikelinna El Triunfo lähedal mägedes troonivas gootilikus perekonnahäärberis, mis esindab teoses klassikalist «halva verega» degenerantliku suguseltsi nn. kummitusmaja. Mexico City jõukast perest pärit ühelt kokteilipeolt ja tantsuõhtult teisele tuhisev ning kenade meesterahvastega flirtiv noor seltskonnadaam Noemí Taboada on sunnitud isa soovil sõitma lähedal asuvasse pärapõrgusse, kus elavasse inglise emigrantide – Doyle’ide perekonda on abiellunud ta onutütar Catalina. Värske abielunaine on aga seal rõskes ja külmas maahäärberis segastel asjaoludel haigestunud ning saatnud linna kummalise kirja, kus sonib maja seintes ja vundamendis elavast kurjusest, mädanikust ja õelatest inimestest, kes tahavad teda hukutada.

No-nonsense olekuga Noemí võtabki eriliste kõhklusteta ette teekonna sinna kolkalossi, et välja uurida, mis ta onutütre kirjas kirjutatust on tõsi ja mis haige mõistuse sonimine. Pole vaja vist lisadagi, et kohe esimesest pilgust on aru saada, et häärberis pole asjad kaugeltki korras: ülakorruse toas hirmsaid hääli tegev haige ja muldvana suguvõsa patriarh, küsimustele vastamast keelduv perekonnaarst, vaikivad teenijad, range ja Noemísse ilmselge vastumeelsusega suhtuv häärberi perenaise rollis olev keskealine matroon ning kaks suguseltsi nooremat meessoost liiget – saatanliku kangelase rolli sobituv Catalina abikaasa Virgil Doyle, kelle animaalne võlu ja ilu Noemíle oma mõju avaldamata ei jäta, ning kahvatu ja eraklik perepoeg Francis, keda huvitavad kõiksugu seened ja haruldased taimed, mille herbaariumit ta hobi korras täiendab.

Õnneks ei teki lugejal erilist kahtlustki, et allakäinud perekonna ja mädaneva ning rõske lossi saladused saavad olema üleloomulikku laadi, mitte ei proovita kõigele mõistatuslikule ja õõvastavale anda ratsionaalset seletust. Tegu on tõesti klassikalise gooti romaaniga, kus õuduste kõrval tekib naispeategelasel keeruline valikukoht, kas eelistada vitaalset ja kuidagi julma kuid seda külgetõmbavamat onutütre meest või hoopis eraklikku ja veidi nagu jõuetut ning verevaest Francist, kes ometi ainsana tundub seal häärberis hoidvat Noemí ja Catalina poole. Romaani viimases kolmandikus, kus loo laiem minevikutaust ja häärberi saladus lugeja ette paisatakse, läheb teos üsna võikaks ja jõhkraks, nii et ka hardcore-õudusfännid ei pea pettuma. Siit leiab lisaks neetud majale ja allakäinud suguvõsale veel teisigi gooti romaani kohustlikke elemente: uneskõndimist, õõvastavaid ja seletamatuid hääli, nõiakunsti, ohtralt perverssusi, hullust ja mida kõike veel.

Jah, võib öelda, et romaan on kogu oma läänes pälvitud kiitust igati väärt, võidetud auhinnad auga ära teeninud ning selle levimine üle maailma erinevais tõlkekeeltes vaid asjade loomulik käik. Ka Eve Lauri tõlge ja Urmas Alase toimetus on sellised, millele minul etteheiteid pole. See on väga hästi tehtud raamat. Ainsaks pisut kurvastavaks faktiks on ehk, et kirjastaja otsustas – nagu tänapäeval nii sageli – mõttelaiskusest kasutada ingliskeelse originaali kaanepilti, millega on teos ilmunud muidugi paljudes keeltes. Aga samas ei ole see originaalkirjastaja surve ega nõue, sest riikides, kus oma kaanepildi kasutamise traditsioon on pikemate juurtega, on raamatul ka erinevad kaanepildid.

Lääne versiooni kaanepildi kasutamine võib lihtsamas lugejas tekitada kõrvust tõstetu tunde, et me oleme suure ja ägeda päris maailma osa ja meil ilmuvad raamatud samade kaantega, mida saavad sõrmedega silitada ka New Yorgi, Londoni ja Los Angelese lugejad, aga tegelikkus on paraku siiski selline, et iga säärane ingliskeelse ühtse kaanekujunduse levimine üle maailma muudab kultuuri ühekülgsemaks, kaotab väikekultuuride ainulaadsust ja teeb kogu meie globaalse kultuuriilma üheülbalisemaks. Kohalikud kaanekujundused on kindlasti asi, mida peaks ka edaspidi au sees hoidma ja igal vähegi võimalikul juhul soosima.

Lugedes enne selle soovituse kirjapanekut läbi ka portsu lääne arvustusi, nii suurtest ajalehtedest kui ka spetsialiseerunud ulmeväljaannetest, torkas silma kentsakas trend, kus arvestatav hulk noori lugejaid tundub ette kujutavat, et kõik, mis praegu – nende elu ajal kirjutatakse ja avaldatakse, on erakordne, esmakordne, ainulaadne. Et keegi pole selliste sädelevate mõtete ja lausete peale varem tulnud ja varasem kirjandus on selle kõrval üks kopitanud ja mädanev ning hall seeneniidistik. Aga vot see neil aastail, just nüüd loodav kirjandus on oma tasemelt ja ideedelt revolutsiooniline ja uudne.

Ei ole. Moreno-Garcia on küll kirjutanud suurepärase ja vaat et veatuks lihvitud gooti õudusromaani, aga kõik selles esinevad peamised ideed ja võtted on muidugi pärit õudusklassika varasalvest – antud juhul eelkõige ja pisut üllatuslikult ehk isegi just Lovecrafti loomingust, mille allakäinud ja intsestlikuks pööranud iidse aadliperekonna motiive siin täie raha eest on rakendatud.

Vahest kõige harjumatuna tundubki, et see tontliku gooti maahäärberi ja selle perekonnamõisa keldrikorrustel maa all asuvate õõvastavate saladuste lugu on paigutatud Mehhikosse. Kindlasti on lugeja esimene tegevuskohakujutlus, kui öelda talle sõna ’Mehhiko’, midagi Marsi punaste kaljurünkadega kollaka kõrbemaastiku ja roheliste kaktustega igava peisaaži sarnast või siis lõunapoolse asteekide-maiade unustatud džunglilinnade ja liaanidega kaetud astmikpüramiidide laadset, aga selles loos on sinna Kesk-Mehhikosse justkui transporditud tükike viktoriaanlikku Inglismaad oma emigrantidest Inglise kõrgklassiperekonnaga.

Kummalisel kombel on kirjanik siin inspiratsiooni ammutanud päris ajaloost: 19. sajandil rändaski Mehhikosse Briti saartelt välja paras ports hõbedakaevandamisega seotud inimesi. Ja ühe sellise endise räämas hõbedakaevandusega on seotud ka see Hidalgo osariigis toimuv tragöödia.

Eraldi väärib esiletõstmist veel Silvia Moreno-Garcia keel, mis on rikkalik ja stiilsete ning vaimukate kujundite rohke, mis mõjuvad loomulikult, nagu üks kirjanduslik lause seda tegema peabki, mitte aga mingi moodne 21. sajandi äranuditud ajalehe- või tänavakeel «Kättemaksukontorist», kus kõige keerulisemaks kõnekujundiks on ’tuhat ja tuline’ ning kus kindlasti leiab tarvitust sõna ’pahatihti’.

Õudussõpradele kohustuslik.

Mänguarvustus: Ghostwire Tokyo (Riho Välk)

Lühike kokkuvõte: Ghostwire Tokyost oli raske arvustust kirjutada loetud minutid pärast lõputiitreid. Nüüd, ligi kuu aega hiljem, on see veel raskem. Miks siis nii?

Ghostwire Tokyo on kõige ehedam 2022 AAA mäng - sellel on hästi palju heebleid, mille põhjalükkamisega saad oma arvutit piinata. Veidral kombel oli just see põhjuseks, miks ma seda mängima hakkasin. Et kui juba on videokaardi eest kullahinda välja käidud meie kasinal ajal, siis tehku ta juba kogu raha eest tööd ka. Natuke teadsin ka, et asi toimub “3 päeva tulevikus” Tokyos ning palju on Jaapani folkloori elemente. Tundub, nagu võiks olla minu teetass, paneme käima.

Kahjuks valmistab GT ühe pettumuse teise järel. Need pettumused ei ole kriitilised, nende pärast ei ole vaja mängu pooleli jätta. Olen tihti oma arvustustes kasutanud võrdlust päevapraega. Et tellid, saad oma 4 kartulit, viilaka liha, natuke kastet ja kulbitäie salatit. Kõhu saab täis, aga ega hiljem enam ei mäleta. GT puhul tuleb mängu üks teine faktor - kui pikalt suudad sa ühe ja sama koka poolt valmistatud üht ja sama päevapraadi süüa?

Ruttan endast ette. Mängul on ju ka tegelased ning süžee. Üks meie peategelastest on Akito, kes käib valel hetkel mootorrattaga pikali. Valel hetkel sellepärast, et Shibuya kohale on rullunud deemonlik udu, milles eksleb meie teine peategelane - K.K., kellel on hädasti vaja endale keha leida. Pidades Akitot surnuks, lupsab ta sisse ning järgneb natuke võimuvõitlust keha üle. Siiski jõutakse kokkuleppele, et maailm ja Akito noorem õde Mari, kes on parajasti haiglas, vajavad päästmist. Haiglasse jõudes leiavad nad eest hannya maskis mehe, kellel on Mariga omad kurjad plaanid. K.K. ja Akito peavad nüüd Hannya tabamiseks torii väravaid puhastama, uduloori kergitama, ja …. hmmm. Igatahes, ühel hetkel oli lõpulahing ka.

Tagasi hädaldamise juurde. Ma suutsin stoori ikka mitmeid kordi ära unustada. Leiad kaardilt märgise, trambid sinna, lööd paar tonti maha, puhastad värava, teed mõne kõrvalmissiooni. Korrata ad nauseam. Iga u 10 värava tagant anti natuke stoorit jälle, õrritati veidi, tuletati meelde, et on mingid tegelased, kellest sa peaksid hoolima.

Võitlussüsteem. Okei. Saad pilduda kiireid tuulekerasid, raiuda aeglasema aga laiema ulatusega veesirbiga ning tondikamba keskele saab visata võimsama tulepommi. Lisaks on sul ka vibu, mida sa kasutad umbes 3x mängu jooksul ning peotäis talismane, mida ma kunagi ei kasutanud. Minu jaoks on see tõeline kriitikakoht, kui mängul on terve arsenal asju, mida mäng ei suuna sind kasutama. Ma tõesti ei vaevunud ühtegi talismani viskama, sest alati, alati tundus lihtsam ringiratast joosta ja kõmmutada. Ja millegipärast on mängijale antud veel ka kilp, mida kasutasin samuti paar korda ainult katseks. Teoorias oleks see pidanud olema peegeldi, mis suunab ründaja jõu tema vastu, kuid erinevalt mitmetest mängudest, kus ma naudin sellist ajastuste mängu, oli siin midagi valesti. See ei töötanud nii nagu ma tahtsin, sellise reaktsiooniga nagu ma tahtsin ning lihtsalt kilbina ei töötanud see mumeelest üldse. Jookse ringiratast ja kõmmuta. Ja siit saab edasi minna ka HP probleemini - mumeelest oli pikk health bar täiesti mõttetu. Mulle tundus alati, et Akito talus kaht lööki, vahet ei olnud, kas kõige jõhkramalt kollilt või kõige väiksemalt tolguselt - esimesega jooksis pulk punasesse ja teisega olid sussid püsti. Taas kord, jookse lihtsalt ringiratast ja kõmmuta. Natuke vürtsi ja rahuldust annab DOOM-i poolt populaarseks tehtud kiirtapmiste süsteem. Esimene neist on hiilimine, ehk, kui suudad kollile selja taha hiilida, lööd tal neerud kurku ja rohkem pole vaja kakelda. Teine on, et kui oled kolli piisavalt peksnud, ilmub ta tuum nähtavale ning saad selle ka distantsilt hingeniite pidi välja sikutada.

Vastased: sul on tavalised vihmavarjuga kontoritöötajad, paksud vihmavarjuga kontoritöötajad, suured vihmavarjuga kontoribossid ja suured leegitsevad vihmavarjuga kontoribossid. Vahelduse mõttes ka vihmavarjuga politseinik/liiklusreguleerija. Naistegelastest on mullitajad, noaga vehkijad, suuremad noaga vehkijad ja veel suuremad ja punase mantliga noaga vehkijad. Kooliplikad-poisid ka. On ka haruldasemaid vastaseid - pommitavad tondid, poodud nukud (kõige tüütumad ja raskemad vastased, sest neil on isegi 1997. aasta mängu tasemel AI) ja mingid veidrad kätel kõndivad nõiad (kui artikkel saab üles ja Rait Piir seda loeb, küll ta ütleb, mis elukad need olid). Aga 90% mängu võitlustest on üks kahest variandist: sul on 2-3 vihmavarjurit, üks mullitaja, et su elu raskem oleks ning lõpubossiks kas paks vihmavarjur või mõni suurem vihmavarjur. Teine variant on, et sul on 4-7 kooliõpilast, kes loobivad su pihta joonlaudu, sirkleid jms sodi.

On see mäng raske? Ma jõudsin seda mängida u 8-9 tundi, kuni avastasin, et ma pole Normal raskusastmel kordagi surma saanud. Lükkasin ühe astme võrra kõrgemaks ja “ma suren kohe igavusse” tunne taltus veidi ajaks. Aga kui kokku panna, et sul on laias laastus 3 peamist vastastetüüpi ning 3 rünnakut, siis 90% mängust käib: “viska tulepomm keskele, laksa veevikatiga sinu poole liikuvale karjale ja lõpeta viimased tuulekeradega. Vahepeal kisu tuumasid välja.”. Esimene õuduste karneval tegi mind igaks juhuks ettevaatlikuks, jooksin majja peitu ja piidlesin arglikult üle rõdupiirde, et mis nüüd saama hakkab. Lugesin pärast internetist, et karnevaliga ei maksa ülbitsema minna ja kui lähed, siis pane vaim võitluseks valmis. Jäin järgmise karnevali trajektoorile liiga lähedale ja panin vaimu valmis, et nüüd tuleb “sa poleks pidanud siia ronima, aga kui selle 1% võimalusega asja ära teed, saad vahva mõõga” stiilis kõvem andmine. Ah muidugi mitte. Kolm või neli lainet vihmavarjureid ja koolilapsi, lihtsam kui enamus kõrvalmissioone. Pettumus.

Kõrvalmissioone? Jah, neid on palju. Näiteks pead vana tamme sees elavat kodamat kaitsma. Sööda kaelarätiga koerale kibi dangot ja ta viib sind onigakokku. Aja taga laperdavat köögirätikut või nurga taha peitu jooksvat soolikapead. Kõigi nende ühisnimetus oleks: “ma tegin seda teist korda, sest mul oli skilli saamiseks türnüüblit vaja”. Teist? Jah, nii vanu tammesid kui onisid kui kõiki muid kõrvalmissioone on lihtsalt üle kaardi copypasteeritud. Kõik on täpselt samad. Oni ja kodama puhul pead siis kas koera või puud kaitsma, samal ajal kui kollid teda ja sind ründavad. Millised kollid? Kõigepealt kolm vihmavarjurit, siis paar mullitajat, siis veel vihmavarjureid ja koolilapsi ja lõpuks üks boss ka. Iga kord. Iga kõrvalmissioon. Kaltsu ajad mööda katuseid taga, kuni see vastu seina lendab, siis saad kinni püüda. No ei ole põnev.

Kindlasti väärib äramainimist ka lõputu kogumistöö. Esimese asjana saad valgetesse pabernukkudesse korjata udu poolt kehatustatud hingesid. “Oi kui tore, ma sain siit sada hinge,” mõtleb naiivne mängija, kes ei tea, et kokku on mängus 240 300 hinge. Ei, sa ei viitsi neid kõiki korjata. Siiski, taskutäis katashirosid annab palju expi.

Teiseks oleks nekomatadest putkapidajad, kes annavad sulle igasuguse kola eest raha, mida pead otsima. Whoa 10 000 meikat mingi pulga eest? Äge! Ja mingi hetk jõuab kohale, et neid kõutse on vähemalt 13 tükki, igaüks neist otsib umbes kümmekonda jublakat. Ehk siis torii väravate puhastamise ja vihmavarjurite nüpeldamise vahel kostab iga natukese aja tagant “mäuuu” mis ütleb, et järjekordne ese on kuskil su lähedal. Jumal tänatud, et taskud on põhjatud, ma ei tea, palju mul neid lõpuks seal oli, sest ma ei viitsinud enam kõiki neid kasse ükshaaval läbi käia. Ahjaa, mõnel juhul pead leidma nt neli mänguautot, enne kui need ühe asjana loevad ja kass raha välja köhib.

Lisaks võid otsida kährikuid. Kui asi tundub olevat vales kohas ja sellel lehvib saba taga, siis palju õnne, oled järjekordse kähriku leidnud. Kokku on neid 25tk, iga viienda leiu tagant saad nt randmepaela, mis suurendab söödud toidu antud HP hulka. Ahjaa, toitumine. Kui su HP tulp langeb, on võimalik elusid taastada söömise-joomisega. Mis on mängu algusest lõpuni ilgelt tüütu, sest Akito kõlab nende inimomaste protsesside käigus, nagu keegi suruks talle pulgaga körti kurgust alla ja ta peaks kurekust peale kulistama. Võikad sundtoitmise hääled.

Visuaal. Jah, see on 2022. aasta kõrgeelarveline AAA mäng, mis kasutab raytracing tehnoloogiat ja DLSS-i ja kõiksugu muud kõige uuemat röögatust. Märjad tänavad läigivad kogu RTX uhkuses ja kindlasti ei ole seda võimalik pidada 10 aastat vanaks mänguks. Aga! See mäng kahjuks ei ole ei tehniliselt ega kunstiliselt ilus. Tehnilist külge varjutab selgelt tonaalsus - tegemist on servapidi õudusmänguga, mistõttu on kõik varjuline ja tume. Ja kunzti nägin ma ainult kahel korral vilksamisi - ühes kohas sattusid veelgi tumedamasse maailmanägemusse, mis nägi mõnusalt düstoopne välja. Täpselt selline, nagu võiks küberpunk Shibuya olla. Teine visuaalne nauding oli ühe kappa koobas. Sellega kõik kahjuks ka piirdus.

Miks ei oleks võinud kogu mäng selline olla?

Kokkuvõtvalt: vaevu-vaevu on valmis tehtud mäng, mida mitte pooleli jätta. Selles ei ole ühtegi karjuvalt halba asja, aga jätab pooliku projekti mulje. Pidevalt tahaks küsida, et nii, te tegite ühe Shiba inu koera, millal te teete corgid ja muud koerad? Millal uued kollid tulevad? Kas Shibuyas on ainult nelja tüüpi maju? Kas kogu Jaapan sõidab Crown Victoria, Honda Jazzi ja mingi imeliku luksautoga ja ühtegi muud ei ole? Kes need meie peategelased ongi ja miks ma hoolima peaks? Jajah, tore poolik asi, aga pange nüüd elu ja vaheldus ka sisse.

4/10

Arvustus: „Muinaskuningas“ (Elar Haljas)

Romaan “Muinaskuningas” viib lugeja müütilisse Eestisse, kus inimesed puutuvad igapäevaselt kokku erinevate folkloorist tuttavate elukatega ning vaimumaailmaga suhtlemine on sama tavapärane kui hommikuks kördi keetmine. Maniakkide Tänava uusim raamat on täis seiklusi, intriige, reetmist ja mitmekesist fantaasiamaailma. Olgugi et teos näib kleenuke, jagub huvitavaid teemasid pigem mitmeks õhtuks ning fantaasiamaiale ulmesõbrale on lugemiselamust kuhjaga.

Erinevalt autori eelmistest raamatutest tundus antud lugu veidi aeglasemalt ja raskemalt käima minevat ning sellest tulenevalt ei saanud (ega tahtnudki) seda korraga läbi töötada. Arhailised terminid vajasid omajagu seedimist, et nad maailmapildis õigesse kohta asetuksid. Aga kui maailm hakkas lõpuks silme ette kerkima, siis detailsuse aste oli imetlusväärne: maagia on nüansirohke ja väikesed loo-osised lõpuni väga täpselt läbi mõeldud. Ma julgen isegi arvata, et tegu on keerukuse ja unikaalsuse poolest autori siiani parima palaga.

Mis siis selle muinasaega paigutatud grimdark maailma nii veetlevaks teeb? Eks ühelt poolt on põhjuseks mõistagi Eestikesksus. Noh, teate küll – mis sest, et täis kannatusi ja taplusi, aga tekitab justkui koduse tunde ja huvitavam on ka, kui kaasmaalased omavahel kaklevad ja arveid klaarivad. Kui säärasesse rüselusse ja janti lisada ka kamaluga kohalikku folkloori ja tükikesi muistenditest, tekib lugejas mõnus äratundmine, et ikkagi väärt Eesti värk. Kohati isegi kartsin, et keeratakse lugu veidi üle võlli ja äratatakse soomülkast Eesti oma esi-kahepaikne Põhja Konn, kuid seekord õnneks mitte.

Teisalt võlub lugejat sünge maailm, kus maagial justkui ei olekski piire, kui vaid piisavalt mana suudaks genereerida. Ning antud juhul ehitab autor maagia loogika üles väga süstemaatiliselt ja ka mitmedimensiooniliselt, kus eksisteerib paralleelselt tavalise reaalsusega ka teispoolsus, mis mõjutab tegelasi, ning on olemas ka täiesti omaette pisikesed reaalsused (pocket universes). Lisaks on ka võimalikud energiaülekanded ühest reaalsusest teise, mis on täpselt reguleeritud. Samas aga on see kõik siiski piisavalt lihtne, et jutu tempo püsib paras ja pinge säilib. Raamatu lugemise käigus tekib küll küsimus, et kust sedavõrd palju varu korjatud on, et nii mehi kui ka manti hunnikute kaupa teise ilma saadetakse. Kuid siin portreteeritakse muinasaegset nõidustega elu eest võitlevat eestlast kui võimsat sõdalast, kes jaksab krati kombel vara kokku kanda. Ning kes seda koera saba ikka kergitab, kui mitte koer ise (või siis näiteks raamat “Eesti viikingid”).

Tegelastest tekkis kiiresti suur poolehoid protagonistile Hüübile, kellelt esmapilgul veidi stereotüüpne mask kiiresti maha langeb ja selle alt paljastuvad mitmed hallid ning kohati isegi mustad varjundid. Antud juhul on ka siin tegelaste kujutamisel mindud oma tavapärasest mugavustsoonist veidi välja ning kõikidel karakteritel – ka Hüübi kurjal õeraasul Kalel – on oma põhjused ning ka õigustused, miks nad mingeid samme astuvad ning ennast kehtestada püüavad. Tegelaste motiivid ja kujunemislood serveeritakse lugejale alguses väikeste nappide suupistetena, kuid raamatu keskpaigaks on enam-vähem selge, kes ja miks mingisse olukorda on sattunud. Raamatu teises pooles on veel mõningaid huvitavaid tegelastega seotud arenguid, kuid üldiselt keskendutakse rohkem ellujäämisele ja loo otsade kokkutõmbamisele.

Loodusvaimudega suhtlemine ja meie eellaste traditsioonid on antud raamatu üks kandvaid struktuure ning jutust leiabki nii esivanemate kummardamist ja austamist pühas hiies kui ka Soovanamehele ja teistele väikestele jumalustele ohverdamist, et nende soosingut võita. Kuna aga tegemist on siiski fantaasiaseiklusega, siis lisatakse kõigile neile aspektidele veelgi liha luudele: kõik need vaimumaailma olevused materialiseeruvad raamatu lehekülgedel käegakatsutavateks tegelasteks. Loo lõpplahenduse osas lasi autor end minu arvates aga müütidel liigagi palju inspireerida ning lõppakord Murueide tütrega oli nagu rahvarõivastes Tartu maratonil osalemine – temaatiliselt ehk isegi sobiv, aga kuidagi natuke liiga imal.

