Peatoimetaja veerg 06/23 (Joel Jans)

Suur suvi on kätte jõudnud, temperatuurid püsivad kõrgel ja ulmikud on kui porikärbsed palaval päeval. Seega, võtame rahulikult siin asjas, mida võidakse ka juba kliimakatastroofiks nimetada.

Jätkame jutuvõistluste koorega, mis küll esikümnesse ei mahtunud. Tuletame kõigile, nii algajatele kui veteranidele meelde, et kui sa jutuvõistluseks lugu valmis ei saanud, siis võta ta sahtlist välja, anna talle värsket õhku, kirjuta lõpuni ja saada Reaktorile. Lubame edasi- ja tagasisidet, konstruktiivset kriitikat ning igavest aupaistet.

Raul Sulbi tegi põhjaliku intervjuu iseendaga, kus ta üritab vastata ausalt neile küsimustele, milledele vastamisest Krista Kaer oma hiljutises intervjuus kõrvale hiilis.

Ja muidugi ärge unustage Stalkerit hääletada. Hääletusnimekiri on siin ja hääletamiseks tuleb reastada kategooria kolm paremat. Ei ole kohustust hääletada kõigis kategooriates – kui mingis kategoorias ei suuda kolme paremat leida, siis võib selle kategooria vahele jätta. Aega on vaid 16. juulini.

Estconil on hetkeseisuga kirjas juba 95 osalejat. Seega, ära jäta tulemata, headele inimestele on alati ruumi.

Kaanepildi tegi Marge Nelk.

Intervjuu Raul Sulbiga: tõlkeulme kirjastamise mõttekusest 21. sajandil (Raul Sulbi)

Lugesin 18. juunil Rahvusringhäälingu kultuuriportaalist tolle peatoimetaja Kaspar Viilupi intervjuud kirjastuse Varrak peatoimetaja ja tõlkija Krista Kaeraga, mis oli vist tehtud Tallinna kirjandusfestivali Head Read tuules, kuna sellest mokalaadast tehti keskmiselt rohkem juttu. Nagu Krista Kaera sõnavõttude puhul ikka, ajas tema arrogants ja kohatine ignorants mind nõnda närvi, et otsustasin osalt samadel teemadel, mille kohta Viilup temalt päris, iseendale intervjuu anda ja tõlkeilukirjanduse ning ulme kirjastamise teemadel veidi kontraseisukohti ja -vaateid esitada.

LINK: https://kultuur.err.ee/1609010414/krista-kaer-kirjanikud-peaksid-uhiskondlikel-teemadel-rohkem-sona-votma

K: Küsimusele, kas täna kirjastatakse Eestis liiga palju raamatuid, jätab Krista Kaer kummalisel kombel vastamata ja ei nõustu, et ilmub tõesti liiga palju raamatuid, olles ses küsimuses üsna ükskõikne ja las-olla-nagu-on meeleolus. Kas see on tõesti kõige mõistlikum vaade?

V: Loomulikult on Eesti kirjastamisturul hetkel hullumeelne ületootmine. Ja sama selge on, et vabas ühiskonnas ei saa ses asjas midagi ette võtta. Kas see, et toimub ületootmine, ülepakkumine, on kuidagi halb ja negatiivne? Kirjastaja ja kirjastusmaailma seisukohalt loomulikult! Lugeja seisukohalt pole meil kunagi olnud külluslikumat aega kui praegu, mil iga niši ja iga marginaalse kirjandusžanri austajatele leidub midagi. Kas see olukord on kestlik? Kindlasti mitte! Ei ole ju füüsikaliselt võimalik ühte õhupalli lõpmatult palju õhku sisse puhuda, ilma et ühel hetkel midagi valjuhäälset ei juhtuks. Ja see pauk varem või hiljem hulga tootepakkujate tegevuse lõpetamise läbi kindlasti tuleb. Aga sel külluseajal pideva kahjumi saatel välja antud raamatud muidugi jäävad – neile vähestele, kes täna ja tulevikus veel emakeeles lugeda oskavad ja tahavad.

Iseasi on, et selle totaalse ülepakkumise raames õilmitseb kurvakstegeval kombel üsna grafomaania piiril balansseeriv isekirjastamine. Igaüks võib oma kirjutatu suurema vaevata ja amatöörlikult pakendatuna ju välja anda. Ise vaatan sellele nii, et isekirjastamine on normaalne ja õigustatud nende kirjanike puhul, kelle loomingut on varem suured, päris kirjastused vähemalt korra välja andnud, tunnistades selle autori põhimõtteliselt avaldamiskõlbulikuks, kirjaoskajaks. Aga nende puhul, kes kunagi pole ühegi professionaalse, päris kirjastuse toimetuslikku sõela läbinud ja avaldamiskõlbulikuks tunnistatud, saame siiski rääkida just nimelt grafomaaniast ja masendavast amatöörlusest. Ning see toodang ei peaks ilmtingimata raamatukaante vahele jõudma.

K: Krimikirjandusest rääkides ütleb Kaer, et «kui varem oli eestlane väga umbusklik uute autorite osas, siis nüüd enam ei ole ja uued tegijad võetakse ka kiirelt omaks». On see ulmes samamoodi?

V: Sellega on eri kirjastustel ilmselt väga erinevad kogemused. Sest Tallinna suured kirjastused (Varrak, Pegasus, Rahva Raamat jt) on ju tõesti viimastel aastatel ka ulmes toonud eesti keelde meie lugeja jaoks uusi nimesid nagu Dave Hutchinson, Ann Leckie, Pierce Brown, Silvia Moreno-Garcia, Leigh Bardugo, TJ Klune jmt. Osa neist on vist ka läbi müüdud, osa aga leidnud üsna kiiresti tee sooduskampaaniate regulaarsetele lettidele ehk siis alla hinnatud. Meil Fantaasias on kogemus pigem ikkagi vastupidine: ostja võtab raudselt ja endiselt paremini vastu nimesid nagu Isaac Asimov, Ray Bradbury, Arthur C. Clarke, Clifford D. Simak, John Wyndham ja Ursula K. Le Guin, ehk siis Mirabilia kaudu 1970–1980ndail meil tuttavaks saanud autoreid ja juba nähtavalt vähem hästi 1990ndail eesti keelde jõudnud sama suurusjärgu tegijaid nagu Harry Harrison, Roger Zelazny, Orson Scott Card, Poul Anderson. Ja veel grammi võrra kehvemini selle sajandi nimesid nagu Alastair Reynolds ja Paolo Bacigalupi. Ja seda trendi ei väära tõsiasi, et Asimovi-Bradbury-Clarke’i-Simaki puhul on ammu otsa lõppenud nende A-klassi teosed ja me anname välja märksa sekundaarsema tähtsusega romaane ja jutukogusid – lugeja eelistab neid järjekindlalt nende jaoks tundmatumate kirjameeste (Fritz Leiber, Brian Aldiss, Joe Haldeman, Jack McDevitt) A-klassi teostele. Fantaasia on ju andnud välja ka näiteks Vernor Vinge’ selgelt A-klassi auhinnatud romaane, aga need ei müünud kuigi hästi.

Samas uuemate autorite puhul on ju eesti keelde jõudnud sageli just kõiksugu noortefantasy’d ja õudusthrillerid (CJ Tudor, seesama Bardugo, Catriona Ward), kaalukat uut teadusfantastikat ei ole julgenud eriti keegi ette võtta – pean siin silmas autoreid nagu Arkady Martine, Yoon Ha Lee, Aliette de Bodard. Jah, on proovitud Hannu Rajaniemi ja NK Jemisiniga, aga neid raamatuid vist eriline müügiedu ei tabanud. Isegi ulmekirjandusliku niši mõttes mitte. Võibolla Cixin Liu on siin harvaks erandiks, aga ega temagi puhul tegelikult ju müüginumbritest me suurt ei tea. Stalkeri-võidud ei konverteeru sageli müügieduks ulmepubliku hulgas. Ja hoopis kolmandat sorti raamatud saavad kiita ulmekriitikutelt ja veel omakorda neljandaid laenutatakse raamatukogudest.

K: Tõelise pommi lajatab Kaer lauale väitega, et ingliskeelset noortekirjandust pole peaaegu üldse mõtet tõlkida, kuna noored lugevat selle kohe ilmumise järel inglise keeles ära.

V: See on ehmatavalt küüniline ja jõle suhtumine. Suisa rumal – noor lugeja sedasi ära visata, sihtgrupina maha tõmmata. Aga mulle tundub, et siin on mängus ka hapude viinamarjade teema – Krista Kaer ilmselt ise ei tunne enam absoluutselt tänase päeva noortekirjandust (ja noorteulmet) ja on ise vanuse kasvades selle vastu lihtsalt igasuguse huvi kaotanud. Ärgem unustagem, et just Krista Kaer ja Varrak ise selle noorteulme laine meile sajandi alguses Harry Potteri tõlgetega ju tõid ja neid tõlkeid vorbitakse erinevas pakendis tänaseni välja anda. Nii et ilmselt siis teismelised ja noored ikka loevad täitsa hea meelega eesti keelde tõlgitud noortekirjandust (noorteulmet).

Ajal, kui eesti oma autorite noortekirjanduse ja noorteulme tase on, nagu on – tegelikult on see tase üsna kehvakene (vt eelnevat grafomaania-juttu), tuleks tõlgitud noortekate väljaandmisega kasvõi nui neljaks püüda ikkagi edasi minna, sest see paistab olevat ainus koht, kust kvaliteet emakeelse noortekirjanduse lettidele tulla saab. Ja pikas plaanis saab see tõsta ka algupäraste noortekate taset.

Igatahes ei usu mina, et noortekate tõlkimine oleks mõttetu, lihtsalt tuleb teha paremaid valikuid. Tuleb vaeva näha ja kaevuda ise sellesse tekstimassiivi, mitte lihtsalt lapata läbi neid kümneid ja kümneid veel ilmumata käsikirju, mida agendid ülima agarusega kõigile kirjastajatele näha saadavad.

Selles mõttes on varem Pegasuses tegutsenud ja nüüd Rahva Raamatu kirjastust kureeriv René Tendermann oluliselt tublim kirjastaja, et katsub ikkagi leida neid põnevaid ja uusi noorteulmekaid, mis võiksid meil mingilgi määral müüa. Ta ei tõmba Kaera kombel isiklike rumalate kirjastusotsuste tagajärgede ja kahjumite pinnalt vett peale kogu žanrile ja lugejate segmendile. Sest tegelikult võiks seda probleemi, et lugejad loevad uued teosed juba enne eesti keelde jõudmist kiiresti inglise keeles ja odavamalt hangituna läbi, ju kogu ajaviitelisema kirjastusilma peale laiendada...

K: Krista Kaer ütlebki järgmiseks, et ulmet pole samal põhjusel mõtet eesti keelde tõlkida – kuna ulmehuvilised kipuvad need teosed juba enne originaalis läbi lugema...

V: Ühest küljest on see tendents olnud meie ulmeskeenele omane juba terve inimpõlve ehk vähemasti 1990ndate teisest poolest saati, aga see ei ole takistanud Varrakul korduvalt välja andmast Frank Herberti «Düüni»-saagat ja mitmeid teisi raamatuid. Aga jällegi – ma üldse ei usu, et ulmeraamatute ostjate mitte just ülearu lai ring oleks näiteks inglise keeles läbi lugenud Arkady Martine’i või NK Jemisini uuemaid raamatuid. Või Ann Leckie’t või Jeff VanderMeeri. Pigem on siin see küsimus ikka, et kuidas eesti ulmeostja kivistunud hoiakuid muuta, et ta ei tahaks esimese ja ainsa ostuna poest kaasa haarata Asimovi ja Clarke’i sekundaarsemate romaanide esmatõlkeid, vaid võtaks riiulilt just Hannu Rajaniemi ja Charles Strossi uute raamatute tõlkeid.

Aga eks siingi on jälle trikk selles, et otsida-otsida-otsida ja leida neid huvitavamaid ja võibolla meie lugejale mitte nii tuttavaid nimesid, teha tõlkevalikuid nende autorite hulgast, kelle teosed ei täida Apollo ja Rahva Raamatu ingliskeelsete ulmekate riiuleid (Neal Asher, Cassandra Clare, Peter F. Hamilton jmt). Sest see valik on tegelikult ju hämmastavalt piiratud ja igas poes ning igas riigis (vähemalt Euroopas) hämmastavalt identne. See on see kirjanduse üleilmastumine ja üheülbastumine.

On võimalik leida väga palju sisulise kvaliteedi poolest pärleid, kui vaadata ringi laiemalt ja mitte piirduda nende 10 põhilise menuki, märuliulme vorpijaga. Mina olen hiljuti näiteks enda jaoks (taas) avastanud 1990ndate angloameerika ulme, mis on tänaseks suuresti pildilt kadunud (Patricia Anthony, Tom Arden, John Barnes, William Barton, Alexander Besher, Tony Daniel, Richard Calder, Carolyn Ives Gilman, Steven J. Gould, Colin Greenland, Alexander Jablokov, Paul Kearney, Wil McCarthy, Linda Nagata, Mary Doria Russell, Richard Paul Russo, Katie Waitman, David Zindell jppt). Omal ajal polnud raha ega võimalusi, et sellega süstemaatilisemalt tutvuda, nii markeerisingi enda jaoks suure portsu autoreid ja raamatuid ära lihtsalt arvustuste tasemel. Aga see on hämmastav, kui kõrgetasemeline on 1990ndate ulme täna maailmas ringleva värskeima kraamiga võrreldes – nii üldise kirjaoskuse taseme kui ulmekontseptsioonide poolest. Ja too oli aeg, kus ulme oli veel suhteliselt vaba kogu sellest võrdõiguslikkuse ja soolisuse jampsist. Aga suur osa sellest tekstikorpusest on lootusetult trükist väljas ja unustatud, kuna moodsam ja madalalaubalisem soust tuleb pidevalt peale. Ja kui võrrelda tänaseid tippe 1990ndate teise poole tippude ja uute staaridega, siis on üldine kirjaoskus selle veerand sajandiga ikka ehmatavat vähikäiku teinud. Mulle tundub igatahes täna, et see 1990ndate ja uue sajandi esimeste aastate anglomaailma ulme elas läbi üht järjekordset teadusfantastika kuldajastut, mida ei pandud reaalajas õieti tähele ja mis on tänaseks unustatud. Ma loodan, et kunagi tulevikus, kui paarikümne aasta pärast on angloameerika ulme igasugu teadlikkuse ja võrdõiguslikkuse jm moevoolude poolt ning žanrimäluta autorite toel täielikult peesse keeratud, taasavastatakse 1990ndate ulme, kui viimane puhta ja korraliku ulme kümnend. Nii et ehk düstoopilise tuleviku ulmesõbrad kunagi taasavastavad selle perioodi ja need autorid. Ehk...

K: Mis siis ideaalses ulmesarjas võiks eesti keelde veel jõuda?

V: Noh, kui praegu mitte sinna 1990ndatesse jääda, siis tegelikult on meil ju endiselt kolossaalsed augud 20. sajandi ulmeklassika perioodist (1940–1970ndad), moodsamaist aegadest nagu kaheksakümnendad ja üheksakümnendad rääkimata. Krista Kaer hõikas – ehk Juhan Habichti maitsest ja hoiakutest innustust saanuna – kunagi pärast Walter M. Milleri «Kantileeni» ja Alfred Besteri «Tiiger! Tiiger!» avaldamist F-sarjas, et sellega on nüüd olulisem osa ulmeklassikast eesti keelde toodud ja edaspidi võib südamerahuga keskenduda moodsale ulmele. Ei ole olemas räpasemat valet, vildakamat ja jaburamat arusaama ulmemaailma sisemistest suundumustest.

Nii et minu ideaalses ulmesarjas ilmuks kindlasti veel Besterit ja Moorcocki ja Spinradit ja Pournelle’i ja Nivenit ja Aldissit ja Ballardit ja Andersoni ja Leiberit ja Sheckley’t ning meie lugeja jaoks veel gramm vähem tuntud superstaare nagu A. E. van Vogt, Charles L. Harness, Leigh Brackett, Jack Vance, John Brunner, Edgar Pangborn, Eric Frank Russell, James H. Schmitz, H. Beam Piper, Keith Laumer, Gordon R. Dickson.

Ja noh, mis mõttes on ulmeklassika paremik eesti keeles olemas, kui meil ei ole Samuel R. Delany, Joanna Russi, James Tiptree, John Crowley, Joan D. Vinge’, Gene Wolfe’i, David Zindelli, Joe Haldemani ja John Varley ja David Gerroldi ja Kim Stanley Robinsoni romaane? Tõsi, Arvi Nikkarev Skarabeuses on lühiproosa osas siit üksikuid pudemeid maakeelde toonud (Dickson, Laumer, Zindell, Varley, Vance, Wolfe) – ja proovime meie Fantaasiaski, aga noh, need on tõesti totaalsed pudemed ja mõjuvad pigem appikarjena, mitte väärt aseainena sellele, mida kõike neilt eesti keeles ei ole. Ja noh, olukorras, kus eesti keeles ei ole kohe praegu olemas tosinat Robert Silverbergi tähtsamat tippromaani 1960–1970ndatest, siis mis ulmeklassikaga ühele poole saamisest me üldse räägime? :D

Aga noh, need nimed ja nimekirjad ongi suuresti unistus ning ilmselt selleks jäävadki. Orpheuse Raamatukogus teatud tsüklilisusega ilmuvad Asimov-Clarke-Le Guin-Simak-Wyndham ei täida ju kuigivõrd seda auku. Need on need Fantaasia-kirjastuse «rahalehmad» (jutumärkides, kuna tegelikult nad ju mingit pöörast kasumit ei tooda), mis vähemalt midagigi sisse toovad ja võimaldavad vahele ilmutada autoreid, kes nii hästi ei müü (Reynolds, Bacigalupi, McDevitt, Card). Ja neid mulle südamelähedasi valikuid (van Vogt, Bester, Delany, Pangborn, Vance, Russ) ei julge kirjastaja – täiesti arusaadavatel põhjustel – eriti ette võtta. Hea, kui saame aastas ühe sellise «tundmatu nime» selle Mirabilia-karusselli vahele võtta. Ja muidugi tunnen ma justkui noalööki kõhtu, kui pean Besteri, Delany või Vance’i kohta tarvitama silti «tundmatud nimed». Need on ulmekirjanduse suurmeistrid ja esimese suurusjärgu staarid, kelle eesti keelde veel mitte jõudnud peateosed on mäekõrguselt üle sellest Mirabilia-karussellist! Aga jah, paraku see konservatiivne eesti ulmeostja on nõus silmagi pilgutamata koju riiulisse kokku ostma viimasegi kui sekundaarse pudeme, mille Asimov on kunagi paberile pannud. Ja ei, ma ei räägi praegu äsja trükikojast tulnud Asimovi ühest tugevamast jutukogust «Mõtle nagu marslane» (The Martian Way; 1955), vaid üldistan-liialdan argumendi huvides ja tulevikule mõeldes. Lihtsalt publiku eelistus on selge: pigem tulgu Asimovi-Clarke’i teisejärgulisi raamatuid kui (meil siin kriminaalselt tundmatute) suurmeistrite nagu Bester või Delany tippteoseid.

Teisalt pole pilt ju päris nutune, kui see n-ö. kommertslikum pool moodustub Asimovist, Clarke’ist, Simakist ja Wyndhamist. Neid nimesid ei pea kindlasti häbenema. Lihtsalt parema meelega näeksin ma eesti keeles mitte 15. Simakit ja 20. Zelazny’t ja 5. Wyndhamit, vaid Besteri ja Delany ja Silverbergi auhinnatud tippromaane. Aga eks see ulmekirjastamine selline mikromaailmas toimuv soovide ja unistuste ja reaalsuse vahel balansseerimine on ja tegelikult ei ole meie üldpilt ju kuidagi üldse halb ega piinlik. Lihtsalt alati tahaks veel rohkem, veel paremini.

Ja kunagi ei tohi unustada, et ilmselt meie põlvkonnaga see hobi – eestikeelse tõlkeulme kirjastamine – ülima tõenäosusega kümne-kahekümne aasta jooksul ka lõppeb. Nii et teeks lõpuks vähemalt korraliku kräu, et las tuled kustuks pauguga. :)

Päeva materjal Wikipedias juuni 2023 (Taivo Rist)

KUU ARVUTIMÄNG: "Lego tähesõjad II: algupärane triloogia" (4. mai, "Tähesõdade" päev)

"Lego tähesõjad" on frantsiis, mis algas 1999 ja lepingud on tehtud 2032. aastani. "Lego tähesõjad II" on 2006. aasta seiklusmäng, mille tootis Traveller's Tales ning avaldasid LucasArts ja TT Games Publishing. Ette on võetud filmid "Uus lootus", "Impeerium annab vastulöögi" ja "Jedi tagasitulek". Igaühe kohta neist filmidest on 6 taset ja neisse pääseb Tatooine kosmodroomikõrtsist. On ka boonustasemed. Mängija saab valida 68 filmitegelase vahel, kelle roll endale võtta, ja lisaks saab luua selliseidki tegelasi, keda filmides pole. Igal tegelasel on oma oskused, nii et jällemängimisväärtus on suur. Autorid püüdsid kõik tegelased väga armsateks teha. Mäng oli nii kriitikute seas kui äriliselt edukas, kiideti koomikat ja tegelaste nauditavat kujutamist. Puudusena nimetati mängu lihtsust. 2008 anti II osa ja sellele eelnenud I osa välja ühises paketis "Lego tähesõjad: Täielik saaga".

https://en.wikipedia.org/wiki/Lego_Star_Wars_II:_The_Original_Trilogy

KUU PROMINENT: Richard Feynman (11. mai, 105. sünniaastapäev)

Richard Feynman (1918–88) oli ameerika füüsikateoreetik, kes on tuntud kvantmehaanikas teekonnaintegraali sõnastamise, kvantelektrodünaamika teooria loomise, ülijahutatud vedela heeliumi ülijuhtivuse uurimise ja partoni mudeli esitamisega osakestefüüsikas. Panuse eest kvantelektrodünaamikasse pälvis ta 1965 Nobeli füüsikapreemia. 1959 pidas ta kuulsa loengu, milles ennustas nanotehnoloogiat, ja 1980-ndatel avaldas ka paar poolautobiograafilist naljaraamatut. Ta töötas Manhattani projektis, kuid NASA-sse teda ei võetud, sest ta oli ateist ja kardeti, et seetõttu ka kommunist. Kui "Challengeri" start 1986 ebaõnnestus ja kõik 7 astronauti hukkusid, esines Feynman televisioonis ja näitas, mis läks untsu. Tema viimased sõnad enne surma olid: «Ma ei taha surra teist korda. See on nii tüütu.»

https://en.wikipedia.org/wiki/Richard_Feynman

KUU ASTRONOOMIA: "Apollo 10" (18. mai, aastapäev)

"Apollo 10" oli teine kosmoselend ümber Kuu ja ettevalmistus kuundumiseks kaks kuud hiljem. Kapten oli Thomas Stafford, piloot John Young ja kuumooduli piloot Eugene Cernan. Kellelegi neist polnud see esimene ega viimane kosmosereis. Eelmisel päeval enne starti pidas liikluspolitsei Cernani kiiruse ületamise tõttu kinni ja vahistamisest ei jäänud palju puudu. Laev startis 18. mail ja maandus 26. mail 1969. Kuna Kuu oli Maast peaaegu maksimaalsel kaugusel, siis püstitasid nad kauguserekordi kodust (Houstonist): 408 950 km (hiljem ületas selle "Apollo 13" paarisaja kilomeetriga). Tagasiteel püstitati kiiruserekord Maa suhtes: 39 897 km/h. Cernan sai esimeseks, kes kosmoses habet ajas. Varem peeti seda ohtlikuks ja habemeajamistarbed olid kosmoses keelatud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_10

ESIMENE FILM: "Nõiaküttide kindral" (15. mai, 55. aastapäev)

See on 1968. aasta briti õudusfilm, mis põhineb Ronald Bassetti kahe aasta tagusel romaanil ajaloolisest isikust Matthew Hopkinsist (umbes 1620 – 1647), kes Inglise kodusõja ajal väitis end olevat nõiaküttide kindrali, ehkki keegi polnud talle sellist tiitlit andnud. Tema juhtimisel mõisteti süüdi ja hukati üle saja nõia, rohkem kui eelmised nõiakütid eelmise 160 aasta jooksul kokku. Samal aastal pärast ametist tagandamist ta suri, vist tuberkuloosi, jõudes siiski enne avaldada raamatu "Nõidade kindlakstegemine". Inglismaal see raamat mõju ei omanud nõiajahi lõpetamise tõttu, küll aga Inglise asumaades, näiteks Põhja-Ameerikas Salemi nõiaprotsessidel. Filmi sisu? Saate isegi aru, noormees püüab päästa neidu, keda Hopkins püüab piinamise abil nõiaks lavastada. Film oli ebatavaliselt sadistlik ja sisaldas alastistseene, oli tehtud odavalt (87 000 £) ja tõi suure kasumi (ainuüksi USA-s üle miljoni). Tänapäeval arvatakse filmist paremini kui omal ajal. Näitlejaskonnast on üks veel elus: meespeaosatäitja Ian Ogilvy.