Kokkuvõtvalt võib öelda, et kodumaise suvekuumuse juurde igati paslik ulmeamps ning asine fantaasiapõnevik. Kujutan ette, et öisel rabarännakul võiks antud raamat liigituda vabalt ka õudusžanri, kuigi autori eelnevate slasher-juttudega võrreldes on tegu suhteliselt leebe kraamiga.

Arvustus: Epp Annus „Tere, Aleksander” (Mairi Laurik)

Tundmatute autorite tundmatute raamatute lugemisel käitun ma nagu varateismeline – vaatan kaanepilti ning alles siis, kui see kõnetab või sobivaid vihjeid annab, pööran tagakaane teksti juurde, sealt edasi sisse teksti sirvima, veebist arvamusi ja hindeid otsima ning alles pärast seda, kui leitud sisurikkujad on minu mõttemaailma poolt heaks kiidetud, võtan ette raamatu. Üsna sageli ei loe isegi seda joonlaua järgi, vaid käin vahepeal lõppu uudistamas. Siin jutuks tulev raamat oli siis see kümnes. Raamatu esikaas ei vihja mitte ühelegi seosele ulmega ning tõenäoliselt ei oleks ma iial seda lugema sattunud, kui just kogemata poleks esimesena ette jäänud tagakaas ning sealt torkas silma täiesti eraldiseisev lause: „On aasta 2066.”

Epp Annus autorina on minu jaoks üsna võõras nimi. Ma olen küll lugenud peotäit väikelastele suunatud raamatuid, kuid minu spetsiifilise maitse jaoks on needki kohati veidi liiga maised. Ja nüüd siis äkki sedasi – põmaki! - suurtele ning tagakaane hinnangul veel suisa ulmelist. Võtsin ta kätte, alustasin lugemist, olin juba loobumas, sest, noh, tõesti, autor ei üllatanud, lugu oli igati liiga argine ja isegi igav. Paarkümmend lehekülge hiljem leidsin siiski konksu, mille külge end haakida ning nii see lugu läks.

Aga raamatus ja selle sisust natuke (ja hiljem natuke rohkemgi, oldagu hoiatatud sisurikkujate eest). On aasta 2066 ning 95-aastane vanamemm aitab hommikuti hoida oma lapselapselast. Mõnekuune Aleksander veedab hommikutunnid memmega, et ema end paremini välja puhata saaks ning neil varajastel tundidel räägib minategelane beebile lugusid minevikust – sellest, kuidas kasvasid tema oma lapsed, kuidas maailm muutunud, sisse pikkides ka olevikulisi hetki tollest tulevikuajast.

Konks, mille otsa mind lugejana haarati, olid just need olevikulised hetked tulevikuajast. Lugejale antakse Eesti, mis on üsna täpselt selline nagu me teame, kuid samas hoopis teistsugune. Kodune tehisintellektisüsteem on ulmelugejale kergestihoomatav – tehnoloogia, mis aitab vanaproual üksi elades ise toime tulla. Vajadusel helistab Tupsu ka kiirabi ja tuletõrje välja, kuid igapäevaselt on vestluskaaslane, iseteavitav märkmik ning liides kaugema maailmaga suhtlemiseks. Maja metsas ja heinamaade vahel. Vaikus. Ei ühtegi lähedast naabrit. Vaikus. Ja siis on meil Tupsuga maja, milles elab üksik vanaproua! Ma suutsin näha vähemalt kümne õudusloo algjooni, kuid mitte ühtegi neist loomulikult ei sündinud. Oligi vaikus. Oli rahulik kulgemine minutist minutisse.

Ka väljaspool maja olev ühiskond oli moondunud ning seda sellisel moel, et ma jäin üsna sügavalt mõtlema, kas autor üritab skitseerida utoopilist või düstoopilist maailma. Jutustuse rahuliku tooni põhjal võiks aimata, et utoopilist, kuid minul isiklikult tekkis tõsine hirm sellise ühiskonnakorralduse ees. Midagi läbini kogukondlikku – boonuspunktide süsteem märkamise ja abistamise eest külaraha näol, mis poes soodustuseks moondub. Minu introvertne loomus tõmbus tõeliselt kiiresti pisikeseks palliks kokku mõttest, et absoluutselt igasugused topivad tolles maailmas oma nina teiste asjadesse. Külakogukonnakommunismi avanemine oligi suur konks, mis mind raamatu külge köitis. Ma tahtsin teada, mis kõik peab valesti minema selleks, et midagi nii õõvastavat saaks sündida. Ma lootsin leida lugu, mis juhatab, mind tänasest aastasse 2066, soovisin teada saada, mida ma oma isiklikus elus peaksin teisiti tegema, et takistada sellise õuduse saabumist. On ju väike tõenäosus, et ma isegi toda aastat näen, tõsi, pea kümme aastat nooremana kui raamatu minategelane.

Üksikuid markereid ma ka leidsin, kuid nende markerite hulgas oli selliseidki, mis andsid selgelt teada, et tulevikuühiskonna loomine ei olnud autori mõtetes ning tema oma minategelane tundis ja käitus kohati vastupidiselt sellele, mida markerite põhjal järeldada võiks. Üheks selliseks markeriks oli sõda – umbes kolme sõnaga anti aimu, et peategelane ning ka tema lapsed on sõda lähedalt nuusutada saanud, kuid need olid need kolm sõna, mida ei toetanud mitte ükski edasine ega varasem emotsioon, mõte ega sõna. Võiks ju eeldada, et suured vapustused vormivad meid veidi teistsuguseks, panevad pitseri mingitele käitumismustritele, kuid raamatust see minu jaoks välja ei tulnud. Aga maailmas, kus kõik on seaduse kaudu taimetoitlased (aga piima ja mune tarbivad täpselt samamoodi nagu meie täna), on ilmselt neid pöördelisi punkte olnud palju. Lihtsalt peategelane on neist mööda elanud ning lugejaile neid ka ei anta. Sama lugu ka inimeste arvuga! Midagi pidi olema juhtunud. Variante on mitmeid, lugejale ei anta neist ühtegi ning ükski neist ei peegeldu tegelase lugudes.

Loo suurim rõhk langeb peategelase laste teismeea lugudele. Kui nüüd natuke arvutada, siis minategelane on sündinud 1970 või 1971, seega tema lapsed sündisid kuskil aastatuhandevahetuse kanti ning nende teismeiga oli seega alles eile. Ehk siis suurem osa loost räägib meile täiesti tänapäevastest, olgu, eilsetest, sündmustest. Kui nii võtta, siis just nagu polekski ulme. Ja ometi on ka. Kui tahta samade laste kasvamise lugu täna olmelise loona anda, oleks jutustajaks 51-aastane naine, kes ehk jutustaks neid lugusid oma esimesele lapselapsele. Jutustatavad lood oleksid värsked, kohati ehk isegi toored, osa haavu veel paranemata, osa hirme ikka veel selgelt silme ees. Ja poleks ka jutuvestja ise tarmukalt beebile madratsiks olev memm, vaid tööeas krapsakas naine. No mis lugusid sa nii vestad, kui töö ja joogatrenni vahel on napp veerand tundi aega!? Kiire kallistus, kaks lauset nunnutamist ja juba olekski aeg minna.

Argipäeva rahmeldamise asemel võtab autor aga kasutusele ulmekirjandusele hoopis laiemalt omase võtte – vaadata olukordi või tänaseid küsitavusi distantsilt, olgu selleks distantsiks siis ruumiline, ajaline või mõni muu mõõde. Autor laseb tänase veel keskealise naise kasvada vaarema rolli, et too saaks lugusid hoopis mahedamas võtmes rääkida. Ulmefännile ei paku taoline lähenemine ilmselt ülemäära suurt naudingut, sest tänane argipäev ning aeglane jutustamisstiil kumavad igast sammust läbi, kuid sellegi poolest on tegemist selgelt ulmeraamatuga. Looga, mille argine tegevus toimub hoopis teisel ajal ja hoopis teistsuguses ühiskonnas, kuigi seda moondeprotsessi ja tulevikuühiskonna kirjeldust peab mööda raamatut tikutulega taga otsima. Isegi siis on suurem oht raamat kogemata põlema süüdata kui midagi tummisemat või rahuldustpakkuvamat leida.

Mida ma raamatu puhul aga selgelt kiita tahan, on tekstiliste võtete kasutamise kihilisus ja professionaalsus. Autor valdab suurepäraselt oskust panna lausesse emotsioon, pausid ja naeratused. Teatud kirjelduste juures oli raske naeratust tagasi hoida ning eriliselt tooksin siin välja 40. leheküljel olnud saapad, mis ukse taga kriipisid. Kas see peaks olema piisav põhjus, et raamat kätte võtta ja läbi lugeda? Ilmselt mitte, kuid täiesti selgelt on raamat väärt, et tema olemasolu ulmeajakirjas ära mainida.

Esialgu puhtast uudishimust kätte haaratud raamat viis mu mõtted teemani, et, jah, ma tean, milliseid tulevikuühiskondi meie ulmekirjanikud ette kujutavad. Ma olen tuttav nende maailmade ohtude, rõõmude, hirmude ja ebakõladega. Ometi pole ju ulmekirjanik ainus, kes homsesse vaatab. Iga inimene, hoolimata sellest, kas ta elus iial ühtegi ulmeraamatut käes on hoidnud, vaatab vahel tulevikku ning püüab seal tulevikus ringigi vaadata. Mulle jäi lugedes tunne, et ka siin on olnud autor, kes küll ise eriti ulmet ei loe, selles rütmis ei hinga, kuid on oma pilgu paariks kuuks mitmekümne aasta taha tulevikku saatnud. See näis olevat suurte ulmeautorite poolt „rikkumata” tulevikunägemus, mis minu kui ulmelugeja jaoks oli nii positiivne kui ka negatiivne korraga. Lugu algas veidi igavalt ja segaselt, klammerdus pisut liiga palju argipäeva külge, kuid seda õõvastavamana mõjus pakutud düstoopiline maailm – mul tekkis hirm, et keegi tõepoolest tahakski sellises ühiskonnas elada.

Segavereline koomiksimaailm: Mõõgad! (Laura Loolaid)

Segavereline koomiksimaailm kutsub jälle! Siin rubriigis avastame igasuguseid imelikke, uusi ja tundmatuid koomikseid meilt ja mujalt ning mitmesuguses vormis. Avastamine on juhuslik ja erapoolik, pigem soovitusliku maiguga; süüvivat analüüsi me ei tee ja tihket kriitikat ei kisu.

Seekord viskan pilgu humoorikale veebikoomiksile Mõõgad (Swords), mille autor on Matthew J. Wills.

Mõõgakoomiks ilmub 2018. aasta kevadest saadik kord nädalas ja sisaldab rohkesti, arvasite ära, mõõku! Esindatud on suured mõõgad, väiksed mõõgad, pikad mõõgad, pisimõõgad, pistodad, kokamõõgad, leegitsevad mõõgad, kõnelevad mõõgad, kummitavad mõõgad, radioaktiivsed mõõgad, roostevabad mõõgad, klaasmõõgad, libamõõgad, lisavarvastega mõõgad, üllatusmõõgad, vampiirmõõgad, tulnukamõõgad, sääsemõõgad, mõõkkaktused, dinosaurusmõõgad, mõõgaprintsessid … Lühidalt, koomiksi arhiivis on erinevate mõõkade kohta sissekandeid postitamise hetkel 230 tükki.

Lisaks mõõkadele leiab koomiksiruutudelt lihast ja luust (ja ka muudest ürgollustest) tegelasi.Tegelased loomulikult seiklevad, enamasti episoodiliselt, tihti koobastes ja katakombides ning komistavad teel alatihti seiklusmängu-stereotüüpidele. Koomiksi olulisteks koostisosadeks on meemid, rollimängu-naljad ja (ingliskeelsed) kalambuurid. Palju nalju on tuletatud võluesemetele nimede panemisest, millega raamatutes ja mängudes mõnikord liialdustesse minnakse, aga ka esemenimede ülemäära otseset tõlgendamisest.

Rohkelt pildiruute on pühendatud mütoloogiliste momentide parodeerimisele (ainuüksi mõõga kivist tõmbamise naljade kokkulugemisel läks järg ruttu käest). Väga levinud motiiviks on ka muistsed väekad kurilased, kelle olelus igaviku veerel üksildaseks kisub, nii et kui nende rahu häiritakse, tervitavad nad sissetungijate seltskonda suure rõõmuga. Muidugi leidub palju päevakaja-koomikat, eriti mängude ja meemide lainel.

Koomiksi nunnupehmo südamiku on aga vallutanud tillukese puumõõgaga beebiartišokk (beebikaalikas? beebi…nuikapsas?) ehk Quest Sprout. Põgusate ent meeltliigutavate episoodide vältel sõbruneb pisitegelane suure draakoniga, seikleb unenäomaastikel (kus ei ole sugugi ohutu) ning puhkab jalga kohustuslikus kõrtsitoas. Seal koguneb talle seltsiks trobikond karme seiklusveterane, kes ta rõõmuga järgmisele seiklusele kaasa kutsuvad.

Jooksva nunnumeetri tunnusfraas (ja vist ainuke väljaöeldud sõna) “QWEST!” paljastab aga tagamõtte, mis ma just praegu mõõgakoomiksi ette võtsin. Muidugi selleks, et tervitada Kvest.ee meeskonda, kellega samuti peatselt lähemat tutvust teeme!

Mõõgakoomiksi lugemist võib alustada ükskõik kustkohast. (Iga episoodi kõrval ilmub ka seletusleht, kus on üles loetud tegelased, samuti on kirjalikult esitatud episoodi dialoog ja peidetud boonustekst.)

Pealeht asub siin:

https://swordscomic.com.

Tegelaste galerii asub siin:

https://swordscomic.com/archive/Characters/

Mõõkade välimääraja aga siin:

https://swordscomic.com/archive/Swords/

Kuna tegu on küllaltki noore koomiksiga, ei ole väga põhjalikku troobianalüüsi kogunenud, aga kohustuslik TVTropes lehekülg on neil siiski juba olemas:

https://tvtropes.org/pmwiki/pmwiki.php/Webcomic/Swords

Lõpetuseks aga (petlikult) õnnis hetk Pikema Puhkuse Mõõga seltsis:

Reaktori juttudest: 05/22 (Tõnis Hallaste)

Teine võimalus

Maarja Kruusmets

Rosalia on noor abielunaine, kes lahkus kodunt suure tüliga ja läks jooskma. 3-4-aastane laps on endast väljas ja mehest ei paista abi olevat. Joostes leiab ühe hea metsaluha, kus nutta oma elu ja teostamata jäänud unistusi, ent sealt tagasi tulles märkab, et kõik on muutunud. Tema riietus, tema ümber kõrguvad majad… Pärast selgub, et ta on sattunud mingisse teise reaalsusse, kus ta oli teisiti teinud oma elu suurima valiku (kas võtta vastu elumuutev töö või keelduda sellest raseduse tõttu).

Väga klassikaline maarjakruusmetslik lugu, fookus suhteelul ja kõigel argisel, teadusulmeline on vaid täiendus sellesse argisesse. Üsna tüüpiline “Kui ma oleks keskendunud karjäärile, selmet luua peret?”-lugu, ainult et lünkadega esitatud (ei ole näiteks harjumuspärast pettumist ses karjäärielus ja järeldamine, et abikaasa-laps teevad kõik tasa, on vaid kohene kojutormamine ilma mingigi analüüsi- või võrdlusmomendita, mehe ja lapse eelistamine eneseteostusele). Ilmselt tuleb selle eest tänulik olla - nende lünkade täitmine oleks seda lugu ainult pikemaks teinud ilma lugu paremaks tegemata. See ei oleks andnud midagi värsket või uuenduslikku sellesse asjasse.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-teine-voimalus

Arvamuste paljusus

Mairi Laurik

Eelajaloolised eestlased madistavad mingite punapeadega (hiljem selgub, et iirlased), peavad mõõgavõitlust, kuni ühel hetkel satuvad nad veidrasse kohta, mis selgub olevat üleaegne raamatukogutaoline moodustis. Seal öeldakse, et teid me ootasimegi, siin üks kauaoodatud pakk teie külanõiale Lemmitile. Nad saavad selle kaasa ja lahkuvad. Koht kaob.

Selle ideega saanuks enamat ära teha. Süžee on üldplaanis ju üsna gaimanlik, kas pole tal Sandmanis taolisi episoode? Kui polegi, siis võiks olla. Selle loo stereotüüpsed madistajad tundusid pigem olevat maniakkidetänavalikkuse paroodia. Siinne raamatukogu ei pakkunud kuigivõrd elamust ei lugejale ega tegelastele - ent milline maailma alustalasid paigastlööv elamus võiks siit leiduda! Sisuliselt inimesed, kes pole elu sees keeleotsaga puutunud suhkruterakestki, saavad enda ette kahemeetrise pulmatordi. Ja siis öeldakse, et nende endi tuttav Lemmit on üks pulmakülalistest. (Ja üks lahendusi - kõige kiuste see ära süüa ja kuigi edasine eksistents tähendab lakkamatut oksendamist, ei loovutaks seda elamust millegi eest…) Siin aga - ei midagi.

Tundub, et mõeldud lihtsalt üheks Reaktorile ärakirjutatavaks asjaks. Käsi ei kerki seda kuigi põhjalikult arutlema, sest tegemist üsna tavalise ideega, mida polnud ka kuidagi eriti vürtsitatud. Mingi hetk hakkab liigne kvantiteet kvaliteeti pärssima, kui eesmärgiks ei saa mitte millegi huvitava kirjutamine, vaid millegi ärakirjutamine. Autor on parem, kui see tekst laseks arvata.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-arvamuste-paljusus

Täielikult looduslik

Tim Hornet

Uus sissekanne major Tomi ja Skräppy seiklustesse veidras postapo-maailmas, kus geenimutatsioonid on igapäevased ja nimetatud peategelased otsivad “rohelisi niite”. Jutu esimeses pooles lähevad nad pealtnäha utoopilisse Poldikülla, kus tehnoloogia ei toimi, teises pooles näitab veidrat uut sorti eksistentsi, mis oma toimimises sõltub põrkumisest.

Esimese poole potentsiaal on hea, ma ei ole kindel, kas teine pool seda teostab. Esimene pool mängib teemaga, et postapos ongi elamisväärsed asulad salamisi äärmiselt jubedad, teisalt oli siin biotehnoloogia ootamatutest mõjudest, mis teemana sisaldavad potentsiaali, aga minule ei mõjunud usutavalt.

Loo elemendid loksuvad küll paika, kontseptsioon on küll kena, aga mingit elevust ei tekkinud loo suhtes. Enamjaolt minu kriitika seisneb major Tomis ja Skräppys, mis rikuvad loo meeleolu. Millist tooni saaks autor taotleda, kui ühe nimi on veidi labane viide David Bowie’le ja teine on selline keeli kombineeriv sõnavärd (ä ja y ühes sõnas peab ju olema sihilik naljatlemine)? Üks on kanajalgadega mees, teine risuhunnik.

Kuidas klapitada sellega neid jubedusi, mis toimuvad sillerdava pealispinnaga libautoopiliste eluviiside varjus või kogu seda sünget ähvardavust, mis peitub inimestele veidi arusaamatu biotehnoloogia nurjumises?

Millega jätan mulje, nagu ma lihtsalt kritiseeriks nimesid ja kõik muu oleks paigas. Esimene pool oli huvitavam temaatiliselt, aga sellega ei hakatud kuigivõrd midagi peale, vähemalt minu meelest mitte piisavalt. Teise poole teadusulmelised seiklused olid pealtnäha pullid (põrgatamine üle veidra välja), aga millegipärast polnud ülemäära kaasahaaravad. Mis siis oli lahti, mida saaks enamat nõuda, mis suunas peaks autor liikuma - vahest oli see tekst liiga arvutimängulik…? Elamus jääb millegipärast väga poolikuks, kuigi laias laastus on kontseptsioonid sümpaatsed. Vahest rohkem vaeva näha täie elamuse edastamise nimel. Mida iganes see ka ei tähendaks.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-taielikult-looduslik

Ulmkonnakroonika 06/22

Ulmestaar Taavi Kangur

Lühidalt: õiguse haridusega IT alal töötav kirjanik. Minu romaane on avaldatud kokku neli, millest kaks on võitnud romaanivõistlustel auhindu. Mõlemad auhindu saanud romaanid kuuluvad žanrilt krimi alla.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel loen James S.A. Corey „Nemesis Games“ See on seeria 5. raamat, mis vähemalt hetkel tundub olema ka seeria kõige nõrgem. Seeriat iseenesest soovitan: hea lugemine, lahedad ideed. Sari on samuti olemas ja on täitsa vaadatav, kui esimestest osadest läbi närida. Ootan rõõmuga suvist traditsiooni: loen alati 1-3 Dresdeni raamatut puhkuse ajal. Kahjuks hakkavad need läbi saama: olen jõudnud 15 osani ja enam polegi midagi jäänud. Seda seeriat soovitan küll, eesti keeleski on 6 osa tänaseks tõlgitud. Kuni 7nda osani tuleb aina juurde uusi tegelasi ja olukordi võlumaailmast. Edasi hakkavad vanad tuttavad uuesti välja ilmuma ja korduma, aga ikkagi on lugemine väga nauditav. Huumorit on täpselt õiges koguses ja Dresden muutub aina võimsamaks.

Proovisin Robert Jordani draakoni seeria romaane, kaks esimest osa lugesin läbi (esimene päris hea, teine kesisem ja kolmanda keskel katkusin ahastusest juukseid). Õnneks olen ma nii ehitatud, et saan iga kell seeria lugemise pooleli jätta.

Mängisin äsja Metro viimase osa uuesti läbi. Kunagi võtsin mängu just ette raamatu pärast: kõigepealt lugesin, siis mängisin. See annab mängule hoopis teise käimise. Mängin tavaliselt kõmmutamismänge nt Deus Ex, Fallout, Half-life seeriad. Nüüd just võtsin ette Witcheri Wild Hunti, enne vaatasin ära sarja ja lugesin raamatud läbi. Seega olen hästi varustatud ja mäng tundub olema väga lahe. Viimasel ajal olen pisut piilunud VR maailma – Quest 2’ga ja seal on mõned väga head mängud nt „The walking dead: Saints and Sinners“ on ikka teine asi, kui VR’is keegi otse näkku lõriseb ja peab üle õla haavlipüssi järele kobama, et mitte söödud saada. Veel mainiks „Pistol Whip“, Superhot VR. Half-Life Alyxini ei ole veel jõudnud. Igatahes on kindel, et VR on tervisele parem.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Ma olen kannatlik lugeja ja võin koormate kaupa tausta sisse imeda enne, kui pahaseks saan, et midagi ei toimu ja tuleb välja, et algusest peale oligi nii plaanitud. Tavaliselt naelutab ju raamatu külge see, kui autor suudab tekitada uudishimu: liikuv tegevus, saladus, huvitav tegelane, ootamatu sündmuskoht. Uued teadmised, ajalugu, värske idee, vaimukas ja osav keelekasutus. Annan andeks, kui raamat on igav aga see õpetab midagi, põrutab uute mõtetega, paneb mõtlema asjadele uue nurga alt. Peletab eemale raamatusse vägisi monteeritud ja üle forsseeritud „sisu“.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

70% loetud raamatutest kuulub ulme või krimi žanrisse. Vahetan ühe žanri teise vastu, kui ühes tekib ülelugemine. Vahetan omakorda millegi muu vastu, kui mõlemast väsin. See järelejäänud 30% on tõesti kõik ülejäänu olenemata žanrist. Need uitamised on vahel väga huvitavad uute teadmiste otsimised nt soovitan lugeda „Gang Leader for a Day“ või siis „Breakfast at Sallys“.

Absoluutseks lemmiksarjaks pean Hyperioni. Seal saavad omavahel kokku: teadusulme, hard sci-fi ja laiemalt kultuur/kirjandus/religioon. Seal on kuhjade kaupa kõike. Olen nüüdseks korduvalt Hyperioni sarja uuesti lugenud.

Head lugemiselamust pakkunud ulmeraamatud: „Harry Augusti esimesed 15 elu“ (seda olen tihti soovitanud ka mitteulmelugejatele ja on hästi sobinud).

„Valmistub esimene mängija“ – hea hoogne noortekas virtuaalmaailmas. Hästi kirjutatud, läbi põimitud sarjadest, filmidest popkultuurist. Noored võitlevad suure paha korporatsiooni vastu, püüdes leida esimesena üles VR peidetud võtmed, et saavutada kontroll keskkonna üle. Sellest on ka samanimeline film. Raamatule on ka järg.

Richard K Morgan /Altered Carbon: siin on kaks žanrit koos: ulme ja krimi. Peaaegu igavesti elav rikkur palkab endise erivägede sõduri – keda on ca 200 aastat karistuseks kehata hoitud – lahendama enda tapmise asjaolud. Lugesin läbi ka sarja teise ja kolmanda osa, need nii head ei ole, aga siiski hea lugemine. Sama lugu telesarja kohta. Esimene hooaeg on väga hea, teine pisut lonkab.

Marta Wells, Murderbot seeria, Ann Leckie, Abistav õiglus jne seeria.

Huvitavalt teistmoodi lugemine: Cixin Liu „Kolme keha probleem“

Krimi ja põnevus: Jussi Adler Olsen, Martin Cruz Smith, Renko seeria (eriti Gorki Park, Põhjanael), Tom Wood: palgamõrvar Victori seeria. Jo Nesbo: Harry Hole seeria ja eriti Kuningriik.

Tana French eriti „Peegelpilt.

Stephen Kingi raamatud. Hea hoo kirjanikuna andis mulle tema raamat „On writing“. Üks lemmikuid on nt „Lisey lugu“, Tumeda torni sari on hea. Hakkasin lugema SK’d massiliselt peale „Misery“ lugemist. SK on kirjanik, kelle raamatuteni ma alati uuesti tagasi jõuan.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Arvan, et ulmelugemiseni juhatas mind Mirabilia sari (Asum, Igaviku lõpp, Marsi kroonikad) ja lõplikult kinnitas Lilled Algernonile. Eriti just nimilugu jääb kogumikust kummitama, aga mitte ainult.

• Kõik taandub lõpuks kulli ja kirja viskamisele (Mälu järgi: Masin mis võitis sõja?)

• Kas sa võiksid süüa natike õunakastet, et lihal oleks sutsu pikantsem maitse (Tont nr 5?)

• Kogu suvi ühes päevas (sellele loole mõtlen iga suvi)

5. On sul lemmikloomi?

Mul on viisakas ja mõistlik kass, kes on pisut koera moodi käitumisega. Tuleb alati uksele vastu, kui oled kuskil ära olnud. Koputab ontlikult käpaga põlvele, kui paremaid palasid nähtaval on. Kui viisakale koputusele ei reageeri, siis käitub kass kassi moodi ja laseb küüned välja.

Stalkerihääletuse viimane nädal!

10. juulini saab anda oma hääled möödunud aastal ilmunud lemmiktekstidele. Hääletada võivad kõik, mitte vaid elukutselised ulmikud!

Hääli saab anda järgnevates kategooriates: parim tõlkeromaan, parim antoloogia või kogumik, parim tõlkelühiromaan või -jutustus, parim tõlkelühijutt, parim eesti autori romaan, parim eesti autori lühiromaan või jutustus, parim eesti autori lühijutt. Hääletada võib ka ainult ühes kategoorias, peaasi, et on märgitud kolm lemmikut.

Hääletuskeskkond asub siin:

https://forms.gle/v7RELPsBu8gdH94H7

Hääletusnimekiri asub siin:

http://ulme.ee/veeb/?page_id=10668&lang=et

Hääletama!

Tumedad tunnid juunis

Suvel saab järjejutuna kuulata Veiko Belialsi juttu “Surnud mehe käsi”. Esimene osa on juba üleval!

http://www.tumedadtunnid.ee/e/veiko-belials-surnud-mehe-kasi-1/

BAAS 25!

Täna 25 aastat tagasi 21 juuni tegi uksed lahti Ulmekirjanduse BAAS. Andri kirjutas tollal listi:

Nii, Haltuura korras panin kokku midagi sellist, kus saab submittida ulmekirjanikke, nande teoseid ja ka retsenisoone ehk oma arvamust kirja panna. Hoiatus: asi on esialgu väga primitiivne - sisuliselt asja algidu ja muidugi informatsioonivaba. Seal leidub esialgu vaid 1 minu poolt kirjutet arvamus Simaku linna kohta. Kindlasti teavitage mind vigadest, millele satute. Asi ise asub kohas, mille aadress on:

http://www.dcc.ttu.ee/andri/SFBooks/default2.htm

Veel: Javascriptita saab läbi, aga freime toetav browser on tingimata vajalik.

Kogu asi sai üldse alguse ideest teha raamatuturg, kus fännid saaksid osta-müüa-laenata:

https://lists.eenet.ee/pipermail/sf2001/1997-June/017349.html

Kõik tuli nullist leiutada:

https://lists.eenet.ee/pipermail/sf2001/1997-June/017393.html

Esialgu polnud BAASis isegi kontosid ega võimalust oma arvustust/hinnet muuta:

https://lists.eenet.ee/pipermail/sf2001/1997-July/017483.html

Kõige esimene arvustus ise on siin:

http://baas.ulme.ee/?autor=1&teos=8&arvustus=17#review_17

Arhiivi sukeldus Toomas Tursk

BAASiga seotud postitused Reaktoris

august 2012:

https://www.ulmeajakiri.ee/?kuidas-sundis-baas

oktoober 2012:

https://www.ulmeajakiri.ee/?eesti-ulmekogukonna-virtuaalsed-valjundid

august 2015:

https://www.ulmeajakiri.ee/?ulmekirjanduse-baas-paroodiate-allikana

november 2015:

https://www.ulmeajakiri.ee/?ulmekirjanduse-baas---kes-kellega-sobib?

Jaanuar 2016:

https://www.ulmeajakiri.ee/?repliik-baasist

Lisaks leidub lugematuid mainimisi ja kuu arvustuse väljahõikamisi kroonikaveergudel.

Palju õnne!

P.S. tänapäevane BAAS asub siin:

http://baas.ulme.ee/

Õhtud eesti ulmega: Weinberg, “Puruks ja pool ringi tagasi”

10 juunil toimus Heinrich Weinbergi jutukogu “Puruks ja pool ringi tagasi” esitlus. Autoriga vestles Mairi Laurik.

Pildistas Joel Jans

Juuni "kolmas reede" Tallinnas

Pildistas Riho Välk

Ökoulme aiaseminar

9. juunil toimus Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuses aiaseminar ökoulme teemadel. Seminari sisust loodame rohkem lugeda juba augusti Bioreaktorist.

Vaata veel:

https://www.utkk.ee/sundmused/aiaseminar-okoulmest/

https://www.facebook.com/TA.UTKK/posts/pfbid0BrgDnDpXrWbEynMwtWdcLc9WBAX3VbBSaBW5wxeXXuG7AeshcBzoXKckJbxhNaPZl

Näitus: Heleliis Hõim „Marsi kroonikad“

“Marsi kroonikad” loob paralleele ulmekirjandusega, viidates Ray Bradbury samanimelisele raamatule. Bradbury kirjeldab lühijuttude kogumikus, kuidas inimene soovib asustada Marssi, sealsetest asukatest ja arenenud tsivilisatsioonist hoolimata. Inimkond tahab ja nõuab rohkemat, kui neil olemas on. Või olemas oli, sest selja taha jäetakse saastatud ja sõjast räsitud planeet.

Näitus on ARS kunstilinnakus avatud 12.juulini.

Vaata veel:

https://www.arsfactory.ee/post/heleliis-h%C3%B5im-marsi-kroonikad

Inspireeriv kosmosefestival

12. juulil 2022 leiab aset kosmosefestival “100 km kosmosest”. Tegemist on populaarteadusliku ja meelelahutusliku üritusega Tallinnas, Telliskivi Loomelinnakus. Festivali päeval toimuvad teaduslik-lõbusad töötoad, mis on ette nähtud kooliõpilastele ja peredele. Lisaks teadlaste ja ettevõtjatega kohtumisele saab õhtu poole näha ka teadusteatri etendust ning osa musikaalsest meelelahutusest lausa teiselt planeedilt!

Üritusel osalemine on täiesti TASUTA

Vaata veel:

https://www.estcube.eu/blogi/Kosmosefestival

Ilmus raamat filmi Stalker võtetest

Loe lähemalt:

https://sirp.ee/s1-artiklid/film/kolm-meest-tsoonis/

Uudiskirjandus 06/22

Musträstas

Maarit Leijon

Pärast egüptoloogi surma leiab tütar isa salajasest töötoast muumia, väga iseäraliku muumia. Ka vampiiridel on loos oma osa. (Südametu)

Alternatiivses Venemaa ajaloos on varjaagid väga pikaealine rass. Vanim neist on suurvürstinna Olga. Loo peategelane, tänapäeva arst, elab ja töötab varjaagide suletud külas. (Must vürst)

Soome välisministeeriumi uurija Katariina Brask selgitab telepaatilisi võimeid kasutades Peterburis toimunud mõrvajuhtumit. (Viimane sangar)

Parun Gilles de Rais’ (Rüütel Sinihabeme prototüüp) ainsana ellu jäänud ohver hakkab sarimõrvarile kätte maksma. Mängu tulevad ka maagia ja tarkade kivi. (Musträstas)

Tuleb hoiatada, et lood on kaunis verised.

Ulme austajatele pakub see kogumik hõrke elamusi, on ju autor olnud viimase kümne aasta edukaim lühiproosat viljelev ulmekirjanik Soomes.

Kirjastus Skarabeus. Tõlkinud Arvi Nikkarev. 284 lk, 25 eurot.

Alma Freng ja päikesepüüdjad

Ida Tufte Michelsen

Nad liikusid aina kõrgemale – Alma, Elionora ja päikesekiir –, nagu jalutaksid rahulikult, ainult nad ei kõndinud, vaid lendasid. Lendasid! Algul puulatvade, seejärel taeva poole.

Alma Freng on tavaline tüdruk. Kuni ilmub välja vanaema, kellest ta varem midagi ei teadnud. Vanaema sõnul on Alma päikesepüüdja ja tal tuleb õppida lendama.

„Alma Freng ja päikesepüüdjad“ on maagiline lugu vaprusest, kättemaksust, ebatavalisest sõprusest ja võluväest. Ideaalne raamat Harry Potteri austajatele.

Ida Tufte Michelsen (snd 1987) on ajakirjanik ja produtsent. “Alma Freng ja päikesepüüdjad” on tema esimene raamat, mis valiti kohe ilmudes parimate Norra lasteraamatute hulka.

Väljaandja: Rahva Raamat.

Tõlkinud Sigrid Tooming.

300 lk

Maavalgus

Arthur C. Clarke

Ulmekirjanduse 7. suurmeistri (1986) Arthur C. Clarke’i «Maavalgus»  (Earthlight; 1955) algab spiooniloona 22. sajandi Kuul ning kulmineerub  kosmosesõjaga Maa ja päikesesüsteemi kolooniate föderatsiooni vahel raskmetallide ja teiste süsteemi loodusvarade kasutusõiguse üle.

Apollo 15 meeskond andis 1971. aastal ühele kraatrile Kuul Clarke’i romaani auks nimeks ‘Earthlight’. Käesolev romaan on kokku 11. Clarke’i eestikeelne raamat. Orpheuse Raamatukogus oleme varem avaldanud kirjaniku nooruspõlve lühiromaani, kuldajastu imetunnetusest pakatava «Comarre’i lõvi» (OR 4/2011) ja «Maavalgusega» samasse loomeperioodi kuuluva «Kuutolmu varingu» (OR 1/2020).

Inglise keelest tõlkinud Martin Kirotar

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Orpheuse Raamatukogu nr 63

Laulumeister

Orson Scott Card

Ameerika ulme suurkuju Orson Scott Cardi «Laulumeister» (Songmaster; 1980) räägib täiusliku lauluandega erakordselt kaunist poisist Anssetist, kelle laul suudab võimendada inimeste positiivseid ja negatiivseid emotsioone, muutes ta nõnda potentsiaalseks ravitsejaks või hävitajaks. Kaugtuleviku galaktikaimpeeriumis arendatakse saladuslikus Laulumajas silmatorkavate lauluannetega laste lauluvõimeid, üksikuid erilise talendiga lapsi – Laululinde müüakse suure raha eest galaktika rikkurite kodadesse, aga vaid sellistele, kes neid tõeliselt hinnata ja väärtustada oskavad. Kui Ansset saab 9-aastaseks, saadetakse ta tema erakordse ande tõttu Maale imperaator Mikali õukonda keisri Laululinnuks.

Romaani aluseks olnud kaks ajakirjas Analog ilmunud pikemat pala – jutustus «Mikali laululind» (Mikal’s Songbird; 1978) ja lühiromaan«Laulumaja»(Songhouse; 1979) nomineeriti mõlemad Hugo ja Nebula auhindadele. Romaan ise võitis Hamilton-Bracketti mälestusauhinna, mida anti välja seiklusulme suurkujude ning abikaasade Edmond Hamiltoni ja Leigh Bracketti auks. Viis aastat hiljem sai Card sama preemia «Enderi mängu» eest, mis võitis ka Hugo ja Nebula auhinnad.

Inglise keelest tõlkinud Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Liis Roden

Orpheuse Raamatukogu nr 64

Jutt: Tühja täitmine (Tim Hornet)

Ta vaatas imestunult käsi - nahk, mis muidu lotendav ja väsinud, täis tumedaid plekke ja laike, oli nüüd prink ja sile - ning libistas nendega üle näo, mis oli samuti unustanud ajahamba halastamatu puremise. Kui iseenesest libisesid käed üle pea. Ka juus, mis juba pikemat aega hõbehall, kumas nüüd kui kuld.

Ta sai sellega hakkama! Viimaks ometi! Peale igavesti tunduvat katsetamist, alla andmist ning uuesti proovimist. Ta oli viimaks siin: vahepealses ilmas. Kohas inimeste maailma ning teise ilma vahel, kus unenägu ja reaalsus oli samaväärne.

Ta teadis selle koha kohta kõike, mida teada andis. Ka seda, et veel mitte keegi polnud proovinud seda, mis tal plaanis oli.

Enamasti siit tagasi ei tuldud. Kuid temast sai erand, isegi enam - ta ei kavatsenud tagasi tulla üksi. See siin oli põhjus, miks ta üldse nõiakunstiga tegelema hakkas.

Tüdruk hoidis mõtted valvsad ja teravad.

Piiramatu võim ja piiramatu vabadus, mida unenäo maailm pakkus, muutis inimese mõistuse nüriks ja meele laisaks. Inimene oli siin kui loom puuris – söödetud, kustud ja kammitud – rahul oma vangistusega.

Temaga ei tohtinud seda juhtuda. Isegi kui talle meeldis noores kehas ringi lipata, oli see vaid ajutine. Ta ei tohtinud seda unustada. Mida kauem ta siin veetis, seda rohkem hakkas keha aga pettust uskuma

Kiirelt liikus vana naine, kes nüüd oli noor tüdruk, mööda tühjust edasi.

“Mets!”

Vaevu olid need sõnad üle ta huulte libisenud, kui teda ümbritses tihe padrik.

Rägastiku läbimine oli paras väljakutse – ta polnud piisavalt detailselt asju läbi mõelnud ning nüüd elas ta ettekujutus oma elu, takistades teed rohkem kui talle meeldinuks. Ta pidi olema edaspidi detailsem.

Tüdruk surus end edasi.

Hinge kinni hoides kujutas ta ette majakest metsa sees. Nii nagu ta seda lapsepõlvest mäletas: kaks korrust, kollased seinad, õlgkatus, korsten, sinised aknaraamid ja uks. Viimast neist kujutas ta ette paokil – see oli tähtis, kui ta tahtis sügavamale minna.

Pannes mõttele punkti, lükkas ta tiheda oksa eest ära.

Maja oli seal keset lagendikku. Korstnast tuli isegi suitsu.

Tüdruk jooksis majakese poole, lisades lähemale jõudes aina rohkem ja rohkem detaile: aknaruudud, puust nikerdused, lilled akendel, lillepeenrad, uksematt, maja värv kulunud seal kus tihti pihta mindi. Sellest sai tema lava ning kui see polnud usutav, ei saanud ka miski muu usutav olla.

Maja oli väljast vaadates peaaegu täiuslik, kuid praegu oli see vaid fassaad. Ta astus sisse. Majakese uks oli täis nikerdusi ja kaunistusi, kuid selle taga asus ruum, mis polnud vist kunagi ühtegi inimest näinud. Nõid ei pööranud esialgu sellele liialt tähelepanu.

Ka siin pidi ta kõik detailselt läbi mõtlema, kuid seda niisama tühja teha oli raske. Selle asemel võttis ta trepi alt kulunud väljanägemisega pruunikad pesulapid ja puidust ämbri, millel ohtrast kasutusest kulumistriibud peal, ning asus koristama – kõike ning nii põhjalikult kui võimalik. Koristades olid sa sunnitud detaile märkama, ning kui see oli juba märgatud, oli see ka olemas. Ta puistas mõtteid õhku ning leidis siis nende kehastused. Piip ja prillid, taignarull ja põll, mängukaru – kõik tekkisid kui tellimise peale. Unenäomaailm sidus nõia poolt pakutu ühtseks tervikuks, ning tema koristustöö aitas anda kõigele usutavust.

Märkamine väsitas, kuid ta ei lasknud end sellest segada. Ta pidi vastu pidama.

Kui koristamine tehtud, vaatas ta ruumis ringi.

Ta oli loonud keskkonna, täitsa korraliku, kuid kedagi polnud veel ilmunud. Ta perekond oli ilmselgelt veel sügavamal.

Ta oli ju alles laps kui nad kõik tema vea pärast siia sattusid ning sellest oli möödas mitukümmend aastat. Nende päästmine ei saanudki olla liiga lihtne. Tarvis oli sügavamale minema, kuid seda loodud reaalsuse sees.

Siin oli elutuba ja köök.

„Oh, kuidas kõht koriseb,“ sõnas ta valjuhäälselt ning juba hetk hiljem ootas teda laua peal mitu auravat pudrukaussi - mis sobisid ruudulisele linikule kui valatult.

Kiirelt haaras ta lusika ning asus putru suhu kühveldama.

„Ai!“ urahtas nõid peale esimest suutäit. See oli tulikuum. Ta oli ette kujutanud auravat putru, mitte piisavalt jahtunud. Kirumist tagasi hoides võttis ta kõige väiksema kausi, see pidi olema rohkem jahtunud, sõi selle tühjaks ja jäi ootama.

Vaikus. Vaid hiljuti puhastatud ning sellega tõeks saanud käokell kukkus tühjadele kambritele.

Pagan võtaks.

Ta pidi veel sügavamale minema.

Juba nii sügavalt oli raske tagasi saada, ta ei teadnud kas edasi minnes oskas ta enam välja saada – eriti veel kaaslastega. Kuid kui ta oma perekonda ei leidnud, oli see kõik asjatu. Mille nimel oli ta siis kõik need aastad pingutanud?

Hambaid krigistades ronis ta trepist üles magamistuppa ning heitis pikali.

Unenäos magamine, see oli kuratlikult riskantne. See võttis nii aega kui ka tähelepanu ning sa ei teadnud kunagi, kas sa ka tegelikult ärkasid.

Kuid muud võimalust polnud.

Ta ronis voodisse ja tõmbas teki peale. Uinumine polnud probleem, kuid seekord oli ta mures selle pärast, mis teda oodata võis. Samuti võis unes nähtud uni põhjustada nii mõndagi, kui su peas olev äkki reaalsuseks sai.

Ta sulges silmad ning järgmisel hetkel oli ta voodist väljas, jättes linadele maha vaid lirtsuva verepleki. Elajad paljastasid kihvad ning tõid kuuldavale valju urina, proovides küünistega teda oma haardesse saada.

Laps-nõid, hoides käega verisest kõhust kinni, hüppas eest ära. Teine elajas lajatas tema suunas taignarulliga. Nõid oli hetkega voodi ääre peal püsti.

Või nii. Ta oli jäänud liiga hiljaks. Nad olid juba loomastunud ning nägid nüüd teda kui sissetungijat. Kedagi päästa polnud enam võimalik.

Kuid ka põgenemine läbi ukse polnud enam tehtav – elajad olid tal tee peal ees.

Väljapääs?

Ta oli haavast, pettumusest ja ebaõnnestumisest nii väsinud, et varsti oli ta unenäomaailmale kerge saak. Ta pidi kiiresti siit välja saama.

Nõia silmad vilasid üle toa. Alati oli midagi, mida sai enda kasuks kasutada, elajad aga ei lasknud tal liialt paigal olla ja mõelda. Urr! Rapsas järgmine tema suunas.

Hops! Kargas nõid löögi eest kõrvale ja toetas selja vastu külma akent.

Klaas? Nõia näole vajus muie. See oli võimalus.

Kindlasti oli väljas ju pime, eks! Ta just magas, seega pidi ju olema öö ja öösel oli pime.

Ta keeras end näoga akna suunas ning vaatas hetkeks oma peegeldust tumedal klaasil. Siis tõstis ta käe näo ette ja astus.

*

Ennustaja Edda liikus ettevaatlikult tagatuppa, kust kostus hetk tagasi klirinat. Tema valduses oli vaid üks asi, mis võis sellist häält teha ning see oli tema põhiline tööriist. Seal, keset läikivate kildude merd seisis noor heledapäine tütarlaps näos segadus.

Unenäopeegel polnud mitte lihtsalt katki, vaid tuhandeks killuks laiali, moonutades enda ümber reaalsust ja külvates mõneks ajaks segadust.

„Ja mida sina siin teed?“ nõudis Edda.

„Ma... ma tõesti ei tahtnud. See ise...“ kogeles tüdruk kilde vaadates.

Ennustaja Eda turtsatas koguka keha vappudes ta vaikima. „Sinu käsi!“ nõudis ta. Tüdruk tõstis ebalevalt käe välja. Tema peopesal oli lai sisselõige. Vana naine võttis selle oma peopessa ning põrnitses ühe ja teise nurga alt.

Või nii. Tüdruk tõesti ei teinud ise midagi. See oli hoopis Edda kambri vägi, mis tüdrukut ründas ja seda põhjusega. Selles tüdrukus oli väge - elujoon lubas, et temast saab kunagi vägev nõid. Kindlasti Eddast vägevam. Isegi praeguses vanuses suutis ta mööda minna kõikidest kogenud nõia ohutistest – ta polnud oma väest teadlik ja oli juba nii Eddast võimsam.

Lisaks oli ta ise siia tulnud. Väega esemed kutsusid neid, kellel oli annet.

„Hm, huvitav,“ sõnas ennustaja pea automaatselt, hoides kätt peos.

„Mis?“ uuris piiga.

„Midagi tähtsat katki ei läinud, see paraneb...“ Ta vaatas tüdrukule otsa. Sellest siin võis kunagi saada tema suurim vaenlane. Parem tasus ta kohe nüüd kahjutuks teha.

„...aga?“ uuris tüdruk.

„Aga peegliga on teised lood.“

Tüdruk vaatas kilde maas. „Seitse aastat õnnetust?“ uuris ta.

Edda raputas kalliskividega ehitud pead. „See peegel polnud mitte lihtsalt vaatamiseks, vaid aken unenägude maailma.“ Edda vaatas tüdrukut. Tema riietus oli räsitud ning põsed lohkus - suure tõenäosusega juba mõni aeg tänaval elanud. Tal oli vaja universaalset ankrut. „Kas sa tead kus su perekond on?“

„Mul ei ole perekonda,“ vastas väike tüdruk.