https://en.wikipedia.org/wiki/Witchfinder_General_(film)

TEINE FILM: "Värvi kuivamine" (29. mai)

Inglaste jaoks on värvi kuivamise vaatamine kõige igavam asi üldse. Charlie Shackleton protestis Briti Filmide Klassifikatsiooninõukogu vastu, mis nõudis igalt Suurbritannias näidatavalt filmilt 101,50 naela pluss 7,09 naela iga minuti pealt, et kindlaks teha, kui vanad lapsed seda filmi vaadata tohivad. Shackleton valmistas üheainsa võttega tehtud 14-tunnise tummfilmi ja organiseeris Kickstarteri kampaania rahastamiseks. Raha saadi ainult 10 tunni pikkuse filmi esitamiseks klassifikatsiooninõukogule ja filmi tuli vastavalt kärpida. Nõukogu vaatas filmi läbi ja otsustas, et tõenäoliselt selle vaatamine ei solva ega kahjusta kedagi. Teadaolevalt ei ole keegi peale nõukogu liikmete filmi algusest lõpuni läbi vaadanud, isegi Shackleton mitte, aga kriitika oli pigem kiitev.

https://en.wikipedia.org/wiki/Paint_Drying

KUU ASTRONOOMIAPILT: "InSight" (5. mai, 5. aastapäev)

"InSight" oli mehitamata kosmoseaparaat, mis maandus Marsil ja uuris selle sisemust. Maalt lahkus ta 5. mail 2018 massiga 694 kg ja Marsile Elüüsiumi väljadele maandus ta 28. novembril 2018 massiga 358 kg. Pärast lahtipakkimist olid tema mõõtmed 6,0×1,56×1,0 m. "InSight" paigaldas seismomeetri, torkas varda maasse ja hakkas sinna otsa värinaid püüdma. Juba "Apollo" programm oli leidnud kuuvärinaid ja "Vikingi" programm marsivärinaid, nüüd uuriti neid põhjalikumalt. 4. mail 2022 toimus suur, 5-magnituudine marsivärin. Selleks ajaks oli registreeritud juba 1313 marsivärinat, keskmiselt üks päevas. Värinate täpne mõõtmine annab aimu Marsi siseehitusest. NASA järeldas, et Marsi tuuma läbimõõt on 1810–1860 km, seniarvatust väiksem, umbes poole väiksem Maa tuumast, ja see viitab asjaolule, et Marsi tuuma moodustavad kergemad elemendid kui Maa tuuma. "InSighti" kasutuskestuseks oli esialgu plaanitud 2 aastat, aga vastu pidas ta 4 aastat, 15. detsembrini 2022.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:PIA19664-MarsInSightLander-Assembly-20150430.jpg

KUU KOSMOSEPILT: ülimassiivne must auk (12. mai)

Sagittarius A* on ülimassiivne must auk Linnutee keskosas, Maalt vaadates Amburi ja Skorpioni tähtkuju piiril. Nime sai ta 1954, kui Ohio ülikoolis hakati kosmose raadiokiirguse allikaid kataloogima ja A tähendas, et see oli Amburi tähtkuju võimsaim raadiokiirguse allikas. 1982 lisati tärn, mis näitas eriti suurt võimsust. Reinhard Genzel ja Andrea Ghez näitasid, et tegu on ülimassiivse kompaktse objektiga, millele ainus teadaolev selgitus on must auk (üle 4 miljoni Päikese massi) ja selle eest anti neile 2020 Nobeli füüsikapreemia. Mais 2022 avaldas Sündmuste Horisondi teleskoop selle pildi, kust on näha, et keskel on suur must auk. Must auk muidugi ise ei kiirga, kiirgab ainult gaas ja muu aine, mis sinna langeb. Tema läbimõõt on umbes sama suur kui Merkuuri orbiit. Juulis 2019 avastati Kure tähtkujust täht, mis liikus 1755 km/s ja hinnanguliselt põgenes Linnuteest just pärast kokkupuudet Sagittarius A*-ga.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:EHT_Saggitarius_A_black_hole.tif

KUU ASTRONAUT: Samantha Cristoforetti (17. mai)

Samantha Cristoforetti on 1977 sündinud Itaalia esimene naisastronaut. Ta lõpetas Müncheni Tehnikaülikooli, õppis Toulouse'is Prantsuse riiklikus kõrgemas aeronautika- ja kosmosekoolis ning Moskvas Mendelejevi-nimelises keemia-tehnoloogiaülikoolis ning sai üheks esimestest Itaalia õhuvägede naispilootidest leitnandi auastmes. 2009 valis Euroopa Kosmoseagentuur ta 8000 kandidaadi seast astronaudiks. Kosmosesse lendas ta Baikonurilt 23. novembril 2014 ja jõudis tagasi 11. juunil 2015. Tema käes on Euroopa rekord pikima katkestuseta kosmoselennu osas (8 tundi vähem kui 200 päeva) ja see oli pikim naisterahva kosmoselend seni, kuni 2017. aasta juunis selle ületas Peggy Whitson ja hiljem Christina Koch. Missioon kandis numbrit 42 ja oli täidetud hulga viidetega "Pöidlaküüdi reisijuhile Galaktikas". Leonard Nimoy surmapäeval oli ta kosmoses ja mälestas teda vulcani tervitusega, mida olen Estconi ulmekilvalgi küsinud. Kui Rahvusvahelisse Kosmosejaama paigaldati espressoautomaat, oli tal au juua esimene tass vaakumis valmistatud espressot.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Samantha_Cristoforetti_official_portrait_in_an_EMU_spacesuit.jpg

KUU KEEMIAPILT: vanadiniit (23. mai)

Vanadiniidist tehtud fotod on sageli ilusad, mõned meenutavad lilli, selle foto kohta ütles üks vikipedist, et nagu karamell ja toffee. Vanadiniidi avastas 1801 Mehhikos Andrés Manuel del Río, kes kohe kahtlustas, et seal leidub senitundmatu element, aga jäi uskuma, et seal on kroomi ebapuhas vorm. 1830 avastas rootslane Nils Gabriel Sefström mineraalist uue elemendi ja nimetas vanaadiumiks vanapõhja armastusjumalanna Freya järgi, kelle nimest tuleb reede – Vanadis oli tema lisanimi. Läbipaistva mineraali kohta on vanadiniit erakordselt raske: tema eritihedus on olenevalt puhtusest 6,6–7,2. Vanadiniit on anisotroopne, mis tähendab, et mõned füüsikalised omadused, näiteks refraktsioon, sõltuvad sellest, missuguses suunas neid mõõta. Kõvadus pole eriti suur, Mohsi skaalal 3-4. Vanadiniit on habras ja puruneb kildudeks. Fotograaf, muide, on eestlane Ivar Leidus.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Vanadinite_-_ACF_mine,_Mibladen,_Morocco.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU VANAFILM: "Istanbuli jumalaema" (3. mai)

See on 1920. aasta 70 minuti pikkune ameerika seiklusfilm, peaosades abikaasad Wheeler Oakman ja Priscilla Dean (1926 lahutasid, mõlemad abiellusid uuesti). Niisiis on Istanbulis kerjustüdruk Sari, keda näeb palgasõdur kapten Pemberton. Pembertonile öeldakse, et Sari hing on sama räpane kui tänavad, kus ta elab. Aga Sari läheb mošeesse ja palvetab, et Allah tema hinge puhastaks, kuigi mošee on naistele keelatud. Mošeest väljudes näeb ta kuritegu ja selle sooritaja šeik näeb, et tema teol on tunnistaja. Filmi eelarve pool miljonit dollarit oli omas ajas suur. Näitlejaskonnast suri viimasena Dean, 1987. aastal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_virgin_of_Stamboul_(1920).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: Loori udukogu (30. mai)

Loori udukogu on kuuma ja ioniseeritud gaasi ja tolmu pilv Luige tähtkujus. Ta on supernoova jäänus ja selle supernoova moodustas Päikesest 20 korda massiivsema tähe plahvatus 10–20 tuhat aastat tagasi. Tähe kaugus Maast oli 2400 valgusaastat, selle aja võib nähtuse vanusest veel maha arvata. See oli jääaeg, inimesed olid juba olemas, neandertallased välja surnud ja taevasse tekkis uus täht, mis oli sama hele kui Kuu ja nähtav päeva ajal, enne kui pikkamööda hääbuma hakkas. Udukogu on levinud tänapäeval umbes 36 korda suuremale alale kui täiskuu. See on tugev raadio- ja röntgenikiirguse allikas. Tänapäeval pole Loori udukogu enam palja silmaga nähtav, William Herschel avastas ta 1784. Hubble'i kosmoseteleskoop tegi udukogust palju kauneid pilte, mida selles videos näidatakse. Loori udukogu laieneb kiirusega 1½ miljonit km/s. Võrreldes Hubble'i 1997. ja 2015. aasta fotosid, on seda laienemist ka otseselt täheldatud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubblecast_07.webm

Maailmasuurustest-leekidest-ja-tühisusest-jutuvõistluse-tekstides (Tõnis Hallaste)

Žüriis olemine oli üsna omapärane kogemus, mis pani kriitiliselt vaatlema ka omaenda kuuvarjutusena ilmuvaid kirjutisi. Lugesin ja lugesin ja taipasin piinlikkusega, et kolmest asjast, mis viimati saatsin, oleksin kahele vist andnud 1 punkti (“pigem halb” ja mitte 2 ehk “pigem hea”). Kui palju ma olen üldse kirjutanud sellist, millele annaks tõsimeeli 3? Jutuvõistlusele saadetud lugusid lugema asudes sain omajagu teada sellest, mis üldse juttudes toimib, mis mitte.

Mööda ei saa vaadata sellest, et lugesin (vahest liigagi teadlikult) tekste, mis olid võistlusele saadetud. See hakkas ilmselgelt mõjutama lugemist ja nende tekstide tugevuste ja nõrkuste tajumist (rohkem kui niisama lugedes). Loodan siiski, et toon selle kirjutise käigus välja millegi, mis võiks olla ka muidu tähtis ulmejuttude kirjutamisel ja nende hindamisel ega loeks ainult jutuvõistlusel. Ja samas, ma ei saa kuidagi väita, et sellest oleks mingitki kasu edasistel jutuvõistlustel - oli lugusid, milles olid kaks siin esiletoodud elementi olemas, aga mis teistele žüriiliikmetele ei meeldinud või ei läinud korda. Jäägu see siis minu maitse-eelistuste põhjendamiseks.

Lood, mis mulle meeldisid, mis olid igati hästi kirjutatud ja milles kõik toimis, said pigem 2, kui polnud mingit lisaelementi, n-ö võiduelementi. Koorikonkurssidelgi nopivad Eesti (ja õigupoolest ka välismaa) koorid esikohti ja Grand Prix’sid Veljo Tormise “Kanarbikuga”, mille lõpus on “maailmasuurune leek”, millele järgneb efektselt kajav võimas lõpuakord (mis sisaldab sopranil kolmanda oktavi C-d, on tihe ja ühtaegu klirisev ja südantpaitav ja kestab ideaalis koguni kaheksa lööki), kuigi ülejäänud “Sügismaastike” osad on kah sama head. Lihtsalt pole neid kaheksat lööki kuulaja veenmist maailmasuuruse leegi vägevuses. (Huvilised võivad ise kuulata, kuigi ega see ilmselt kontekstiväliselt kedagi veena - https://youtu.be/14LjhHApwbU?t=61).

Mis võiks olla heade ulmetekstide “maailmasuurune leek”? See võib olla üks hetk - näiteks mõni eriliselt ootamatu pööre asjade kulgemises, ehk mõni selline, mis väänab teksti žanrigi paigast. See võib olla ka mingi jooksev element tekstis - midagi ses maailmas ja selle originaalsuses, maailma kujutamise viisis (kas või huumoris), aga ka midagi loo pingeväljas (kui kõik jääb sõbralikuks ja pooleldi pingevabaks murekeste lahendamiseks, siis võib nautida ja öelda, et vaat kui tore ja ei pea ju probleeme olema, aga ikkagi jääb kompamata mingi elamussügavus).

Midagi säravat saab teha ka temaatikaga. Näiteks jõudsin hakata mõtlema, et kui kloonijutu peamine pinge tekib küsimusest, kumb on kloon või kas kloon ise ei taipa; siis vahet pole, kui kenasti jutt poleks ka kirja pandud, ma ei saa raputada endast tüdimust, millegi muu ootust.

Mis võiks siis olla teema, mis ühtaegu kliriseks ja südant paitaks - mille olemasolu teeb ka tavalisevõitu teksti eriliseks? Igaühel ilmselt eri vastus. Mulle tundus noorest peast teemad “geniaalsus” ja “jumalikkus” (aga ka nende põimimised, nende potentsiaalsed kokkupuutepunktid) päris hea suunana. Ikkagi millegi enneolematu tabamise ja kirjeldamise võimalus. Püüdes aga praegu ette kujutada keskmist juttu geniaalsusest, tuleb silme ette mingi hädaldamine kellegi üleolekutunde pärast ning küsimus sellest, kas andekus vabandab välja sitapeaks olemise (“Dr House” ja “Sherlock” ja nii edasi).

Valemi puudusel, olles võimetu midagi soovitama, peaks vist ütlema, et parimad teemad on need, mis autorile korda lähevad… Aga ei, päriselt ei saa sellise banaalsusega siiski leppida, seda peaks kuidagi täiendama. Riskides sellega, et kõlan veidi elitaarselt - mõnda inimest huvitavad täiesti ebahuvitavad asjad. Teemavalik on ka maitseküsimus ja maitset saab arendada. Äkki siis, et parimad teemad on need, mis lähevad korda huvitavale inimesele…? Enda maitsemeelt huvitavaks lihvinud inimesele?

Keda huvitab see, mis haarab suvalist väikekodanlikku mõttelaiska nokitsejat? Ma tahaks teada seda, mis läheb päriselt korda sellele, kes on Ideede Meres laialt seilanud, selles sügavalt sukeldunud ja oi kui huvitavaid ankruid leidnud. Ja ma lõpetan nüüd, sest hakkasin juba mingit heietust alustama lausega “Kirjutamine on otsekui isiksuse äärmisim mõõdupuu,” ja taipasin, et olen hakanud unelema ja unistama Kirjutamise Väest. Las ta jääb.

Teine asi, mida ma hakkasin võistlusjuttude puhul ootama, oli nende mingisugune kaalukus. Mul tekkis ootamatu kriitiline märksõna - “tühisus”. Päris mitme loo suhtes tundsingi, et kõik on hea, mõnel võis isegi “maailmasuurune leek” olemas olla (kuigi ei, selle suhtes ei peaks ma olema helde, seda on vähestel, selle taotlust on vähestel), aga lugu ei veennud sind oma tähtsuses. Lugu oli kas väikeses mõõtkavas ega muutunud suuremaks enesest (eesti kirjanduse tähtsaimat romaani kirutakse küll, et paks raamat ühe soo kuivendamisest, aga mis mastaabid see lugu omandab oma sündmuste tühisuse kiuste!). Või oli lugu suurtest asjadest, millestki maailmamuutvast, aga tegi seda nii, nagu poleks eriti vahet - killuke kellegi igapäevast.

Žüriiliikmena tekkiski tunne, et pole ime, et holokaustifilmid olid mingi aeg põhiline suund Oscari-küttidest näitlejatele (Kate Winslet jõudis sarjas “Extras” selle üle isegi ironiseerida, enne kui korjas oma kuldmehikese filmi “The Reader” eest). Holokaust on läbi aegade olnud tühisuse vastand - ameeriklase jaoks tähendas see inimkonna kokkupõrget tõelise kurjusega. Nüüd on see (õnneks?) äraleierdatud, vähemalt kui rääkida kunstilisest vaatevinklist. Mis võiks tühistada teose tühisust - mis on see, millest ei saa tühiselt rääkida?

Sarnane teema “lugudega, mis vajavad ärarääkimist” on ka igasuguste vähemuslugude puhul - seksuaalsed vähemused, naiste õigused, rassilised asjad. Seegi on Oscari-küttide põhilisim sihtmärk. Selleteemaliste lugude puhul on vahel ikkagi näha, et autor on kartnud midagi jutustada, aga on seda siiski pidanud vajalikuks. Ent see pole käesoleval hetkel kuigi aktuaalne, nende võistlusjuttude puhul ei panustanud keegi selliste lugude jutustamise tähtsusele. Nüüd on veidi aega möödas ja ma ei mäleta, et seda teemat oleks üldse kuigivõrd kerkinud või kui, siis pigem kuidagi taustaelemendina, mitte põhilise hoovana loo toimimise seisukohalt. Pihtimuskirjandusega meil nii hirmsasti ei tegeleta, vähemalt mitte ulmes.

Ent lugu ei pea olema nn Oscari-noolija (s.t mängima Suurte Teemadega) selleks, et vältida tühisuse muljet. Ehk piisab ikkagi sellest “maailmasuurusest leegist” - sellest ühest pärlist, mis annab stabiilselt heale tekstile sära, mis laseb sel hiilata keset halli massi igati okeid või igati hästi kirjutatud kraami. See aitab näha, et antud tekstiga on autor tahtnud teha midagi enamat kui lihtsalt enda (ja veidi ka lugeja) meelt lahutada.

Ärgu peetagu meele lahutamist siiski tähtsusetuks. Meele lahutamine on loojal väga tähtis oskus. Paljud kõige andunult loetavamad kirjanikud pole üldse mingid suured auhinnanoppijad. Nad lihtsalt on armastatud - sealjuures selleta, et saaks süüdistada mingis madalaimas ühisnimetajas. Lihtsalt on tekst selline, et on hullult tore lugeda, aga lihtsalt pole seda tüüpi väärtus, et žüriiliige tunneks, et peab premeerima. Ja sümpaatsuspotentsiaal võib olla ka mõnel tänavu võistlusel osalenul, kes ei saanud jutuga esikümnesse. Mis sest, et veidi n-ö tühine; mis sest, et polnud seda “maailmasuuruse leegi” hetke - oli aga kokkupuude toreda jutustajaga. Ja oli hästi kulunud aeg.

Arvustus: Surm on igavene, nagu ka head ideed ja tüütud tegelased (Joel Jans)

„Surm on igavene“ on Liu Cixini triloogia „Mälestusi Maa minevikust“ viimane raamat. Neile, kes pole ühestki neist raamatuist varemalt kuulnud, ütleks lühidalt: keskseks teemaks on inimkonna kohtumine vaenulike Trisolarise planeedi olenditega. Kui esimene romaan keskendub palju pigem kontaktile endale ja selle ümber tekkinud vandenõule, siis kahe järgmise keskseks teemaks on nn pimeda metsa teooria. Ehk siis kosmos on üks kole koht, kus tasub pigem vait olla ja mitte väga silma paista, sest muidu on vallutatud saamine veel kõige leebem asi, mis võib juhtuda.

Peale teist osa tundub justkui, et pealtnäha polegi enam kuhugi edasi minna. Kahe maailma vahel on mingi jõudude tasakaal ja hägune austus saavutatud. Trisolarislased otsustavad aga ühtäkki viskuda päris korralikku Putini tasemel avantüüri ehk lähevad suurele riskile ning üritavad külmunud konflikti uuesti üles kiskuda. Võib juba spoilerina ette öelda, et see lõpeb pea sama kehvasti kui Venemaa katsetus. Raske selles punktis on isegi aru saada, mis neid motiveerib. Praktiline mõtlemine ei tundu see olevat. Pigem on Maa vallutamine muutunud juba mingiks pühaks kinnisideeks.

Ülesehituselt on romaani näol tegu justkui mingi omalaadse kollaažiga, kus tehakse suuri ajahüppeid, iga uus episood on piisavalt terviklik, et võiks eraldi avaldada. Mõned neist on paremad, mõned nõrgemad. Läbiv Trisolarise teema seob kõik kenasti ka kokku. Ühtlasi võib öelda, et kolmandas raamatus on võimendatud kõik autori loomingulised probleemid, aga ka tugevad kohad. Teaduse ja ulmega seotu on absoluutselt tipptase, eriti muidugi autori lemmikteema ehk igasugune reaalsuse väänutamine. Teisest raamatust eredamalt meelde jäänud soofoni sepistamise tasemel ideid tuleb järjest ja aina paremaid ja mastaapsemaid. Nende suurejooneliste ja fantaasiale külluslikult toitu pakkuvate ideede taustal askeldavad ringi autorile tüüpilised tegelased. Äärmuslikult introvertsed, nukrad, flegmaatilised, kannatavad ning eneseohverdusele-enesetapule kalduvad. Nende ainsaks negatiivseks küljeks on läbivalt ja eranditult teha ainult kohutavalt halbu otsuseid. Loo n-ö ainus paha tegelane (trisolarislased mõjuvad pigem rumala loodusjõuna kui reaalse tahte ja motiiviga pahalastena) on kontrastina teises äärmuses. Autor ei hoia end tagasi ja kokkuvõttes on tegemist lausa naeruväärselt kurja tegelasega, kelle jalge all isegi rohi närbub. Nimetatud pahadel on kombeks, sarnaselt nn headele leida igas olukorras kõige valem lahendus. Näiteks suudetakse teha raamatu teises pooles niivõrd ebaloogiline otsus, et mul võttis mõneks hetkeks isegi lugemise isu ära.

Aeg-ajalt loopis autor sekka fantastilisi kirjeldusi, suurepäraseid ideid, veelgi suurejoonelisemaid ruumiväänamisi ja suutis mind tegelasi unustama panna. Siis olid nad aga jälle tagasi ja ma tundsin, et ma ei suuda neile ei kaasa elada ega poolehoidu tunda, et mul on tegelikult ükskõik, mis sellest häbelikust, eneseohverdusest pakatavast, aga muidu erakordselt ebaadekvaatsest peategelasest preilist saab. Kas ta kohtub oma tähtedele saadetud aju-kallimaga või ei, mitu korda suudab ta veel omaenda ja põhikooli aktivistist koolitüdruku suhtumisega põhjustada maailmas mõne uue katastroofi. Mulle tundus, et autori võõrliigid olid huvitavad seni, kuni neist räägiti läbi muinasjuttude ja metafooride ning nad otseselt lavale ei astunud. Kui nad aga tegutsesid, siis muutusid nad kiirelt pea samasugusteks kui inimestest tegelased ja mõjusid ausalt öeldes natuke imelikult. Kujutlus mingist poolmõistuslikust olendist läbi universumi kulgemas, planeete hävitamas ja selle kõrvale kohmakaid luuletusi punumas – see tundus mulle näiteks pigem paroodiasse kalduv. Triloogia kaks esimest raamatut tunduvad tagantjärgi justkui terviklikumad, või oli mul tekkinud kolmanda raamatu ajaks mingitlaadi tüdimus, sest autor ju kasutab sarnaseid olukordi ja tegelaskujusid läbivalt uuesti ning need olid jõudnud juba oma värskuse kaotada.

Teatud mõttes liigituvad „Mälestusi Maa minevikust“ triloogia raamatud samasse hägusasse, aga eriti tõupuhtasse ideeulme žanri, kus on juba ees (mulle tegelikult väga meeldinud) Stephen Baxteri „Kaugete päevade valgus“ ja Charles Storssi „Accelerando“ ehk tegemist on raamatutega, mida pole ehk nii huvitav lugeda, aga mille ideedele võib lugemisjärgselt veel kuid, ehk ka aastaid mõelda ja mis jäävad kahtlemata meelde. Seega, mastaapseid kosmilisi ideid armastavatele lugejatele kindel soovitus.

Arvustus: The Dead Zone (Marko Kivimäe)

„The Dead Zone"

Stephen King

Hodder & Stoughton, 2011

595 lk

---------------------

„The Dead Zone" ilmus esmakordselt aastal 1979 ning on Kingi varasemas loomeperioodis: „Hiilgus", „The Stand" („Vastasseis") ja „Tulesüütaja" on näiteks sealkandis lähiaastatel. Eesti keeles pole „The Dead Zone" ilmunud, pealkiri võiks olla „Surnud tsoon".  Kuigi King oli selleks ajaks (tsooniraamat on ta nime alt ilmunutest viies, koos Bachmani pseudonüümi ja sahtlis oleva kraamiga on tegu pigem kümnenda romaaniga) juba menukirjanik, siis kõnealune romaan oli lausa ilmumisaastal müügiedetabelis esikümnes. Mis on ka arusaadav, kuna King on muuhulgas seekord isegi tema kohta üsna tavatult palju Ameerika olustikku ja poliitikat kirjeldanud.