„Tõesti?“ Edda paksult värvitud kulm tõusis üles. „Ma arvan, et sa eksid. Sul on ema, kellele meeldib küpsetada, isa, kellele meeldib piipu teha ja lugeda ning väikevend, kes alles kaisukarudega mängib.“ Vana nõid kujutas kõiki neid nii elavalt ette kui vähegi võimalik. Kuigi Eddal polnud ehk väga palju väge, tundis ta inimesi suurepäraselt – ta oskas neid petta. Ning kui selle tarvis tuli keegi välja mõelda, tegi ta seda nii, et isegi väljamõeldu ise jäi end uskuma. Selles oli Edda jõud ning nüüd pani ta selle kõik käiku.

Sa pidid looma hetked, mis omasid tähendust. Hetk kogu perega laua taga. Hetk matkal. Hetk, kui tundsid end halvasti ning said tuge ja lohutust. Hetk, kui olid hoitud… Ta lõi need kõik peas kokku ning pelgalt mõne minutiga, samal ajal kui ta käed tegelesid tüdruku käehaava puhastamise ja sidumisega.

Kui ta valmis sai, suudles Edda tüdruku otsaesist, saates nii kõik ettekujutuse teele. Vale ei tohtinud kohe ilmuda, kuid ka mitte liiga hilja.

„Oh sa vaeseke. Oled sa kindel, et sinuga on ikka kõik korras?“

Tüdruku silmad läksid äkki suureks. „Mu perekond!?“

„Oh,“ teeskles Edda üllatust. “Mis nendega on?”

„Isa, ema ja väikevend!“ jätkas tüdruk. “Ma mäletan!”

„Tubli. Tuleta nad nii hästi meelde kui sa vähegi suudad. Millised nad välja nägid? Mida nad tegid? Kus nad elasid? Sa ei tohi unustada!“ Mida tugevamalt tüdruk praegu kõik selle ise kinnistas, seda parem.

„Ma ei unusta kunagi!“

„Väga hea.”

„Kus nad on?“

„Unenäomaailmas. Peegel võttis purunemise tasuks,“ ohkas Edda. „Nende tagasi toomine pole aga lihtne. See võtab kaua aega. Aastaid ehk isegi.“

„Kui kaua see ka võtab, ma toon nad tagasi!“

Edda muigas heakskiitvalt.

„Tubli tüdruk.“

Tüdrukut surmata polnud mingit vajadust. Ta saatis lapse hoopis eluaegsele tühjale ettevõtmisele. Ettevõtmisele, mille lõpp-punkt oli siinsamas, kus peegel poolitas ta elujoone.

Jutt: Olla teadmiste südameks! (Mairi Laurik)

Tol saatuslikul päeval ei osanud ma mingit ohtu aimata. Hommikune päike tõusis suure ja eredana, tuul puhus malbelt läänest itta ning tuules sahisevad heinamaad sosistasid kutsuvaid meelitussõnu. Kuskil neil valmiva heinaga nurmedel võtsid hommikueinet kitsed, jänesed ja lambad. Ilmselt ka põdrad, kuid nendega on veidi tüütum - suured sarved võivad minu eine ebamugavaks muuta.

Igal juhul ei osanud keegi meist ette näha seda, mis tulemas oli. Vanu, kes oleks ehk osanud öelda, polnud tol päeval läheduses. Õnneks polnud läheduses ka väikeseid, seega olime meie, noored sajaaastased, omaette, kuulamas nurmede keelitusi ja toidu hõikeid koriseva kõhu vastuseks. Lükkasime sõpradega tiivad laiali ja lendasime. Oi, kuidas me lendasime! Mulle ja Leifile oli lendamine alati täiuslikuna tundunud. Mina võisin lihtsalt tuule nautimise nimel päevi liuelda. See endorfiinitulv, kui kogu jõust pead tiibadega laperdama, et pöörava tuulega taevasse üles tõusta! Või adrenaliin, kui püüad kivina allapoole kukkuda! Ning kõik need tillukesed võnked, mida tuulepuhangud soomuste vastas tekitasid. Iga võnge oli kui üks heli suures harmoonias - harmoonias, mille kolmkõla moodustasime taevas ja mina ja tuul.

Ainult maha ei tohtinud kukkuda, ega liiga kauaks end lendama unustada, et energia sootuks lõppeks. Jah, ma tean, millest ma räägin! Rohkem kui korra sattusin ma sel põhjusel haavatavasse olukorda. Toona olin ma küll mõõtmatult rõõmus, et vanad pealt ei näinud, iga kord, kui suuremaks tuulepüüdmiseks läks, kuid hiljem selgus muidugi, et nad siiski teadsid. Seda teadmise teemat on teile, inimestele, natuke keeruline selgitada, aga ilmselt ma peaksin siiski mingil hetkel üritama. Tõenäoliselt mõnes teises raamatus, sest praegu viiks see mind loo peamisest mõttest liiga kaugele. Lugu veniks seitsmeköiteliseks saagaks ning selle lõpuni lugemine on jõukohane vaid vähestele. Uskuge mind, ma tean! Ma olen juba sada aastat seda kõike teadnud, kuid sellenigi jõuan ma millalgi hiljem, kuigi juba käesolevas loos.

Ühesõnaga, tol saatuslikul hommikul lendasime me taas välja. Trinity ja Marci olid teistsugused. Tühi tuul neid juba rajalt eemale ei kiigutanud, kuid tol päeval suutsime neidki veenda, et mäng nurmede kohal, lend mäenõlvadel ja kanjonites, tuule poolt kõrvale kallutumine ja iilidega kaasa liuglemine on parim viis ühe päikselise ennelõuna veetmiseks. Minu poolest oleks see olnud parim viis ka pärastlõuna ja öö veetmiseks, kuid Marci ajas rinna ette ja nõudis, et me endale viisaka eine otsiksime. Selleks ajaks olime kodustest koobastest juba kaugel ning mahe hommikutuul oli asendunud millegi palju võimsamaga. Ma võisin küll tuult igatseda, kuid minagi teadsin, et kui me sel päeval midagi püüda tahame, peab saaki tabama enne, kui rohusööjad tormihirmus metsa pagevad. Metsas on neil eelis ja võib juhtuda, et kõikidest mu lihastest ja küünistest pole kasu - liiga palju peidukohti, liiga palju sodi ja prahti, et kiirelt rammus lihapala haarata.

Jälle lasin end loo õigelt rajalt kõrvale kiskuda, läksin mõtetes tuulega kaasa, kuid seegi on miski, mida on inimestele keeruline selgitada, sest teie peate jahti just metsas. Väikestena liigute te puude vahel ilma neid ümber lükkamata. Te sülitate relvast välja tulekeele, kuid see püüab looma, mitte ei pane tervet salu leekidesse. Meiega on aga teisiti. Trinity nägi hirvekarja esimesena, selle noored isendid ajasid meil suu vett jooksma. Me hargnesime, Trinity sukeldus esimesena, seejärel Leif, kui loomad lääne poole pageda püüdsid. Tema järel Marci, kel õnnestus kinni püüda suur ja mahlane isane. Selle looma sarved olid liiga suured, et ohutult hamba alla sattuda, mina poleks sellist püüda julgenud. Mitte tol päeval, mitte tolle kasvava tuulega, kui sihtimine oli keeruline ja iga iil sind ootamatult liigutada võis. Mulle jäi noor varss, kel sarvi õieti polnudki, kuid minu jaoks sellest piisas. Alati võis järgmisel päeval taas jahtima minna.

Alati võis, aga mitte sel korral.

Vaevu olime saagi alla kugistada jõudnud, kui tuul kasvas pööraseks. Lähedal asuvas salus murti puid nagu oleks terve lohekari korraga sinna sisse lennanud ja jänest püüda üritanud. Trinity, kõige viletsam lendaja meie seast, tegi õhus salto ja maandus ebaõnnestunult vastu kaljut. Leif lendas muidugi kohe Trinity juurde, just nagu poleks ta võimeline ilma tüdrukuta elama. Ilmselt ei olegi. Tähendab, ma tean, et ei ole. Täpselt nii nagu mina ei saa kuigi hästi hakkama ilma Marcita. Meie südamed on üks ja seesama, meie ajud töötavad sünergiliselt ka siis, kui me ei räägi. See on oluline. Pagana oluline, andes meile mõlemale suurema teadmiste, mõistmise ja armastuse hulga.

Kui me Marciga aga teistele lähenesime, ilmus taevasse portaalipööris. Pööris langes alla, täpselt Leifi ja Trinity kohale, neelates need kaks endasse. Ma nägin seda! Ma teadsin, et ma peaksin minema eemale, kuid hoog oli sees ning selja tagant saabuv hiiglaslik tuuleiil paiskas mind pea möödapääsmatult portaali poole. Ma olin tugevam kui tuul! Ma olin nii palju tuuleiilidega mänginud ja võistelnud, et ma oleksin suutnud end portaalist mööda juhtida, kuid just siis nägin ma, kuidas Marci määrdundvalge soomustik portaali tiriti ja Marci kadus. Ma lasin ennastki otse portaali südamesse kanda.

Portaalide kohta on tegelikult palju infot, kuigi siia reaalsusesse pole sellest just ülemäära palju imbunud. Minu esiisad, kes olid abiks maailmade loomisel ja neile eluseemne kandmisel, lõid ka uksed. Seega on enamik portaale meie rahvale hästi teada. Need on kaardistatud igatepidi - millal ja kus avanevad ning kuhu viivad. Igaüks meie rahva seast teab neid, igaüks, kel aastaid üle viiesaja kasutab neid vähemalt korra sajandis. Peamiselt selleks, et maailmade tasakaalu hoida. Meie olime tol hetkel aga napilt sajandivanused ning portaaliränded oleks pidanud olema vaid kauge tulevik. Vanemate arvates oli meil vaja sajandeid õppida enne, kui me millekski selliseks valmis oleme. Nüüdseks ma mõistan nende mõtteid ja muresid, kuid see kõik tuli omal nahal järgi katsetada ning teekond pole tänasekski veel lõpule jõudnud. On kivine peatus lihtsalt, kuid ma loodan ikka veel, et ühel päeval ma leian õige portaali, et ma suudan oma peas oleva info piisavalt süstematiseerida, et siit poolt üles leida kodutee koht ja aeg. Ma loodan, et mul on selleks kõigeks aega, kuid päris kindel ma pole. Vähemalt on Marci taas minuga ja koos on meil palju suurem aju - kahepoolse sisendi ja omavahelise aruteluga. See on väärtuslikum kui kaks aju, väärtuslikum kui kaks kommunikeeruvat mõtlevat olendit. Teie jaoks on ehk parim ekvivalent superarvuti - protsessor, mis asub mitmes kohas, kuid suudab koos suuri asju teha. Meiega on samamoodi. Ainult juhtmete ja programmide asemel on kaks tuksuvat hinge, kaks veritsevat südant ja kaks veresoontega varustatud aju. Ikka veel ja kuni aegade lõpuni.

Kuid jälle ma kukkusin lobisema! Tookord ammu lasin tuulel end portaali lükata... Mitte miski ei valmistanud mind ette portaaliks! Kogu selle aja, mil me portaalis liikusime, meid lükati, sikutati - vasakule ja paremale -, puhuti suvalises suunas, pressiti kokku ja venitati laiali. Suutsin mõelda vaid sellest, et loodetavasti oli mu soomustik piisavalt tugev sedavõrd jõulisele tormile vastu pidamiseks. Oli põhjusi, miks noori portaalidesse ei lubatud. Peamiselt keelati muidugi seetõttu, et vähekoolitatud aju võis mõnes reaalsuses korvamatut kahju teha ning ma pean kurbusega tunnistama, et sain sellegagi hakkama.

Portaale on mitut tüüpi. Vaikeportaalid on kindlate kohtade peal, üsna suure osa ajast avatud ja viivad täpselt ühte sihtpunkti. Reaalsuseparandajad kasutavad just neid ning need õpetatakse meile varakult selgeks. Juba koorumise ajaks teab igaüks meist peamisi vaikeportaale. Pärast koorumist jääb üle vaid õppida selgeks ülal ja all, idas ja läänes, leida oma asukoht reaalsuses ning juba ongi igaüks meist võimeline minema vähemalt kümnesse erinevasse maailma. Nojah, portaalipinged rebiksid vastkoorunu ribadeks, kuid see on juba teine jutt.

Seejärel on tormiportaalid. Enamasti on needki üsna kergesti arvutatavad. Ühenduskoht on arvutatav kõue võimsuse, tuule suuna ja tugevuse põhjal. Ma suudan tänaseni meenutada tuult soomustes ja staatilist elektrit küüniste tippudes. Õhk särises ja laulis, trampis jalgu ja naeris korraga. Viimased sada aastat oleme me Marciga neid mälestusi edasi-tagasi põrgatanud, kuid tol hetkel? Tol hetkel, kui ma pöörisest väljusin, olin ma täiesti üksi. Loetud hetkede jooksul sisenes portaali neli sõpra, kuid väljudes olin ma üksi. Portaal lõõmas veel mitu tundi mu selja taga. Ma ootasin sõpru. Siis proovisin siseneda, kuid portaal vaid irvitas mu soovide üle, surises vaikselt veel paar tundi ja kustus siis olematusse.

Alles nüüd võtsin ma hetke enese ümber vaatamiseks. Ma seisin mäejalamil ja minu all laius silmapiirini ulatuv mets. Kirtsutasin ilmselt nina, kui mõtlesin sealt söögi leidmisele, kuid mahenev tuul mängles tiibades ja kutsus lendama. Taevas oli endiselt kaetud tumedate pilvedega ja õhk maitses täpselt nii nagu oleks sellele mäejalamile maandatud mitukümmend võimsat välku. Ma pole päris kindel, kui kaua ma end tuulest võluda lasin. Nädalaid? Võibolla kuid. Ehk isegi mõne aasta. Ma õppisin leidma toitu, vaatasin, kuidas mu soomuste värv ajas muutus. Toona ma arvasin, et see on osa kasvamisest, kuid täna tean ma paremini - iga maailm lisab väikese värvivarjundi, mis ei kao iial. Iga maailma õhk ja toit on veidi erinevad ning teatud ühendid neist jäävad igaveseks minuga.

Aga ka see pole hetkel oluline! Oluline on hoopis, et mõni aeg hiljem hakkasin ma toda maailma vaatama otsiva pilguga. Ma otsisin portaale. Otsisin radasid, mis viiks mind Marci juurde tagasi. Otsisin võimalusi koju minemiseks! Marci on tark, ehk isegi kõige targem meie, noorte, hulgast ja ma olin nii kindel, et tema leiab kiiresti tee koju, kus iganes see ka polnud. Minu aju näis aga täiesti katki olevat. Ma oli lühikeste aastakümnetega suutnud harjuda, et Marci võimas aju minust õhkuva emotsioonide ja tajude virr-varri ära analüüsib. Tema rahulikkus suutis leida olulise selles, mis minu sees ringi tiirutas. Aga siin olin ma üksi. Pooluste paika seadmine oli lihtne, selleks polnud mitut aju vajagi. Nüüd tuli asuda tuuli jälgima ja ma olin üsna lootusrikas, et suudan ka ise vähemalt ühe portaali asukoha välja mõõta. Nende paigutumises oli raudne loogika.

Ma ei hakka rääkima kõigest, mida need mõõtmised ja mõõtmisele kulunud aeg kaasa tõid. Mitte keegi ei viitsiks lugeda, kuidas ma laastava depressiooni vältimiseks end tuulel kaasa viia lasin. Kedagi ei huvita ka see, et ma kurnatusest vastu mäge põrkasin ja selle käigus ühe tiiva murdsin. Ega see, kuidas hiljem, paranemise ajal, peaasjalikult jänestest ja kaladest toituma pidin. Kalad! Võeh. Ausõna, kui on miski, mida ma hea meelega järgneva tuhande aasta jooksul kordagi ei sööks, siis on selleks kala. Ligased ja haisvad olevused, kuigi pehmed ja kerged neelata.

Igal juhul jõudsin ma mingil hetkel mäe juurde, mille siledas püstseinas paistis olevat hiiglaslik koobas. Nina vedas mind koopa poole, süda hakkas kiiremini tuksuma ja kõrvus koduselt kohisema. Ma lendasin sisse ja avastasin end portaalist. Nüüd ma juba teadsin, mis tunne neid läbida oli. Olin kogemuse võrra rikkam ning koju jõudes võisin selle armastuseks ümber kujundada.

Aga ma ei jõudnud koju. See koridor viis mind maailma, milles olid kõrged kivist metsad ning nende vahel ringi sibamas... Ma ei ole enda üle uhke. Ja mul ei ole erilisi vabandusi, kuid te peate mõistma, et ka minul on vaja süüa ning nälg nõuab vahel ebatavalisi lahendeid. Igatahes olin ma päris mitu siniselga ära süüa jõudnud, enne kui taipasin, et just siniseljad olid kivist metsad ehitanud. Nad mõtlesid, suhtlesid, armusid ja laulsid.

Kui erinev oli nende maailm, milles teadmine on muusika ja muusikas mõistmine! Õhk oli helidest paks. Need paisati üles, need kaikusid kivihoonetelt edasi, sahisesid metsamühas kaasa ja vastu. Ma polnud kunagi midagi sellist näinud, veel vähem kuulnud! Minu päriskodus on kõik teisiti, kuid selles maailmas tahtsin ma muutuda lauluks. Või pigem ehk mõneks muusikariistaks, millega paljusid laule edastada.

Lummatuna jälgisin ma nende lugusid. Ma sain aru nende matemaatikast, tundsin seda oma soontes ning hoidsin kõvasti tagasi, et mitte järgmiste ühiskonnaüleste võrrandite lahendusi ette sosistada. Ma hoidsin end tasa ja olin - liuglesin tuules, ammutasin helisid ja igatsesin kodu järele. See oli maailm, kus ma esimest korda kogesin, et lisaks soomustikule, mis värvi muudab, suudan ma oma kehaga enamat teha. Siniselgade kõige vanemad laulud rääkisid kadunud maailmadest ning lohedest, kel kujumuutja oskused. Siin ma nüüd siis olin - harjutasin ühte ja teist kuju. Ja kui ma oleksin soovinud, võinuksin muutuda oreliks mäenõlval. Üks osa minust sooviski, kuid teine igatses jäägitult Marci järele.

Ma kuulasin siniselgade laule. Olin nüüd juba kindel, et mõned neist laulavad ikka veel meist, maailmade loojatest, päris lohedest. Lauljad, mälestuste ümisejad, ei saanud portaalist kaugel sündida. Portaalist, mis viib koju!

Aeg on aga nagu tuul - see puhub teadmised laiali, killustab, muundab, segab teiste lugudega üheks. Aeg on nagu tuul, mis kannab hääle kaugele, kuid jätab vahel mõtte maha. Laule oli palju, portaale aga mõni üksik. Ma mõõtsin ja arvutasin, kuulasin lugusid ja arvutasin uuesti ning seitsekümmend kaheksa aastat hiljem leidsin ma ühe neist algportaalidest. Ma tormasin selle poole ja olingi taas teel.

Tagant järele mõeldes oleks võinud enne lahkumist ühe korralikuma eine võtta ning asju paremini läbi kaaluda, aga tol hetkel ei olnud mul aega. Reaalsustevaheline uks avanes ja sulgus. Ma lahkusin kodust tormipesa kaudu ja siniselgade juurest tornaado silma kaudu - täielik vaikus ja rahu, kuigi kõik sinu ümber tiritakse kaasa ja lõhutakse ära. Lendasin vaid üles, üles, üles, kuni sinine taevas asendus õrna mustendava keerisega.

Viis maailma hiljem jõudsin ma siia.

Selleks ajaks olin ma juba kogemustega dimensioonirändur. Minu soomused kiiskasid eri värvides, mu silma- ja küünisenurka oli tekkinud ettevaatlikkuse joon. Lihased arenesid iga lennuga, kuid portaalilend arendas neid teisi - hingelihaseid. Ma võisin olla neljasajaaastane, aga kogemustelt kindlasti kõvasti vanem. Ettevaatlikult nuhutasin ma õhku - selles oli söetolmu, põlemissuitsu ja teadmisi. Ma lasin tuulel end kaasa võtta. Valasin kõikjale armastust nii palju kui suutsin. See siin oli maailm koos mõtleva liigi, toimiva ühiskonna ja kogutavate teadmistega. Kui kodune! Ja samas ikka nii võõras.

Alles mitu tundi hiljem sain ma aru, et...

Olgu, ma jõuan selleni!

Esmalt pean alustama lihtsamast. Kui ma saabusin, oli õhtu. Torm laastas maad, inimesed olid peitunud majadesse ning õhk lendamiseks just nagu loodud. Öö jooksul taandus tuul, kuid minu tuju oli sedavõrd üles tõstetud, et ma ei saanud pidama. Muidugi oleksin ma pidanud aimama, kuid mitte midagi ju ei juhtu, kui uurimus üks päev hiljem hakkab!? Noh, nii arvasin ma seni, kui hommikul esimeste päikesekiirtega ootamatult karjumist kuulsin. Nad pidid ju mõistuslikud olendid olema!? Mulle tundus nii. Õhk oli teadmistejagamise maitsega, kuid ainus, mida ma nägin, oli hirm. Olgu: hirm ja relvad. Ma oleksin mõistnud, kui siniseljad mind rünnanud oleks, sest seal suutsin ma esmalt just tollest liigist toituda, kuid see siin käis üle mõistuse. Minust oli ootamatult saanud saak.

Mäed näisid põgenemiseks hea kohana, kuid ega mind sealgi rahule jäetud. Vaid mõne aastaga suutsid piisavalt paljud inimesed mind lendamas näha, et suur relvastatud salk mägedesse välja saata. Ma peitsin ja õppisin. Ma sain aru! Esimene asi oli lendamine - mida enam ma lendasin, seda enam muutus mu soomus peegeldavaks. Ja siis oli toit, mis muutis pidevalt mu värvi. See oli põnev eksperiment ning tänase päevani olen ma õnnelik, et katsetasin nii puude kui kivide neelamist ulukite söömise vahele. Neist teadmistest on hiljem palju abi olnud. Kuigi, kui te minu käest küsite, siis maksa kõrvalt pahteldamine on endiselt hirmsasti kihelema ajav. Ma lihtsalt pean seejärel veidi nihelema ning nende arvates on siis seinas jälle uued praod. Võeh!

Aga olulisim, millele ma keskendusin, oli tarkus. Kodumaailmas tähendas teadmine armastust. Mida suurem on su armastus, seda enam sa mõtlesid. Mida enam oli liigikaaslaste seas neid, kes sind vastu armastasid, seda suuremaks paisusid teadmised. Piisas vaid lendamisest ja oma emotsioonide väljapaiskamisest ning juba püüti need teiste lendajate poolt kinni, imati läbi soomustiku sisse ja talletati teadmisena. Nii oleme me loodud, nii toimib kõik meie sisemuses.

Siin oli teadmine paber. See kõlas nii veidralt, kui ma seda esimest korda mõistsin, aga nii see teie, inimestega, toimib. Kui te midagi teada saate, kirjutate selle üles, annate teistele lugemiseks ja kasvate ise samal ajal suuremaks. Paberil pole moraalset kompassi, sellel pole südametukse soojust, sellel pole... Jah, ma tean, et tegelikult on - on kirjutaja ja lugeja südamed ja mõistused, mis ühte rada astuvad, kuid mõistate ehk ise, et lohede puhul toimivad asjad pisut otsesemalt.

Kui mägedes liiga keeruliseks läks, lendasin sealt minema. Selleks ajaks olin ma peaaegu õhuvärvi - hallikas-sudujas, peaaegu läbinähtav. Väsimuses otsisin inimtühja maalappi, millel puhata ja nii ma siia jõudsingi. Mägesid siin polnud, kuid süüa jagus heldelt ja inimesi näis vähe olevat. Ma lendasin kaugele üle mitme mereriba, jäin pidama metsade vahele. Iga maandumine murdis mõne puu ning inimesed käisid järgmisel päeval neid uurimas, kehitasid õlgu ja nentisid, et küllap mõni väike tromb oli.

Kuid ka siin jäin ma peagi vahele!

Ühel päeval jalutas üks mees sügava metsalagendikuni, kus ma oma kolmapäevast tukastust pidasin. Ma tundsin ta saabumist läbi une. Kui ma silma avasin, astus ta parajasti puude vahelt välja. Olgu, kui ta üksi on, langeb õhtusöögiks, mõtisklesin endamisi. Mees astus kaks sammu edasi, nägi mind ja röögatas. Seejärel ta peatus ja oli üsna vait. Ma kuulsin metsakohinat ja mehe südametukseid. Ma kuulsin mehest kümne sammu kaugusel puhkava jänese hirmu. Ma tundsin ka enda hirmu, kuid lükkasin sellegipoolest pea püsti ja vaatasin mehele silma. Väljakutsuvalt. Vaikima keelitavalt.

Siiani olin ma inimesi peamiselt vaid eemalt vaadelda jõudnud. Peamiselt sellepärast, et nii pea kui nemad mind vaatlesid, hakkasid nad karjuma või püsse ja hange otsima. Mõnel korral püüti mulle isegi tõrvikuga läheneda. Ausalt! Mul kulus oma viis sekundit taipamaks, et nad ei taha mind soojendada, vaid üritavad süüdata. Justkui see toimiks! Ma olen ise põletav leek. Ma hingan seda iga kord, kui väävlirikkamat kivimit krõmpsutanud olen. Mitte paha pärast, vaid see lihtsalt maitseb hästi ning tulemus on sõltumata maailmast paraku samasugune. Aga nüüd oli aeg midagi teistsugust katsetada. Temal polnud põgeneda kuhugi ning mina võisin ebamugavuste korral lihtsalt edasi lennata. Inimesed näisid nii paiksed ja aeglased, et ta poleks midagi teha saanud.

"Mina ei tee sulle haiget, kui sina mulle haiget ei tee," mõtlesin nii valjult, et isegi jänes põõsas lõpetas kartmise. Mees ei muutnud aga oma suhtumist sentimeetrigi võrra. No kui tuim saab üks inimene olla!

"Ma oskan gravitatsiooniseadust selgitada," mõtlesin ma veel valjemalt. "Ma ei vaja selleks paberit."

Hirm mehes vaibus veidi, kuid ma polnud kindel, kas selle tingis gravitatsiooniseadus või paber. Mõlemad näisid võimalikud olevat. Paberit mul ei olnud ning gravitatsiooniseadusest rakendustasandil rääkimise eelduseks oli mingite ühiste ühikute ja tähiste teadmine. Seda mul ei olnud. Ma võisin küll oksa kukutada ning joonistada küünisega, kuid millistes terminites tuleks kraapida?

"Räägi minuga, et ma su aju mõistma hakkaksin," mõtlesin ma valjult.

Mees oli endiselt vait, kuid kallutas pea veidi küljele ja uuris mind. Mitu minutit hiljem sirutas ta käe ette. Ma tegin sama. Lükkasin tiivanuki ta käe poole. See oli üsna julge liigutus minu poolt, kuid nii palju kui ma aru olin saanud, olid inimesed ilma relvadeta erakordselt nõrgad ning relva ei paistnud sel mehel olevat.

Väljendusviisid! Tõmbasin tiiva tagasi ja joonistasin küünisega pinnasele loheruuni. Selle alla tõmbasin ühe kriipsu. Ruuni kõrvale joonistasin kriipsukuju ja tõmbasin ka selle alla ühe kriipsu - üks mees ja üks lohe. Mees vaatas ning hakkas rääkima. Sõnadega! Miks küll? Mõtetega rääkimisest saaksin ma aru kohe, sõnad eeldasid keele õppimist. Muidugi saan ma sellega mingi aja jooksul hakkama, kuid lühiealistele nagu inimene oli see tõenäoliselt liiga pikk aeg. Ma vaatasin ja kuulasin ta mõtteid. Mingeid virvendusi kumas läbi, kui mitte midagi piisavalt mõistuslikku.

Peagi ta lahkus. Seisin terve ööpäeva valves, valmis iga hetk lendu tõusma, kuid ohtlikku saginat ei toimunud. Otsisin ülejärgmisel ööl kerge eine ja uinusin samal väljal. Mõni päev hiljem oli mees tagasi. Sel korral oli tal kaasas raske kott. Mida rohkem asju, seda tõenäolisemalt on nende hulgas ka relv, ütles mu kogemus. Mees võttis mingi lapiku tumeda eseme ning joonistas sellele inimest tähistava kriipsukuju ja tõmbas juurde ühe kriipsu.

Ta tuli üksi. Vähemalt ma lootsin, et me saime sellest asjast ühtemoodi aru.

Nuhutasin õhku. Selles oli teadmiste lõhna. Püüdsin välja selgitada, kust see tuleb, kuid enne selgusele jõudmist võttis mees kotist raamatu. Hüppasin õhinal ja ehmatasin ta sellega kaameks. Ta pani raamatu kiirelt maha ja tagurdas. Raamat! Raamatud! Need olid selle maailma armastus. Need olid siniselgade laulud ja koorikute kuld. Raamatud. Ma ei pruukinud osata lugeda selle maa keeli ja ma ei pruukinud seda üldse kunagi tavalisel moel suuta. No kujutage hetkeks ette, kuidas ma küünisega lehte keeraksin! Selle võimaldamiseks peaksin ma kuju muutma, kuid kujumuutmine polnud nii lihtne ülesanne. Ainult lugudes käis see kiirelt ja kergelt ning ilmselt olid need siniselgade laulud juba algusest peale veidi kõverad, moondudes ajas veelgi veidramateks.

Nügisin raamatu tiivaotsaga mehe poole tagasi.

"Loe mulle!" andsin mõtte edasi. "Jaga mulle oma teadmisi."

Ma pole kindel, kas ta kuulis ja mõistis mind viimaks ometi või sai liigutuste põhjal aru, kuid mees võttis raamatu ja hakkas lugema. Peagi tabasin ma mehe peast väljumas pildilisi mõtteid. Neis oli jänes, karu, veel mingeid loomi, kes selles reaalsuses ilmselt olulised olid. Seal oli ka raamatuid ja inimesi. Ma kuulsin teda. Südame ja ajuga. Ma kuulsin teda veresoontega, aga ainult siis, kui ta ühele mõttele korraga keskendus. Võite ette kujutada mu hämmingut, kui taipasin, et paber pole mitte teadmine, vaid paber on ka mõtete kontsentreerimisvahend, surveanum teadmiste edasi andmiseks.

Hämmastav!

Ma ei hakka teile siin detailides rääkima, mis ja kuidas see kõik toimus, kuid pikapeale õppis tema ka mind kuulama. Tema luges oma raamatut, mina vaatasin ta ajupilte ning vahel parandasin mõnd valemit või andsin kerge edasiarenduse mõttele. Mind valdas rahutu teadmatus, kas inimeste teadmised ongi nii viletsad või istus minu ees erakordselt juhm isend, kes ei suutnud suuremat teadmist oma mõttesse kujutleda. Mul oli alust ka viimast kahtlustada, sest ühel päeval, kui ta luges geomeetriaraamatut ning jõudis ülesandeni, andsin talle kiiresti selle lahendi. Ülesanne polnud keeruline, kui sul on aimu arvutussüsteemist ja kasutatavatest tähistest, seega lahendasin selle kuulamise ajal.

Kaarel, ma teadsin siis juba ta nime, vaatas mind ülima üllatusega.

"Kuidas sa seda tegid?"

Võibolla küsis ta seda ka sõnadega, kuid ehmatus oli nii suur, et küsimus selgelt ja teravalt minu ajju jõudis. Saatsin talle vastuseks mõttepilte lahenduskäigust. Võimalikult algeliselt. Lihtsate sõnadega. Peamiselt joonis joonise järel. Kui Kaarel ühel hetkel aru sai, et ma talle pähe pilte saadan, muutus tema aju jälle kuulamatuks mõtete virr-varriks.

Kui ta järgmisel korral tagasi tuli, seisis ta lagendiku servale, surus käed mantlitaskus rusikasse ja pigistas silmad kinni.

"Kui mina kuulen sinu mõtteid, kas siis sina kuuled minu mõtteid ka?"

"JAH!" vastasin nii empaatiliselt kui suutsin.

See oli aeglane ja vaevaline, kuid ühel hetkel suutsime me üsna viisakalt suhtlema hakata. Tema poolt nõudis ühele mõttele keskendumine küll märkimisväärset pingutust, kuid me õppisime. Tema õppis ennast ja mind tundma, mina sain iga päevaga paremini aimu sellest maailmast. Üks sõber oli ses osas alati palju parem kui sada vaenlast. Aga saja vaenlase hirmus tegelesin ma ka teistsuguse õppimisega. Ma lendasin öösiti linna poole, uurisin inimeste maju ja tänavaid. Ma varieerisin toitu, harjutasin kujumuutmist. Hämmastav! See siin oligi üks neist maailmadest, kus iga lohe sai kuju muuta. Siin oli see kergem kui siniselgade juures. Nüüdseks olin ma juba kogenum, kuid vahe oli vilumusest suurem.

Kui ma siia reaalsusesse jõudsin, olin ma nii väsinud, et üks suur osa minust oli alla andmas. Minus pesitses kibedus ja allaandmine. Näis, et ma ei jõua iial koju tagasi ning nüüd, mil mul oli siinses maailmas kõigi vaenlaste kõrval ka sõber olemas, näis ainuõigena kohanduda selle maailma tarvis. Mul oli nii palju anda - kõik need teadmised, mille vanemad lohed minuni armastanud olid, sajanditepikkused kogemused erinevates maailmades seigeldes. Minust oleks kasu, kui ma suudaksin neid edasi anda. Minu sõber, Kaarel, oli mängimas mõttega, et igas linnas peaks olema raamatukogu. Paber oli siin maailmas teadmiste ekvivalent, teadmised minu südames aga armastuse mõõdupuu. Palju teadvat paberit ühes ruumis näis plahvatusliku ja lummava ideena - igaüks saaks siseneda ning ammutada nii palju teadmisi kui vastu võtta suudab.

Mõtisklesin selle üle aastaid, kuid ühel päeval sain ma teadlikuks, et olen juba pikemat aega iga eine juurde mõne kivi neelanud. Mu värv oli hele ja kivine, soomused pea tasapinnalised. Siin polnud palju vaja muuta! Lendasin ööhämaruses linnaservale ja vajutasin end aastateks istuma. Soolestik moodustas koridorirägastiku, õõnesluud said aluseks saalidele, osa minu ajust ja südamest dubleerus paberile kirjutatuks. Hommikul avasin ma suu ja õhtul sulgesin selle. Hommikul avasin taas suu ja õhtul sulgesin selle. Kuni ühel hommikul oli minu sees lugeja ja siis tuli juba raamatukoguhoidja, kes kataloogis mu teadmisi, mälestusi ja seiklusi. Kui ta vaid teaks, et kõik need raamatud peaksid olema ühes ja samas riiulis - "ühe noore lohe memuaarid"!

Ei läinud palju aega, kui inimesed hakkasid ka oma raamatuid mu sisemusse tooma ja ma sain teada, et saabusin heal ajal - raamatukogudevõrgustik arenes üle planeedi. Seiklused ja teadmised said aina tuntumaks ning ühel päeval saabus minusse raamat, millel oli Marci lõhn. Temagi oli siin!

Ma hõikasin läbi võrgustiku, püüdsin luua ühendust. Esmalt vastas mulle Trinity, seejärel ka Leif ja Marci. Nemad kolmekesi sattusid kohe esimesel katsel siia. Nad tajusid õhus teadmist ja andusid sellele üsna samamoodi nagu minagi soovisin esimestes peatustes anduda. Mulle meenus kõikevõitev soov muutuda oreliks mäeserval, et olla osa teadmistejagamise süsteemist, olla osake tolle maailma armastusest. Ja siin ma olin! Mu süda oli jälle vaba, taas Marciga samas rütmis hingamas ja mõtlemas, maailma teadmised minu seest läbi jooksmas. Ma pole iial varem end sedavõrd armastatuna tundnud.

Ma pole ka iial varem sedavõrd hirmul olnud, kuid see juhtus juba veidi hiljem. Nimelt toodi mulle hiljuti raamat, mis räägib raamatukogudest läbi aegade. Lugesin, nautisin ja natuke ka värisesin. Palun vabandust! Ilmselt tekkisid toona ka mõned krohvimõrad.

"Me peame millalgi koju pääsema!" anusin ma Marcit. "Me peame juba praegu kavandama hakkama!"

"Miks küll?" uuris tema. "Ma pole end iial nii hästi tundnud."

"Sa ju tead, et ma tunnen sama! Aga ma tean, mis juhtus su vanatädi Alexandraga! Sellega, kes aastatuhandete eest noorena kadunuks jäi. Ta jõudis siia ja inimesed? Nad põletasid ta aju ja südame. Ma kardan, et nad on oma teadmatuses suutelised seda taas tegema."

"Ühel päeval!" vastas Marci vaikselt. "Ühel päeval, kui nad on uued majad püsti saanud ja duplikaadid sinna viinud, tõuseme me üles ja lendame koju."

Kujutluspildid uutest hoonetest ja veelgi suurematest riiulitemerest täitsid mu südant. Minus leiduvatele raamatutele juba ehitati asenduskodu ning Marci oma planeeriti. Oli vaid aja küsimus ning Marci rahustas mind, et inimkond on õnneks veidi areneda suutnud. Ma jäin uskuma, kuid päriselt see hirmu ei kaotanud.

"Ma tean portaalide asukohti," hõikas ka Trinity sekka.

Me kõik teadsime. Järgi lugusid, õpetati meile väiksena. Ja lood viisid meid Šotimaale, Bulgaariasse, Hiina ja mujale. Jah, portaalid on siin maailmas vaid mägedes, kuid need on olemas ja mõni neist viib kindlasti ka otse koju. Kohe. Kohe, kui uus raamatukoguhoone valmis saab.

See lugu sai valmis. Loo paberkoopia panen oma südame kohal olevasse ülemisse ruumi esimest lugejat ootama.

Tõlkejutt: Tõugud (E. F. Benson)

Ma lugesin kuu või kaks tagasi ühest Itaalia ajalehest, et Villa Cascana, kus ma kunagi peatusin, on lammutatud, ja selle asemele ehitatakse mingisugune vabrikuhoone.

Seetõttu pole enam mingit põhjust vältida üles kirjutamast seda, mida ma nägin (või kujutasin ette, et nägin) ühes kõnealuse villa teatavas toas ja teataval trepil, ega hoiduda kirjeldamast järgnenud asjaolusid, mis võivad, aga ei pruugi (sõltuvalt lugeja nägemusest) heita läbielatule valgust või olla sellega kuidagi seotud.

Villa Cascana oli igas mõttes peale ühe täiuslikult tore maja, ent siiski, kui see seisaks ka praegu püsti, ei suudaks miski siin ilmas – kasutan seda väljendit sõnasõnalises tähenduses – sundida mind jalga üle selle lävepaku tõstma, sest ma usun, et selles kummitab väga kohutaval ja praktilisel viisil.

Enamik vaime, kui kõik on juba öeldud ja tehtud, ei põhjusta erilist kahju. Nad võivad ehk hirmutada, aga isik, keda nad külastavad, saab nendest külaskäikudest harilikult üle. Teiselt poolt võivad nad olla täiesti sõbralikud ja heatahtlikud. Aga Villa Cascana ilmutised ei olnud heatahtlikud ja oleks nad teinud oma "külaskäigud" õige pisut teistsugusel moel, ma arvan, et ma poleks nendest üle saanud samamoodi, nagu ei saanud Arthur Inglis.

Maja seisis iileksiga kaetud mäeküljel, mitte kaugel Sestri di Levantest Itaalia Rivieral, kust avanes vaade lummavalt küütlevale sinisele merele ja mille taga kasvasid mäenõlval kahvaturohelised kastanid, kuni need tegid kõrgemal lõpuks ruumi mändidele, mis - olles kastanitega võrreldes kontrastselt tumedad - katsid nõlvade ülemist osa. Kogu aed õilmitses ja lõhnas keskkevadises lopsakuses ning magnooliate ja rooside aroom, mida kandsid merelt tulevad värsked soolakad tuuled, voolas jõena läbi jahedate võlvitud ruumide.

Esimesel korrusel ümbritses hoonet kolmest küljest lai sammasrõdu, mille katus oli mõne teise korruse toa rõduks. Peatrepp, lai ja hallist marmorist astmetega, viis hallist nende tubade juurde, mida oli kokku kolm, nimelt kaks suurt elutuba ja üks sviidi moodi magamistuba. Viimases ei elanud kedagi, elutoad olid kasutuses. Nende juurest viis peatrepp kolmandale korrusele, kus asusid teatavad magamistoad, millest ühes viibisin mina, samas kui teise korruse koridori tagumisest otsast viis umbes pool tosinat astet ühe teise sviidi juurde, kus paiknesid ajal, millest ma räägin, kunstnik Arthur Inglisi magamistuba ja stuudio. Nii et minu ülemise korruse toa ukse tagusest koridorist avanes vaade nii teisele korrusele kui ka trepile, mis viis Arthur Inglisi tubade juurde. Jim Stanley ja tema naine (kelle külaline ma olin) elasid maja teises tiivas, kus olid ka teenijate eluruumid.

Ma olin saabunud täpselt ühel maikuu keskpäeval lõunasöögile. Aed pulbitses värvidest ja lõhnadest ning miski poleks pidanud olema pärast mu praadiva päikese all tehtud jalutuskäiku jahisadamast mõnusam kui astumine kõrvetava kuumuse käest villa marmorjahedusse. Ainult et (lugejal on selle kinnituseks kõigest minu sõnad, ei midagi muud) hetkel, kui ma majja sisse astusin, tajusin, et midagi on valesti. Ma võin öelda, et see tunne oli üsna ebamäärane, ehkki väga tugev, ja ma mäletan, et kui ma nägin vestibüülilaual mind ootavaid kirju, tundus mulle kindel, et selgitus on seal: olin veendunud, et mulle on mingit sorti halbu uudiseid. Aga kui ma ümbrikud avasin, ei leidnud ma nendest selgitust oma eelaimdusele: kõikide kirjasaatjate sõnumid olid silmatorkavalt head. Aga taoline eksitus eelaimduses ei hajutanud mu rahutust. Selles lõhnavas jahedas majas oli midagi valesti.

Mul on seda raske öelda, sest üldise arvamuse järgi võib see selgitada, et kuigi ma olen reeglina nii hea unega, et tule kustutamine magama heitmisel langeb ilmselt ajaliselt kokku hommikuse ärkamisega, magasin ma oma esimese öö Villa Cascanas väga halvasti. See võib samuti selgitada fakti, et magades (kui ma ikka tõesti magasin, kui ma nägin seda, mida arvasin nägevat), nägin ma äärmiselt selget ja originaalset und – originaalset selles mõttes, et mu teadvuse haaras miski, millega polnud ma enda teada kunagi varem kokku puutunud. Aga kuna lisaks sellele halvale eelaimdusele võisid samal päeval varem kuuldud sõnad ja juhtunud sündmused suunata seda, mis juhtus minu arvates tol öösel, oleks parem nendest rääkida.

On tõsi, et pärast lõunat kõndisin ma majas koos proua Stanleyga ringi ja ta näitas tühjale magamistoale esimesel korrusel, kuhu pääses toast, kus me olime lõunat söönud.

"Me jätsime selle tühjaks," ütles ta, "sest meil Jimiga on oma tiivas suurepärane magamistuba ja veel teine tuba, nagu te nägite, ja kui me seda ise kasutaksime, siis peaksime muutma söögitoa elutoaks ja sööma esimesel korrusel. Aga meil on seal meie väike korter, Arthur Inglisil on oma väike korter teises koridoris ja mulle tuli meelde – kas ma pole nii eriline? –, et te ütlesite ükskord, et mida kõrgemal te majas olete, seda paremini end tunnete. Nii et ma paigutasin teid selle toa asemel ülemisele korrusele."

On tõsi, et kahtlus, sama ebamäärane kui mu eelaimdus, käis mul sel hetkel peast läbi. Ma ei saanud aru, miks pidi pr Stanley kõike seda selgitama, kui seal poleks olnud veel midagi selgitada. Ma möönan seetõttu, et mõte, et kasutamata magamistoa kohta on midagi rääkimata, torkas mulle pähe otsekohe.

Teine asi, mis võis mu unenägu mõjutada, oli järgmine.

Õhtusöögi ajal pöördus vestlus korraks tontidele. Inglis väitis raudkindla veendumusega, et igaüks, kes suudab uskuda üleloomulikke fenomene, ei vääri isegi eesli nimetust. Teema lõppes järsult. Niipalju, kui ma mäletan, ei juhtunud ega öeldud midagi muud, millel võiks olla puutumust järgnenuga.

Me kõik läksime üsna vara voodisse ja mina isiklikult loivasin haigutades trepist üles, tundes end meeletult unisena. Mu toas oli üsna palav ja ma lükkasin kõik aknad lahti ja väljast voolas sisse valget kuuvalgust ning paljude ööbikute armastuslaulu. Ma riietusin kiiresti lahti ja pugesin voodisse, aga kuigi ma olin end varem unisena tundnud, olin nüüd täiesti ergas. Ma olin selle seisundiga täitsa rahul: ma ei vähernud ega keerelnud küljelt küljele, ma tundsin end laulu kuulates ja valgust vaadates ülimalt hästi. On võimalik, et ma jäin seejärel magama ja see, mis järgnes, võis olla unenägu. Igal juhul ma arvasin, et ööbikud lõpetasid laulmise ja kuu vajus pilve taha. Ma mõtlesin veel, et kui ma peaksin mingil seletamatul põhjusel kogu öö ärkvel olema, siis võiksin samahästi ka lugeda, ja mulle meenus, et olin jätnud raamatu, mis mind huvitas, teise korruse söögituppa. Nii et ma ronisin voodist välja, süütasin küünla ja läksin trepist alla. Astusin tuppa, nägin seinaäärsel laual raamatut, mille järele olin tulnud, ja samal hetkel nägin ka seda, et uks tühja magamistuppa oli lahti. Sellest kiirgas kummalist halli valgust, mis polnud koidik ega kuukuma, ja ma vaatasin ukse vahelt sisse. Voodi seisis otse ukse vastas, suur ja nelja sambaga, mille päitsi kohal rippus seinavaip. Siis sain ma aru, et magamistoa hallikas valgus tuli voodist või pigem sellest, mis voodis oli, sest see oli kaetud suurte tõukudega, jalapikkuste või veel suurematega, mis sellel ringi roomasid. Need olid kergelt helendavad ja just nende helendus valgustas mulle tuba. Tavaliste tõukude iminappade asemel olid neil sõrgade read nagu vähkidel ja nad liikusid ringi, haarates sõrgadega sellest, millel nad lebasid, ja libistades seejärel keha edasi. Värvi poolest olid need kohutavad putukad kollakashallid ja nad olid kaetud konarlike muhkude ja paisetega. Neid pidi olema sadu, sest nad moodustasid voodil iseäraliku vingerdava, roomava püramiidi. Aeg-ajalt kukkus mõni pehme nätske mütsu saatel põrandale ja kuigi põrand oli kõvast betoonist, andis see sõrgjalgadele järele, otsekui oleks see aknakitist, ja seejärel ronis tõuk taas üles, kuni jõudis jälle voodisse, kus ta ühines oma jäledate kaaslastega. Neil ei paistnud olevat nii-öelda nägusid, aga keha ühes otsas oli suu, mis avanes hingates külgedele.

Ma vaatasin neid ja ühtäkki tundus mulle, nagu oleksid nad kõik korraga tajunud mu kohalolekut.