Stiililt on tegu klassikalise ulmekaga, millel on põneviku elemente. Peategelaseks on  Johnny Smith, kellel on juba lapsena üks õnnetus, mille käigus ta kogeb ettekuulutust, peale mida on tal elus vahel veidraid eelaimduseid – näiteks teab ta tihtipeale, millist lugu DJ järgmisena mängib – aga ta ei võta neid väga tõsiselt. Kerime ajaratast aastakümneid edasi, Johnnyst on saanud John, ta on õpetaja, semmib teise õpetaja Sarah’ga ning peale elumuutvat õnnetust ja pikka koomasolekut naaseb John Smith tavaellu juba vähe teistsuguse inimesena. Nimelt on ta ajus „surnud tsoon", mille abil näeb mees inimeste minevikku, teinekord tulevikku, kui on teist inimest füüsiliselt puudutanud. Mingil hetkel aga läheb nii, et neid võimeid on ju võimalik ka praktikas rakendada ning siit hakkavad kohati põneviku-jooned paistma.

Omaette mõnus maailm on siin raamatus Ameerika seitsmekümnendate õhustik ja meeleolu. Kütus maksis kümnendi algul paari-mõnekümne sendi kanti, keskel aga juba üle viiekümne sendi gallonist. Gallon on muide umbes neli ja pool liitrit. Arstid, kes teevad suitsu põhimõtteliselt igal pool peale opiruumi. Nixon ja Watergate ning peategelase kooma ajal on maailmast lahkunud Jim Morrison, Janis Joplin ja  Jimi Hendrix. Või millised atraktsioonid on lunapargis, rääkimata sellest, milliseid jooke tarbitakse. Ma enam ei mäletagi täpselt, aga vist oli ka koolinädala lõpp veel laupäeval, ei ole enam kindel. Igal juhul on just ameeriklastel väga huvitav seda raamatut lugeda, kuna pilguheit Ameerika Ühendriikide ajalukku on tõesti lummav. Muusika kappab ka Greatful Deadi rock’ist pungini.

Taaskord ei saa ma jätta mainimata, et Stephen King ei ole mitte mingi õuduskirjanik! Einoh, ta on muidugi meister õõva tekitama ning pealegi see raamat siin ei ole ka õudus. Kui aga jätta ulme ja põnevus kõrvale, siis on siin mitmeid muid põnevaid allhoovuseid, millest kriitikud ei kipu kirjutama, sest noh, Kingi puhul peab teistsuguseid väljendeid kasutama ja bullshit bingo’t mängima. Teinekord tekib küsimus, et kas kriitikud on Kingi üldse lugenudki...

...aga kui minna täpsemaks, siis ma nüüd hästi õrnalt spoilerdan selleks, et saaks paremini kirjeldada selle raamatu muid võlusid. John Smithi isa on ateist, ema on juba varem religiooni poole kaldu ning poja pikk kooma tõukab ema eriti tugevalt usurüpest abi otsima. Naine palub jumalat söögi alla ja peale, ostab püha vett, erinevaid aitavaid helmeid, mingi aja isegi on eraldi kommuunis koos teiste valgustnäinutega. Loomulikult langeb ta erinevate aferistide lõksu ning kulutab päris mitmed sajad dollarid oma lapse tervise hüvanguks, lõpuks jõuab isegi maja pantimiseni, aga siis saab Smithi isa käe ette.

Isa on samal ajal ka murest murtud, ta aga laseb arstidel oma tööd teha ning peidab oma mure parkunud töömehepihkudesse. Mingi hetk isa isegi soovib sügavaimas hingesopis poja surma, sest aeg kulub ning olukord ei ole mitte kellelegi meeldiv, kogu elu keerleb rohkem või vähem poja ning pideva ootamise ümber, aastad kõnnivad kikivarvul mööda. Kusjuures mees armastab oma poega südamest, kuigi itkev ema seda kuidagipidi ei usu ning pidevalt heidab abikaasale ette, kuidas too üldse oma last ei armasta.

Sellised keerulised lood isa- ja emaarmastusest. Usuhullusest on King ka varem kirjutanud, kasvõi „Carrie" foon on vanemate religioonilembuses.

Ühe toreda siseviitena jäi veel silma W. W. Jacobsi  lühijutt „Ahvikäpp" (ka eesti keeles mitu korda ilmunud), millele üks Kingi tegelane ühel hetkel osundab. Tore kohe, kui õnnestub teinekord konteksti mõista.

Siin raamatus on niiii palju erinevaid põnevaid teemasid tegelikult. Näiteks see, kuidas kaassõltlasena mitmed inimesed aitavad teistele kaasa ning teinekord on seadusekulli ees kaassüüdlased ikka väga räigetes kuritegudes. See, kuidas verejanuline press klammerdub järjekordse skandaali külge – päris hirmus ikka, ning me räägime siin „alles" seitsmekümnendatest. Raamatu peategelane on tegelikult puudega inimene, kelle vintsutamine on parajalt võigas osa raamatust. Noh, ja viimaks mainin ma üldse seda, et „Surnud tsoon" on mingis mõttes kaudselt seotud Kingi enda 42 aastat hiljem kirjutatud „11/22/63" raamatuga – aga noh, kui rääkida kas ajarännust või tuleviku nägemisest, siis on ju selge, et võib tekkida tahtmist ajateljega susserdada.

Lisaks on King teinud väikese toreda siseviite omaenda „Carrie" raamatule.

„See põles maha?" Chucki häälest kõlas uskumatust. Tema selja taga tunglesid teised trepist üles, sosistades madala ehmunud häälega. „Kas sa ütled, et see põles maha?" Keegi ei vastanud. Ja siis äkki, kusagilt kaugemalt ta selja tagant, hakkas Patty Strachan kõrge hüsteerilise häälega rääkima. „See on selle kuti viga! Ta tegi selle teoks! Ta süütas selle oma vaimujõuga põlema, just nagu selles „Carrie" raamatus. Mõrvar! Tapja! Sina!"

Roger pöördus Patty poole. „JÄÄ VAIT!" möirgas ta.

Kui ma loen raamatut pigem üsna kaua, antud juhul paar nädalat, siis mul lugemise ajal ikka tuleb mõtteid, mida olen järjest kirja pannud lugemiskogemusse. Näiteks see, et kas see raamat on äkki pikavõitu? Kui vaadata Kingi raamatute ingliskeelset sõnalist mahtu, siis on tsooniraamat tal „vaid" kolmekümnendal kohal. Teisalt mõteldes, kuipalju erinevaid episoode on siin kokku aetud, siis oleks võinud ilmselt ka kirjutada selle siin kaheosaliseks looks. Kuigi ega „Carrie", „Tulesüütaja" ning „Surnud tsoon" on niigi omamoodi triloogia Kingi loomingus, kus kõigis on peategelastel üleloomulikud võimed.

Terve „edetabel" asub siin: https://www.reddit.com/r/books/comments/g2qocv/all_of_stephen_kings_work_ordered_by_word_count/

Last but not least: tsooniraamat on armastusest, niipaljudest asjadest, mis oleksid võinud juhtuda, mis kõik Saatuse irve saatel kanalisatsioonist solinal alla lasti. Kaks inimest, kes olid kokku määratud, kellest ühest sai invaliid, maailmapäästja ning peavalus kuhtund hing, teine maandus mugavasse väikekodanlikku ellu. Korra, korra vaid õnnestub neil minevikusädet elustada – ja jälle keerutab saatuseratas inimeste elud kus kurat. See on nii kurb ja ilus samaaegselt – õuduskirjanik, mu eesel! King on lihtsalt Suur Kirjanik, ei mingit kahtlust.

Kokkuvõtvalt: väga nauditav raamat Kingilt. See pole popkultuuri-kihi poolest veel täitsa mõne aasta pärast ilmuva „Christine’i" vääriline, kuid on ikkagi äärmiselt, äärmiselt mõnus lugeda. Mul on ausalt üteldes natukene kahju, et ilmselt ei tõlgita seda raamatut kunagi eesti keelde –

ega paljusid ei tõlgita, kuna on ju piiratud arv paberipinda, tõlkijate aja- ja ajukapatsiteeti ning ma saan aru ka ju, miks nii on, väikese riigi omapärad – kuid võiks! Sest kõik siin käsitletud teemad on ajatud – ja kui lisada veel ka vaade Ameerika 70nendate ajalukku, siis on see raamat ikka pagana hää „kümme ühes" kombinatsioon. Noh, ja ulmet on kusagil ka.

5/5 („Super, lihtsalt suurepärane!")

Tegu on raamatuga omalaadsest isiklikust väljakutsest, plaaniga lugeda läbi kõik Stephen Kingi raamatud (ka need, mis ilmusid Richard Bachmani pseudonüümi all). Eks siin on omad detailid, kindlasti tahaks läbi lugeda ta romaanid ja jutukogud, lisaks mitteilukirjanduse osa. Hetkel on mul loetud 53 raamatut, 13.06.2023 seisuga on Kingil neid kokku umbes 82.

Statistilise ülevaate väljakutsest leiab siit:

https://docs.google.com/spreadsheets/d/1UmdCkMPIdNX8ZDzQIrRpcxlOf0Dyjz-h6M6ucVt5fG0/edit?usp=sharing

Arvustus: LitRPG Lööklaine (Tim Hornet)

The Ripple System sari (1-4)

[Shadeslinger;  Black Sand Baron; Gilded Ghost; Shattersoul]

Autor: Kyle Kirrin

Tarbitud formaat: Audible

[Terve seeria võimalikult spoilerivaba arvustus]

Ned, ülirikas kuid sotsiaalselt ebakompetentne peategelane, kel üsna sisutühi elu, otsustab hankida endale eelisõiguse täis-immersioon virtuaalmängus, ostes ära kõik selle oksjonile tulnud 20 kohta. Ta loodab, et mäng annab talle võimaluse alustada kõike puhtalt lehelt.

Eelisõiguse ta saab, kuid seda tingimustega. Talle antakse kaasa kogu mängu kõige targem ja väärtuslikum varandus: Kõiketeadev kirves Frank. Kogu maailm saab teada, et ta ostis kõik need kohad endale ning kolme päeva pärast, kui mäng on kõigi jaoks avalik, kuulutatakse välja jaht, mille eesmärgiks on tappa Ned ja saada Frank enda kätte.

Sellest polekski ehk väga hullu, kui Ned suudaks selle ajaga usinasti oma taset tõsta. Kirve abiga peaks see ju lihtne olema. Kõiketeadev kirves Frank aga vihkab tulihingeliselt pehmikuid, strateegiat ja maagiat ehk lühidalt Ned’i karkterit ja mängustiili ning rass, mille Ned endale valis, on viisakalt öeldes kahtlane. Nii algab mitte võidujooks ajaga vaid sõda ellujäämise nimel.

Elus püsimiseks peab Ned üle kavaldama nii teisi mängijaid kui ka oma ninakat kaaslast Franki ja seda üsnagi ohtlikus maailmas.

Ilmselgelt pole puhtalt lehelt alustamine nii lihtne.

The Ripple System sari üllatab oma maailmaloome ja detailsusega. Kõik rassid ja ametid on küll tuttavad, kuid omapärased. Karakteri arendamine on põhjalik, huvitav ja läbimõeldud. Lisaks on mängijatel endal võimalik maailma ümber ehitada, saates suuri muutusi kui lainetusi üle terve ilma.

Sarjas on väga suur rõhk varustusel, gildidel, strateegilisel koostööl, majandusel ning üllataval kombel ka kassidel ja kuu vihkamisel. Sealjuures ei puudu inimlikkus, head suhted ja huumor.

Kui otsite tõsise sisuga dramaatilist lugu, siis seda siit ei leia. On küll tõsisemaid olukordi ja teemasid, kuid ükski neist pole pisarakiskuja. Pigem on tegemist karakteri arendamise, edetabelikoha eest võitlemise ning gildide vaheliste keeruliste (pea-aegu, et poliitiliste) suhetega, mille teevad huvitavaks omapärased tegelased, uhked lahingud ja eepilised olukorrad, mille juures ka Ned’i püsiv vajadus end teiste eest varjata.

Tegemist on muheda lugemisega ning olgugi, et ma tahaks siin tsiteerida paljusid tegelasi ja olukordi, annaks see liialt ära (ja ausalt ma tahan, et te seda loeks ja naudiks). Kuid siin üks üks kergelt muditud (ja tõlgitud) tsitaat AI’st, kes õpib olema inimene.

„Kohale jõudes otsustasin osta palju toitu, mida edaspidi tarbida. Tehing läks hästi, aga siis soovis kaupmees mulle head isu. "

...Ja siis?" uuris Ned murelikult.

AI hingas sügavalt sisse.

"Ja ma vastasin, et sulle ka, mis - nagu ma nüüdseks mõistan - viitas sellele, et ka tema peaks oma sööki nautima. Kuid tal ei olnud süüa, mida nautida. Ja nüüd tunnen, et peaksin lakkama olemast.”

Öeldakse, et kui laval on püss, siis peab see pauku tegema. See tähendab lugude puhul minu jaoks seda, et eelnevalt väljatoodud või mainitud asju kasutatakse ära - nö mittemiski pole niisama kusagil ripakil. Siin teostati seda üsnagi hästi.

Vaid sarja täiesti lõpp (0.01% kogu sarjast) oli kuidagi imelik, kuid seda piisavalt vähesel määral, et see ei rikkunud üldmuljet. Kui enamasti on niru lõpuga lugude puhul tunne, nagu oleksid liikunud mööda eelmängu orgasmi suunas ning lõpus sügavalt pettunud, siis siin seda tunnet pole. Oleks võinud olla parem, kuid kogu see eelmäng oli ise-enesest juba niivõrd äge ja hea, et pole hullu midagi. Ja see ütleb nii mõndagi.

Hinne 9/10

Larpiarvustus: Toomemäe troonipärija. (Agur Tänav)

Tartu Muinaskeskuse larp "Toomemäe troonipärija" toimus 3. juunil Tartus, Toomemäel, Eesti Rollimängufestivali raames. Mängu tutvustus oli lihtne:

Pärast pikka sõda mäekollide vastu on vana päkapiku kuningas ja tema kuus poega surnud. Viimane troonipärija, seitsmest pojast noorim, on kaugelt maalt tagasi tulnud, et riiki juhtida.

Kuid uus kuningas vajab enda kõrvale nõunikku, kes suudab teda riigi avamisega kaasnevate raskustega aidata. Välja on kuulutatud jõukatsumine, mille käigus valitakse kuningale vääriline abiline.

Kuna tegevus toimus päkapikulas, siis kostüümi loomisel oli oluline osa habeme hankimisel. See sai viimaks tellitud odava raha eest Saksamaalt, oli käes paari päevaga ja nägi päris hea välja. Veidi vajas vaid sättimist kummisüsteem, millega habe ees seisis, sest see oli vist mõeldud mingitele tublisti väiksematele kõrvadele ja ei olnud kahjuks sätitav. Aga sellestki raskusest sai üle ning habe ees, võis kuninga juurde minna.

Asukoht oli mänguks hästi valitud, vana anatoomikumi kena rohelus ümberringi, mäed ja puud ning mis eriti uhke, püsti oli pandud Tartu Muinaskeskuse päkapikulinnus. Aplaus. Ainus mis silma riivas oli üks näkane jeep, mille keegi oli otse linnuse ette parki sättinud. Kahtlustan, et see oli mõne korraldaja enda oma ja väga kerge oleks olnud leida sellele koht kuskil, kus ta keset muinashõngu nagu vistrik nina otsas otse näkku ei karjunuks, et olen nõme tehnikasajandi monument. Paremaks ei teinud asja ka see, et mängu sissejuhatav briifing ja ka mängu enda alguse olid larpikorraldajad otsustanud teha otse sellesama jeepi kõrval, kuigi kena rohelist parki oli ümberringi hektarite viisi. Vedas, et päkapikukuningas otse jeebi kastist kõnet ei pidanud nagu Lenin soomusmasinalt. See rikkus ikka päris kõvasti muinasatmosfääri. Seda enam, et sealsamas kõrval, paarkümmend sammu eemal, oli täitsa tühi parkla, mis oli küll ette nähtud ülikooli töötajatele, kuid nädalavahetusel nood vaevalt pahandanuks, kui jeep oleks ajutiselt sinna pargitud. Mina igatahes oma masina parkisin ja keegi ei tulnud midagi kobisema.

Teine asi, mis häiris, oli algusbriifingu nii ootamatu üleminek mänguks, et mina ei saanudki esialgu kohe aru, et mäng juba käib. Mul ei olnud veel täielikku kostüümigi tegelikult seljas, sest tavaliselt on briifingu ja mängu alguse vahel ikka väike vahe.

Aga noh, kui rollimäng juba pihta hakkas, siis oli näha, et sellega olid korraldajad küll vaeva näinud ja huvitavat tegevust jagus. Vahepeal kumas küll läbi korraldajate noorus ja kogenematus, eriti kui keset mängu tekkis äkki ligi tunniajane paus, kus midagi toimunud ja ma hakkasin juba kahtlema, et kas mäng on äkki sama ootamatult läbi saanud, nagu ta oli väga ootamatult pihta hakanud, aga kui ma asja uurima läksin, siis sain teada, et paar NPC-d olid kuhugi minema läinud ja seepärast ei toimunudki midagi. See oli igatahes väike feil, sest paari NPC lahkumise peaks korraldaja siiski ruttu ära siluma, ja sellist auku ei tohiks lasta sisse tekkida. Meie grupp hakkas igatahes juba mõtlema, et vist on jah mänguga kõik, paneme aga kola kokku ja lähme koju, sest noh, päris ausalt,  igav hakkas. Õnneks sain teada, et mäng ei ole veel sugugi läbi ja kohe algas ka uuesti tegevus pihta.

Ja nagu öeldakse, lõpp hea, kõik hea. Tegelikult läks mäng alles nüüd korralikult käima ja oli tõepoolest põneva tegevusega, huvitav ja nauditav ning mulle ja lastele väga meeldis. Oli nii füüsilist aktsiooni ja mõõgavibutamist, kui rollimängulist sõnaosavust ja peamurdmist. See silus ära kõik eelnevad feilid ja fopaad ning meie grupp jäi väga rahule. Kõrvalt vaadates tundus, et üritusega rahule jäid ka teised mängijad ning kui päkapikukuningas kutsus peale mängu lõppu kõiki ühinema nende laagriga Põhjala Pööripäeval, siis tekkis suur kiusatus seda tõepoolest teha. Ma usun, et kiusatusele saab ositi ka järele antud :D

Loodetavasti ajavad korraldajad päkapikularpi asja ikka edasi, sest tore on näha, et uus põlvkond on viimaks sirgunud ja korraldama asunud.

Uudiskirjandus 06/2023

Mõtle nagu marslane

Isaac Asimov

Ameerika Ulmekirjanduse Assotsiatsiooni (SFWA) 8. suurmeistri (1986) Isaac Asimovi jutukogu “Mõtle nagu marslane” (The Martian Way and Other Stories; 1955) peetakse “Üheksa homse” (OR 4/2016) kõrval kirjaniku tugevaimaks lühiproosakogumikuks. Kogumiku neljas pikemas loos pakub Asimov meile erinevate inimtsivilisatsiooni lähisajandeil tabada võivate probleemide kirjeldusi ja lahendusi, alates energiakriisidest ja teiste elukeskkondade maasarnastamise eetilisusest kuni koloniaalühiskondade iseseisvumise ja uute energiaallikate otsinguteni. “Mõtle nagu marslane” osutus omal ajal nõnda edukaks, et kirjastus Doubleday võttis kohe avaldada Asimovi järgmise novellikogu.

“Mõtle nagu marslane” on 26. eestikeelne Isaac Asimovi raamat. Orpheuse Raamatukogus on viimati ilmunud tema legendaarne jutukogu "Mina, robot" (OR 3/2021) ja mahukas romaan “Nemesis” (5/2021). Robotilugude-kogumikus ilmunud lühijutt “Küülikut püüdes” pälvis 2022. aastal Eesti ulmelugejate aastaauhinna Stalker.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Triin Loide, Piret Frey ja Tatjana Peetersoo.

Kaanepilt Meelis Krošetskin.

256 lk.

Neli teed andestuseni

Ursula K. Le Guin

Ameerika Ulmekirjanike Assotsiatsiooni (SFWA) 20. suurmeistri (2003) Ursula K. Le Guini kogumik "Neli teed andestuseni" (Four Ways to Forgiveness; 1995) kuulub tema legendaarsesse Haini tsüklisse ning jutustab loo Wereli ja Yeowe kaksikplaneetidest, mille asukad, kes on aastasadu traditsiooniliselt jagunenud omanikeks ja nende "omandiks" – orjadeks, peavad pärast verist kodusõja- ja revolutsioonilainet õppima elama uues maailmas. Ühtlasi saame just selles raamatus vast kõige põhjalikuma kirjelduse kirjaniku Oikumeeni-maailma peaplaneedi Haini kultuurist ja elukeskkonnast.

“Neli teed andestuseni” on 15. eestikeelne Ursula K. Le Guini raamat. Orpheuse Raamatukogus on varem ilmunud tema Meremaa-tsükli lühiproosa ja sekundaarartiklite kogumik “Meremaa jutud” (OR 3/2012), kirjaniku auhinnatumaid ning tuntumaid romaane, ka Eesti ulmeauhinnaga Stalker pärjatud “Ilmajäetud. Mitmeti mõistetav utoopia” (OR 4/2018) ja üks tema viimaseid romaane “Pajatus” (OR 4/2022), mis võitis 2001 aasta parima teadusfantastilise romaani Locuse preemia.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Martin Kirotar.

Kaanepilt Liis Roden.

266 lk.

Mina ei ole mina; Infosõja agendid

Uido Truija

Äkitselt kostis kohutav kärgatus, auto oli sõitnud miinile. Ufo maastur lendas õhku, paiskus kummuli ja pudenes tükkideks. Ufo silme ees välgatas tohutu tulekera ja kõrvu kostis Olesja surmakarjatus.

Ufo tuli tähelaevas teadvusele. Ta lamas aparaatide all, kogu keha oli ümbritsetud hargnevate voolikute ja mitmevärviste juhtmete ning erinevate anduritega.

„Olesja,“ sosistas Ufo. Tema kõrval istuv Umarani doktor sõnas rahulikult, veenvalt ja kindlalt, mõjutades Ufot telepaatiliselt:“Ufo, sinu armas Olesja ootab sind... Olesja keha me päästa ei suutnud, aga Umarani lähedal on üks väike planeet Arm, millel hoitakse maailmas kadunud asju: sõdades kaotatud elusid, kadunud õnne, kadunud rõõme, kadunud unistusi, kadunud lootusi, kadunud armastust… Kõigile, kes jõuavad sinna, antakse need kord tagasi.”

Kirjastus Läänetasandiku OÜ

476 lk

Kordustrükk noortele

Harry Potter ja surma vägised

J.K. Rowling

Harry ootab Privet Drive’il. Fööniksi ordu tuleb teda Voldemorti ja tema toetajate teadmata ohutusse kohta viima – kui see neil õnnestub. Mida Harry aga seejärel teeb? Kuidas viia lõpule see ränk ja pealtnäha võimatu ülesanne, mille professor Dumbledore talle usaldas?

Ülesandeks on hävitada Voldemorti allesjäänud varikätkid. Kunagi varem pole Harry tundnud end nii üksikuna ega seisnud silmitsi nii tumeda tulevikuga. Ta peab aga endas kuidagiviisi leidma jõudu, et alustatud ettevõtmine lõpule viia. Harryl tuleb maha jätta Jäneseuru soojus, turvatunne ja sõprade selts ning käia hirmu ja kõhkluseta oma rada …

Viimases, seitsmendas „Harry Potteri” sarja raamatus annab J.K. Rowling vastused paljudele põnevust tekitanud küsimustele. Lummav jutustus, mis teeb ootamatuid pöördeid ja liigub ahhetama panevas tempos, kinnitab veelgi autori mainet suurepärase jutuvestjana, mis tagab selle, et tema raamatuid loetakse üha uuesti ja uuesti.

Raamatut kaunistab Harry Potteri raamatusarja kaanekujunduse konkursi võidutöö, mille eesmärgiks oli luua raamatusarjale uued kodumaised kujundused.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Krista Kaer

Kaanepilt: Hanna Särekanno

632 lk

Ulmkonnakroonika 06/23

Ulmestaar Andrei J. Liimets

Kes oled ning millega tegeled?

Päevatööd teen Sotsiaalkindlustusametis, kus juhin psühhosotsiaalse abi talitust ehk siis sisuliselt ohvriabi igapäevast tööd. Lisaks olen pikalt toimetanud vabakonnas ja aidanud käima tõmmata näiteks vähemate võimalustega noortele mõeldud arenguprogrammi SPIN ning heategevusalgatuse Annetamistalgud. Ülejääva aja pühendan kultuurile kõigis selle eri vormides – vaatan palju filme, teatrit, kuulan muusikat, loen, ja sageli kirjutan sellest kõigest. Või lobisen Raadio 2 saates "Kinovärgiga mandariin".