Vähemalt pöördusid kõik suud minu poole ja järgmisel hetkel hakkasid nad end voodilt nende nätskete mütsakute saatel põrandale kukutama ja minu poole vingerdama. Hetkeks tabas mind liikumisvõimetus, nagu unenäos, ent järgmisel hetkel kihutasin taas trepist üles oma toa poole ja mul on meeles, et tundsin paljaste jalgade all külma marmorit. Tormasin magamistuppa sisse, lõin ukse selja taga kinni ja siis – ma olin nüüd kindlasti täiesti ärkvel – leidsin end seismas oma voodi kõrval, kehal voolamas ohtralt hirmuhigi. Ukse paugatus kajas mul ikka veel kõrvus. Aga vastu ootusi – kui see oleks olnud kõigest õudusunenägu – ei andnud kabuhirm, mida ma tundsin neid võikaid elukaid voodis ringi roomamas või nätskelt põrandale kukkumas, järele. Kui ma ka enne magasin, siis olles nüüd ärkvel, ei toibunud ma sugugi unenäo õudusest: mulle ei tundunud, et ma olin näinud und. Ja kuni hommikuni ma seisin või istusin seal, julgemata pikali heita, mõeldes, et iga sahin või liikumine, mida ma kuulsin, tähendas tõukude lähenemist. Nendele ja nende sõrgadele, mis hammustasid tsementi, oli puidust uks lapsemäng: ka teras ei hoiaks neid tagasi.

Aga koos kena ja imelise hommiku saabumisega õudustunne haihtus, tuule sosinad muutusid taas sõbralikuks ja nimetu hirm, mis iganes see ka polnud, vaibus ega kohutanud mind enam. Saabus koidik, esialgu värvitu. Siis muutus see tuvihalliks, seejärel leegitsevaks vaatemänguks, mis valgus üle taeva.

Selles majas oli imetlusväärne reegel, et igaüks sõi hommikut siis ja seal, kus talle iganes meeldis, ja selle tulemusena ei kohtunud ma meie seltskonna inimestega enne lõunasööki, sest ma sõin hommikueinet oma rõdul ning kirjutasin lõunani kirju ja muid asju. Tegelikult jõudsin alla sööma üsna hilja, kui teised kolm olid juba alustanud. Minu noa ja kahvli vahel oli väike papist tabletikarp ja kui ma istusin, hakkas Inglis rääkima.

"Vaadake seda," ütles ta, "sest te olete huvitatud looduse asjadest. Ma leidsin selle eile õhtul roomamas oma vooditekil ja ma ei tea, mis see on."

Ma arvan, et enne tabletikarbi avamist ma juba ootasin midagi sellist, mis ma selle seest leidsin. Igal juhul oli karbis väike tõuk, värvi poolest hallikaskollane, keharingidel kummalised muhud ja näsad. See oli äärmiselt aktiivne ja liikus karbi sees kiiresti sinna-tänna.

Selle jalad ei sarnanenud ühegi tõugu omadele, mida ma näinud olin: need olid nagu vähi sõrad. Ma vaatasin ja panin kaane taas peale.

"Ei, ma ei tunne seda," ütlesin mina, "aga see näib üsna jäle välja. Mida te sellega teha kavatsete?"

"Oh, ma hoian selle alles," ütles Inglis. "See hakkab kookoniks muutuma. Ma tahan näha, milline liblikas sellest välja tuleb."

Ma tegin karbi taas lahti ja nägin, et need kiired liigutused olid tõepoolest kookonivõrgu kudumise algfaas. Siis avas Inglis jälle suu.

"Sellel on ka veidrad jalad," ütles ta. "Need on nagu vähi sõrad. Kuidas on vähk ladina keeles?"

"Ahjaa, cancer. Nii et juhul, kui see on ainueksemplar, ristime ta Cancer inglisensis'eks." Siis juhtus midagi mu ajus, mingisugune hetkeline kõige kogetu ja unes nähtu mõtestamine ja ühendamine. Mulle näis, et miski tema sõnades heidab kõigele sellele varju, ja mu enda akuutne hirm eelmisel ööl läbielatust seostus sellega, mida ta oli äsja öelnud. Tulemuseks oli see, et ma võtsin karbi koos selles oleva tõuguga ja viskasin aknast välja. Otse akna all oli kruusatee ja kohe selle taga purskkaev, kus vesi voolas alusbasseini. Karp kukkus selle sisse.

Inglis naeris.

"Nii et okultsete asjade uurijatele ei meeldi selged faktid!" ütles ta. "Mu vaene tõuguke!"

Jutt liikus kohe taas teistele teemadele ja ma esitasin üksikasjalikult, sellisena nagu need juhtusid, need asjaolud ainult selleks, et oleksin ise kindel, et olen kirjeldanud kõike, millel võib olla tähtsust okultsete teemade või tõukude suhtes. Aga hetkel, kui ma viskasin rohukarbi purskkaevu, kaotasin pea: mu ainus vabandus – nagu on tõenäoliselt arusaadav – on, et selle asukas oli miniatuursel kujul täpselt samasugune kui need, keda olin näinud puntras kihamas kasutamata toa voodis. Ja kuigi nende fantoomide tõlkimine lihaks ja vereks – või ükskõik milleks, millest tõugu keha koosneb – oleks pidanud ehk leevendama öist õudust, siis tegelikult ei toimunud midagi sellist. See muutis vaid tühja toa voodis vingerdanud püramiidi veelgi võikamalt reaalseks.

Pärast lõunat laisklesime tunni või kaks, jalutades aias või istudes kaarkojas, ja kell pidi olema umbes neli, kui mina ja Stanley suundusime suplema, astudes mööda rada, mis möödus purskkaevust, kuhu ma olin visanud rohukarbi. Vesi oli madal ja selge ning selle põhjas nägin ma karbi valgeid jäänuseid. Vesi oli papi lagundanud ja sellest olid järel vaid mõned ribad ja vettinud paberitükid. Purskkaevu keskel oli marmorist itaalia Cupido, mille kaenla all olevast veinilähkrist purskus vesi. Ja mööda selle jalga ronis ülespoole tõuk. Nii kummaline ja vaevu usutav, kui see ka polnud, see pidi olema oma vangikongi tükkideks purunemise järel ellu jäänud, jõudnud kaldale, ja seal ta nüüd oli, meie käeulatusest väljas, painutades end ühele ja teisele poole oma kookonit valmistades.

Sel hetkel tundus mulle seda vaadates taas, et see elukas, nagu öösel nähtud tõuk, näeb mind, ja murdnud välja seda ümbritsevast keermestikust, roomas see mööda Cupido marmorjalga alla ja hakkas nagu madu ujuma üle purskkaevu aluse minu poole. See lähenes ebaharilikult kiiresti (asjaolu, et tõuk oskab ujuda, oli mulle uudiseks) ja järgmisel hetkel ronis see basseini marmorservast üles. Just sel hetkel ühines meiega Inglis.

„Ohoo, see on ju jälle meie vana Cancer inglisensis,“ ütles ta elukat märgates. „Kui meeletult kiire tal ikka minekuga on!“

Me seisime külg külje kõrval rajal ja kui tõuk oli jõudnud meist umbes jardi kaugusele, jäi see seisma ja hakkas end õõtsutama, otsekui kaheldes millises suunas peaks minema. Siis näis see otsusele jõudvat ja see roomas Inglisi kinga juurde.

„Mina meeldin talle kõige rohkem,“ ütles ta, „aga ma pole sugugi kindel, et tema mulle meeldib. Ja kuna ta ei upu, siis võib-olla…“

Ta raputas selle kingalt kruusale ja astus seejärel sellele peale.

Terve pärastlõuna muutus õhk raskemaks sirokost,1 mis lähenes kahtlemata lõuna poolt, ja sel ööl läksin ma jälle väga unisena magama. Aga minu unisuse all oli nii-öelda teadvustatus, tugevam kui varem, et selles majas on midagi valesti, et juhtumas on midagi ohtlikku. Aga ma jäin otsekohe magama ja – ma ei tea, kui pika aja pärast – ma kas ärkasin või arvasin, et ärkasin, tundes, et pean kohe üles tõusma või muidu on liiga hilja. Seejärel (unes või ilmsi) ma lebasin ja võitlesin selle tundega, kinnitades endale, et ma olen kõigest siroko (1) või ükskõik mille poolt segi aetud omaenda närvide ohver, ja teades samal ajal oma teadvuse teise poolega, et iga viivitatud hetk suurendab õnnetuse ohtu. Lõpuks muutus see teine tunne vastupandamatuks ning ma tõmbasin kuue selga ja püksid jalga ning läksin uksest välja siseterrassile. Ja siis sain ma aru, et juba olingi liiga kaua viivitanud ja seeläbi hiljaks jäänud.

Teise korruse terrassi ei olnud korrus allpool absoluutselt näha, sest seda kattis seal vingerdavate tõukude kiht. Kokku volditav uks, mis avanes sellesse tuppa, kust pääses magamistuppa, kus ma neid eelmisel öösel näinud olin, oli kinni, aga need pressisid pilude vahelt välja ja kukutasid end üksteise järel lukuaugust läbi tungides põrandale, venitades end väljumise ajaks peenikeseks ja pikaks ning tõmbudes teisele poole jõudes taas jämedaks ja lühikeseks. Mõned neist, otsekui avastusretkel, nuuskisid ringi trepi juures, mis viis koridori, mille lõpus olid Inglisi toad. Teised roomasid minu juurde toova trepi alumistel astmetel. Aga trepimade oli nendega üleni kaetud: ma olin ära lõigatud. Ja verd tarretama panevat õudust, mis mind seda nähes haaras, ei oska ma mitte kuidagi sõnadesse panna.

Seejärel hakkas lõpuks suurem liikumine ja kiht trepil, mis viis Inglisi toa juurde, muutus tihedamaks. Järk-järgult, nagu mingi võigas lihavoog, kulgesid nad mööda koridori edasi ja ma nägin esimesi, kes olid nende kahvatuhalli kuma tõttu hästi nähtavad, tema ukseni jõudmas. Üha uuesti püüdsin ma hüüda ja teda hoiatada, tundes kogu aeg meeletut hirmu, et nad pöörduvad mu hääle peale ringi ja hakkavad üles tulema minu trepist, ent kõigist pingutustest hoolimata ei tulnud mu kurgust ainsatki heli. Nad ronisid üles mööda tema uksepragu ja pressisid end sisse samamoodi nagu varem ning mina seisin seal ja püüdsin talle tulemusteta hõigata, et ta põgeneks, kuni veel on võimalik.

Lõpuks oli koridor täiesti tühi: nad kõik olid läinud ja sel hetkel tajusin esimest korda külma marmorist trepimadet, millel ma paljajalu seisin. Idataevas oli näha esimest koiduvalgust.

Kuus kuud hiljem sattusin ühes Inglismaa maamajas kokku pr Stanleyga. Me rääkisime igasugu asjadest ja lõpuks ta ütles: „Ma arvan, et pole teiega kohtunud pärast neid kohutavaid uudiseid Arthur Inglisi kohta kuu aega tagasi.“

„Mina pole kuulnud,“ ütlesin.

„Ei ole? Tal on vähk. Nad isegi ei soovita operatsiooni, sest paranemislootust ei ole: arstid ütlevad, et ta on seda üleni täis.“

Ma arvan, et selle kuue kuu jooksul polnud ühtegi päeva, mil mu teadvuses poleks kangastunud unenäod (või kuidas iganes teile neid nimetada meeldib), mida olin näinud Villa Cascanas.

„See on kohutav, kas pole?“ jätkas ta. „Ja ma ei saa kuidagi vastu tundele, et ta võis…“

„Saada selle villas?“ küsisin.

Ta vaatas mulle siira jahmatusega otsa.

„Miks te seda ütlesite?“ küsis ta. „Kuidas te teadsite?“

Seejärel ta rääkis mulle. Aasta varem oli tühjas toas olnud üks surmaga lõppenud vähijuhtum. Ta oli loomulikult lähtunud parimast soovitusest, et järgida tuleb rangeid ettevaatusabinõusid, enne kui kedagi laseb ööbima sellesse tuppa, mis oli juba põhjalikult desinfitseeritud ja mis oli värskelt üle värvitud ning lubjatud. Aga –

1) -  Siroko – soe kagu- või edelatuul Vahemeremaades. Tlk.

Tõlkejutt: Lõiv Lethele (Carsten Schmitt)

Ma polnud kunagi olnud paremas kohas meie viimaste riituste läbiviimiseks. Hospiitsi fuajee lõhnas kuivatud roosiõielehtede järgi, mis olid asetatud maitsekalt paigutatud rasketesse klaaskaussidesse. Männipuust seinapaneelid ja nende vahelt välja paistvad tammepuust talad meenutasid Bavaaria trahterit. See ei sarnanenud kuidagi teistele kohtadele, riiklikele teenepunktipõhistele kliinikutele, kus olid üleni beežid seinad ja automaatõed, kus lagunemise hapukas lõhn oli vaevu valgendi ja desinfektsioonivahendite omaga peidetud.

Pehme vaip summutas mu sammud, kui ma läbi fuajee vastuvõtuletile lähenesin. Administraator vaatas üles ja naeratas tahtmatult.

„Kas ma saan teid aidata?” küsis ta.

„Mu nimi on Daniel Richter, ma helistasin enne.”

Ta silmad defokuseerisid sel ajal, kui ta oma nutiläätsedel informatsiooni otsis.

„Tere tulemast, härra Richter. Ma näen, et te olete hetkel päevitusterrassil. Kas ma kutsun kellegi, et teid sinna viia?”

Ma noogutasin, ta pilk tõmbus taas häguseks ja ta ütles õhku: „Hei, kas sa saad tulla ja juhatada härra Richteri päikeseterrassile? Aitäh."

Kaks minutit hiljem ühines meiega pikk mees, kelle juuksed olid punutud tillukestesse patsidesse, mis iga sammuga lõbusalt hüplesid. Ka tema naeratas mulle, aga tema hoiak oli soe ja siiras.

„Härra Richter? Palun tulge minuga, ma viin teid teie juurde.”

Me kõndisime mööda koridori, mis pidi ülal hoidma muljet alpi külalistemajast, sealhulgas kaunistused nagu seinale paigutatud võltsid hirvesarved ja õlimaalid, millel oli mägede vaated ja sajanditetaguse maaelu stseenid.

„Kuidas ma ennast tunnen?” küsisin ma õelt, kelle nimi mulle ei olnud päriselt meelde jäänud.

„Mitte hästi, aga täna ei ole väga halb. Teil on raske tahket toitu seedida, nii et me anname tilgutitega lisa. Aga te olete väljas värske õhu käes nii tihti, kui te tahate.”

Koridoril oli mõlemas küljes kolm ust. Kui me sellest möödusime, avanes paremal keskmine uks. Sealt astus välja naine, kes nägi välja, nagu oleks ta kahekümnendates. Ta silmad olid punased ja ta proovis meist mööda kiirustades nuuksatust tagasi hoida, vaevu meie kohalolu tunnistades.

„Mõned võtavad seda raskemalt kui teised,” ütles mu saatja. Ma noogutasin ja seadsin ennast tuleva jaoks valmis. Ennast suremas näha oli läinud kergemaks, aga ma endiselt kartsin seda näha.

*

Ma väljusin poolpimedast hospiitsikoridorist septembri pärastlõuna merevaigukarva valgusesse, mis lõhnas männivaigu ja aasadel kuivava heina järgi.

Ma võtsin tooli, panin selle minu lamamistooli kõrvale maha. Hoolimata soojast päevast oli keegi mu keha katnud valge linaga. Puust post, mis hoidis päevitusterrassi katust üleval, heitis varju mu näole, halastavalt pehmendades sügavaid jooni, mille kiire allakäik oli mu näkku lõiganud. Ma nägin peaaegu välja nagu vana mees, kes tukub.

Õde puudutas kergelt mu õlga ja ma ärkasin silmi pilgutades. „Ma ei näe hästi,” ütlesin ma.

„Las ma tõstan meid istukile.” Ma jändasin lamamistooli seljatoega ja vandusin, kui see ei hakanud liikuma.

„Laske ma aitan.” Õde vajutas väiksele kangile ja seadistas seljatuge.

„Aitäh Busa…” alustasin, proovides hääldada häälikuid ta nimesildil.

„See on Buu-saadz-dzaa,” aitas ta mind.

„Busajja. Vabandust.”

„Pole midagi.” Ta naeratas. „Ma jätan teid nüüd üksi. Kui teil mind vaja on, lihtsalt vajutage nuppu käetoel ja ma tulen.”

„Aitäh.”

Busajja noogutas ja jättis meid üksi.

„Ta meeldib meile,” ütlesin ma.

„Jah, meile meeldib. Kas nad hoolitsevad meie eest hästi?”

Ma proovisin vastata, aga mu suust tuli ainult piinarikast köha. „Vett,” krääksatasin ma.

Päevitusvoodi kõrval tiigipuust laual oli väike karahvin. Klaas oli kaetud kondenseerunud uduga ja oli katsudes külm. Klaasi vett valades kõlksusid jääkuubikud.

„Palun,” ütlesin ma ja tõstsin klaasi minu huulte juurde. Ma jõin väikeste sõõmudega, aga ikka tilkus mõningane kogus vedelikku mu suunurkadest välja.

„Parem?”

Ma noogutasin nõrgalt. „See ei lähe enam paremaks.”

Ma ei vastanud. Mida ma oleksin pidanud ütlema? Ma olin suremas ja see paistis välja. Mu otsmik läikis higist ja mu hingamine ragises ebaühtlaste hoogudena mu aukus põskedest. Kui palju ega mul oli jäänud? Kõige rohkem päevi, võib-olla aga ainult tunde. Ma olin seda varemgi näinud ja ma olin idüllilise ümbruse üle tänulik.

Hea ravikindlustus ja kõrge sotsiaalne staatus mitte ainult ei lasknud meil igavesti elada, vaid ka pakkus vahendeid igasuguste ellujääja süütunnete kergendamiseks.

„Kuula,” ütlesin ma ja osutasin väriseva käega allolevale vaatele. Kahel pool olevate mändide vahelt avanes vaade Schliersee külale, ta lubjatud majadele ja Püha Sixtuse kiriku kellatorni siluetile sätendava järve ja selle taga olevate alpide ees. „Kas me kuuleme seda?”

Ma sulgesin silmad ja kuulasin. Soe föön, mägedest alla puhuv soe ja kuiv tuul, kandis katkeid plekiselt kõlavast muusikast ja naerust - lõbustuspargi meloodia, mida ei saanud millegi muuga segi ajada.

„See peab olema kirmase festival,” ütlesin ma ja selle arusaamisega koos tulid lapsepõlvemälestused karusellidest ja karnevalidest, suhkrustatud mandlite lõhnast ja külmanäpistusest lõikehammastes, kui ma jäätist vanemate mõistlikust, aga tähelepanuta jäänud soovitusest hoolimata hammustasin. Kui ma sain vanemaks, teismeliseks, asendasid adrenaliinist aetud erutavad sõidud karussellide lihtsa lõbu ja kleepuvate kommide maitse asendus esimese salajase õlle joomise mõnusa suminaga.

Tundus, et sellest on möödunud terve igavik, kui ma sellisel laadal käisin. See pidi olema kohe pärast mu 18. sünnipäeva, kui me … Ma avasin silmad ja muhelesin.

„See oli meie viimane kirmass. See oli siis, kui me suudlesime-”

„Irene Adelbergi,” ütlesime me mõlemad korraga.

„Nojah, sellest sai rohkem kui suudlus, kas polnud nii?”

„Jumal küll, me pole temast kaua aega mõelnud.” Oli tore näha mind naermas, näha väikest kogust värvi mu näkku tagasi tulemas.

„Jah. Pagan, ta oli ilus ja ainus tüdruk koolis, kes armastas grunget samamoodi kui meie. Ta oli äge.”

„Ja nii totaalselt meie liigast väljas.”

„Tore, et ta sellest ei hoolinud, ah?”

Kui ma oma silmad sulgesin, siis ma nägin teda, tema kelmikas nägu minu omale nii lähedal, et ma sain tunda tema hingeõhku oma põskedel ja nautida päikese lõhna ta tumeblondides juusteis. Seal oli ka tema õrritav naeratus, kui ta ütles: „Kas sa suudled mind või mis?” See üleannetu läige ta silmades, mis tegi mu jalad nõrgaks.

„Mis värvid ta silmad olid?” küsisin ma.

„Ta silmad?”

„Jah, kas me mäletame?”

„Me…” mu vastus kadus köhahoogu, mis raputasid mu keha spastilistes krampides, mis ei tahtnud lõppeda. Punast värvi sülg pritsis mu suust ja puistas verepunaseid plekke lina peale.

Ma ei suutnud teha muud, kui hoida minu suu ees rätikut ja vajutada hädaabi nupule. „Rahu, rahu,” pomisesin ma. „Busajja jõuab iga hetk siia”.

Õde tuli ja pressis reaktiivpihusti mu kaela vastu. Köhimine lõppes, aga see hoog oli minult jõu viinud.

„On parem, kui te praegu lähete, härra Richter,” ütles Busajja. „Te vajate puhkust.”

„Mul on külas tuba. Kas te helistate mulle, kui mina võin mind taas vaatama tulla?” Ta noogutas ja ma jätsin ennast Bussajja hoolde ja läksin auto juurde tagasi. Trahterisse tagasi sõites ei saanud mamõelda muust, kui Irene näost, aga ükskõik, kui palju ma ei proovinud, ma ei suutnud meenutada ta silmade värvi.

*

See, mida ma mäletan kõige paremini alates sellest, kui ma otsustasin igavesti elada, ei olnud esimene suremine. Oli kevad 2056 ja ma ei mäleta suremist - ma mäletan ärkamist. Tunne, nagu vist sündides peab olema, kui meeli ründavad pimestavad tuled ja võõrad hääled, nahk õrn iga tuulekese ja ootamatu temperatuurimuutuse suhtes. Hääled kõmisesid mu kõrvades ja ma keerasin pead nii, et värvitu ollus, mida ma välja köhisin, mulle peale ei pritsiks. See maitses nagu toores munavalge.

Kui ma uuesti teadvusele tulin, lebasin ma voodis. Professor Fuchs oli seal koos kahe noorema abiarstiga. „Kuidas te ennast tunnete, härra Richter?” küsis ta. Oma longus silmalaugude ja puhmja ülahuult katva vuntsiga nägi ta välja nagu morsk.

„Piisavalt hästi, ma arvan.”

„Suurepärane. Kõik testid, mida me siiani teinud oleme, näitavad, et protseduur läks sujuvalt.” Ta sirutas käe välja ja üks abiarstidest, hobusesaba ja nutiprillidega noor naine, ulatas talle tahvli. Fuchs manas sellele pildi ja pööras nii, et ma näeksin seda. See nägi välja nagu UV-valguses pundar kunstlõnga, värvitud neoonsinistes, -rohelistes, -lillades ja -roosades värvides. Pilt oli 3D ja pöörles aeglaselt. Professor Fuchs puudutas pilti ja see, mis oli enne olnud üks pundar, oli nüüd kaks, mis pöörlesid sama kiirusega.

„See on teie konnektoom, terve teie aju poolt eluajal moodustatud sünapsite vaheliste ühenduste kogum. See olete teie.”

„See näeb kaunis välja.”

„Eksole, näeb ju,” säras professor Fuchs uhkusest.

„Nagu te näete,” osutas ta tulpdiagrammile ekraanil, „oleme saavutanud 99.9843 protsendilise kattuvuse.”

„Nii et seal on kadu?”

„Lõiv Lethele,” pomises nais-abiarst. Fuchs saatis talle ärritanud pilgu, aga jätkas, nagu ta poleks midagi pealt kuulnud. „Tehniliselt, see ei ole sada protsenti perfektne, aga sama hästi kui on. Mitte midagi sellist, mida te üldse märkaksite. Suurem osa mälestusi on fabritseeritud, kas te teadsite seda? Aju täidab lüngad selle kohta, mida ta ei mäleta, interpoleerib tühjad kohtad. Aga olulised osad - teie isiksus - on kõik seal, ma võin seda teile garanteerida.”