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Mul kipub olema koguaeg pooleli tosin erinevat raamatut. Kuigi ma ei ole suur lõputute koomiksifilmiseeriate austaja, olen viimastel kuudel juhtunud lugema või üle lugema mitut hinnatud ja auhinnatud koomiksiseeriat: "Preacher", "Saga", "Paper Girls". Viimane on veel pooleli, esimest kaht soovitan soojalt. Head ulmekirjandust on hiljuti vähe näppu sattunud, pigem olen lugenud üle vanu lemmikuid. Suurim mullune elamus oli täitsa kodumaine, Tõnis Tootseni "Ahvide pasteet" – muhe segu poliitfilosoofilisest mõtisklusest, pseudoautobiograafiast, ühiskondlikust satiirist ja ulmepõnevikust.

Tänavusest filmisaagist on raske midagi välja tuua, aga olen pettunud kui novembris saabuv "Düün 2" ei osutu aasta parimaks filmiks. Hiljuti vaatasin üle 2015. aasta meistriteose "Mad Max: Raevu tee" ning soovitan soojalt kõrvale lugeda eelmise kümnendi parima märuli saamisloost rääkivat raamatut "Blood, Sweat & Chrome". Muusikat kuulan niivõrd seinast seina, et soovitada on keeruline, kuid välismaistest asjadest on mind viimasel ajal enim lummanud Austraalia pärimusrock King Stingray ja Šoti eksperimentaalindi Young Fathers, kodumaisest kergemast otsast popiroonik Florian Wahl ja raskemast instrumentaalne metal-nelik Wolfredt.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Loen sedavõrd erinevaid žanreid, et üht kindlat valemit on keeruline välja joonistada – sageli püüan ka ette võtta just neid asju, mis mind esmapilgul eemale peletavad, et mitte ainult oma infomulli mugavuses ulpida. Paraku on mind saatnud ka elupõline vajadus tervikpildi järele, mis ei luba jätta pooleli isegi raamatut, mis mind tüütab.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Hirmsasti tahaks anda originaalsema vastuse, aga paraku pärinevad mu suurimad lemmikud üsna tuntud autorite ja nimetuste seast. Kuigi kooliajal sai peamiselt poppi tehtud, õpetajatega tülitsetud ja kohustuslik kirjandus vahele jäetud, jättis minusse sügava jälje George Orwelli "1984". Hiljem olen sama kõhedust veelgi kaasaegsemal kujul kogenud raamatus, mis ehk päris ulmežanrisse ei kuulugi, kuid düstoopiana siiski äramärkimist väärib, Margaret Atwoodi "Teenijanna loos". Otsin hetkel aega lugeda üle Dan Simmonsi "Hyperioni" saaga, mis omal ajal minu jaoks suuresti defineeris, kui võimsaid maailmu on võimalik ulmes luua. Sama võib öelda Isaac Asimovi "Asumi" seeria kohta. Ja kaht autorit armastan ma veel lõputult – mõne seiga, mõtte või killu juurde Douglas Adamsi "Pöidlaküüdi reisijuhist galaktikasse" või Kurt Vonneguti loomingust jõuan ma tagasi pea igapäevaselt.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Pean möönma, et tagantjärele on keeruline näppu peale panna, kuidas täpselt. Mind veeti sisuliselt juba lasteaia kõrvalt kinno ning algklassideks nautisin üle kõige kõiksugu põnevus-, seiklus- ja ulmefilme. Elumuutev elamus oli kindlasti "The Matrix", mis paelus alguses koreograafia ja eriefektide, hiljem aga tehnoloogia ja suurte ideedega. Kuigi ma end kindlasti siinsete autorite ja lugejate kombel ulmefänniks tituleerida ei saa, on ulme sest ajast saati mu maitse-eelistustes aukohal olnud.

On sul lemmikloomi?

Tänan küsimast, suisa kaks. Ammu enne ulmekirjanduse juurde jõudmist ahmisin muide sisse Gerald Durrelli raamatuid ning unistasin kodusest loomaaiast. Päris nii kaugele jõudnud ei ole ja tänaseks kahtlen ka teiste liikide pidamise eetilisuses. Küll aga märgataksegi enamasti tänaval enne mind kaht väikest neljakäpalist koera, kes kaasa siblivad.

Õhtud eesti ulmega, juuni 2023: romaani “Tulevased jumalad” esitlus

Reedel, 9. juunil toimus Tartu kirjanduse maja hoovis Mandi mänguromaani “Tulevased jumalad” esitlus. Ebamugavaid küsimusi esitasin mina. Kuna Ulmeühingu võttegrupp reisis samal ajal Sajusaartele, siis esitlusest ametlikku videot ei tehtud. Küll aga poetasin ma etteaste alguses lauale heli salvestama väikse vanamoodsa käsikaamera (sellesama, mida silmates suvalised tehnovellod miskipärast tunnevad tungi valjusti halvasti öelda, et muidu kukub taevas alla või läheb maailmakord sassi või midagi). Kaamera käis, kuni akut jätkus, ja tulemuseks on pool tundi põrandaalust salvestust.

“Lindile” jäi juttu romaani maailma, selle looduse ja tegelaste kohta, samuti said avalikuks seosed selle maailma ja Tsaari-maailma vahel. Ka jõudsin küsida tegelaste hoiakute ja raamatu irooniamaigulise pealkirja kohta ning pisut avada “tellija spetsifikatsioonide” küsimust. Lisaks purki püütud materjalile sai räägitud veel LitRPG kirjutamisest üldisemalt; lõpupoole hakkas publik julgemalt kaasa rääkima ja küsimusi esitama (kõige rohkem tunti huvi mägrapopulatsiooni ja tegelaste-kosmosestkukkunute paljumenisvõimaluste vastu).

Päris lõpus viskasin õhku veel tirriteeriva küsimuse sellst, kuidas niisugune töö seab kirjaniku(d) väga huvitavasse positsiooni. Nimelt võtavad ühel pool sõna kirjandusliku puhtuse eest seisjad, kelle jaoks “ulme” tähendab paberil raamatut või äärmisel juhul kinofilmi, kes mängudest ega mänguarendusest midagi ei tea ja sellepärast projekti mõnitavad, teisel pool aga on mängumaailma esindajad ja arendajad, kes mängudest ja mänguarendusest nii mõndagi teavad ja *sellepärast* projekti mõnitavad. Mida peab siis autor kõige selle keskel tegema? Ma ei mäleta, mis sõnastuses meil vastus täpselt kohapeal koorus, aga põhimõtteliselt: ikka oma rida ajama, kirjutama ja välja andma raamatuid, loomulikult honorari eest!

Selle esitluse rõhk oli päriselt-valmis tekstil ehk raamatul, taustaprojektist tuli juttu vähem. Sellest, kuidas me niisuguse ülesande juurde sattusime ja mis meie prioriteedid kirjutamisel on, sai pajatatud paar aastat tagasi. Huvilised leiavad teksti koos asjakohaste romaanikatkenditega 2021. aasta aprillikuu Reaktorist

(Tekst: Laura Loolaid, algselt blogis Rujanaut: https://rujanaut.blogspot.com/2023/06/ohtud-eesti-ulmega-juuni-2023-romaani.html)

Pildistas: Kristjan-Jaak Rätsep

"Õhtute" infot vt. ka ulmeühingu kodulehelt.

Toimunud ulmeõhtute salvestusi vaata Reaktori Youtube'i-kanalist.

Eesti ulme Ukrainas

Mais Kiievis ukraina keeles ilmunud eesti nüüdisfantastika antoloogia «Merevaiguvalgus» esimene esitlusüritus oli 24. mail toimunud videosild Lvivi ja Liivimaa vahel, kui raamatu koostaja Raul Sulbi ning autorid Mann Loper ja Heinrich Weinberg rääkisid pooleteise tunni jooksul eesti ulmest ja raamatu tekstidest Ukraina ulmefändomi veebikanali Fantastic Talk(s) vedajatele ja ukraina ulmekirjanikele Daria Piskozubile ning Natalia Matolinetsile.

https://www.youtube.com/watch?v=BzMVwe8N7C8

Fantastic Talk(s) pärjati Ukraina ulmekirjanduse ajaloo alaste veebiloengute eest äsja Euroopa Ulmeühingu (ESFS) Euroconi auhinnaga.

16. juunil esitleti antoloogiat Lvivi ühes raamatupoes. Eesti poole esindas raamatu idee autor ja Eesti suursaadik Kiievis Kaimo Kuusk.

Fotol vasakul äsja Euroopa Ulmeühingu (ESFS) auhinna Chrysalis võitnud Natalia Matolinets ja paremal servas raamatu välja andnud kirjastuse Vydanytstvo esindaja Liliya Omeljanenko.

Tallinna ulmikute kolmas reede Mauruses

Pildistas Riho Välk

Reaktori juttudest: 06/23 (Tõnis Hallaste)

Nüüd hakkavad Reaktoris laekuma jutuvõistlusejuttude massid. Žüriiliikmena saan veidi kajastada sedagi, kas teised on mingi jutu kohta midagi öelnud, kui lugu on teise vooru saanud (võtmata endale siiski vabadust kogu täiega kopeerida teiste mulle). Kirjutan sellestki, palju jutt sai esimeses voorus minult, ja põhjendan veidi. Mainin, palju sai esimeses voorus kokku.

Skaala on 0-st 3-ni - päriselt halvast päriselt heani. Kirjutades põhjendusi sellele, miks enamik said “ainult” 2 punkti (ehk olid minu hinnangul sel võistlusel “pigem head” ja mitte “päriselt head”), kirjutasin kokku muljetuse juttude lugemisest žüriiliikmena, seda võite lugeda sellestsamast numbrist. Esimeses voorus sai iga tekst 5 inimeselt kuni 3 punkti, maksimum olnuks 15 - seda ei saanud keegi, täiesti eri maitsed, eelistused, aga ka lugemishoiakud.

Edasi juttude juurde. Püüan seekord piirduda suhteliselt nappide nupukestega (just sel korral, kui peaks ja võiks pikalt!). Kirjutan üles selle, mis sai vihikusse kirja pandud. Pigem on tegemist märkuste, mitte muljetustega. Mõnele märkusele lisan kommentaarid, aga pigem ei midagi enamat.

Novembritorm

Eeva Jeletsky

Eliise ja Greete on üksinda koju jäetud ja nad kutsuvad välja vanu ammusurnud sugulasi. Sõbralik kummituslugu, kõigil tegelastel palju segadust seoses sellega, et ei saada aru, mis toimub. Žanriks märkisin “kummitusfantasy”. Palju on loos tänapäevase ja ammuse kokkupõrget. Oli tore lugemine ja oli hea huumorimeelega kirja pandud. Natukene kahjuks ebaeriline.

Seepärast sai minult 2 punkti. Esimeses voorus 9 punkti (ühelt inimeselt ka 3).

Arvan, et ebaerilise all pidasin silmas seda, et pinget eriti ei tekkinud, oli ent stabiilselt tore, oli huvitavaid hetki, oli korralikult kirjutatud, oli terviklik - aga lõpuks ei muutunud suurt midagi peale selle, et ühed igati tublid lapsed said oma õppetunni.

Keegi žüriiliige mainis, et kodumaise ajastusegaduse teemaga konkureeris jõuliselt ühe teisega, too pääses esikümnesse.

Päiksetõusuni

Jaak Herbst

Zombid Tallinnas, Erik tuli oma perele appi ja püüdis neid päästa. Igati korralik, ent läbini valemlik zombilugu. Lugesin diagonaalis ja ei näinud mingit põhjust, miks seda mitte teha.

Žanriks märkisin "Zombiulme (Eestis)", punktide osas kõhklesin, aga otsustasin panna 2 (ja mitte 1), sest oli siiski igati adekvaatselt jutustatud. Kokku sai esimeses voorus 5 p.

Ukse taga

Tanel Rõigas

Tulnuktehnoloogiaga suhtlemise ja suhestumise lugu. Otsekui Frederic Pohli "Gateway", aga teatavate lisanüketega. Kirjutatud igati okeilt, aga kui see pool oleks tugevam, oleks hää. Minult sai 2,  žüriilt esimeses voorus 9 (ühelt 3, ühelt 0).

Mida tähendab lause “kui see pool oleks tugevam, oleks hää”? Ei mäleta. Iseenesest oli huvitav lugu, mälestusse jäänud jäljendi põhjal tunnen, et seegi võinuks esikümnes olla. Värskena mõjuv tulnukaarheoloogia idee, kus neid asju “käivitavad” teatavad inimesed ning seejärel “tõeliselt” käivitavad väga konkreetsed tingimused. Tulnukas on siin tõeliselt tulnuklik, see on ju hea.

Nii hea lause oli teisel žüriiliikmel, et kopeerin selle kogu täiega:

“Ja võõra (või vähemalt enda reaktsiooni võõrale) kujutamine on ka ikka tõesti võõraid tundeid manav, mitte stiilis "tema naissoost lapsel on neli kätt ja ta töötab politseis". Esikümnesse!”

Miks siis polnud esikümnes? Äkki midagi sellist, et tegelased ei olnud nii sümpaatsed…? Või polnud kirjutatud viimseni haaravalt.

Head inimesed saunas

Toomas Krips.

Eri tegelaste omavaheline paanitsemine saunas, hirmud saatanaks olemise ees, samas kardetakse reeturit oma seltskonnas, vahel virvendavad teadvushüpped teistesse situatsioonidesse, teistesse kehadesse. Lausetasandil on tekst väga hea, kohe näha, et on kirjatundja inimene, aga tekst ei meeldi. Nõuab lahtimuukimist, aga ei kutsu millegagi seda tegema.

Žanriks märkisin "Paranoiapõhine õudus?"

Sai žüriilt esimeses voorus 10 punkti, kahelt inimeselt 3. Minult 1. See oli juba suhteliselt lõpusirge juures ja vist oli juba veidi stressirohke kah, olin kuidagi nii väga nördinud selle teksti krüptilisuse peale. Ei sobinud mu tollastele ületöötanud (või ülelugenud) silmadele, sellisele lugemissituatsioonile, kus 50 teksti on loetud ja 20 veel ees. Tekst oleks võinud saada ka esikümnesse, teises voorus sai see päris mitmelt punkte.

Kas nüüd lugema hakates tunnistaksin eksimust, peaksin seda siiski heaks, annaks 2 või lausa 3 punkti? Ei tea. Mulle ei läinud korda nende tegelaste vahelised suhted. Seetõttu ilmselt ka teemad mitte (reetmine läheb korda, kui tegelane läheb korda.) Lausetasandil oli hea, aga suuremates tekstiühikutes libises minust mööda.

Tõe sõna

Maarja Kruusmets

Lõbureisijad satuvad kogemata veidrale planeedile, kus iga väljaöeldud soov muutub tõeks (isegi juhuslikud "kui see on tõsi, löögu pikne mu siinsamas surnuks!"-kommentaarid, mis põhjustavadki suure probleemi, kui nõnda ütleb ainus mees, kes oskaks masinat parandada). Romantikaaimus lennukisaatja ja mingi reisija vahel. Huvitav element, lugu ei jõudnud kahjuks kuhugi.

Žanriks märkisin "High Concept Sci-Fi". Punktide osas olin kahevahel, minult sai 2, kelleltki teiselt 3, esimeses voorus kokku 8.

Mind ennast üllatab märksõna “romantikaaimus” ja et autor on Maarja Kruusmets, ta on tavaliselt palju eksplitsiitsem oma romantikaga. Seekord oli igatahes üsna mahedalt esitatud, mis oli teretulnud. Idee oli tore küll, aga kuidagi ei olnud kuigi tõsiseltvõetav. Ehk võinuks pinge olla teravam, ehk saanuks “sõna väega” veel huvitavamalt mängida.

Elamuskingitused elunormiks

Anneli Vilbaste

Vananeva popstaari kontsert, kuhu lähevad isa-tütar ja kus pääsevad valla deemonid sel ajal, kui laulja ühiskonnakriitilised tiraadid lähevad aina intensiivsemaks. Kõik selgub lõpus olevat mäng, isa kingitus peategelasele? Stiil üldiselt hea, aga loo lõpp tõmbas vee peale. Žanriks märkisin "Horror".

Minult sai 2 punkti, kokku esimeses voorus 7, kelleltki 3, paarilt 0.

Tegelt oli ju hästi kirjutatud, sugereeris õigeid emotsioone küll. Oli kõige pesuehtsam õudusjutt - ja see on raske asi, mida hästi toimima saada. Peamine probleem, et lõpus püüdis flirtida mingi puändiga, mis ei toiminud. Miski tekitas lugedes ebasümpaatsust - kas äkki õudne atmosfäär, mis polnud mugav, oli deemonlik ja ebamugav? Ei tea. Loetagu ja arvatagu ise. Mingi osa minust ütleb, et sobiks ka Nightmare’i ajakirja, kus on ju kõrgetasemelised tekstid. Kui välja arvata see lõpp.

Musta kassi needus

Tim Hornet

See ei osalenud jutuvõistlusel.

Lugu üliintelligentsest kassist kosmosejaamas, kes võitleb kord Põrnikatega, kord inimestega (keda nimetab "soojadeks"), kord masinatega (keda nimetab "kõvadeks"). Lõpus kaks tegelast pakuvad talle süüa ja võtavad oma kaissu ja ta nurrub.

Kas ta on oma intellekti saanud mingitest eksperimentidest, lugu ise saanud inspiratsiooni "Galaktika valvurite" kolmandast osast ja Raccooni peal tehtud katsetest?

Inimeste vastu enam kui võrdselt võitlev kass tekitas tunnet, et ma pole küll koerainimene (ei teki seda: "OH, NIII ...!"-emotsiooni, mis mõnel), aga ma pole ka piisavalt kassiinimene selle teksti jaoks.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… mai (Maarja Kruusmets)

Jaak Herbst “Päikesetõusuni”

Eestit tabanud viirusepuhang muudab nakatunud tundidega mädast pakatavateks verejanulisteks hulludeks. Peategelane kiirustab läbi öö pealinna oma perekonna juurde, võideldes tee peal haigete mutantidega ja kohates hulka veel terveks jäänud saatusekaaslasi.

Minu jaoks oli see lugu pisut pettumustvalmistav. Sisuliselt on tegemist ühe järjekordse zombie-looga, mida oleme kümneid kordi lugenud ja näinud. Positiivne oli, et tegevus käis pidevalt ja põnevust jagus kogu loosse, samas oli lõpp vägagi etteaimatav. Mul oli raske samastuda ühegi tegelasega või leida loost mingit mõtet. Lugedes oleksin väga tahtnud mõnda kohta keeleliselt parandada ning sõnaühend “bakteriaalne viirus” ajas mul karva turri ja pani kahtlema meie koolisüsteemi võimekuses õpilastele eluks vajalikke teadmisi edastada.

Iseenesest on ju loetav lugu, kuid kindlasti leiab sellele tänulikumat publikut kui mina.

Tim Hornet “Musta kassi needus”

Kassi vaatenurgast jutustatud lugu kosmoseasundusest, kus metalsed tulnukad järjekindlalt inimesi maha nottimas käivad. Kass aga jäetakse alati ellu.

Alguses võttis mul pisut aega loo omapäraga harjumiseks ning aru saamiseks, mis loos üldse toimub. Ma ei ole üldiselt loomade vaatevinklist kirjutatud lugude fänn, kuid selles jutus on autori valik arusaadav, kuna Trooja hobuseks kohandatud kass on ainuke, kes kõiki sündmusi teab. Autor kirjutab ladusalt nagu ikka ning loos on olemas ka teatud soe ja inimlik aspekt - inimeste armastus oma koduloomade vastu on vahel meie nõrkuseks -, kuid midagi jääb minu jaoks siiski puudu, et seda lugu päriselt nautida. Ometi oli kassi vaatenurgast jutustamine piisavalt värske lähenemine, et minu huvi lõpuni hoida ning minu silmis pisut plusspunkte teenida.

Eeva Jeletsky “Novembritorm”

Kolm last jäävad tormisel novembriõhtul üksi koju ning hakkavad igavuse peletamiseks vaime välja kutsuma. Katse õnnestub ning varsti müttab majas ringi hunnik esivanemaid, kes hakkavad parajat segadust tekitama. Õnneks tuleb appi tädi Maria, kes asjast üht-teist jagab ning kutsutud külalised oma aega tagasi toimetab.

Väga mõnusa huumori ja suurepärase keelekasutusega lugu. Tekst pani mind mitmes kohas turtsatama ning imetlema autori võimet erinevatest ajastustest pärit vanemaid nende kõnepruugi ja käitumise abil nii selgelt eristada. Mulle meeldib, et autor läks sõbralikku teed, mitte ei teinud tondijutust õuduslugu, verest ja soolikatest sai mulle selle numbri esimese looga juba küllalt.

Tanel Rõigas “Ukse taga”

Kusagil kaugel inimeste poolt koloniseeritud planeedil püüavad inimesed lahti muukida planeedi endistest elanikest jäänud kõrgtehnoloogilist taristut. Peategelasel on olemas omadused, mis aitavad tal taristu liidesega ühilduda, nii et ta veedab tükk aega katsejänesena, kuni kohtab oma “teist poolt” ning neil õnnestub masinad tööle saada.

Iseenesest on selles jutus peidus üsna hea lugu - uudse tehnika saladused suutsid minu tähelepanu köita küll. Samas tegi loo nautimise minu jaoks keeruliseks autori hüplev stiil, mis raskendas loo jälgimist. Info artefaktide kohta tuleb killukeste haaval kogu loo vältel, nii et pidin pingutama, et asjast selgemat pilti saada. Mind väsitas, et suurem osa jutust koosnes minategelase mõttelõngast, vähesed dialoogid aga ei lisanud tekstile kuigi palju. Lõpuks jäi ka loo mõttest minu jaoks pisut väheseks - mõnda asja saame teha vaid koos endale sobiva kaaslasega. Nii pikast jutust oleksin oodanud pisut enam sündmusi ja sisu. Nii et loetav lugu, kuid natukese toimetamise ja ümber kirjutamisega oleks heast ideest saanud midagi veel paremat.

Toomas Krips “Head inimesed saunas”

Külmal talvisel ööl koguneb pärast keskööd sauna väga erinev seltskond inimesi, kelle moraali hakatakse spetsiaalselt neile mõeldud kiusatustes testima.

Ühest küljest on lugu muinasjutuline, teisest küljest meenutab pisut krimijuttu, kus pahalane ei selgu enne loo lõppu. Igal tegelasel on omad varjatud motiivid, mis sündmuste arenedes ja kiusatustest läbi käies tasapisi lahti kooruvad. Autori stiil on sujuv ja nauditav, jutt tihedalt täis pinevaid sündmusi, mistõttu hoiab lugu huvi ja pinget üleval päris lõpuni. Iga tegelane on selgelt välja joonistatud ja meeldejääv. Mulle meeldis.

Anneli Vilbaste “Elamuskingitused elunormiks”

Peategelane Primula külastab koos oma isaga vana rokilegendi kontserti, kus hakkavad toimuma kummalised lood - rokitädi räägib valitsuse rahvavastastest vandenõudest ja lõpuks satuvad pahaaimamatud külalised tulnukate toiduks.

Kui teisel lugemissessioonil loo lõpuni jõudsin, pidin tõdema, et jutu mõte oli ju üsna värskendav - õppida ellujäämisoskusi läbi elamusmängu. Küll aga oli kogu see ülejäänud osa minu jaoks pisut vaevaline lugeda. Võib-olla oli autor teadlikult valinud kirjutamisstiili, mis jättis kaootilise mulje, kuna loos kujutatav kontsert ise oligi ju selline korralik tohuvabohu. Kuid lugedes ei saanud ma üle mõttest, kui palju lihtsamalt, arusaadavamalt ja lühemalt oleks olnud võimalik seda tegevust edasi anda. Aga eneseväljenduse selgus ja otsekohesus on minu kiiks, nii et teisi lugejaid ei pruugi selline stiil üldsegi häirida.

Kuigi ellujäämisoskuste omandamine oli selle ürituse kogu mõte, libises autor sellest õppeprotsessist kiiresti üle, pühendades peategelase kahele üksi veedetud päevale vaid paar lõiku, mis tundub kogu pika kontserdikirjeldusega võrreldes üsna proportsioonist väljas. Selle osa põhjalikum kirjeldus oleks minu silmis loole plusspunkte juurde andnud.

Kokkuvõttes - kindlasti ei olnud see minu lemmiklugu, kuid kõlbas lugeda küll.

Jutt: Saatus ja Surm (Mia Lisette Tamme)

Istusin suures kiviseintega ruumis puidust pingil. Ruum oli samasuguseid pinke täis. Nende read kadusid ruumi tagaosas pimedusse.  Mingil määral meenutas see tuba kirikut. Seda muljet süvendas ka minu ees paari sammu kaugusel oleval alusel seisev suur nahkköites raamat. See oli suletud. Küünitasin end oma pingil ette poole, et raamatu kaant näha. Nagu ma arvanud olingi, ei kaunistanud selle kaant rist ega ka mõni muu mulle tuttav olev püha sümbol. See polnud mingi inimeste püha raamat.