„Kas see juhtub iga kord, kui ma uude kehasse kolin?”

„Kahjuks jah. See on vähem, kui see kadu, mis loomulikult eluaja jooksul esineks, aga kokkuvõttes on mõningane kadu paratamatu. See on põhjus, miks meened on nii olulised. Fotod või käegakatsutavad meened aitavad luua tugevat järjepidevuse tunnet. Samamoodi ka sõprade ja perekonna võrgustik. Kas teil on perekond?”

„Mu naine suri enne seda, kui see kõik võimalikuks sai.”

„Kurb kuulda. Kedagi teist?”

„Mu tütar Julia ja tema abikaasa ja mu lapselapsed. Me oleme üsna lähedased.”

„Väga hea. Kas te olete oma tütre kontakti meile andnud? Me anname talle teada, et kõik on hästi.”

See oli hetk, mil mind esmakordselt tabas mõte, et mu tütre isaks on hoopis teine mees; mees, kes ootas kusagil siin hoones, et ma tuleks ja jätaks temaga hüvasti.

Illustratsioon Kärt Mikli

*

Kui ma ennast kohtasin, „päris” mind - kuigi üleminekunõustaja ei väsinud kordamast, et ma ei peaks sedasi mõtlema - tema, mina, oli ta juba kaotanud kõik õiguslikud õigused meie elule. Mõne päeva jooksul enne seda, kui ma veel ei olnud täiesti ärkvel ja sertifitseeritud korrasolevaks, oli mul keelatud igasugune kontakt välismaailmaga, meie kontod külmutatud, kõik ootel - ootamas, et ma samast kohast jätkaks.

Me olime seni kaks eraldi inimest, kuni meie mälestused ei ühtinud. Vahel ma mõtlen, kas mul olid olnud kahtlused, kas ma kunagi kahtlesin minu loomise otsuses. Kui, siis ma ei öelnud seda minule kunagi. Ma arvan, et me mõlemad tundsime otsuse osas ebakindlust.

Ma küsisin: „Kas sa hoolitsed Julia eest?”

„Jah, ma, me teeme seda. Ta on meie tütar ja me armastame teda väga.”

Ma sulgesin silmad ja ohkasin ja siis palusin meil see lõpuni viia, sest jah, ma kartsin veidi.

Öökapil oli valge ravimikarp. Me võtsime selle, tegime lahti, raputasime välja maisitärklise vahvlikese, mis seal sees oli, ja panime minu keelele.

Kui see läbi oli, otsisin ma akent. Sel ruumil polnud seda, ainult ekraan, mis näitas rohelist aasa sinise taeva all, kus olid algoritmide genereeritud pilvemustrid. Arvatavasti oli see hea, sest kui aken oleks olnud ehtne, oleks ma võinud selle avada. Üleminekunõustaja poleks seda heaks kiitnud.

Parklas helistasin ma Juliale.

„Kuidas sa ennast tunned, isa?”

„Ma ei tea. Veidralt. Kurvalt.”

„See on normaalne. Ma mäletan oma esimest korda. See oli päris karm. Ma olen siiski õnnelik, et sa seda tegid.”

„Mina ka, ma arvan.”

*

Iga kord, kui mu 10-aasta taassünniprogramm kordus, tegin ma läbi sama protseduuri. Uus keha kasvatati minu antud DNA-proovist, kiirendatud kasvatamine, mis tuli lühenenud eluea arvelt, ning iga kord tegid nad mu konnektoomist uue koopia. Iga kord viis mõni arst läbi testid, esitas mulle küsimusi ja näitas, kui hästi ülekanne läks. Ma ei pööranud kunagi tähelepanu konnektoomide kattuvuse protsendile. Need püsisid pidevalt 99 protsendi piires ja mul ei olnud mingeid mälutõrkeid. Igal juhul mitte selliseid, mida ma märganud oleks.

Nüüd võõrastemajas, kui lamasin oma toas 20. sajandi hiigelvoodis ja vaatasin puutahvlitega kaetud lage, mõtlesin ma selle üle, kas Irene silmade värvi mittemäletamine on normaalne. Kas ma olin selle unustanud juba enne, kui ma hakkasin 10-aastaste intervallide kaupa elama, nii nagu ma olin unustanud laste nimed, kellega ma lasteaias mängisin? Ma ei olnud Irenest kaua aega mõelnud ja võib-olla olid teiste naiste mälestused tema omad kustutanud.

Ma kuulsin läbi avatud akna laadamelu ja hääled viisid mu tagasi selle ammuse ööni. See näris mu kallal, pani mind mõtlema sellest, kui palju teisi detaile oli vajunud kadunud mälestuste settekihti - kadunud mitte aja loomuliku söövitava tegevuse kaudu, vaid neist kinni hoidmise tõttu.

„Pilv! Otsi Irene Adelbergi, Bavaariast Münchenist, sündinud 1979. Ainult pildid.”

Kõikjalolev Pilv tuvastas mu käsu ja kuvas mu läätsedele ruudustiku pilte. Ma kerisin rida rea järel, aga ei leidnud ühtegi, mis talle sarnaneks. Kas ma isegi tunneksin ta ära? Kas ta oli peitu läinud tugevate privaatsusfiltrite kaitse alla? Või äkki ta oli surnud ja ta perekond keeldub avalikku mälestust alles hoidmast, sest neil päevil tundsid kõik end veidi veidralt surma võimalikkuse tunnistamisel?

See ei viinud mind kuhugi nii et ma tegin seda, mille eest nõustaja oli mind korduvalt hoiatanud. Ma pidin seda endalt küsima, kuni mul oli veel võimalus.

*

Busajja oli mind viinud tagasi mu tuppa, viimasesse, mida ma iial koduks kutsun. Enne seda, kui ma läksin Schlierseesse, oli üleminekunõustaja soovitanud kaasa võtta mõned isiklikud asjad, et pehmendada kõige mu ümber võõras olemise tunnet. Ta tegi seda heatahtlikult, aga Kathrini pilt hõberaamis tundus olevat veidralt vales kohas lõhnava lillebuketi kõrval, mida iga mõne päeva tagant vahetati. Mu naisele ei olnud iialgi meeldinud lõikelilled. Ta vihkas seda, kuidas need olid tapetud lihtsalt selleks, et kellegi elutuba kaunistada.

Palju rohkem ma kaasa ei võtnud, välja arvatud oma lemmik-villateki, mille Busajja mulle nüüd õlgadele mähkis, ja koltunud rasvakriidi-pildi, mille Julia ühel vihmasel pärastlõunal Bretagne’is puhkusel joonistas. Ta joonistas pilte sellise rõõmuga, et me tegime nalja, et temast saab kunstnik. Kokkuvõttes sai temast advokaat, aga ma hoidsin ta joonistused alles. Mu nägemine oli veelgi alla käinud. Ma pilgutasin silmi, kuid nägin vaevu pilti, mille õde oli seinale kinnitanud. Selle kohal oli raamitud plakat, millel uhkeldas lainelises kirjas aforism.

„Busajja?”

„Jah, härra Richter?”

„Palun kutsu mind Danieliks.”

Ma kuulsin naeratust ta hääles. „Hea küll, Daniel, mis sa soovid?”

„Kas sa istuksid veidi minu kõrval?”

Ta tõstis tooli mu voodi kõrvale. Ta istus lähedale, aga ta keha paistis ainult hägustest varjudest ja ribakardina vahelt paistva päikese poolt joonistatud heledatest joontest koosneva siluetina. Ma tundsin ta kätt sooja ja kuivana oma käe peal.

„Kiri seinal. Mida see ütleski?”

„Surnute elu hoitakse elavate mälestustes.”

„Kes seda ütles?”

„Cicero, Rooma filosoof.”

„Kas sa tead Cicerot?”

„Ma kirjutasin kolledžis tema kohta essee.”

„Sa õppisid klassikalist kirjandust?”

„Filosoofiat.”

„Kuidas sa siis sellele tööle sattusid?”

„Alguses ma tulin punktide pärast, aga pärast ma mõistsin, et siin töötamine on rakendusfilosoofia, nii et ma jäingi.”

„Vabandust, ma ei tahtnud…” alustasin ma. Mis see oli, mida ma ei tahtnud? Talle meelde tuletada, et ma elasin ja taassündisin elu privilegeeritud poolel? Busajja oli minu jaoks öösel ja päeval olemas olnud sellest ajast peale kui ma siia jõudsin… Millal? Nädal tagasi, võib-olla kaks? Ikkagi teadsin ma temast nii vähe.

„Mis sa arvad? Kas Cicerol oli õigus?”

Busajja pidas pausi, et enne vastamist mõelda.

„Vist jah. Need on meie mälestused, mis teevad meist selle, kes me oleme. Kui me need edasi anname, elame me edasi,” ütles ta.

„Huvitav, kuidas Cicero sai nii kindel olla? Neil ei olnud siis veel kloonimist ega konnektoomi ülekandeid.”

„Ei, neil ei olnud. Aga neil olid pärijad ja lähedased, kes neid mäletaksid. See pole ka halb.”

„Aga siiski sa säästa punkte plaani jaoks.”

„Ma teen seda, aga mitte mulle endale. Need punktid on mu õele. Ta on üksik ja pole kellegagi eriti lähedane.” Tema hääles oli kahetsust.

„Miks sa seda tema heaks teed?”

„Ta ei ole halb inimene, lihtsalt ... väga kurb. Võib-olla ühel päeval ta saab terveks ja leiab oma elus õnne.”

„Ja sa ise?” küsisin ma.

„Mul on kaks tütart. Ma loodan, et nad mäletavad mind. Vähemalt häid osasid.” Busajja naeris oma baritonnaeru.

„Ma olen kindel, et nad mäletavad. Nagu ka mina, isegi kui vaid lühikest aega.”

„Aga pea meeles, ainult head osad!” muheles ta.

„Ainult head osad,” lubasin ma.

*

Ma ei kuulnud Busajja lahkumist. Ta hoidis mu kätt, kuni ma magama jäin ja kui ma oma unenäos ärkasin, oli see Irene oma.

Me veetsime terve pärastlõuna laadal, käisime lõbusõitudel teismeliste ükskõiksusega, kes pigem sureks kui tunnistaks, et sõit on sama lõbus kui lapsepõlves. Ja me tõenäoliselt ei nautinud sõitu, sest me olime teineteise lähedusest liigselt sisse võetud. Iga ring karussellil ja iga tõuklemine inimeste seas oli vabandus, et üksteist justnagu kogemata puudutada.

Kui meil sai küllalt, ostsin ma kaks pudelit õlut ja me kõndisime läbi vaikse linna - ainult meie kaks ja nahkhiired, kes kollaste tänavatulede ümber tiirlevaid ööliblikaid taga ajasid. Me hoidsime käest kinni, jõime õlut ja rääkisime sellest, mis me teeme järgmisel aastal pärast keskkooli lõpetamist.

„Ma saadan su koju,” ütlesin ma lõpuks, tundes kergendust, et ma suutsin need sõnad välja öelda ainult veidi väriseva häälega.

Tema vanematel oli peen maja, üleni teras ja betoon ja täisnurkade all ja korrusekõrgused aknad. Veel olulisem, nad olid nädalavahetuseks ära. Selleks ajaks, kui me ta ukseni jõudsime, oli mu viimane julgusekübe minust välja immitsenud, peksleva südame poolt läbi kehapooride välja pumbatud. Ma seisin ja vaatasin teda ja ei teadnud, mida teha või öelda.

„Kas sa suudled mind või mis?”

Tänase päevani ei tea ma, mida ma oleks teinud, kui ta poleks küsinud. Me suudlesime, alguses kohmakalt, justnagu keegi, kes kõnnib mööda tundmatut maastikku, aga on valmis uusi maid uurima. Ta kobas võtmete järele oma huuli minu omadelt lahti tõmbamata.

Edasi mäletan, kuidas ma lebasin tema kõrval, vaatasin ta silmadesse ja hellitasin ta rinda oma peos, silitades ettevaatlikult läbi pehme t-särgi.

„Tahad, ma võtan selle seljast?” küsis ta ja sikutas särki.

Ma noogutasin.

„Aita siis mind.”

Ma aitasin ja võtsin ka oma särgi seljast. Ta tõmbas mind enda ligi ja ta jahe nahk puudutas minu nahka. Me suudlesime, pimesi lukke ja rihmu avades, pugedes välja korraga liiga kitsastest teksapükstest, proovides kogu seksuaalkasvatuse tundide ja kooliõue juttude teoreetilisi teadmisi hetkereaalsusega kokku viia.

Me saime päris hästi hakkama.

*

Kui ma silmad avasin, uurisin ma Irene nägu enda ees ühisel padjal. Ta juuksed olid sassis ja suu natuke lahti, nii et ma ei suutnud panna vastu ahvatlusele teda suudelda ning hammustasin õrritavalt ta alumist huult.

Ta ärkas üles, haigutas ja sirutas end nagu kass.

„Tere hommikust,” ütlesin ma. „Kas sa magasid hästi?”

Ta noogutas, tahtmata silmi koiduvalgusele avada. Õhtul ei tõmmanud me ruloosid alla, selleks polnud aega.

„Hommikusöök on sinu töö,” pomises ta. Kui ma üles ei tõusnud, küsis ta: „Mis viga?”

„Ei midagi, lihtsalt vaatan sind.”

Ta keeras ennast selili ja sirutas uuesti, täiesti teadlik sellest, et ma teda vaatan.

„Noh, kui sa seda veel näha tahad, kallike, siis oleks parem, kui sa mulle kähku moosiga röstsaia teeksid.”

Ma vaatasin edasi, valmis teda veel minuti trotsima, kui mu suud täitis metalli maitse. Kramp surus mu rindkere kokku ja ma köhisin, kuni tundsin verd põske mööda alla voolamas ja sülitasin välja kopsukoe tükke. Hall eimiski asendas Irene näo ja ma ei kuulnud midagi peale valge müra sumina kõrvades. Ma sirutasin hädaabi-käepaela järele ja surusin seda kogu jõuga, mis mul alles oli.

Busajja tuli hetk hiljem. Ta aitas mind voodis istukile, et ma oma enda verd kurku ei tõmbaks, ja pühkis mu põske märja rätikuga. Ta hääl leidis läbi müra tee mu kõrva. „Kõik on hästi, Daniel, ma olen siin, ma olen siin.”

„Ma arvan, et on aeg,” krääksatasin ma.

„Jah, Daniel, ma helistan sulle. Sa jõuad kähku siia ja siis sa saad minna. Kõik läheb hästi.”

Ma kuulsin kuidas ta öökapilt süstla võttis.

„Ära tee.” Ma raputasin pead. „Ma tahan ärkvel olla.”

Busajja rääkis kellegagi. Mu meel läks taas rändama ja ma nägin Irene nägu. Ta avas silmad ja ma nägin nende rohelisi iiriseid. Ma ei olnud unustanud. Kas ma olen viimane Daniel Richteri koopiate lõputus reas, kes teab Irene Adelbergi kahvaturohelistest silmadest? Kas mälestus nendest oli ainus asi, mis tegi minust minu? Ja kui ma ütlen teisele Danielile, kas ta siis mäletab?

*

Ma soovisin, et BMW suudaks kiirusepiirangut ignoreerida. Auto aga ei teinud seda ja sõitis kogu tee hospiitsi hullukajavalt seaduskuuleliku 30 km/h juures.

Busajja helistas varahommikul. Tema hääl oli rahulik, aga selles kõlas pakiline noot. „Te peaks tulema. On aeg.”

Ma katkestasin kõne, panin riidesse ja olin juba viie minuti pärast teel.

Busajja ootas mind sissepääsu juures ja viis mu minu tuppa. Ma teadsin, mis mind sees ootab, aga isegi harjumus ei suutnud täiesti šokki pehmendada. Ma nägin eilsega võrreldes halvem välja, mu nägu ja kaela kattis higi ja mu silmad olid pärani lahti ega pilkunud.

„Sa ei näe, aga sa kuuled, Daniel”.

Ma vaevu panin tähele, et ta kasutas eesnime ja läksin üle toa oma voodi juurde.

„Sa tulid,” ütlesin ma.

„Muidugi … me pole kunagi kedagi meist üksi minna lasknud, ega ju?”

„Ei, me pole.”

Mu hingamine oli nõrk ja vaevaline ja ma otsisin pilguga Busajjat, kes ootas ukse juures. Ta noogutas ja andis mulle plastist ravimikarbi. Selles peitis ennast valutusse surma kastetud tärlkisevahvel.

„Kas sa tahad, et ma jään?”

Nutt kurgus, raputasin vaid pead.

„Ma jätan teid siis üksi. Helistage mulle, kui … Lihtsalt helistage.”

Ta lahkus ja me olime üksi. „Mäletad millest, me eile rääkisime? Kirmas? Irene ja meie esimene suudlus?”

Ma noogutasin vaevumärgatavalt.

„Me oleme mõelnud. Meil ei ole temast fotosid ja see ajab meid hulluks. Me püüdsime ta silmi meenutada ja sellest on mälestus, peaaegu kättesaadav, kui me piisavalt proovime, aga siiski mitte päris. Tähendab, kuidas me sellise asja unustada saime?”

Ma pilgutasin silmi, justkui öeldes, et ma mõistan.

„Me mõtlesime, et…” Ma kõhklesin. „Ma mõtlesin, et kas sa mäletad?”

Ta huuled liikusid, aga ma ei kuulnud, mida ta ütles ja seega ma nõjatusin lähemale. „Sinised. Ta silmad olid sinised.” Ja samal hetkel mälestused taastusid. Muidugi, tal olid need taevasinised silmad, millel ma ei lubanud endale esiotsa meeldida, sest ole nüüd - blond ja sinisilmne? Liiga klišee, et äge olla. Nüüd tuli see kõik meelde.

„Aitäh. See on mulle oluline.”

„Aitäh sullegi. Kas sa viiksid nüüd asja lõpule?”

Ma avasin karbi, võtsin vahvli näppude vahele ja asetasin selle ettevaatlikult ta keelele. „Puhka nüüd.”

Ma jäin sinna ja hoidsin ta kätt kuni lõpuni. Kui ta enam ei hinganud, tõusin ma püsti ja avasin tema eest akna.

*

BMW teatas sissetulevast kõnest. „Vasta,” ütlesin ma ja armatuurlaua ekraanile ilmus Julia pilt.

„Tere, isa!”

„Tere, kallis!”

„Kuidas sul läheb?”

Ta oli pakkunud, et tuleb kaasa, lihtsalt on võõrastemajas, et ma pärast lõppu üksi ei peaks olema. Ma seletasin, et eelistan üksi olla ja ta sai aru. Ta ise ei tahtnud kunagi, et keegi neil käikudel kaasas oleks.

„Minuga on hästi, ma arvan. Me … tema ja mina saime enne lõppu rääkida ja kõik oli rahulik.”

„See on hea. Ma tahtsin lihtsalt kindel olla, et sinuga on kõik hästi”.

„On hästi.”

Ta naeratas. „Ma armastan sind. Näeme hiljem”.

„Ma armastan sind ka. Oot… Julia?”

„Jah, isa?”

„Su ema silmad,” alustasin ma.

„Mis neist?”

„Kas sa mäletad, mis värvi nad olid?”

LÕPP

Raamatukatkend: „Musträstas“ (Maarit Leijon)

SÜDAMETU

Sel talvel räägiti linnas vaid kahest asjast: võrratutest vendadest Wreszinskytest ja mõrvarist, keda lehed kutsusid Härrasmeheks.

Wreszinskyd saabusid linna ning vallutasid ühe hooga kõikide salongide näitsikud ja nende emad. Vennad olid hea välimusega, õilsast soost ning – mis kõige tähtsam – väga rikkad. Välismaisest päritolust ja veidi ebamäärasest mainest hoolimata olid nad ihaldatud peigmehekandidaadid. Igal õhtul esitleti neile üha uusi ja uusi vallalisi neide ning nooruslikke leski. Aleksander Wreszinsky oli heledapäine, sinisilmne ning naeratas sageli. Ta oli jutukam kui tema vend Lucas, kes oli niisama heledapäine ja sinisilmne nagu Aleksandergi, kuid raskemeelsusele kalduv. Kummalgi neist olid omad poolehoidjad ning vendade soosingu pärast peeti ägedaid lahinguid.

Kuid Wreszinskytestki paeluvam jututeema oli mõrvar, kes samal ajal linna vaeste hulgas oma julmi tegusid tegi. Ta ründas öösiti ja lõikas ohvritel kõri läbi. Ainuke pealtnägija oli rääkinud, et tapja olevat olnud hästi riides pikk mees, kes ohvri armupalvetest välja tegemata oli veretöö lõpule viinud .

Õudsed öised mõrvad kohutasid kõiki ning sellepärast liikus palju kuulujutte ja teooriaid. Kõige enam räägiti inglise salapärasest mõrvarist Rappija Jackist, kes olevat pika pausi järel teisel maal oma hirmuteod jälle ette võtnud. „Rappija Jack rapib põhjamaal!“ karjusid lehtede pealkirjad ning lugejatel jooksid judinad mööda selga alla.

Rappija Jacki tagasituleku võimalust peeti nii suureks, et kohale saadeti kaks Scotland Yardi detektiivi, kes pidid uurima ohvreid ja kuriteokohti ning üle kuulama kõik kahtlusalused. Pärast paari nädalat jõudsid detektiivid järeldusele, et Härrasmees ei olnud nende Rappija. Rappija Jack oli valinud ohvriks prostituute, Härrasmehele aga kõlbas kestahes lihtrahva hulgast. Mõlemad tõmbasid ohvritel kõri läbi, kuid Rappija Jack oli neid veel lisaks lõikunud. Niisiis olid Scotland Yardi mehed paari nõuande järel lahkunud ja kuigi linna oli politseinikke lisatud, ründas mõrvar siiski peaaegu igal ööl.

Sel õhtul rõõmustasid Wreszinskyd oma kohalviibimisega üht linna kaunimat naist, värsket leskprouat, kellel oli suursugune päritolu, tohutud võlad ja vanapiigast tütar. Linnas teadsid kõik, et kõnealune daam otsib uut abikaasat ning tema lõbusad peod olid eriti soositud. Leskproua oli lõpetanud õilsate aadlineidude õppeasutuse, rääkis laitmatut prantsuse keelt ja oskas kenasti laulda. Paljud heitsid talle meelsasti silma ning oleksid veelgi meelsamini lõbustanud naist teki all, kuid abielu, võlgade maksmist ja tütre eest hoolitsemist peeti lihalike naudingute eest liiga soolaseks hinnaks.

Niisiis nüüd, kui tema ees seisid kaks välismaist rikast härrat, naeratas leskproua kutsuvamalt kui kunagi varem ja sai vastutasuks naeratuse, mis sulatas killukese tema jäisest südamest. Kaunis daam oli veetlevam kui eales varem, kuid nagu alati, seisis ta kõrval kuju, kes suutis hajutada kogu rõõmu.

„Minu tütar,“ esitles leskproua.

Tütar polnud sugugi oma kauni ema moodi. Tema silmanägemine oli nõrk, ta lonkas, ei osanud laulda ega naeratanud kutsuvalt kummalegi Wreszinskyle, sellepärast et nägi enda ees vaid kahte kahvatut laiku ning sellepärast, et see oleks olnud tema arust lihtsalt tobe.

„Milline rõõm,“ teatas Aleksander Wreszinsky niisuguse hääletooniga, et Mariette tundis kohe, kuidas ta seda häält vihkab. „Olen kuulnud teist ja teie emast väga palju,“ jätkas mees. Tema prantsuse keelel oli tugev vene aktsent. „Kuuldused teie ema ilust on kandunud kaugele.“

Ema naeratas meelitatult.