Suure ruumi ainsateks valgusallikateks olid kaks küünalt, mis olid pandud alustele minu ees oleval laual. Nad heitsid raamatule oma võbelevat kuma nii, et tähed ja pildid selle kaanel paistsid tantsivat. Vaatamata sellele, et tuba oli hämar ja selle tagumine sein varjudesse sulandunud, olin ma kindel, et olin ruumis üksinda. Veel. Kuid ma kuulsin ukse tagant lähenevaid samme.

Uksed lendasid lahti ja samal hetkel saabus ka valgus. Ma ei leidnud selle allikat, kuid see oli nii ere, et peletas eemale ka viimased toa nurkades luusivad varjud. Siis, kummalisel kombel, ei olnud enam kusagil varje näha. See andis kogu ruumile kuidagi kahemõõtmelise ilme.

Isik, kes uksest sisse astus, paistis olevat umbes minuvanune poiss. Ta oli üsna pikk, pruunide korralikult soengusse kammitud juuste ja kohvipruunide silmadega nooruk. Tema nägu oli kena, kuid ilme sellel veidi külm ja äraolev. Seljas kandis noormees tumesinist kuldtikanditega rüüd. Tundsin rüü ära. See oli samasugune, kui minu vikatimehel, kuid noormees, kes seda kandis, oli mulle tundmatu. Vaatasin teda hoolikalt. Ei, mitte päris tundmatu, jõudsin ma järeldusele. Ma olin teda korra varem näinud. Tollel ööl.

Poiss kõndis läbi saali otse raamatu juurde. Minust möödudes viipas ta ka mind endaga kaasa. Tõusin püsti ja astusin ligemale.

„Kas tead, mis see on?“ küsis ta selgesti tuntava britiliku kõlaga inglise keeles, samal ajal raamatule osutades.

Vaatamata aimdusele raputasin ma pead.

„See on Saatuse Raamat,“ seletas ta mulle. „Seal on kirjas kogu maailma saatus.“

Kogu maailma saatuse mahutamiseks tundus see raamat häbiväärselt väike, kuid mul ei jäänud üle muud, kui teda uskuda.

Noormees sirutas käe ja avas raamatu pealtnäha suvalise koha pealt. Alguses olid leheküljed tühjad, kuid vähehaaval hakkasid sinna tekkima sõnad. Ma pole kindel, kas saan neid tegelikult sõnadeks nimetada. Pigem nagu mõtted, aga paberil, mitte minu peas.

„See on sinu surm, nagu see oleks pidanud toimuma,“ lausus poiss tõsiselt.

Vaatasin raamatusse. See oli autoõnnetus. Autoõnnetus, millest mind päästeti. Raputasin pead. „Nii see ei juhtunud.“

„Ma tean.“ Ta keeras raamatus paar lehte edasi. Osad neist olid täis muid samal ajal juhtunud sündmusi, ühele oli hoopis teistsugune käekiri teistsuguse tindiga sõnu kirjutanud. Need ei olnud raamatu mõttekeeles vaid mõnes ka inimestele tuntud keeles. Ilmselt inglise, tundus mulle, kuid ma ei jõudnud lugeda, mis seal seisis. Mida edasi noormees lehti keeras, seda tuhmunumaks muutus tekst, kuni lõpuks tuli ette tühi lehekülg. Ootasin, et ka sinna „sõnad“ tuleksid, kuid midagi ei juhtunud. „Ja edasi pole enam saatust,“ tõdes noormees.

Jalutasin vaiksel sügisõhtul mööda tänavaid. Oli juba pime, kuigi kell ei olnud veel eriti palju. Tavalises olukorras poleks see mind häirinud, kuid täna õhtul oli mul juba teist korda tunne, et mind jälitatakse. Tean, et tundub klišeelik, kui ütlen, et tundsin oma kontides, et kohe-kohe juhtub midagi, mis minu elu jäädavalt muudab, kuid nii see oli.

Otsustasin lõigata, et kiiremini koju jõuda. Trügisin läbi heki ja sörkisin siis läbi kellegi hoovi. Teisel pool läbi aiaaugu ronides leidsin end kitsalt tänavalt, kuhu suure tee tänavavalgustuslampide kuma hästi ei ulatunud. No tore, selle olin ma unustanud. Otsustasin siiski edasi kõndida. Olin ma ju nüüd kodule hulga lähemal.

Kiirustasin veel paar sammu edasi, kui äkki hakkas pimeduses minu ees moodustuma kellegi kogu. Kogu oli minust veidi pikem ja palju laiaõlgsem. Ta seisis sirgelt, kuid pimeduse tõttu ei saanud ma aru, kummale poole ta vaatas. Kapuuts paistis varjavat tema nägu. Kogu kõrval seisis veel midagi, mida ma tuvastada ei suutnud.

Vaatamata oma põhjendamatule hirmule otsustasin ma edasi minna. Tagasi pöördumine oleks paistnud veider ja sedasi oleksin ma võinud oma jälitajale vastu kõndida. Kui mind üldse keegi jälitas.

Lähemale minnes nägin kogu paremini. See oli ilmselt noor mees. Ta kandis kuldsete tikanditega tumesinist vanamoelist mantlit, mille õlgu ehtis keep ning mille taljeosa oli vööga kokku tõmmatud. Üle tema pea oli tõesti tõmmatud kapuuts, selle alt piilusid minu poole heledad silmad. Siitmaalt sain aru ka, mis seisis noormehe kõrval. See oli II Maailmasõja aegne saksa tankitõrjekahur. Teadsin seda, kuna olime klassiga just sõjatehnika muuseumis käinud. Pealegi olin ausalt öeldes ajaloost ja relvadest üpris huvitatud. Mitte just tavaline huviala ühele tüdrukule, kuid, mis teha.

Üritasin noormehest ja tema kahurist (kas selliseid tänavale kaasa tarida oli üldse lubatud?!) mööda minna, kuid poiss astus mulle teele ette. Proovisin siis teiselt poolt kahurit, kuid ka seal seisis sinises mantlis noormees juba ees. Küsisin siis ärritunult ja veidi väriseva häälega (sest kes suudakski rahulikuks jääda, kui tema poole sihib kahuritoru?): „Kes sa oled ja mida sa tahad?“

„Ma olen sinu surm ja ma tahan sinu hinge,“ lausus kogu hauatagusel häälel ja minu üllatuseks hoopis saksa keeles. Turtsatasin, kuid mõtlesin samal ajal, et inimesed ei sure ju nii. Ei ole nii, et Surm astub neile teele ette ja võtab lihtsalt hinge kaasa. Aga samas polnud olemas ka ühtegi inimest, kes oleks saanud sellisest kogemusest rääkida.

„Ole nii hea ja lase mind palun mööda,“ ütlesin noormehele.

Too kiikas enda selja taha, justkui otsides isikut, kellega ma tema arvates rääkisin. Siis vaatas ta mulle üllatunult otsa ja tegi käega endale viitava žesti, nagu küsides: räägid sa minuga. Hetke pärast kordas ta seda küsimust valjult.

„Muidugi räägin ma sinuga,“ sõnasin ma segadusse sattunult. Kellega siis veel?

„Sa kuuled mind,“ pomises ta. „Sa näed mind?“ Viimane oli justkui küsimus.

„Miks ma ei peaks?“ pärisin ma nüüd juba huvitunult. Juurdlesin selle üle, millist ainet see tüüp tarvitanud oli, kui ta ennast nähtamatuks pidas.

Sakslane raputas nõutult pead, kuid ei astunud tee pealt eest. Kiikasin taas tema tankitõrjekahuri poole ja otsustasin hoopis selle kohta küsida: „Kas sul on üldse lubatud sellist relva omada?“

„Minule surelike seadused ei kehti,“ vastas sakslane veelgi õõnsamalt kui varem. Ta viipas kahuri poole ja samal hetkel paistis kahur sulavat ning siis noormehe käes uue kujuga taas moodustuvat. Nooruki käes oli nüüd tumeda varre ja hõbedase teraga vikat.

Minu hirm kümnekordistus. See ei tundunud loogiline. Vaagisin oma variante. Kõige tõenäolisemalt nägin ma und. Võib-olla olin ma hulluks läinud ja need olid hallutsinatsioonid. Vähetõenäoliselt oli minu ees maailma eest tundmatuks jäänud meistermustkunstnik. Või siis (ja mulle ei meeldinud see variant põrmugi) seisis seal varjulises tänavas päris vikatimees.

Mingisuguse taas ärganud enese alalhoiu instinkti tõttu otsustasin ma nüüd tegutseda. Ma tõukasin vikatimeest nii tugevasti rindu, kui suutsin. Tema näolt käis üle üllatusvirvendus, justkui poleks ta oodanud, et keegi teda puutub (või üldse puutuda saab). Ta tuikus tasakaalu otsides tagasi. Selle ajaga, mis tal enese sirgu ajamiseks ja ringi vaatamiseks kulus, olin ma juba läinud, mööda tänavat punuma pistnud.

Noormees ei järgnenud mulle. Selle asemel kuulsin ma selja tagant tema naeru. Kummalisel kombel oli see soe ja sõbralik.

„Me näeme veel teineteist!“ hüüdis ta mulle järele.

***

Jooksin koduni välja, kordagi peatumata ja olin täiesti higine, kui lõpuks majja jõudsin. Kõik tuled peale mu õe toas oleva olid kustutatud. Polnud ka imestada, sest mu vanemad olid tööreisil. Nad tegid seda tihti. Jätsid mind ja mu õde kahekesi, aga sellest polnud lugu. Mu õde oli minust viis aastat vanem ja tegeles tavaliselt oma asjadega. Me ei tüüdanud teineteist, sest me polnud kumbki tegelikult erilised seltskonnahinged. Meie vahel oli sõbralik vaikimine.

Täna oli mul siiski tahtmine tema juurde minna, tunda tema hoolitsust ja kuulata tema häält, mis ütleb, et kõik on korras. Ta tegi seda alati, kui ma väiksemana näiteks varba ära lõin ja nutsin. Sellegipoolest ei läinud ma üles tema tuppa. Mida ma talle rääkinud oleksin? Et mind jälitati? Et ma nägin imelikku poissi tankitõrjekahuriga? Et too poiss ütles mulle, et on minu surm? Ei, ma ei teeks seda. Niisiis otsustasin ma endale teha ühe võileiva ja siis pesema minna. Ma tundsin, et haisesin tänasest jooksmisest.

Ma sõin aeglaselt oma vorstivõileiba. Mälusin iga suutäit korralikult kolmkümmend korda. Lugesin neid päriselt, sest see oli üks asi, mis minu mõtted tegevuses hoidis. Pesemise ajal polnud mul aga midagi, mis mõtteid oleks peatanud, niisiis triivisid need taas mind jälitanud sammude ja teel seisnud noormehe juurde. Ütlesin endale, et olin seda ette kujutanud. Ma ei uskunud seda. Siis ütlesin ma seda endale uuesti. Ja uuesti. Ja uuesti, kuni lõpuks uskuma jäin.

Otsisin vannitoast oma öösärki, kuid ei leidnud seda kusagilt. Olin vist unustanud selle vannituppa kaasa võtta. Keerasin ohates rätiku endale ümber. Õnneks polnud see niikuiniigi mingi mure, sest olime majas õega ainult kahekesi. Mõtlesin, miks ma ennast üldse rätikuga vaevan.

Kui olin oma tuppa jõudnud ja ukse enda järel sulgenud, lasin saunalinal enda ümbert langeda. Ja kiljatasin siis. Kobasin põrandalt rätikut otsida ja jõllitasin samal ajal minu toas olevat isikut. Leidsin rätiku ja keerasin selle endale taas ümber, ise samal ajal häbist ja vihast näost punetades. Noormees pimedalt tänavalt paistis olevat veidi kohmetunud. Vahtisin teda vihaselt. Kuidas ta üldse siia sisse sai?!

„Mida sina siin teed?“

„Ma...“ alustas sakslane, kuid ma segasin talle vahele.

„Võta see kapuuts ära, et ma su nägu näeksin.“

Minu üllatuseks võttiski poiss, sest seda ta ju oligi, kapuutsi ära. Ta paistis olevat minust kõige rohkem ehk paar aastat vanem. Jäin tema nägu vaatama. See oli kena. Mitte silmatorkavalt ilus, aga minu arvates kena. Tema näol, kust paistsid mõned, justkui suvest jäänud tedretähnid, oli tõsine ilme, mida rõhutas veelgi tugev lõuajoon. Tal olid helepruunid juuksed, mis helkisid minu toa mahedas valguses kuldselt. Tema hallid silmad nägid välja kurvad ja kuidagi väsinud. Miskipärast olin ma kindel, et need silmad olid pealt näinud üksjagu koledusi.

„Kui vana sa oled?“ küsisin ma talt. Lihtne küsimus, kuigi antud olukorras ehk veidi kohatu.

Poiss kortsutas kulmu. Ka tema paistis mu küsimuse valikust veidi segaduses olevat. „17,“ vastas ta. Hauatagune hääl oli kadunud ja nüüd oli tema hääl soe ja sõbralik. Selle madalad noodid kõlasid mu toas kaunilt vastu. „Juba mõnda aega vist,“ lisas ta veidi kurvalt.

„Mis mõttes mõnda aega?“  küsisin ma.

„Ma olen surnud,“ vastas noormees lihtsalt, justkui ei oleks ta aru saanud, miks ma seda ise ei taibanud.

Mu silmad läksid suureks. „Sa oled kummitus?“ pärisin ma.

Noormees raputas pead. „Ma olen vikatimees.“

„Nii et sa surid ja nüüd korjad sa maailmast inimeste hingi?“

„Peaaegu,“ vastas vikatimees. „Ma ei korja hingi, ma juhatan nad lihtsalt Teispoolsusesse.“

„Miks sa surid?“ küsisin ma edasi. Mul oli selle kohta oma teooria. Oletasin, et ta oli surnud II Maailmasõjas. Võib-olla mõne tanki tõttu.

„Pole sinu asi,“ sõnas poiss kulmu kortsutades.

„Kas sa käisid sõjas?“

Poiss vaatas mulle kortsus kulmul otsa.

„Kas sa oled nats?“

Tema näole ilmus veelgi tõsisem ilme. „Ma ei teadnud, et me analüüsime siin minu poliitilisi vaateid,“ sõnas ta hapult, kuid jätkas siis: „Sa küsisid, mida ma siin teen. Vastus on, et ma pean siin olema.“ Ta ütles sõna „pean“ nii, nagu ei saaks ta ise selle vastu midagi teha. „Ma käisin lihtsalt vahepeal ära. Uurisin Saatuse Raamatut ja pidasin sõbraga nõu.“

„Hmm,“ tegin ma. Mu tuju langes kolinal. „Kas sa ei saaks mind vähemalt seniks rahule jätta, kuni kõik on? Mitte, et mulle su seltskond ei meeldiks, aga ma ei taha endale pidevat meeldetuletust lähenevast surmast.“ Mind üllatas, kui rahulikult ma selle faktiga leppinud olin. Kui see ikka tõene oli. Kui see polnud mingisugune haige nali.

Noormees raputas kurvalt pead.

„Ma ei tea kedagi,“ jätkasin ma, „kes oleks enne oma surma vikatimeest endale järgnemas näinud.“

„Ma ei tea, mis sinus erilist on,“ sõnas poiss. „Tavaliselt inimesed meid ei näegi. Kui me just ennast neile nähtavaks ei tee ja seda ma hetkel ei tee. Sa oled eriline, et mind näed.“

„Meid,“ sõnasin ma mõtlikult. „Sa ütlesid meid. Kas sinusuguseid on siis veel?“

Poiss noogutas. „Meid on palju, kuid enamikku neist ma ei tea. Meil pole eriti palju aega, et üksteisega läbi käia.“

„Kas kõik inimesed, kes surevad, muutuvad vikatimeesteks? Või vikatinaisteks?“ Naersin selle peale. Ma polnud kindel, kas selline sõna üldse olemaski oli.

„Ei,“ vastas vikatimees. „Väga vähesed muutuvad. Vaid need, kelle Surm isiklikult selle töö jaoks välja valib.“

„Sa mainid surma, nagu oleks see isik,“ tõdesin ma.

„Sest ta ongi,“ lausus poiss. „Nii palju, kui mina tean, valitsevad seda maailma kaks jõudu: Surm ja Saatus. Surm valitseb hingede üle, kes on elust juba lahkunud. Väidetavalt elab ta Teispoolsuses, aga mina seda ei tea. Ma pole seal kunagi käinud, sest tegelikult, vaatamata sellele, et ma surin ja ei kuulu enam elavate hulka, ei kuulu ma ka täielikult surnute hulka.“ Ta jäi mõtlikult vait ja paistis vaatavat kusagile kaugusesse, midagi, mis minu silmade eest varjule jäi.

„Ja Saatus?“ pärisin ma talt mõne aja möödudes.

„Saatus valitseb Maailma üle,“ vastas ta lihtsalt.

„Ja kus siis sina elad, kui sa pole ei elus ega surnud?“

„Elavate ja surnute maailm ei saa kunagi kokku. Nende vahele jääb justkui eikellegimaa. Seal on Torn, kus elavad vikatimehed. Me ei ole just kuigi palju ajast seal, kuid selle Torni tipus on raamat, mida me nimetame Saatuse Raamatuks. See on raamat, milles on kirjas kõik, mis juba maailmas juhtunud on ja kõik, mis kunagi juhtuma hakkab.“

Kuulasin tema juttu huvitunult, kuid siis hakkas mu teadvuses kriipima üks mõte. „Miks sa seda üldse mulle räägid?“ küsisin ma.

Noormees paistis hetke mõtlevat. „Ma ei tea.“ Ta kehitas õlgu. „Mulle lihtsalt tundus, et sa võiksid seda teada.“

„Kas selle kohta mingeid reegleid ei ole, et kellele sa seda rääkida võid?“ pärisin ma samal ajal loetud raamatutele ja nähtud filmidele mõeldes. Salapäraseid võlukunsti ja surma ja muud sellist puudutavad teadmised olid neis alati piiratud. Vaid vähesed teadsid neist.

Poiss kehitas taas õlgu. „Ei. Varem pole lihtsalt kedagi olnud, kellele seda rääkida oleksin saanud.“

Ma haigutasin tahtmatult. Hetkega tundsin ma endast üle uhamas tohutut väsimust. Täna oli olnud pingeline päev.

„Kui sa pahaks ei pane, läheksin ma nüüd magama,“ laususin ma taas haigutades.

Ta noogutas ja istus mu kirjutuslauale. Saatsin talle pahase pilgu.

„Mis on?“ ei saanud ta aru.

„Ma tahaksin riideid vahetada,“ seletasin ma vikatimehele üht magamamineku juurde käivat tähtsat toimingut, mille too ilmselgelt unustanud oli. „Soovitan sul hetkeks toast väljuda, kui sa seda just pealt vaadata ei taha.“

Ta saatis mulle kahtleva pilgu, kuid läks siiski mu toast välja. Kui olin kindel, et ta läbi lukuaugu ei piilu, lasin ma rätikul langeda. Ohkasin. See oli kohutav. Ja veider. Mu peas keerles nii palju mõtteid. Ma olin nii palju teada saanud. Ja ikka ei teadnud ma midagi. Ma ei teadnud, kas miski sellest, mida vikatimees mulle rääkis, oli tõde. Aga ma uskusin teda. Ja see oli veel kõige kummalisem. Aga ma ei tahtnud veel surra! Otsustasin selle vältimiseks midagi ette võtta.

Vaatasin oma voodil lebavat öösärki, kuid heitsin selle siis mõtteist. Mul polnud aega magada. Selle asemel panin ma selga mugavad dressid. Viskasin t-särgi peale dressika. Ja siis veel ühe. Oli juba sügis ja väljas külm ning mul ei olnud võimalust alla oma jope järgi minna. Otsisin välja ühe seljakoti. Ladusin sinna sisse oma telefoni, rahakoti ja veel ühe pusa. Pärast lühikest mõttepausi ka pooleli oleva raamatu. Voodi alt tõmbasin välja karbi jooksutossudega.

Vaatasin aknast välja. All hoovis laiutas pimedus. See ei tundunud eriti kutsuv, aga minu ukse taga ootav vikatimees ei tundunud olevat parem variant.

Vaatasin oma maja seina lähedal kasvavat vahtrapuud. Ma olin seda mööda vähemalt miljon korda nii üles kui ka alla roninud. Kui ma väike olin. Ma polnud kindel, kas sellega enam hakkama saaks, kuid see tasus proovimist.

Avasin vaikselt akna ja astusin lähimale oksale. See kriipis peaaegu vastu maja seina. Isa oli seda korduvalt lühemaks saaginud. Ülemine oks, kust ma varem kinni olin hoidnud, oli vahepeal tormis ära murdunud. Niisiis pidin ma ettevaatlikult käpuli tüve poole roomama. Jõudsin sinna õnnelikult kohale ja lasin end kuni järgmise oksani rippu. Niiviisi jõudsin ma maapinnani välja. Ja pistsin jooksu.

Ma jooksin mööda hämaraid tänavaid, tänavavalgustuslambid minu järele pikki varje heitmas. Ma hakkasin hingeldama, kuid ei jätnud jooksmist. Tundsin oma küljes teravat valu, kuid jooksin ka vaatamata pistmisele edasi. Vaatasin enda ümber vasakule ja paremale, kuid ei näinud midagi kahtlast. Ühe pingi peal lebas joodik, kuid tema paistis magavat. Ühest aknast piilus kardinate vahelt välja naine. Tema pilk väljendas segadust, kuid ma ei lasknud ennast ka temast häirida. Mul oli tunne, et kõik minu meeled olid teravnenud. Ma nägin kõike: iga viimast kui sodi tänaval ja iga viimast kui tolmukübet õhus. Ma tundsin lõhnu, seda kõikehõlmavat sügise lõhna: lehekõdu ja käärivaid puuvilju. Ma tundsin maapinda oma jalgade all mööda libisevat.

Keerasin metsarajale. Mul ei pistnud enam. Ma hingeldasin endiselt, kuid olin nüüd jooksmise rütmi kätte saanud. Ma ei vaadanud enam ringi. Mu pilk oli suunatud ette, kuid ma ei vaadanud otseselt midagi. Panin vaevu enda ümbrust tähele. Lihtsalt jooksin.

Ja siis korraga enam ei jooksnud. Ma langesin alla. Kaitsesin alla veeredes kätega oma pead. Tundsin oma kehasse lõikuvaid oksi ja põrutust, mille mu ihuliikmed alla põntsumisest said. Lõpuks jäin ma seisma.

Olin unustanud, et siin oli järsak. Oleksin pidanud seda mäletama, kuid ei mäletanud. Kõik kohad valutasid. Ma olin nii mõnestki kohast verine. Püüdsin tõusta, kuid vajusin siis karjatades taas maha. Pisarad voolasid mu silmist. Mu parem jalg ei kandnud mind. Tõstsin ettevaatlikult püksisääre üles ja vaatasin seda. Mu säär oli juba paistes ja ilmselt ka lilla, kuigi pimeduses polnud võimalik seda selgeks teha. Võib-olla luumurd.

Proovisin taas tõusta. Mul oli vaja edasi liikuda. Mu jalg andis taas järele ja ma vajusin valupisarates maha. Niimoodi ma siis surengi, mõtlesin ma. Üksinda, metsas. Ja see oli täielikult minu süü. Kui ma poleks minema jooksnud, oleksin ma rahulikult oma voodis maganud. Homme oleks vikatimees kadunud olnud ja ma oleksin saanud mõelda, et mu kujutlusvõime oli eile õhtul ikka eriliselt elav. Niimoodi ma seal siis ennast haletsevalt mõtlesin ja nutsin, kuni lõpuks magama jäin.

Ärkasin hommikul päikesekiirte ja lõkke praksumise peale. Järgmiseks tundsin ma oma jalga ja ka ülejäänud keha läbivat valulainet. Püüdsin oma jalga liigutada, kuid see oli millegi küljes kinni. Tegin silmad lahti, et näha, mis see on. Keegi oli mu jala riideribaga roika külge sidunud.

Vaatasin siis lõkke poole, et näha, kes seda teinud oli. Esimesel silmapilgul ei tundnud ma teda ära, kuid siis meenus mulle terve eilne õhtu. Lõkke juures istus rätsepaistes seljaga minu poole vikatimees. Tema vikat oli nüüd võtnud lühikese kõvera mõõga kuju ja poiss ise libistas muudkui sõrmedega mööda selle tera üles ja alla.

„Oled nüüd üleval, jah?“ küsis ta minu poole vaatamata.

Jõllitasin teda tummalt. Tema oli siin ja mina ikka veel elus. Vähemalt ma arvasin, et ma olin elus. Öeldakse ju, et kui sa hommikul ärgates valu ei tunne, siis oled sa surnud. Aga see käis vist tegelikult vanurite kohta. Sellegi poolest oli mul valus. Väga.

„Mille jaoks see veel hea pidi olema?“ päris noormees nüüd pead minu poole keerates. Tema näol oli vildakas ilme. Segu arusaamatusest, solvumisest ja veel mitmest emotsioonist, millest ma päris täpselt aru ei saanud.

Vaatasin teda vaikides. Tundus, nagu oleks mu keha unustanud, kuidas rääkimine käib.

„Kas sa otsid meelega surma?“

Raputasin pead.

„Mulle küll tundus nii,“ sõnas poiss. „Mille kuradi pärast sa ära pidid jooksma?“

„Ma ei taha surra,“ suutsin lõpuks endast sõnad välja pressida. Panin tähele, et mu hääl oli kähe.

„See ei olene kuidagi minust,“ ütles vikatimees nüüd rahulikult. Tema hääles oli tunda kaastunde noote. „Minu ülesanne on lihtsalt hingi Teispoolsusesse juhatada.“

„Millal ma siis suren?“ küsisin ma. „Ja kuidas?“

„Seda ei saa ma sulle öelda,“ ütles poiss kurvalt. „Siin on juba niigi juhtunud palju asju, mida Saatuse Raamatus kirjas polnud.“

„Miks see üldse tähtis on, et me teeks asju nii, nagu mingis vanas raamatus kirjas on?“ ei saanud ma aru.

Vikatimees mõtles pikalt. Arvasin juba, et ta oli mu küsimuse unustanud, kui ta lõpuks vastas. „Ma ei tea,“ ütles ta ja kehitas nõutult õlgu. „Nii on alati olnud. See on ju ikkagi Saatuse Raamat. Selles on kogu maailma saatus. Kui midagi teisiti läheb, ei või kindel olla, et asi ka edaspidi õigelt rajalt kõrvale ei kalduks.“

„Aga mis siis juhtub?“ tahtsin ma teada.

Noormees kehitas taas õlgu. „Ma ei tea. Kunagi varem pole seda juhtunud.“

Vaatasime mõlemad mõnda aega lõkke põlemist. Punased ja kollased leegid tantsisid mu silme ees, moodustades keerlevaid mustreid. Neist mustritest omakorda paistsid moodustuvat isikud ja stseenid. Ma nägin lehvivates kleitides tantsijaid ja täispurjedes laevu, inimesi kuldsetel viljapõldudel ja teisi, kes metsas puude vahel sõdisid, lõkke praksumine minu kõrvus kõlas kui püssipaugud. Pilgutasin silmi ning silmapete oli haihtunud. Mu ees oli jälle tavaline lõke.

„Me peaksime minema hakkama,“ laususin ma. Vähemalt mina pidin, kui ma lõunaks kodus tahtsin olla. Mulle meenus, et oli reede ja tegelikult oleksin ma pidanud koolis olema. Kui ma üldse koju poleks jõudnud, oleks ka Angela, mu õde, üks hetk minu puudumist märganud.

„Võib-olla tõesti,“ oli ka vikatimees minuga nõus.

Püüdsin tõusta, kuid mu jalg tuletas ennast ebameeldivalt meelde. Vikatimees tuli mulle appi. Ta heitis mu käe üle oma õla ja võttis mul talje ümbert kinni ning tõmbas ettevaatlikult püsti. Nõjatusin tema peale ja, selle asemel, et oma vigastatud jalale toetada, lasin noormehel enda keharaskust kanda. Hakkasime vaikselt minema.

„Mis sa arvad, kas see on murdunud?“ küsisin ma.

Poiss raputas pead. „Ma ei usu,“ sõnas ta, „aga sinu asemel laseksin ma selle siiski kellelgi üle vaadata.“

***

Tuli välja, et mu jalg polnud murdunud, kuid ma pidin sellele siiski rahu andma. Veetsin nädalavahetuse voodis ja puudusin ka paaril järgneval päeval koolist. See tekitas muidugi mu sõprades küsimusi, kui ma lõpuks kolmapäeval longates kooli jõudsin. Mõtlesin pikalt, mida neile rääkida, kuid jõudsin lõpuks järeldusele, et mida vähem nad teavad, seda lihtsam neil on. Niisiis ütlesin lihtsalt, et olin reedel hommikujooksu tehes kukkunud.

Vikatimehele olin ma öelnud, et ta mind koolis ei segaks. See pole just normaalne, et keegi vahetevahel eikellegagi räägib, kuna teiste jaoks oli vikatimees nähtamatu.

Noormees paistis olevat aga väga heas tujus ning minu soove ta muidugi ei austanud. Ta rääkis kogu tee ja kommenteeris kõike, mis meile vähegi ette sattus. Hommikusöögi ajal rääkis ta jubedustest, mida ta rindel sõdides oli sööma pidanud, tänaval oli tal autode kohta ütlemist (korra oleks ta isegi auto alla jäänud, kui see temast lihtsalt läbi poleks sõitnud) ja koolis pajatas ta enda kooliaegsetest lugudest.

„Tead sa,“ jutustas poiss. „Herr Mauswiesel oli kõige jubedam õpetaja üldse. Ma parem ei räägi sulle, millega ta hakkama sai! Mina sain temalt ühe päeva jooksul vähemalt viis korda joonlauaga vastu näppe. Aga vot, tal oli poeg Paul. Aga meie kutsusime teda tavaliselt faul Mauswiesel, sest tal oli nirgi nägu ja ta oli nii laisk, et ei viitsinud peadki laualt tõsta, nii et ta nägi välja nagu päikese käes peesitav nirk.“

Siis ma enam ei suutnud. Ma purskasin naerma ja kogu klass pöördus mind vaatama. Nägin silmanurgast vikatimeest irvitamas.

„Kas sul on kõik korras, Brita?“ küsis õpetaja.

„Laisk nirk,“ suutsin ma lämbuval häälel kuuldavale tuua. „...päikese...käes...peesitav...laisk...nirk.“ Ahmisin iga sõna vahel õhku. See ei olnud tegelikult eriti naljakas, aga igal juhul oli see viimane piir. Mu suu oli kogu tunni aja tõmmelnud, tahtes venida naeratuseks. Jakob, mu sõber ja pinginaaber, oli selle kohta juba küsinud.

Keegi ei saanud aru, miks ma naeran, kuid mu õpetaja oli lahke. „Kui sa naeru pidada ei suuda, siis mine ja jätka sellega väljas,“ ütles ta mulle.

Tõusin püsti ja koperdasin pinkidest mööda ja klassiuksest välja koridori, endal naerupisarad mööda põski alla jooksmas. Jooksin mööda koridori, et leida mõni rahulikum koht. (Inimestele meeldis vist väga tundide ajal koridorides liikuda.) Lõpuks keerasin ma ühte tühja klassiruumi, mis juhuslikult ka lukust lahti oli. Siis surusin ma vikatimehe nurka.

„Sa igavene...!“ karjusin ma, ise samal ajal talle jõuetult rusikatega vastu rinda tagudes. „Sa... sa...“ Luksatus katkestas mu sõimusõnade otsimise.

Vikatimehe irvitus muutus naeruks. Me naersime mitu minutit, kuni toetusime lõpuks õhku ahmides vastu seina.

„Miks sa seda teed?“ küsisin ma lõpuks. Ma ei pidanud ütlema, et ma ei pidanud silmas mitte minu tüütamist.

„Ma ei tea,“ vastas poiss. „Ma mõtlesin, et võib-olla ma saan selle niimoodi heaks teha, või nii. Mitte olematuks,“ ütles ta kiirustades vahele, „aga et see ei oleks nii piinav?“ Tema hääl tõusis lause lõpus, moodustades justkui küsimuse.

Ma ei teadnud, mida sellele küsimusele vastata. Kas teadmist oma peatsest surmast sai miski üldse leebemaks muuta. Aga ma olin tänulik selle eest, et ta üritas.

Noogutasin. „Aitäh selle eest,“ sõnasin ma. Mõtlesin seda tõsiselt. Kummalisel kombel oli tema - keegi, kes polnud enam elus, aga mitte ka täielikult surnud - ainus, kes teadis, mida ma praegusel hetkel läbi elasin. Ainus, kes teadis, kuidas ma oma normaalsuse maski all tegelikult elu külge klammerdusin. Elu külge, mille tema juba kaotanud oli.

Ja siis rabas mind kogu selle asja tõelisus. Maailmas oli nii palju asju, mida ma veel proovinud polnud. Nii palju asju, mida ma kunagi ei tee. Nii palju...

Ma nuuksatasin. Katsusin oma põski. Need olid pisaratest märjad. Ma polnud tähelegi pannud, millal need voolama hakkasid. Mu põlved nõtkusid ja ma langesin alla. Vikatimees püüdis mu kinni.

„Ära nuta,“ ütles ta kohmetult. Mina aga vesistasin edasi. Seda kõike oli lihtsalt liiga palju. Ühel hetkel oli mul tegu, et naermist lõpetada, teisel, et ulgumist taltsutada. „Ära ainult nuta,“ sosistas ta mind ikka veel püsti hoides. Ta hoidis mind endast veidi eemal ja ta näol oli kohkunud ilme, justkui võiksin ma kohe-kohe plahvatada. „Ma ju ei tea, kuidas nutvaid tüdrukuid lohutada.“

Mu suust kostus mingisugune nuukse ja turtsatuse vahepealne hääl. „See on ainult nutt,“ sõnasin ma. „Ma ei plahvata.“ Üks mu suunurk kerkis seda öeldes veidi ülespoole. Ka tema naeratas mulle vastu. „Äärmisel juhul võin ma olla pisut tatine,“ sosistasin ma.

„Selle elan ma vast üle,“ sõnas poiss. „See pole kõige hullem asi, mida ma näinud olen.“ Tahtsin taas nutma puhkeda. Seekord kaastundest vikatimehe vastu, mitte enda pärast. Too paistis mu meeleolumuutust märkavat ja ütles kiiresti: „Ära nüüd uuesti nutma hakka.“

Sundisin ennast rahunema. Pisarate valamise asemel küsisin ma temalt: „Miks sa ütlesid, et sa ei oska nutvaid tüdrukuid lohutada?“

„Sest, et ma ei oskagi,“ vastas ta lihtsalt. „Mul ei olnud ühtegi õde ega tädi- või onutütart, keda lohutada.“

„Aga tüdruksõpra?“ uurisin ma edasi.

Ta ohkas. „See oli hetk, kui ma kõik kihva keerasin,“ vastas ta. „Aga ma arvan, et see tüdruk polekski olnud väärt tema eest võitlemist,“ jätkas ta mõtlikult.

„Mis siis juhtus?“ tahtsin ma teada.

„Ta oli reetur,“ vastas ta lihtsalt. Minu küsiva ilme peale seletas ta edasi. „Kohe, kui venelased tulid, said temast ja tema perekonnast eeskujulikud kommunistid. Hilisemal ajal andis ta nii mõnedki nimed üles.“

Noogutasin kurvalt. Teadsin, et selliseid inimesi leidus maailmas küllaga. Siis meenus mulle aga midagi tähtsat. Ma ei saanud aru, kuidas olin ma juba mitu päeva tundnud ühte tüüpi, kui ma ei teadnud isegi, mis tema nimi on. Seda ma vikatimehelt nüüd ka küsisin.

„Mu nimi on Karl Heinz Bäcker,“ vastas ta.

Nüüd teadsin ma oma vikatimehe nime.

***

„Nii,“ ütlesin ma laupäeva hommikul Karl Heinz Bäckerile. „Täna jääd sa siia.“

„Miks?“ ei saanud poiss aru.

„Sest ma lähen sõpradega kohvikusse,“ seletasin ma talle.

„Ja mina segaksin sind?“ uuris ta.

„Jah,“ sõnasin ma. „Ma ei saa rääkida nendega vabalt, kui keegi nende jaoks nähtamatu pidevalt juures passib.“ Punastasin veidi. Ja ma ei tahtnud teada milliste avaldustega Mari veel välja tulla võib, kui arvab, et kedagi võõrast kuulmas pole.

„Kas ma võiksin kaasa tulla nii, et nad mind näevad?“

Ma vaikisin hetke. „Nad saavad sind näha?“

„Kui ma seda soovin, siis jah.“

Ma mõtlesin selle üle pikalt järele. „See võib olla viimane kord, kui ma neid näen,“ suutsin ma lõpuks öelda. Seda tehes muutus mu näoilme tõsiseks.

Justkui lohutuseks tõstis poiss käe mu õlale. „Mitte veel,“ ütles ta vaid.

See tegi mu olemise veidi kergemaks. Ma noogutasin aeglaselt. „Olgu.“

Noormees vaatas mulle küsivalt otsa.

„Olgu, sa võid kaasa tulla,“ nõustusin ma, „aga sa ei saa sinna ilmuda mingis fantaasiafilmist pärit rüüs ja päris kindlasti eluohtliku vikatiga.“

Sama lihtsalt, kui poiss ennist oma vikatit erinevateks relvadeks oli muutnud, võttis ta nüüd ka endale uue kuju. Tema helepruunid juuksed olid korratult sassis ja sinise rüü asemel kandis ta nüüd tumedaid teksasid, valget särki ja villast kampsunit. Tema juures polnud midagi, mis oleks reetnud tema üleloomulikku olemust. Nüüd vaatas noormees mulle küsivalt otsa, justkui ootaks minult heakskiitu või halvakspanu.

Ma noogutasin tunnustavalt. „Väga uhke. Ainult pane see taskunuga ära.“

Vikatimees panigi taskunoa, mida ta ennist sõrmede vahel oli keerutanud, taskusse. Oletasin, et see asjake oli varemalt tema vikat.

„Mille jaoks see üldse vajalik on?“ küsisin ma. „Vikat ma mõtlen.“

Karl kehitas õlgu. „Enesekaitseks?“ vastas ta justkui minult küsides.

„Inimesed ju ei näe teid,“ olin ma segaduses. „Ega saa ka puudutada. Ja ma ise nägin, kuidas auto sinust lihtsalt läbi sõitis.“

„Inimesed jah mitte,“ sõnas poiss, „aga muud üleloomulikud olendid saavad.“ Tema hääl oli taas omandanud selle hauataguse varjundi. „Meie pole ainsad, kes selles maailmas ringi kõnnivad. On veel palju nähtavat ja veel rohkem nähtamatut. Olendid, kes kõnnivad Maailma ja Teispoolsuse vahel. Need, kes ei kuulu siia.“

Mulle tõusis kananahk ihule. „Päriselt?“ sosistasin ma.

Vikatimees tõi kuuldavale lühikese turtsatuse. „Need on kõigest vanad lood,“ sõnas ta. „Mina pole siin kunagi ühtegi teist olendit peale vikatimeeste ja tavaliste Maailma asukate näinud. Kurat, ma pole isegi Saatust ega Surma päriselt näinud.“

„Aga, kui siin kedagi pole, mille jaoks siis ikkagi relvad,“ ütlesin ma kahtlevalt.

Noormees raputas pead. „Ma ei tea,“ sõnas ta.

„Kas sa ära ei saa seda panna?“

Noormees paistis mu küsimuse peale üllatuvat. „Miks selline üllatunud nägu?“ pärisin ma.

„Ma pole kunagi selle peale tulnud,“ vastas ta. Ta võttis taas taskunoa välja ja asetas selle minu ette lauale. Midagi ei juhtunud, kui ta selle käest lasi.

„Proovi kaugemale astuda,“ ütlesin ma.

Ta astuski ühe sammu tagasi. Siis veel ühe. Ja veel, kuni seisis toa teises servas. Midagi polnud juhtunud. Sirutasin käe laua poole, et nuga sealt võtta, kuid hetk enne seda, kui mu sõrmed terariista puudutasid, oli see laua pealt kadunud. Vaatasin vikatimehe poole. Nuga oli tema käes. Nüüd enam muidugi mitte noa kujul vaid II Maailmasõja aegse püssina, aga täiesti kindlalt oli tegu sama relvaga.

„Miks sa seda tegid?“ küsisin ma.

„Mina seda ei teinud,“ ütles poiss pisukese aukartusega hääles.

Vaatasin talle otsa. „Sina ei kutsunud nuga sinna või sina ei muutnud seda püssiks?“ küsisin ma.

„Ei kumbagi,“ vastas ta.

„Aga miks see just püssiks muutus?“ arutlesin ma omaette.

Karl uuris sõjariista lähemalt. „Seda võis teha minu alateadvus,“ vastas ta. „Ma tunnen seda relva hästi.“

„See on kummaline,“ sõnasin ma. Vikatimees noogutas. „Miks see sinu juurde tagasi tuli?“

Poiss kehitas nõutult õlgu. „Võib-olla on see mingisugune kaitsemehhanism?“

„Nagu telefonikood?“ Ma naersin. Noormehe segaduses ilme peale seletasin ma edasi: „Selleks, et keegi võõras mu telefoni ei saaks kasutada, tuleb enne kood sisse lüüa. Sinu relvaga oleks nagu sama lugu. Et keegi seda kasutada ei saaks, tuleb see sinu juurde tagasi.“

Me vaikisime pikka aega. „Kes sa oled?“ küsisin ma äkki.

„Ma olen Karl Heinz Bäcker,“ vastas ta ja vaatas mulle otsa pilgul, nagu peaks ta mind juhmiks.

„Ei,“ ütlesin ma. „Ma ei mõelnud su nime. Milline olend sa oled? Kes su lõi? Miks sa ei surnud nagu enamik inimesi? Kes inimesed üldse lõi? Kas...?“

„Oota, oota,“ katkestas noormees mind. „Ükshaaval. Ma olen vikatimees. Mind lõi... Mind... Surm. Ma arvan, et see oli Surm, kes vikatimehed lõi. Ma ei tea selle kohta just palju. See oli ammu aega tagasi, aga mõned meie seast, need kõige vanemad, ütlevad, et nad on Surma ise näinud. Nad ütlesid, et Surm lõi vikatimehed ja Saatus Raamatu, et kõik nii läheks, nagu tema on planeerinud.“

Oli natuke õõvastav mõelda, et kogu meie saatus oli juba enne meie sündimist kuhugi raamatusse kirja pandud ja selle muutmiseks polnud mingisugust võimalust. Või siiski. Raamatus ju polnud kirjas, et ma Karl Heinz Bäckerit näen. „Ja miks sai just sinust vikatimees,“ küsisin ma edasi, „aga enamikest inimestest mitte?“

„Seda ei oska ma öelda,“ vastas ta. „Ja ma ei oska ka öelda, kes inimesed lõi. Võib-olla Saatus, kui ta nad oma Raamatusse kirja pani.“

„Aga kui Saatus on kirja pannud kõigi inimeste sünnid ja surmad, siis mida teeb üldsegi Surm?“

„Ma juba ütlesin, et tema valitseb Teispoolsuse üle,“ vastas vikatimees.

„Mis seal on?“

Noormees kehitas õlgu. „Ma pole seal kunagi käinud.“

Noogutasin aeglaselt. Ega see koht ilmselt niikuiniigi kuigi kena ei saanud olla. Vähemalt sellise mulje oli mulle selle nimi jätnud.

Sellega oli teema lõpetatud. Me heitsime joped selga ja asusime kohviku poole teele. Õnneks tuli mulle meelde oma sõpru lisakülalise eest ette hoiatada. Elevust nõretas juba nende järgnevatest sõnumitest. Ei tea, mida nad ometi mõtlesid?! Võib-olla ma ei tahtnudki teada.

Kui sisse astusime, lõi Mari kätega vastu põski. Ta sikutas Katrinit varrukast, et tema tähelepanu meile suunata. „Näpista mind,“ kuulsin teda Marile sosistamas. „Ma ei usu oma silmi.“

Ainus, kes normaalselt käitus, oli Jakob. Ta tervitas vikatimeest (kelle tõelisest olemusest tal muidugi õrna aimugi polnud) viisakalt.

„Niisiis, ta on sakslane?“ küsis ta minult.

Noogutasin. „Aga ta saab täitsa hästi aru, mida me räägime, nii et võid talt endalt küsida.“ Olin aru saanud, et vikatimeheks olemise juurde käib oskus mõista ja rääkida kõiki maailma keeli. Kahjuks ei leidnud see võime just kuigi tihti kasutust, sest enamik inimesi vikatimehi ei näe.

„Nii et ta ongi väljamaalane!“ hüüatas Mari. „Ütle midagi saksa keeles.“

„Sa oled napakas,“ ütlesin ma Marile, kuid vikatimees ei lasknud ennast minust segada.

„Du hast schöne Augen,“ sõnas poiss. Tema lausevalikut ei pannud ma imeks. Maril olidki ilusad merevaigukarva silmad ja sellist lauset oli talle ka korduvalt erinevates keeltes öeldud. Sellegipoolest tüdruk punastas nagu tuleks see talle üllatusena.

„Mari ütles, et ta suutis su sõnumitest välja lugeda, et te olete paar,“ oli Katrin otsekohene.

Mari lõi Katrinit küünarnukiga. „Sa ei tohtinud küsimust sedasi esitada,“ sõnas ta ja naeris.

Minu meelest ei olnud see olnud küsimus. See oli nende väljakannatamatute tüdrukute kindel veendumus. „Oh! Jumal hoidku, ei!“ ütlesin ma kohmetunult. See ei olnudki ju tõsi.

„Ta ütles ka, et sa seda eitama hakkad,“ rääkis Katrin edasi.

Läksin näost veel punasemaks. Vihkasin neid. Aga ainult nii nagu vihatakse šokolaadi, sest see on lihtsalt liiga hea, et söömist lõpetada. „Te olete väljakannatamatud,“ pomisesin ma. Heitsin pilgu vikatimehe poole. Tema näol oli näha irvet.

„Mida sa naerad?“ küsisin ma talt pahaselt. Ta ei vastanud, vaid tõmbas laua tagant kaks tooli välja ja pakkus ühte neist mulle. Ma istusin, sest mu jalad olid vahepeal märkamatult nõrgaks läinud. Mitte, et ma seda kellelegi tunnistanud oleksin. Kogu see olukord oli piisavalt piinlik ka ilma, et ma põrandale oleksin kukkunud.

Edasi sujus vestlus vähe parematel teemadel. Üks hetk palus vikatimees end vabandada, öeldes, et ta läheb tualetti. Möödunud nädala jooksul polnud ma kordagi tähele pannud, et ta WC-s oleks käinud. Olin arvanud, et vikatimehed selliste asjadega tegelema ei pea. Juurdlesin endamisi, mida poiss tegelikult tegema läks.

„Nõustu minuga,“ ütles Mari. Vaatasin talle segaduses ilmel otsa. Millega ma nõustuma pidin? Ilmselgelt polnud ma vikatimehe lahkumist vaadates tähele pannud, kuhu vestlus vahepeal tüürinud oli.

„Millega ma nüüd nõustuma pean?“ küsisin ma.

„Lihtsalt nõustu,“ käis Mari peale.

„Ma ei saa nõustuda, kui ma ei tea, millest jutt käib. Võib-olla ütlesid sa just, et maa on lapik ja, kui ma sinuga nüüd nõustuksin, peetaks mind lamemaalaseks.“

„Ahh, sa oled nii igav!“ hüüatas Mari. „Jutt käis sellest, kas sina ja su uus sõber,“ (ta andis sellele sõnale täiesti teistsuguse kõla nii, et ma sain aru, et ta polnud oma teooriaid veel maha matnud) „nõustuksite osalema meie tagasihoidlikul Halloweeni kostüümipeol?“ See kõlas naljakalt, kui ta selle küsimuse niiviisi sõnastas.

„Sa ju tead, et see on samamoodi nii sinu kui ka minu pidu. Ja nende teiste.“ Ma osutasin Katrini ja Jakobi poole. Halloweeni kostüümipidu oli meil sõpruskonnas ammune komme. Sellest ajast, kui me olime viiesed. Naeratasin mõtte peale viieaastastest Britast, Marist, Katrinist ja Jakobist, kes üritasid oma vanematele selgeks teha, kuivõrd hea mõte oleks korraldada üks Halloweenipidu.

Järgmisena kerkis mu kujutlusse pilt viieaastasest Karl Heinz Bäckerist. Tema vist küll Halloweenipidusid ei korraldanud. Ega üldse pidusid. Suure tõenäosusega ei jätkunud tal raha isegi toidu ostmiseks, mis siis veel meelelahutusest rääkida. Minu kujutluspildis olev poiss muutus märgatavalt kõhnemaks ja kaltsakamaks, kuna see pidi olema umbkaudu aeg, kui Saksamaal raha väärtus tundidega langes. Tol ajal oli see vist veel Weimari Vabariik. Otsustasin, et küsin hiljem vikatimehelt tema elu kohta, enne kui ta suri.

Vahepeal jõudis ka minu vikatimees tagasi lauda. „Noh?“ küsis Katrin ja vaatas kordamööda mulle ja talle otsa.