„Mida siis minu kohta räägitakse?“ küsis Mariette ning kahetses, et tal polnud ees prille, mis oleks võimaldanud näha Aleksander Wreszinsky kimbatust. Kuid mees oli jultunum, kui Mariette arvas. „Ei midagi. Saan sellest väga hästi aru. Teie olete üllatus, mida hoitakse salajas ja tuuakse välja alles lõpuks.“

„Kui tabavalt öeldud!“

„Härra Wreszinsky on väga terane,“ ütles Mariette. Ema surus küüned Mariette käsivarde. „Mu tütrel on kombeks võtta endale õigusi, mis talle ei kuulu. Tal on raske teada oma kohta.“

„Ema peab seda mulle sageli meelde tuletama,“ sõnas Mariette ja haare ta käsivarrel muutus tugevamaks.

„Nii raske on üksi last kasvatada,“ märkis Aleksander.

„Minu ema on ohvrimeelsuseta pühak,“ ütles Mariette, kuigi teadis, et hiljem tuleb tal oma sõnade eest maksta.

„Emaarmastust ei võida miski,“ teatas Aleksander ning ema puhkes selle peale naerma, sest tema arust võidab emaarmastuse küll ükskõik mis.

„Mina ja Lucas,“ alustas Aleksander, osutades sinistes rõivastes vaikse kogu poole, „oleme maailmas palju ringi liikunud, kuid teie olete kõige hurmavam olend, keda meil on õnnestunud kohata.“

Ema naeris edasi, sel korral väljakutsuvalt, ja Mariette mõistis, et emale mees meeldib. „Palun vabandust,“ teatas Mariette ning lahkus. Kõmulise kuulsusega Wreszinskyd olid jõudnud kohale viimastena ja nüüd oli Mariette kõik külalised tervitades vastu võtnud. Tema töö oli tehtud ning kätte oli jõudnud aeg oma kohta teada.

Sõna „muumia“ pärineb araabia sõnast mummiya, mis tähendab bituumenit. Väärarusaamal on hea põhjus: palsameeritud surnukehi kattis must vaigutaoline ja läikiv aine, mis arvati olevat pigi või bituumenvaik. Külastajad oletasid, et egiptlased püüdsid sel viisil surnuid säilitada. Väärarusaama võimendas veel asjaolu, et muumiad põlesid niisama hästi nagu kuiv kasetoht.

Pärast isa surma olid muutunud ka õhtused koosviibimised. Kadunud olid tema sõbrad – egüptoloogid, ajaloolased ja arheoloogid – ning asemele tulnud peenema seltskonna eredamad tähed. Teadusemehed olid istunud mõnusalt isa seltskonnas punšiklaasi ääres hilisööni välja ja keegi polnud kunagi märganud Mariettet, kes sealsamas nurgas värisedes oli kuulanud tähelepanelikult iga sõna.

Pärast seda, kui ema oli jäänud leseks, kihutati teadusemehed karahvinide äärest jõhkralt tänavale, salong täitus naistega, saal hea välimusega meestega ning söögilaua äärde kogunesid selle hetke soosikud. Erinevalt isast märkas ema oma vanapiigast tütart ja otsustas temast võimalikult kiiresti lahti saada. Aga keegi ei tahtnud Mariettet ning ema muutus iga hetkega üha kärsitumaks ja närvilisemaks.

Hommikusöögilauas uuris ema tütart ning tundis, kuidas ärritus tema hinge poeb. Ei jälgegi naiselikest voorustest. Vigane jalg. Koledad prillid. Kohutavad seisukohad, milles kasutati niisuguseid sõnu nagu naiste valimisõigus, ülikooliõpingud, naisliikumine ja töö. Sel moel ei leia tütar endale kunagi abikaasat ega leia ka ema.

„Nad tulevad täna jälle,“ teatas ta oma kriitiliste mõtete vahele.

„Kas Wreszinskyd?“

„Jah.“ Ema tuju läks silmanähtavalt paremaks. „Lõpuks ometi hakkab midagi toimuma. Mul on nendest paksudest igavatest tüüpidest kõrini. Ainult kaupmehed ja vanadusest väetid leskmehed seitsme lapsega.“

„Ma jään kogu õhtuks oma tuppa, siis saate külalistega rahulikult aega veeta.“

„Sina tuled kaasa. Seltsidaamiks.“

Ema läks end õhtuks valmis seadma, sest veetlemiskunst nõuab pikka ettevalmistust. Temataolise naise jaoks oli ilu pigem needus kui õnnistus, sest iga hetk kartis ta sellest ilma jääda ning võitles tulemusetult aja vastu. See sõda oli kaotatud.

Kui isa veel elas, veedeti hommikusöögihetki pühalikus vaikuses. Isa oli lugenud ajalehti ega sallinud vahelesegamist. Pärast isa surma asetati värsked ajalehed endiselt tema istekoha ette lauale. Mariette luges neid hommikuti, kui ema kohal polnud.

Härrasmees oli rünnanud jälle. Kogu linn värises õudusest tema noa ees. Mariette mõtles, mida ohver mõrvari ees oli tundnud. Mida ta ise tunneks, kui satuks Härrasmehe ohvriks? Mida mõrvar talle teeks?

Ta ütleks nagu kõik teisedki „Tänan, ei!“ ja jookseks ära.

Wreszinskyd saabusid alles pimedas. Mariette ootas salongis ning kuna tal olid prillid ees, võis ta viimaks ometi kuulsaid vendi näha. Nad olid tõesti vaimustavad: ilusad, kahvatu jumega, ligitõmbavad.

Aleksander Wreszinsky naeratas talle nii, et säravad hambad välkusid. „Tere õhtust, Mariette!“

Pöördumine oli häbematu, kuid see ei üllatanud. „Tere õhtust, härra Wreszinsky!“

„Öelge Aleksander. Minu vend on Lucas.“ Lucas vaatas tahtmatult Mariette poole, kuid pööras siis pilgu kõrvale.

„Mu ema tuleb kohe, härra Wreszinsky.“

„Ilmselt kavatseb ta teha muljetavaldava entrée,“ märkis Aleksander.

„Ilmselt oskate teie seda vääriliselt hinnata,“ vastas Mariette.

Aleksander puhkes naerma ja oli samal hetkel Mariette kõrval. “Teie ema,“ alustas ta, haaras Mariettel käest ning tõmbas varrukat ülespoole, et näha küünejälgi, mis eelmisest õhtust olid jäänud, „on andekas naine.“

Mariette tõmbas käe tagasi.

Aleksander vaatas teda, silmad säramas. „Aga teie ei hinda tema andeid.“

„Ta oskab jätta jälgi mitte ainult käsivarrele.“

Aleksander naeris. „Hoiatus! See on asjatu. Ma tunnen ära kiskja, kui teda näen.“

Ema saabus pidulikult nagu kuninganna. Tema peaaegu sündsusetust kleidist õhkus mandumist meenutavat küpsust. Aleksander plaksutas käsi. „Te olete võluv. Isegi Kuu kahvatab teie ilu ees ning sosistab teie nime: Birgitta.“

Ema punastas armsalt. „Te olete nii lahke, härra Wreszinsky.“

Lucase nägu peegeldas tülgastust.

Ema ulatas käe Aleksandrile, kes suudles seda aupaklikult. „Missugune au!“ hüüatas Aleksander. „Saame nautida teie seltskonda, ilma et peaksime teid kellegagi jagama.“

„Mu sõbrad kadestavad mind teie pärast,“ ütles ema naeratades ning Aleksandri pilku püüdes.

Aleksandri siniste säravate silmade pilk libises Mariettele ja tema mustale kleidile. „Kas me oleme tõesti teretulnud? Kas majas on leinaaeg ikka lõppenud?“

Ema ajas silmad pärani.

„See on privaatne lein, härra Wreszinsky,“ vastas Mariette. „Just praegu matsin ma oma nooruse kõrvale maha ka lootuse.“

Ema põsed lahvatasid raevust punaseks.

Aleksander lagistas lõbusalt naerda. „Te meeldite mulle, Mariette. Võite pakkuda seltsi Lucasele. Temagi on mossitaja.“

Kuid Lucas ei vaadanud Mariette poolegi. See polnud Mariettele uudis. Ta oli meeste jaoks kas täiesti nähtamatu või siis tsirkuseloom, keda häbematult jõllitati.

„Armas Birgitta, kas võiksite näidata mulle oma maja?“ nurrus Aleksander. Ema leidis, et ei vaja ega soovigi seltsidaami. Nad lahkusid ja jätsid Mariette Lucasega kahekesi.

„Kas soovite midagi juua, härra Wreszinsky?“ küsis Mariette.

Lucas krimpsutas nägu. „Ei.“

„Mina soovin,“ teatas Mariette ning hakkas raamatukogu poole minema. Lucas järgnes talle vaikides. Mariette valas endale konjakit, võttis lonksu ja püüdis olla tähelepanelik. „Kas olete Poolast?“ küsis ta prantsuse keelelt vene keelele üle minnes.

„Ei,“ vastas Lucas muutust märkamata samas keeles.

„Kust siis?“

„Miks te nii palju küsite?“

„Seda nimetatakse seltskondlikuks vestluseks,“ vastas Mariette. „Ärge arvake, et see mind huvitab. Püüdsin lihtsalt viisakas olla.“

Lucas vaatas teda tuimalt. Mariette oli näinud samasugust ilmet isa näol, kui isa oli uurinud muinasesemeid. See oli intellektuaalne, uuriv, täiesti kiretu.

Mariette istus. „Kas olete nõrgamõistuslik?“

„Vabandage, kuidas?“

„Mina olen vigane, nagu võib järeldada minu liikumisest. Teie käitumisest aga võib järeldada, et teie vaimsed anded pole just tähelepanuväärsed. Kas mul on õigus?“

Tuimus muutus vihaks. „Kas te räägite niiviisi kõigi külalistega?“

„Üldiselt oskavad külalised käituda. Pange silmad kinni, kui mu välimus teid häirib.“

Lucasel olid samasugused sinised silmad nagu vennalgi. Nende ilme oli kergelt hämmeldunud. „Ma pole teie välimust isegi märganud.“

„Mida teie vend soovib? Kas magada minu emaga?“

Lucas tardus. „Millest te ... Kuidas te ... Tal on ausad kavatsused.“

„Mis kavatsused need on?“

„Ta tahab teie emaga vaid tutvuda.“

„Aga teie? Kas ka teie tahate minu emaga „tutvuda“?“

„Ei. Või pean silmas, et ... Te ajate mind segadusse,“ vastas Lucas ärritunult.

„Mina esitan lihtsaid küsimusi. Teie ei oska neile vastata.“ Mariette jõi klaasi tühjaks ja valas endale juurde. Alkohol leevendas natukene valu. „Kas te Härrasmehest olete kuulnud?“ küsis ta teemat vahetades.

„Ta tapab inimesi,“ vastas Lucas.

„Keegi pole kaitstud. Vältige liikumist pimedas, härra Wreszinsky.“

„Vältige ka teie. Te ei näe just sedamoodi välja, et jõuaksite kiiresti põgeneda.“

Torge pani Mariette naeratama. „Teie hoolitsus soojendab mu südant.“

Õhtusöök serveeriti söögisaali. Wreszinskyd ei söönud. Nad püüdsid küll seda teeselda, kuid üksnes sonkisid taldrikus ja loksutasid veini klaasides. Ema põsed õhetasid ning ta oli Aleksandri seltskonnast joobunud. Aleksander oli end emale liiga lähedale nihutanud ja sosistas talle midagi kõrva. Lucas vahtis taldrikusse ega lausunud sõnagi. Mariette jälgis kõiki kolme. Viimaks sai piinlik õhtusöök otsa ning mindi raamatukogutuppa kohvi ja konjakit jooma.

„Kui kultuurne. Kas harrastate lugemist, Birgitta?“ küsis Aleksander.

„Need raamatud on minu kadunud mehe omad,“ vastas ema. „Minul on parematki tegemist.“

„Aga keegi ometi loeb siin. Ma tajun seda ruumi õhustikust. See on niivõrd täis ... täitumatut. Võibolla teie, Mariette?“ küsis Aleksander.

„Ta käis isa järel nagu koerakutsikas,“ teatas ema. „Tegi kõike, mida isagi.“

„Kas isa õpetas teid, Mariette? Kui armas,“ ütles Aleksander.

Ema puhkes naerma. „Mu mees isegi ei märganud Mariettet. Ta oli soovinud poega ega unustanud ühelgi päeval mainida, kuidas ma asjaga hakkama polnud saanud.“

„Kui kurb.“ Aleksander naeratas jälle Mariettele.

„Tõeline tragöödia,“ vastas Mariette. „Kui meie isade lootused põrkavad kokku reaalsusega, jääb järele üksnes lootusetus.“

„Ma võin seda peaaegu ette kujutada: väike vigane tüdrukutirts jookseb isa järel, kuid too ei tee temast välja.“

„Te eksite,“ vastas Mariette. „Väikesed vigased tüdrukutirtsud ei jookse kellegi järel, nad liipavad vastikult.“

Aleksandri silmades välgatas tuluke ning ta puhkes naerma.

Egiptlased tahtsid elada igavesti. Nad uskusid, et hing on tervik, mille moodustavad kolm tahku. Need kolm tahku olid Ba, Ka ja Akh, kolm vaimu, kes pääsesid vabaks, kui surija viimase hingetõmbe tegi.

Ba ilmutas end inimpäise linnuna, kuid ta võis võtta ka ükskõik millise muu kuju. Ba oli olemus, iseloom.

Ka oli jumal Khnumi looming: lahkunu teisik, kehatu kuju, mis oli suletud lahkunu südamesse. Ka oli elujõud.

Akh oli taevatäht, jõetuul, liivatera. Temal oli õigus ükskõik millal hauast lahkuda. Tema võis käia Haljendavatel aasadel Osirisega kohtumas. Akh oli surematus.

Tilk-tilk-tilk. Mariette luges tilku.

Armas rutiin. Valu jalas muutus talutavamaks, sest keha tundis ära peatselt saabuva kergenduse.

Ta õõtsutas pokaali oma käes. Vein ja laudanum segunesid. Laudanumi nimi tuleneb ladina keele verbist laudāre, mis tähendab tänamist. Mariette tänas igal õhtul.

Ta jõi klaasi tühjaks ning ohkas, kui tuttav soojus sisemuses levima hakkas. Isa juures töötanud noormees oli toonud laudanumit Londonist, sest oli tahtnud leevendada Mariette igapäevaseid valusid. Kui Mariette seda esimest korda oli võtnud, oli ta tundnud sõnulseletamatut õnne. Valu ja mured olid kadunud ning ta oli lihtsalt lamanud voodis, soovimata ning suutmata end liigutada. Tänuväärt tegu oli viinud noormehe otsejoones Mariette voodisse.

Mariette silitas lamades voodiriideid ning nautis, kuidas oopium ja kange alkohol põletasid tema magu, kerkisid pähe, muutes tundetuks kogu vasaku jala varvastest puusani. Laudanumit hankis talle keegi arst, kes viimasel ajal oli hakanud juhtima Mariette tähelepanu võetud koguste suurusele.

Tundetus jõudis seljani. Õnneks polnud emal laudanumist õrna aimugi ning tema karistustest tuli Mariette alati välja võitjana, sest teadis, et leevendus saabub kohe. Valul polnud tähtsust.

Wreszinskyd käisid nüüd külas peaaegu igal õhtul. Nad saabusid koos pimedusega, kiirgasid külma, talvist valgust ja liikusid kui kiskjad. Mariette hoidus nende seltsist, istus oma toas, luges isa märkmeid, uuris tema kogutud esemeid. Ema lõbustas külalisi ja temast õhkus pettunud kihku, mis mõjus teistele meestele, kuid mitte Aleksandrile, kes jagas komplimente nagu magusaid karamelle, kuid jälgis hoolega, et ei puudutaks sõrmegagi linna kauneimat naist.

„Aleksandri käitumine on nii suursugune,“ ütles ema, kuid rahuliku koore all oli kannatus katkemas: ta oleks tahtnud vaid jalad laiali ajada ja meest enda sisse saada, et viimaks ometi tunda kergendust piinatud kehas.

Mariette jälgis seda kõike ning nägi, kuidas ema ikka ja jälle oma vana viga kordas.

Isa oli olnud egüptoloog – vaikne pedantne mees, kes mõnikord oli tõstnud pilgu raamatust, vaadanud oma perekonda ning imestanud, kust ta selle saanud oli.

Isa oli olnud peaaegu kolmkümmend aastat emast vanem. Emale oli avaldanud muljet isa boheemlik, Egiptuse reiside romantikast läbiimbunud välimus. Isal aga oli olnud suurest lugemusest hoolimata raske öelda ära kaunile otsusekindlale naisele.

Ema oli olnud aadlineidude õppeasutuse võluvaim kasvandik. Tema vanemad ei kiitnud seda abielu heaks, kuid ema – hoolimata naiselikke voorusi rõhutavast kasvatusest – oli olnud kahjuks vägagi teadlik sellest, et sundabielud olid kaotatud ja et täisealisena võis ta abielluda, kellega tahtis.

Polnud siis imestada, et abielu oli juba algusest peale ebaõnnestunud. Ühte päevaraamatusse oli isa kirjutanud, kuidas ema „ebameeldiv armulõõm“ oli muutnud ta elu sedavõrd raskeks, et ta oli hakanud ööbima kabinetis. Eemal naisest. Eemal tütrest.

Isa päevikud kujutasid endast kaootilist segu untsu läinud abielu üle kaeblemisest ja Muinas-Egiptuse lugudest. Kuigi Mariette oli kõik päevikud mitu korda läbi lugenud, jätkas ta neis iseenda otsimist. Isa käekiri oli peenike ja korralik ning ta oli tähendanud täpselt üles nii teaduslikud tõsiasjad kui ka meelepaha tekitava naise käitumise, kuid tütre kohta polnud kirjas midagi. Isa maailmas teda polnud. Osiris, Amanišakheto ja Giza olid tähtsamad.

Tuppa tormas ema. Tavaliselt käis ta siin vaid siis, kui tütart kohal polnud, nii et Mariette mõistis, et midagi on juhtunud.

„Ta tegi mulle abieluettepaneku!“ hüüatas ema rõõmsas tantsus mööda tuba keerutades. „Ta tegi mulle abieluettepaneku!“ lõõritas ta.

„Kas võtsite selle vastu?“ küsis Mariette.

„Loomulikult, sa rumaluke. Minust saab tema naine. Meist saab selle linna kauneim paar.“

„Tunnen teie pärast rõõmu.“

Ema lõpetas tantsimise ja istus Mariette kõrvale voodile. „Võid rõõmustada ka enda pärast. Tema vend on valmis sinu eest hoolitsema. Teie kaks abiellute.“

„Ei.“ Keeldumine oli kiire, tingimatu, spontaanne.

Ema silmad tõmbusid pilukile. „Mis?“

„Ma ei tunne teda.“

„Sellepärast ta sind võtabki.“

„Ma ei tea ei temast ega ta vennast midagi.“

„Mis siis? Abielus õpite teineteist tundma. Siis ei saa ta enam otsust muuta.“

„Mina temaga ei abiellu.“

Kui ma vaid oleksin öelnud talle „ei“. Kui ma vaid oleksin olnud tol korral tugevam, kuid ma nägin üksnes tema rindu, huuli ja ihu. Tema hääl oli õrn ning ta vaatas mind imetledes. Pärast seda on kõik muutunud. Nüüd leian end sageli unistamast elust ilma temata.

Lucasel oli kingitus. See oli hõbeda ja vääriskividega kaunistatud käepidemega jalutuskepp.

Lucas oli leidnud taktitundelise viisi öelda, et on märganud Mariette lonkamist, kuid ei pea seda tähtsaks. Nii peenetundeline. Mariette vaatas Lucasest mööda Aleksandri poole. Aleksander naeratas.

„Tahan seda kohe proovida. Lähme jalutama,“ ütles Mariette Lucasele.

Pakane oli krõbe ning õhk värske. Nad kõndisid aeglaselt mööda jõekallast, et paremini näha taevas rippuvat kuud.

„Te olete tõesti nõrgamõistuslik,“ teatas Mariette.

„Mida te selle all mõtlete?“

„Kuuldavasti tahate minuga abielluda.“

„See on tõsi.“

„Miks?“ Mariette vaatas Lucase poole. Noormees oli kuupaistel uskumatult ilus.

„Teie ema tahab teid majast välja saada ja kuna mu vend temast hoolib, nõustusin teiega abielluma.“

„Te toote end vennale ohvriks. Kas te siis endast ei hooli?“

Lucas raputas pead. „Ei.“

„Aga õnnest ja armastusest?“

„Ma ei usu neisse.“ Lucas silmitses jääkattes jõge. „Kas jää kannab inimest?“

„Praegu veel mitte. Talv pole kestnud kaua.“

„Minust saab teile sõbralik ja helde abielumees. Annan teile oma sõna. Teil ei pruugi ... ma ei koorma teid abielukohustustega.“

Mariette ohkas. „Ma olengi soovinud abielumeest, kes mind ei ihalda.“

Lucas vaatas talle otsa. „Kas mina siis ei kõlba selleks nagu kes tahes muu? Ma ei kavatse teie ellu sekkuda.“

„Loomulikult mitte. Te ei sekku ju ka omaenda ellu.“

„Kui teile sobib, teatame kihlusest võimalikult kiiresti.“

„Miks?“

Lucas muigas. „Ma ei talu enam neid koosviibimisi, kus mind vahitakse ja hinnatakse kui looma.“

Lucase käitumine oli üksnes kaine arvestuse tagajärg. Ta tõi kingituse, mille oli välja valinud tema vend, ta rääkis sõnu, mida vend oli talle õpetanud. Anna see, oli Aleksander öelnud, ja ta arvab, et sa oled ta heaks kiitnud. Räägi nii ja ta arvab, et olete hingesugulased.

„Hea küll. Avalikustame kihluse, kuid teeme seda pärast minu ema ja teie venna kihlumisuudist.“

Lucase silmad olid suured ning tühjad. Mida ta ka ei mõelnud, suutis ta seda hästi varjata. „Nagu soovite.“

Värske kihlapaar naasis majja. „Juba tagasi,“ hurjutas neid ema, endal nägu punetamas. Aleksander ohkas kergendatult. „Noh? Kas uudiseid on?“

„Palusin teie tütre kätt ja ta osutas mulle au, vastates jaatavalt,“ teatas Lucas tseremoniaalselt.

„Lõpuks ometi!“ hüüatas ema. „Nüüd läheb vaja šampanjat. Poleks uskunud, et see päev kunagi saabub.“

„See on suur ime,“ ütles Mariette.

Ema raputas halvustavalt pead. „Tänu taevale saan ma sinust viimaks ometi lahti.“

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 06/22 (Laura Loolaid)

Algab ulmeloomingukonkurss! (Reaktor)

Pärnu õpilaste filmifestival 2022 (Tauno Rubin)

Ajarändude seatavad võimalused ja piirangud maailmaloomes (Mairi Laurik)

1900 – nii see algas! (Jüri Kallas)

Tolmunud topeltettur 18: Ükssarviku variant (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias mais 2022 (Taivo Rist)

Arvustus: „Musträstas“ – üks 2022. aasta tippraamatuid (Jüri Kallas)

Arvustus: Jõnksuga „Õhtujutud“ (Jüri Kallas)

Seened ja somnambuulid „Lihtsalt Maria“ kodumaal (Raul Sulbi)

Mänguarvustus: Ghostwire Tokyo (Riho Välk)

Arvustus: „Muinaskuningas“ (Elar Haljas)

Arvustus: Epp Annus „Tere, Aleksander” (Mairi Laurik)

Segavereline koomiksimaailm: Mõõgad! (Laura Loolaid)

Reaktori juttudest: 05/22 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 06/22

Uudiskirjandus 06/22

Jutt: Tühja täitmine (Tim Hornet)

Jutt: Olla teadmiste südameks! (Mairi Laurik)

Tõlkejutt: Tõugud (E. F. Benson)

Tõlkejutt: Lõiv Lethele (Carsten Schmitt)

Raamatukatkend: „Musträstas“ (Maarit Leijon)