„Mis noh?“ küsisin ma.

„Sa oled täna ikka eriliselt hajevil,“ naeris Katrin.

„Ma ütlesin sulle...“ alustas Mari, aga unustas siis ilmselt, mida ta öelda tahtis, sest ta lõi taas kätega vastu põski. „Oh! Te võiksite omavahel sobivad kostüümid leida,“ kiljus ta.

Nüüd pidin ma vikatimehele kõik ära seletama, sest tema ei olnud veel meie kostüümipeo külastuse mõttega tuttav. Taganemisvõimalust talle muidugi ei antud. Selle eest hoolitses Mari Katrini tugeva toetusega. Jakob naeratas vabandavalt ja kehitas õlgu, justkui ei teaks ta, kuidas ta isegi sellisesse hullude tüdrukute seltskonda sattunud oli.

Nojah, tema võib-olla ei teadnudki, aga mina igal juhul teadsin. Meil oli teda lihtsalt vaja. Tema oli liim, mis meie väga eriilmelistest liikmetest sõpruskonda koos hoidis. Ei, mitte liim, vaid kummipael. Ta ei hoidnud meid tugevalt koos, vaid lasi meil oma asju teha, kuid tõmbas meid ikka ja uuesti kokku tagasi. Mõnikord oli ta mu sõpradest mu lemmik, kuid ainult temaga oleks meil väga igavaks läinud. Sellepärast oligi meil vaja Mari. Tema oli tõeline seltskonnahing, alati lõbus, alati valmis kõike tegema. Katrin seevastu oli alati aus ja otsekohene. Alati valmis Marile ütlema, et see on halb plaan. Kuid üdini truu ja seda ma tema juures ka imetlesin.

Võib-olla ei näe ma neid enam kunagi. Neid imelisi inimesi. Võib-olla ei saagi ma nendega Halloweenipeole minna. Mulle tõusid pisarad silmi. Pilgutasin kiiresti, et neid ära ajada. Tundus, et keegi polnud neid märganud. Ma nutsin üldse viimasel ajal liiga palju.

„Pidu tundub nagu hea mõte,“ lausus Karl. Vaatasin tema poole. Ta näol oli naeratus. Naeratasin vastu, kuid siis panin ma tähele, et tema naeratusega oli midagi viltu. See oli kuidagi pingutatud. Mind täitis halb eelaimdus.

Lõpuks maksime arve ja läksime laiali. Meie vikatimehega liikusime minu kodu poole, kuid miskipärast ei tahtnud ma sinna praegu veel minna. Niisiis tüürisin ma meid pargi poole.

„Räägi mulle oma elust,“ palusin.

„Mis siin ikka rääkida?“ oli noormees segaduses. „Ma muudkui käin nähtamatult ringi ja võtan hingi kaasa. Juhatan nad Teispoolsusesse.“

„Ei, ma mõtlen... Sa ütlesid, et olid 17, kui surid. Mida sa enne seda tegid? Kes sa olid? Mis sulle korda läks?“

„Ahaa!“ hüüatas ta ja kohmetus siis. „Ma ei tea... Sellest on nii palju aega möödas.“

„Aga sa mäletad seda,“ ei jätnud ma jonni. „Pead mäletama. Sa ju tüütasid mind ennem selle jamaga Paul Mauswieselist ja rindel söödud toidust.“

„Jah, aga see oli... Kuidas seda öeldagi... Tähtsusetu. Tähtsad asjad...“ Ta jäi mõtlikuks. „Need olen ma unustanud. Olen need surunud oma mälestuste nurka, sest ma pole tahtnud neid meenutada.“

Kõndisime edasi ja ma võtsin tal käest kinni. Tema käed olid soojad. Ma ei tea, miks see mind üllatas. Vikatimees kiikas hetkeks minu poole, kui käe talle pihku libistasin. Tema näol oli segaduses ilme, kuid ta ei tõmmanud kätt ära.

„Aga võib-olla oleks nüüd aeg meenutada?“ pakkusin. „Sellest on möödas, ma ei tea, umbes 70 aastat?“

„74.“ Ta vaikis mõnda aega. Ma arvasin, et ta ei kavatsegi edasi rääkida, kuid siis tegi ta järsku taas suu lahti. „Mida sa teada tahad?“

„Alusta algusest,“ palusin ma.

Ta noogutas aeglaselt. „Ma sündisin 1927. aastal Müncheni lähedal ühes külas,“ jutustas vikatimees. Ta kõndis rääkimise ajal ühtlasel sammul edasi. Tema pilk oli suunatud ette. „Ma pole seal pärast surma enam käinud. Ma arvan, et seda küla pole enam ammu olemaski. Mul olid vanemad, nende nimed olid Gertrud ja Heinz Bäcker, ja kaks nooremat venda. Mu isa oli pagar, nii nagu tema isa enne teda...“ Nii ta rääkiski mulle oma lapsepõlvest. Ta rääkis tähtsamatest asjadest, mida ta oli püüdnud unustada, aga ka tähtsusetumatest asjadest, mis nüüd järele mõeldes tundusid siiski samuti tähtsad. Ka need tegid Karl Heinz Bäckerist selle, kes ta oli olnud enne surma ja kes oli ta ka nüüd.

Oli juba pimedaks läinud, kui vikatimees lõpuks oma jutustusega 1944. aastani jõudis. „Olin otsustanud oma perekonnale au teha, sellepärast ma ei kartnud, kui sõtta läksin ja oma esimese lahingu poole sammusin. Pärast seda, kui olin selle üle elanud, siis ma kartsin. Aga mitte surma. Ma kartsin inimesi, sest inimesed on võimelised kohutavateks tegudeks, kui võtta neilt ära moraalsed piirangud, mis neid takistavad. Sõjas on tapmine kohustuslik. Kas sureb keegi teine või sured sina ise. Aga inimesed kipuvad unustama, et kuigi sa oled sõjas sunnitud looma tasemele, valmis tapma iga kallaletungijat, ei õigusta see siiski kõiki muid julmusi. Inimesed kipuvad unustama, et see ei ole sama asi.“

Jälgisin oma vikatimeest tähelepanelikult. Ta vaatas ikka veel kaugusesse, pilk mitte midagi nägevalt mälestustesse suunatud. Järsku pilgutas ta silmi, nagu oleks sügavast unest ärganud. „Ma ei elanudki nii kaua, et meie kaotust näha. Kui ma poleks pärast surma uuesti ärganud ja end Tornist leidnud, oleksin ma võinud Teispoolsusesse minna teadmisega, et olime võitmas. Nii on veider mõelda. On nii palju asju, mida me oma elu jooksul teada ei saa.“ Ta vaikis jälle hetke. „Tead, ma tunnen end praegu rohkem elusana, kui viimastel nädalatel, kui ma veel päriselt elus olin. Siis oli mul tunne, nagu oleksin ma olnud tinasõdur väikese poisi kätes, kes ei hooli enda mänguasjadest rohkem, kui kägu oma pojast. Tegelikult, ega see eriti sellest erinev ei olnudki. Me olime kõik tinasõdurid füüreri kätes.“ Vikatimees turtsatas. „Nüüd seevastu...“

„Nüüd sa tead, mis sinu tegevusi juhib,“ sõnasin ma. „See on kõik mingis vanas raamatus ette määtatud.“

Poiss raputas pead ja naeratas nukralt. „See ei olnud just see, mida ma öelda kavatsesin, aga sul on õigus. Ma tean, et mina või tema polnud kunagi see, kes otsustas. Ma pole siiani see, kes otsustab.“

Olime vaikides jalutades juba peaaegu minu koduni jõudnud, kui Bäcker taas jutulõnga üles võttis. „Ma olen juba päris palju endast rääkinud, aga kuidas jääb sinuga? Mis teeb sinust sinu?“

Ma üritasin sellele küsimusele nii hästi või halvasti vastata, kui oskasin. Meie vestlus kestis vist veel poole ööni. Olin tänulik, et mu vanemad täna hommikul Poola olid sõitnud, muidu oleks neil igal juhul küsimusi tekkinud, kellega ma vestlen.

Järsku tuli mulle meelde see, mida Mari Halloweenipeo kostüümide kohta oli öelnud. „Noh,“ küsisin ma vikatimehelt, „kas teeme siis kokku sobivad kostüümid?“

Ta kehitas õlgu. „Miks ka mitte. Kas tuleme mõlemad vikatimeestena?“

Naersin, kuid miskipärast ei tundunud see mulle nagu hea mõte. Raputasin pead. „On sul veel mõni idee?“

Ta paistis selle üle juurdlevat. „Mul on lihtsam võtta mõni kuju, mida ma läbi ja lõhki tunnen. Muidu võib illusioon rebeneda, kui mu keskendumine hajuma peaks. Seega, mis oleks, kui ma teeksin ennast selliseks, nagu ma siis olin, kui ma surin.“

„Siis võiksin mina end üleni veriseks halastajaõeks riietada, kes üritab sinu elu päästa,“ läksin ma elevile.

„Võib-olla mitte just nimelt minu elu,“ ütles ta kerge naeratusega.

„Miks mitte?“

„Siis poleks sa oma ülesannete kõrgusel,“ naljatles ta. „Minu elu sa enam päästa ei suudaks.“

„Näitad sa mulle seda kuju?“

„Oled sa nõrganärviline?“ küsis ta kulmu kergitades vastu.

„Arvasin, et tunned mind juba piisavalt kaua, et teada, see on üks asi, mida ma pole.“ Naeratasin talle.

Siis ma ahhetasin, sest ta oli juba muutunud. Tema nägu ja käed olid üleni tahmaga koos. Räbaldunud sõjaväemundril oli niivõrd palju pori ja verd, et selle esialgset värvi polnud enam võimalik kindlaks teha, vasaku käe ümber oleval paelal võis vaid aimata haakristi kujutist. Kõige hullem oli aga tema kael. See oli üleni punane, vormi ülaosa oli sealt immitsenud verest läbi ligunenud. Kaelast turritas välja terav šrapnellikild. Tundus, et see oligi olnud põhjuseks, miks minu vikatimees surnud oli.

See oli õudne. Ma olin varem küllalt sellistest vigastustest pilte näinud, kuid see oli teist moodi. Karl Heinz Bäcker seisis otse minu ees. Ta nägi välja nagu lihast ja luust noormees, kes hakkab kohe surema. Minus tõstis pead tahtmine teda aidata. Ma tõstsin käe tema kaela juurde. Mu näpud viivlesid haava kohal.

„Kas võib?“ küsisin ma, sest ei teadnud, kas poiss mul niisama lihtsalt tema surmahaava uurida lubab.

Ta noogutas.

Libistasin sõrmedega haava kõrvalt mööda tema kaela allapoole. Tundsin oma näppudel tema sooja ja kleepuvat verd. Karl isegi ei võpatanud.

„Kas sul valus ei ole?“ pärisin ma.

Vikatimees kehitas õlgu.

„Sa ei tea?“ olin ma imestunud. „Kuidas...?“

„Ma tunnen valu, aga see ei häiri enam mind. See tundub, nagu ma vaataksin kellegi teise haava. Ma tean, et haavad valutavad ja tunnen seetõttu ka ise valu, aga see ei ole justkui enam minu keha, mis haavatud on.“

„Imelik,“ sõnasin ma ja leidsin siis, et oleks aeg magama minna.

***

Järgnev nädal möödus sündmustevaeselt. Lõpuks jõudis aga kätte laupäev. Meie Halloweenipidu oli tohutult tore nagu igal aastal. Kõik kiitsid meie kostüüme. Nad ütlesid, et Bäckeri riietus oli niivõrd tõetruu, nagu oleks ta päriselt otse lahinguväljalt peole tulnud. Elav laip, öeldi tema kohta. Minu meelest oli see üsnagi irooniline.

Kogu asja juures oli siiski midagi, mis mind häiris. Minu sõdurpoiss oli kogu aja üpris äraolev ja endasse süüvinud. Paistis, nagu tahaks ta mulle ikka ja jälle midagi öelda, kuid ei leidnud selleks kordagi piisavalt julgust. Mari arvates tahtis poiss mulle oma tundeid avaldada, aga mul hakkas tekkima hoopis teistsugune kahtlus.

Jätsime teistega hüvasti ja hakkasime mööda pimedaid tänavaid kodu poole sammuma. Minus oli maad võtnud kõhe eelaimdus. Mingisuguse hetketuju ajel võtsin ma vikatimehel ümbert kinni. Ka tema asetas käe minu pihale ja me kõndisime edasi.

Jõudsime ristmikule, mille juures vilkus foorides kollane tuli. Meie kõrval peatus naine, kelle käe küljes rippus pisike poiss. Lapsel oli näkku maalitud Frankensteini koletise näomaaling, mis oli ilmselt pisarate tõttu laiali läinud.

„Emme, mul on paelad lahti,“ ütles poisike virilalt. Ema kummardus ohkega tema paelu siduma.

Vaatasin taas ristmiku poole. Ühtegi autot ei tulnud. Tahtsin juba teele astuda, kui Karl mu käsivarrest kinni haaras.

„Oota,“ ütles ta.

Vaatasin talle küsivalt otsa. Karl Heinz Bäcker kummardus minu poole ja suudles mind. Nii et Maril oli ikkagi õigus! Siis kuulsin ma pidurite kriginat, autorehvide vilinat asfaldil ja lõpuks kõrvulukustavat kõmatust, kui külg ees üle ristmiku libisenud auto vastu majaseina pidama sai.

Vahtisin seda suu ammuli. Mu süda tagus nii erutusest kui ka hirmust ja ehmatusest. Läheduses asuvates majades süttisid tuled.

„Ma võin peaaegu et kuulda, kuidas James mind praegu sõimab,“ kuulsin vikatimeest enda ette pomisemas.

Autouks läks lahti ja sealt tuigerdas välja purupurjus mees. Tema nina jooksis verd ja kulmu kohal oli väike kriimustus, kuid muidu paistis ta täiesti terve olevat.

„Peaks vist politsei kutsuma,“ ütles meie kõrval seisnud naine, kes koos oma pojaga samuti õnneliku juhuse läbi veel teeservas oli seisnud. „Ja kiirabi. Nad tulevad vist koos.“ Ta võttis telefoni välja ja valis numbri. Siis seletas ta häirekeskusele olukorra ära.

Samal ajal proovis roolijoodik taarudes sündmuskohalt põgeneda. Osutasin väriseva käega tema poole ja Karl taipas, mida ma mõtlen. Ta astus mehe juurde ja lausus talle paar sõna. Too ei saanud aga ilmselgelt tema jutust aru ja ütles kohutava vene aktsendiga: „I don’t speek english.“ Ilmselt ei suutnud ta inglise ja saksa keele vahel vahet teha, või siis ei teadnud ta, mida muud kosta.

Vikatimees kordas sama asja uuesti, kuid seekord mehele arusaadavas keeles. Too püüdis ikka veel minema tuikuda, kuid siis tundis tema purjus aju ilmselt ära sõdurimundri, kuigi see oli pärit hoopis teisest sajandist. Hetke pärast märkas ta ka püssi, mille vikatimees endale seljale oli heitnud ja mida roolijoodik ilmselt päris relvaks pidas. (Mida see muidugi oligi, aga keegi ei tohtinud seda teada.) Ta hakkas taganema ja midagi vene keeles jaurama, kuid ära enam minna ei üritanud.

Saabus kiirabi ja nende järel ka politsei. Parameedik vaatas suuremaid kahjustusi otsides ringi. Tema pilk jäi pidama Karlil ja meediku nägu tardus õudusest. Ta kutsus teised appi ja hakkas noormehe ümber sahmima, panemata tema protesti millekski. Püüdsin talle appi minna.

„Lõpetage,“ ütlesin ma kiirabitöötajatele. „See ei ole päris. Me tuleme Halloweenipeolt.“

Parameedik vaatas mind kahtlustavalt. „Näeb küll väga tõetruu välja. Ka teie olete verine, preili,“ ütles ta.

„Ka grimm,“ selgitasin ma veelkord. „Ainus, kes siin viga võib olla saanud, on autojuht ja tema paistab ka rohkem alkoholi, kui millegi muu all kannatavat.“

Parameedikud pöördusid roolijoodiku poole. Meie pidime vastama veel mõnele politseinike küsimusele ja siis lubati meil minna.

Ma tõmbasin kergendusohkega välisukse kinni.

„Sul on nina tahmane,“ lausus Karl Bäcker naeratades.

„Sul on terve nägu tahmane,“ oli mu ainsaks vastuseks enne, kui noormees mind uuesti suudles. Lasin sellel juhtuda, siis aga tõukasin ta eemale.

„Miks sa seda tegid?“ küsisin ma. Ma pidin vastuse saama.

„Sind suudlesin?“ küsis ta üllatunult. „Sest sa meeldid mulle.“

„Ei,“ seletasin ma, „mind ära päästsid.“

Vikatimees pilgutas silmi. „Ma ei tea,“ vastas ta. „Ei, tegelikult tean. Ma tean seda, et see võis olla suurim lollus, millega ma pärast surma hakkama olen saanud, aga ma ei kahetse seda. Ma ei suutnud taluda mõtet, et sa pead siit ilmast lahkuma. Eriti, kui sa veel ei tea, kui palju sa mulle tähendad. Sa oled mind tundma pannud, et ma olen elus, kuigi tegelikult pole ma seda juba ammu. Ma ei suutnud taluda mõtet, et ma ei näe sind enam kunagi.“

Ta oli oma kõne ajal taas mulle lähemale astunud. Ma vaatasin ülesse tema hallidesse silmadesse ja nägin, et need olid täis tõde ja kirge, mida tema jutustki kosta oli.

„Ma ei kahetse seda,“ sõnas ta. „On palju põhjusi, miks ma peaksin, aga ma ei kahetse.“

James kõndis vandudes mööda Torni koridore. Pole võimalik, mõtles ta. Pole lihtsalt võimalik. Mitte see, mida Bäcker tegi, kuigi ka see oli täiesti lubamatu. Ta poleks ilmaski tohtinud tüdrukuga seltsima hakata. Ta poleks ilmaski tohtinud tüdrukut suudelda. Ja ta poleks ilmaski tohtinud tüdrukut talle ette nähtud surmast päästa.

James teadis, et tema sõber oli seda teinud, sest ta oli alates sellest ajast, kui Karl talle tüdruku võimest teda näha rääkinud oli, alati üht silma neil kahel hoidnud. See oli vikatimeheks olemise juures üks boonus - ajal ei olnud enam kindlaid reegleid. Saatuse Raamatus ei olnud aga juhtunut kirjas ja see oligi asi, mis polnud võimalik. Tekst Saatuse Raamatus oli jätkunud lihtsalt ilma Britata, kuid James teadis, tüdruk oli vägagi elus.

Ta läks ja tõi oma toast sule ning tindipoti. Siis ruttas ta trepist üles Torni tippu, kus suures pinkidega ruumis lebas väärikalt oma alusel Saatuse Raamat. Tal polnud õrna aimugi, kas see mida ta nüüd teha kavatses, oli üldse lubatud, veel vähem, kas see ka toimiks, aga ta avas Raamatu järgmise nädala koha pealt ja asus kirjutama.

Mõnikord oli mul tunne, et ma elan unenäos. Juba väiksena ei olnud ma päris kindel, kas asjad, mis minuga juhtusid, toimusid unes või ilmsi. Mõnikord olid need lihtsalt niivõrd kummalised. Viimasel ajal oli minuga veelgi rohkem kummalist juhtunud. Põrgut, ma olin kohanud vikatimeest ja vältinud mulle Saatuse poolt määratud surma. Lisaks sellele polnud ma kindel, mis minu ja minu vikatimehe vahel oli. Aga ma olin õnnelik. Siiralt ja üdini õnnelik.

Nädal aega elasin ma oma tavalist elu. Tähendab, tavalist, kui välja jätta kõik ebatavaline. Kui aus olla, siis tegelikult ei keskendunud ma eriti palju koolile, samuti sõpradele. Kogu mu aja võttis endale Karl Heinz Bäcker, aga ma polnud selle pärast tema peale pahane. Mulle meeldis temaga koos aega veeta.

Ühel õhtul jalutasime me koos tänaval. Sügisõhtud olid juba pimedad ning vanad tänavavalgustuslambid heitsid kõnniteele hämarat kollakat valgust. Tuul kihutas ulgudes mööda, tuues endaga kaasa lehekõdu lõhna. Vikatimees minu kõrval sammus vaikselt, nähtav vaid mulle ja ei kellelegi teisele.

Vaatasin iga natukese aja tagant tema poole. Ma ei saanud selle vastu midagi teha. Tema vaatas mulle vastu ja naeratas. Kumbki meist ei pööranud ümbritsevale erilist tähelepanu. Sellepärast ei pannudki me tähele varjudes luuravat kogu, tema kõhna siluetti majadest paistva valguse taustal ja tema rasket hingamist.

Kogu astus sammu lähemale. Ja siis veel ühe. Ja veel. Ta jälgis mind seljatagant, ilma et mina teda märganud oleksin. Ta jälgis ainult mind, sest Karli ta ei näinud. Ta nägi mind pidevalt endast paremale pilke saatmas. Viha temas tõusis. Hullumeelne, põhjendamatu viha. Ma ei teadnud, kes see mees oli ja tema ei teadnud tegelikult, kes olin mina, aga ta hakkas mind vihkama. Tol hetkel ma muidugi seda ei teadnud. Seda lugesin ma hiljem Saatuse Raamatust.

Kui ma oleksin tol hetkel seljataha vaadanud, oleksin ma kogu käes nuga tänavalampide valguses läigatamas näinud. Aga ma ei vaadanud. Hoopis vikatimees vaatas. Ja ta tegi seda ka viimasel hetkel, sest noaga mees tungis mulle tol hetkel kallale. Ta tõukas mu hullumeelse teelt kõrvale, mu nina ja põsk vastu seina surutud. Kuulsin oma konte ragisemas.

„Miks, põrgu pärast, sa seda tegid?“ tahtsin küsida, kuid sõnad surid mu huultel, kui ma noaga meest nägin. Ta oli hooga otse läbi vikatimehe põrutanud, siis järsku pidurdanud ja püüdis nüüd tasakaalu tagasi saada. Ta pööras end ümber, näol vihagrimass.

„Sina,“ sisistas ta. „Ma vihkan sind. Sure!“ Ta astus taas sammu minu poole ja tõstis noa. Olin hirmust tardunud. Mul oli tunne, et ma ei suuda ennast füüsiliselt liigutada, nagu oleksin mudalompi kinni jäänud. Õnneks ei jõudnud mees veel minuni, kui Bäcker end ka temale nähtavaks tegi. Ta seisis minu ja noaga ründaja vahel. Instinktiivselt oli ta võtnud endale oma kõige tuttavama kuju: lahingust räsitud natsisõduri oma.

Mees kargas ehmunult tagasi ja vandus. „Kust kurat sina, saatan, veel välja ilmusid?“ küsis ta.

„Põrgust,“ vastas poiss ja seadis püssi palge, sihtides sellega meest. Too ei mõelnud aga pikalt. Ta astus kiire sammu vikatimehe poole ja enne, kui Karl midagi teha oleks jõudnud, oli mees tal juba püssi käest löönud. Siis virutas ta talle noaga kõhtu. Noormees tõmbus kägarasse.

Nüüd sammus hullumeelne taas minu poole. Ma ei suutnud siiani liigutada. Ta pussitas mu vikatimeest! Vaatasin sakslase poole. Ta oli ikka veel kägaras ja hoidis oma kõhust kinni, kuid ma tabasin tema silmade pilgu, milles polnud jälgegi valust. Mulle meenus, et ta ei tunne enam valu. Ta ei saa isegi enam surra. Jõudsin järeldusele, et ta teeskleb. Aga miks?

Nägin tema huuli mingit sõna moodustamas. Hetke pärast jõudis mulle kohale, mis see oli.

Jookse.

Vikatimees tõstis pilgu. Püss lendas taas tema kätte, lennu ajal mõõga, mida ma ka korra varem näinud olin, kuju võttes. Noormees tõusis püsti ja heitis end sama hooga noaga mehe poole, huulil vihane karje. Too keeras end taas ringi. Ma vabanesin tardumusest, keerasin end kodu suunas ja jooksin nii kiiresti kui suutsin. Ma ei peatunud ka koduuksel kauemaks, kui ainult selleks, et saapad jalast libistada ja jope trepikäsipuule heita. Teadsin, et ema, kes umbes nädala eest taas koju oli tulnud, hakkaks minuga selle pärast õiendama ja käsiks jope ära panna, kuid ma ei suutnud ennast sundida kauemaks siin peatuma.

Jooksin trepist üles oma tuppa.

„Õhtusööki, tirtsuke?“ kuulsin ema alt hõikamas, kui ma alles trepil olin.

„Mitte praegu,“ suutsin endast vaevaliselt välja pigistada. Ma olin jooksmisest hingetu, kuid tundsin ka kurgus nutukompi, mis mul rääkimist takistas.

Sulgesin oma toa ukse ja lohistasin kapi selle ette. Olin avastanud, et see oli täpselt nii kõrge, et keegi ei saanud linki alla vajutada. Vajusin kapi najale istuma ja tundsin pisaraid mööda põski alla voolamas.

Mis see veel oli? Ka kõige pöörasemates unenägudes poleks ma suutnud uskuda, et selline on minu elu. Kes see mees üldse oli? Mis oleks juhtunud siis, kui mu vikatimees minuga kaasas poleks olnud? Ma oleksin ikkagi surnud. Saatusega ei tasu mängida. Olin nüüdseks juba kaks korda teda ninapidi vedanud. Mitte mina, vaid Bäcker. Huvitav, mis temast saaks, kui ta taas oma Torni läheks? Kas ta saaks karistada?

Mu kurgust kostis nuukse.

Mu peas keerlesid mitmed mõtted. Iga natukese aja tagant elasin ma taas läbi hetke, kus noaga mees mu vikatimeest pussitas. Mõelda vaid, mis oleks juhtunud, kui Karl Heinz Bäcker oleks olnud tavaline poiss. Ta oleks surnud! Praegu oli ta muidugi niikuiniigi surnud. Kus ta üldse oli?

Mu toa uksele kostus koputus. „Kes seal on?“ küsisin ma. Mu hääl murdus. Tundsin piinlikust, et keegi seda kuulis.

„Tirtsuke, see olen mina,“ kostis ukse tagant mu ema hääl. „Kes siis veel?“

Olin lootnud, et see on Karl. Aga tema poleks muidugi pidanud koputama. Tema oleks lihtsalt läbi ukse võinud tulla. Nuuksatasin uuesti.

„Kas ma võin sisse tulla?“ küsis ema. Kas võis? Kas ma tahtsin teda üldse praegu näha?

Raputasin pead. Siis sain aru, et ema ei näe seda teisel pool ust. „Ei,“ ütlesin ma vaikselt.

„Tirtsuke, mis juhtus?“ päris ema õrnal häälel, millist ma polnud teda juba ammu kasutamas kuulnud. „Sa ju tead, et võid mulle kõigest rääkida.“

Kas ikka võisin? Ta peaks mind hulluks, kui talle kõigest räägiksin. Pealegi polnud me juba ammu millestki tähtsast rääkinud. Ma polnud kindel, kas ma oleksin üldse osanud talle midagi rääkida. Ta oli alati ära, kui mul midagi rääkida oli, niisiis ei rääkinud ma talle kunagi midagi tähtsat.

„Ei või,“ vastasin ma lihtsalt.

„Lase mind palun sisse,“ palus ema ja lõgistas linki. „Ma tahaksin midagi sinu heaks ära teha, aga ma ei saa seda teha teisel pool ust.“

„Sa ei saaks midagi teha,“ vastasin mina.

„Aga anna mulle võimalus, tirtsuke. Ma arvan, et tean, mis sind vaevab. Me kõik elame seda kunagi üle.“

„Ja mis mind siis vaevab?“ olin ma ema oletuse suhtes uudishimulik.

„Me kõik armume kord ja tunneme oma südant purustatuna, kui see ei lähe nii, nagu me sooviksime.“

Ma puhkesin hüsteeriliselt naerma. Ema arvas, et mõni poiss on mu südame murdnud. Oleks see vaid nii! Selle asemel oli mu elu pidevas ohus, sest Saatus oli otsustanud, et ma peaksin juba surnud olema. Mu naer muutus taas nuukseteks.

Ma ei tea, mis sundis mind sel hetkel püsti tõusma ja kappi eest ära lükkama, kuid ma tegin seda. Mu ema astus ettevaatlikult sisse.

„Ohh, tirtsuke, mis su näoga juhtus?“ hüüatas mu ema. „Kas see poiss tegi seda? Selle eest ta veel maksab.“

„Mis mu näoga siis on?“ pärisin ma. Ma polnud vahepeal peeglisse vaatamiseks aega leidnud.

„Kuidas sa ei tea? Kas sul valus pole?“ muretses ema.

Tegelikult oli küll. Katsusin ettevaatlikult oma nina. „Ai!“ hüüatasin ma, kui mu sõrmed paistes ninajuurt puudutasid.

„Keegi ei teinud seda,“ laususin. See polnud rangelt võttes tõsi. Karl oli mind ju tegelikult vastu seina tõuganud. „Ma komistasin ja kukkusin,“ valetasin ma edasi.

„Ohh, sa vaeseke. Tule, ma vaatan mis teha annab.“

Lisaks paistes ninale oli mul ka kriimustus ja sinikas paremal põsel. Mind huvitaks, mida mu sõbrad sellest arvaksid, kui ma niiviisi kooli ilmuksin. Ema tohterdas mu nägu. Kui see tehtud sai, küsis ta mult uuesti: „Mis juhtus?“

„Mitte midagi,“ vastasin ma. Ma teadsin, et ta saab aru, et ma valetan. „See on keeruline,“ proovisin ma uuesti.

„Kas see on kuidagi seotud selle poisiga?“ küsis ema.

„Mis poisiga,“ tegin ma pähe süütu näo.

Ema pööritas silmi. „Kõik tema tütart puudutavad jutud jõuavad lõpuks emani,“ sõnas ta. „On siis või?“ tuli ta tagasi eelmise teema juurde.

„Mõnes mõttes,“ vastasin ma.

Ema vaatas mulle küsivalt otsa. Ohkasin. „Sa ei usuks mind.“

„Tee proovi,“ ütles ta.

Raputasin pead ja rebisin ennast tema haardest lahti. „Palun mine ära,“ ütlesin ma. Mu hääl oli taas värisema hakanud. Mul oli tunne, et see oli pöördepunkt. Oleks ta ära läinud, poleks ma talle enam midagi oma elu kohta usaldanud. Aga ta ei läinud.

„Brita,“ sosistas ta. „Lase mind enda juurde.“

„Sa pole seda juba aastaid tahtnud,“ nuuksusin ma, kuid mu hinge kaitsvad müürid olid juba langenud.

„Mul on kahju, Brita, et see nii on läinud.“ Ka ema nuttis nüüd. „Ma ei taibanud, kui palju sa mind tegelikult vajad. Sa olid alati nii iseseisev. Sa said alati ise hakkama, vajamata tuge minult või isalt või isegi Angelalt. Anna mulle andeks.“

Ma langesin taas ema käte vahele ja me nutsime koos. „Ma annan sulle andeks,“ sosistasin ma. „Anna sina mulle ka andeks, et ma sind eemale tõukasin.“

Kui me olime mõlema maha rahunenud, ütlesin ma emale: „Olgu, ma räägin sulle. Aga sa pead mulle lubama, et usud mind. Ma poleks kunagi midagi sellist ise välja mõelnud.“

Ema noogutas.

„Ma peaksin olema surnud,“ alustasin ma.

James kõndis taas närviliselt mööda Torni koridore. Seekord oli asi veelgi hullem. Tema käed värisesid, kui ta neid tõsta üritas. Ta ei teadnudki, et tema keha veel selleks suuteline on, et midagi ilma tema tahteta teeb. Tundus, et ta siiski ei teadnud veel selle elu kohta kõike. 155 aastat ja raamat, kust ta võib lugeda kogu maailma mineviku, oleviku ja tuleviku kohta, ning ta ei teadnud ikka veel kõike.

Polnud midagi. Kõik teevad vigu. Bäcker tegi vigu. Paar väga suurt viga. Aga see ei õigustanud tema viga. Ta oli kirjutanud Saatuse Raamatusse, et asja paremaks teha. Selle asemel oli nüüd Maailmas kaks inimest, kes ei allunud Raamatu reeglitele.

Ta vaatas aknast välja. Mõlemale poole jäid tühjad väljad, mida kaunistasid vaid roosaõielised kibuvitsad ja kidurad männid. Siin, Maailma otsas ei kasvanud eriti midagi.

Ta tegi seda, mida tegema pidi, jõudis ta järeldusele. Polnud tema süü, et Bäcker ka selle untsu keeras. Miks oli Karl Heinz Bäckeril võime Saatuse Raamatusse kirjutatut väänata? Mis temas erilist oli, et ta ei pidanud reeglitele alluma? Mitte miski ei allunud viimasel ajal reeglitele!

„Miks, James?“ kuulis ta enda selja tagant üht tuttavat pettunud häält küsimas. Ta ei vastanud „Miks sa seda tegid?“ küsis Karl uuesti.

„Sest ma pidin,“ ohkas James. „Kui mitte mina, siis kes teine?“ Tema hääl muutus selle küsimuse juures agressiivsemaks.

„Oleksid võinud mulle vähemalt öelda,“ sõnas sõber.

„Et sa oleksid asjale veel kiiremini kriipsu peale võinud tõmmata? Tänan ei!“

Karl vaikis.

„Miks sa sellest tüdrukust lihtsalt lahti ei lase?“ küsis James nüüd leebemalt. „Kõik inimesed surevad kord. Kas varem või hiljem, sel pole vahet.“

„Pole vahet?!“ päris Bäcker uskumatult. „Inimeste jaoks on seal suur vahe.“

„Võib-olla,“ nentis noormees, „aga meie jaoks pole.“

„Kas sa ei pea end siis inimeseks?“

„Kunagi ehk küll, aga nüüd...“ Ta mõtles hetke. Kunagi, kui ta veel elus oli, oli ta inimene. Ta sündis, kasvas, töötas, kuni ühel päeval ta seda enam ei teinud. Siis oli ta surnud. Tahes tahtmata tuli talle meelde see sombune hall päev. Selline kui iga teine Inglismaal. Oli aasta 1879. Ta oli tööl nagu peaaegu igal muulgi päeval. Ta oli tallipoiss. Talle isegi meeldis see töö. Vähemalt see osa, mis puudutas hobuseid. Hobused olid talle alati meeldinud.

Too päev oli eriti sombune. Öösel oli tõusnud udu ja see polnud siiamaani päris ära läinud. Tema riided olid neisse imbunud niiskusest rasked. Kõik oli niiskusest raske. Hoovi kattis lögane porikiht. Iga sinna sõitnud hobune sonkis seda oma kapjadega veelgi hullemaks.

Ta kõndis läbi hoovi oma järgmist ülesannet täitma, kuid libises ja kukkus. Ta jõudis veel mõelda, et mida küll ülemus ütleb, kui ta niiviisi tema juurde ilmub, kui järgmisel hetkel kõrgus tema kohal suur kimmel hobune. Ta mäletas seda nii selgelt. Hobuse kabjad laskusid tema rinnakorvile. Ribid murdusid koleda raginaga. Valu täitis kogu tema keha, kuid siis oli kõik. Ta nägi ennast maas lamamas, kuid ei tundnud enam valu. Tema kohal kõrgus ühe blondi noormehe kogu.

Ta ulatas Jamesile käe, et teda püsti aidata. „Tere tulemast vikatimeeste hulka,“ lausus too keeles, mille James arvas olevat norra keele, kuid kummalisel kombel sai ta noormehest aru. Ta võttis tolle käest kinni.

Algul oli ta arvanud, et pime juhus oli see, mis ta just sellel päeval ja sedaviisi tappis. Varsti sai ta teada. See oli kõik Saatuse Raamatus kirjas. Iga väike detail. Ka see, et hobune oli kimmel ja maja köögiuks seisis lahti, et liigset kuumust välja lasta. Saatuse Raamatusse kirjutatut poleks tohtinud muuta saada.

„Nüüd oleme me midagi enamat,“ lõpetas James pooleli jäänud lause. Olendid, kes ei pea enam kartma surma. Sellised, kes teavad, mis tulevikus juhtub. Või vähemalt peaks teadma.

„Hah!“ hüüatas Bäcker. „Midagi ülemat! See on lollus. Tead, kes veel arvas, et ta on midagi ülemat?“

James jõllitas Karlile vihaselt vastu.

„Me olime inimesed enne ja oleme ka praegu. Surm seda ei muuda.“

„Surm ei saa meid enam puutuda. Sinu Britat aga küll!“

„Kas see oli ähvardus?“ Bäckeri hääles kostus tume noot, mida James varem kuulnud polnud.

Ta ei vastanud küsimusele. „See tüdruk peaks juba ammu surnud olema!“ karjus ta selle asemel. „Ainult sinu tahe hoiab teda veel elus. Sina pead tast lahti laskma.“

„Ütle mulle üks hea põhjus, miks,“ sõnas tema sõber vaikselt.

Kui olin emale kõik ära rääkinud, tundsin ma ennast nagu tühjaks pigistatud apelsin. Vaatasin talle otsa, et näha, missuguse emotsiooni mu lugu temas esile kutsunud oli. Arvasin, et näen seal hirmu, tänutunnet, et ma veel elus olen, võib-olla ka viha, et ma talle varem rääkinud polnud, kuid ainus, mida ma tema näolt välja lugeda suutsin, oli uskumatus. Ta ei uskunud mind. Ta arvas, et ma olin selle ise välja mõelnud.

„Ema...?“ küsisin ma.

„Tirtsuke,“ lausus ta. „See on väga põnev lugu, aga selliste asjadega ei tehta nalja.“

Mulle tõusid taas pisarad silmadesse. „Ma ei teegi nalja,“ ütlesin ma.

Ema vaatas mind pilgul, mis ütles, et tema meelest polnud minu vaimse tervisega kõik korras.

„Palun,“ anusin ma, „usu mind.“

„Ma usun,“ alustas ema ettevaatlikult, „et sinuga juhtus täna midagi väga traumeerivat.“ Turtsatasin naerda. See oli veel vähe öeldud. Ma olin peaaegu viimased kuu aega väga traumeerivat elu elanud. „Ja ma usun,“ jätkas ema, „et sul oli kindlasti hea põhjus, miks mulle selline lugu välja mõelda, aga päriselus ei ole olemas selliseid asju nagu vikatimehed ja saatuseraamat.“

„See on Saatuse Raamat. Raamat, mis kuulub Saatusele,“ parandasin ma teda. Ta vaatas mind kummalisel pilgul. Ma ei tea, kust ma praegu veel jõudu leidsin, et tähenärijat mängida.

„Sa ju tead, et ma armastan sind, aga...“ alustas ta, kuid ma segasin talle vahele.

„Saatuse Raamatu olemasolu ei saa ma sulle kahjuks tõestada, sest ma pole seda ise ka kunagi näinud.“ Nägin ema silmis rahulolevat pilku. Ma ei teadnud, miks olin ma talle üldse oma elust jutustama hakanud, kui ta mind niikuiniigi ei uskunud. „Seevastu üks vikatimees on praegu siin toas,“ jätkasin ma, sest paar sekundit tagasi oli läbi ukse sisse astunud Karl Heinz Bäcker.

„Kus, kullake?“ küsis mu ema hellalt, nagu räägiks väikese lapsega, kes haldjaid usub ja omale fantaasiamaailmasid välja mõtleb. Ilmselt selleks ta mind praegu pidaski. „Ma ei näe kedagi.“

„Palun tee end mu emale ka nähtavaks,“ palusin ma vikatimeest. „Praegu arvab ta, et ma olen oma mõistuse kaotanud.“

Mu ema vaatas samasse suunda, kuhu minagi. „Ahh, seal ta ongi,“ lausus ta, kuid ma sain aru, et ta teeskles. Tema pilk oli kinnitunud raamaturiiulile noormehest veidi paremal.

„Karl?“ küsisin ma. „Miks sa ennast talle nähtavaks ei tee?“

„Ma ei saa,“ vastas too kurvalt.

„Miks? Mis juhtus?“

„Ma käisin Tornis ja rääkisin Jamesiga,“ vastas ta. Ta vaikis pikalt. „Sa peaksid juba ammu surnud olema.“

Mu suunurgad vajusid alla. Millest see nüüd veel tuli? Kas ka tema oli minu vastu pöördunud? „Mille, kuradi pärast, sa seda veel ütlesid?“

„Ära saa valesti aru,“ püüdis ta asja parandada. „Ma olen tänulik, et sa seda pole, aga sinu elus olek muudab nii paljut. Sa poleks tohtinud oma emale minust rääkida.“

„Mida?!“ Olin rabatud. „Ma tahtsin ainult temaga korralikult läbi saada. Enne, kui see kolmandat korda juhtub. Tundub, et ma tõmban õnnetusi lausa magnetina ligi. Saatus ja Surm vist vihkavad mind.“

„Ei vihka. Seekord oli selleks vägagi inimlik käsi, mis Saatuse Raamatusse kirjutas.“ Tema pilgus peegeldus kurbus.

„Nüüd on see igatahes tehtud.“ Mul polnud vahet, kes mu surma tahtis. Ma ei tahtnud, et ema mind hullumeelseks peaks. „Palun muuda end talle nähtavaks.“

Poiss raputas pead. Ma värvusin näost punaseks. Ma ei teadnudki, kas vihast või piinlikkusest. Astusin paar sammu tema poole, kuid muutsin siis kurssi ja astusin trampides uksest välja. Mõlemad vaatasid mulle ammulisui järele, ema ikka veel vikatimehe kohalolust õndsas teadmatuses.

James seisis üksinda tänaval. Selline siis oligi Brita, tolle surma eirava tüdruku, kodulinn. Mitte kuidagi muljetavaldav. Esmapilgul nagu tüdruk ise: tavaline. Linna kohta oleks ju ka hall ja tolmune võinud lisada, aga tüdrukut kirjeldades oleks see vale mulje jätnud. Sellegipoolest oli Britas midagi... kütkestavat. Nüüd, tüdrukut jälitades, võis James isegi mõista, miks Bäcker teda niisuguse järjekindlusega päästa üritas. Miks ta tüdrukul elus püsida aitas, kuigi tema aeg oli ilmselgelt läbi. Kuid see ei muutnud tõsiasja, et Maailma ja Teispoolsuse vahel valitsev tasakaal oli paigast ära ja Saatuse Raamat valesid täis.

„Mida sa siin teed?“ kuulis ta selja tagant sõbra tuttavat häält.

„Jälgin,“ vastas James.

„Sa ei kavatse sekkuda?“ See oli ühtaegu nii küsimus, kui ka hoiatus.

„Ei.“ Ta ei valetanud. „Ma tahan teada, mis temast saab.“

Kaks vikatimeest vaatasid, kuidas noor tüdruk pisarad silmis mööda tänavat edasi jooksis.

„Sa tegid õige otsuse,“ sõnas James.

Karl Heinz Bäcker hingas teravalt sisse. „Ära raputa soola haavale.“

James raputas nohisedes pead, kuid ei öelnud rohkem midagi. Nad olid jõudnud vana mahajäetud maja juurde. See oli juba lagunemas - osa aknaid olid laudadega kinni löödud, krohv seintelt koorumas. Brita seisatas ühe katki löödud akna ees. Ta lükkas ühest otsast lahti olevad lauad eemale ja hiivas end aknast sisse.

Karl tahtis talle järgneda. James harras tema paremast käsivarrest kinni ja raputas pead. Tema üllatuseks jäi sõber seisma.

Nad ootasid mõne hetke vaikuses. Majast oli kosta lagedatelt seintelt ja tühjadest tubadest vastu kajavaid nuukseid.

„Miks sa ta päästsid?“ küsis James sõbralt.

„Kas sina poleks siis seda teinud?“ päris Bäcker vastu.

Oleks. „Ma küsisin, miks sina seda tegid.“

„Temas on midagi. Mingi trots Saatuse ja Surma vastu. Kui ma teda esimest korda nägin - muidugi siis, kui olin oma esimesest ehmatusest üle saanud, et ta mind näeb - siis oli mul tunne, et nad on Surmaga juba vanad tuttavad. Aga see poleks mul vist takistanud teda surra lasta.“ Ta jäi mõtlikult vait.

„Temas on midagi, mis paneb meiesuguseid temast hoolima,“ aitas James Karli taas järje peale.

„Jah,“ vastas poiss. Puude varjust, kus nad seisid võis näha, kuidas Brita maja rõdule astus. Tema nägu oli tõsine, nagu kannaks ta oma õlul kogu maailma raskust.

„Ja ma armusin temasse...“ lausus Karl Heinz Bäcker.

Samal ajal nägi James justkui aegluubis, kuidas mööda rõdu serva jooksis alla pragu. Ka Karl oli seda märganud, sest tema suust kostis meeleheitliku sosinaga sõna: „Ei.“ Pisarad hakkasid mööda tema põski alla voolama. Ta tahtis maja poole tormata, kuid James haaras tal käest. Sekundi murdosaks välgatas poisi näol meeletu ilme, millele James isegi nime ei osanud anda.

Maja poolt kostus kole kolin ja läbilõikav karjatus. Rõdu, millel Brita ennist seisnud oli, oli järele andnud ja suure hooga maa poole tuhisenud. Karl Heinz ees ja James tema järel tormasid mõlemad vikatimehed sündmuskohale.

Rõdutükkidega koos lebas all maapinnal ka tüdruk, kael veidra nurga all viltu ja roided ilmselgelt murdunud - tolmune ja hall nagu tema linn, kuid mitte mingil juhul tavaline.

Mõlemad vikatimehed vaatasid õudusega maas lebavat surnukeha, kuid nad ei jõudnudki seda kuigi kaua teha. Brita avas ühe silma ja piilus rahulikult oma jälgijaid. Siis avas ta ka teise silma ja tõusis, murtud keha ikka veel maas lebamas.

„Tundub, et ma olen nüüd vist üks teist,“ lausus Brita oma uut tumesinist rüüd vaadates ja vikatit vibutades.

Surm istus oma kontidest tehtud troonil ja kõkutas Maailma poole vaadates. Tal polnud juba ammu nii lõbus olnud.

Inimesed olid ühed kummalised olendid. Nende tegusid juhtivad motiivid olid talle alati mõistatuseks jäänud. Saatus teadis, millised inimesed olema peavad, mis neile meeldib, mida nad kardavad. Surm võis võtta mõne nende seast ja teha temast endale teenri, kuid nii kaua, kuni nende hinged polnud jõudnud Teispoolsusesse, polnud Surmal tegelikult nende üle võimu. Sellegipoolest oli lõbus vaadata, mida nad teevad, kui neile suunised kätte anda.

Ta vaatas taas Maailma poole. Teda huvitas, mida need õnnetud inimhinged edasi teevad, kui Saatust nende tegusid juhtimas pole. Erinevalt Surmast, ei mäletanud Saatus enam, mida tähendas olla maailmalooja ja pärast seda, kui tema õde oli ise ka oma kalli Raamatu juhtnöörid põrmustanud, polnud enam midagi, mis inimesi aitaks.

Surm jälgis, kuidas Saatus Maailmas oma uue rolliga kohanes, mitte midagi mäletades oma sinist rüüd uuris ja kahe vikatimehe poole naeratas. Inimese keha ja mõistus sobisid talle ikka hästi, mõtles Surm itsitades. Ta tõusis oma konditroonilt ja sammus Maailmale lähemale. Nüüd, kui tema õde enam kindlasti tagasi tulla ei saa, olid tal Maailmaga omad plaanid.

Jutt: Kerru mälestused (Anneli Vilbaste)

Mind hüütakse Kerruks ja täna on minu siinse elu esimene päev. Herren ütles, et pean kõik, mida olen näinud, kirja panema, ennegu unustan. Tegelt ei saa ju unustada niisukesi asju, aga Herren ütles, et siinne aeg jookseb teisal, ja sellepärast ei ole kõike seda veel juhtunudki, ja sellepärast ma unustan need asjad ära. Ta räägib väga palju, Herren, mai saa alati kõigest aru, aga ta korjas mu ära, kui mul oli valus ja mu süda läks jäässe. Ja kuigi kirjutamine on tobe, on see ikkagi väike asi, niiet ma teen seda. Vabast tahtest, aga Herreni jaoks. Herren ütles, et ta viib selle, mis ma üles kirjutan, ühte kohta, mida ta kutsub Südameks, ja et siis saab selle Rüütel, kes peab valima oma tee, ja see aitab teda ja ta sõpru. Herrenil on palju imelikke arvamusi, mai usu neid kõiki päriseks, aga see, mis tema minu kirjaga edasi teeb, polegi ju minu asi. Isa ütleb, et on vaja õppida oma tööst lahti laskma. Kui ma väike olin, siis mai saanud sellest aru, aga nüüd ma tean, kuidas see on.

Mind hüütakse Kerruks. Tegelt te juba teate seda. Ma olen 17 aastat vana ja Herreniga sain ma tuttavaks kaks kuud tagasi, kui ma isaga Gorthist oma emakoju In-Digrusse läksin. Mulle tegelt meeldib isa juures rohkem. Kogu süvakoobaste hõõgus ja kivide laul, kullasooned ja Rimini sügaviku mahe vaikus, kui kivid magavad. Mu isa on sepp, üks kolmekümnest, ja vabatmeister, üks kaheksakümnest. Aga oluline on tegelt see, et ta on üks ja ainus vabatmeister-sepp. Ja isegi inimesed teavad, et kui meil öeldakse sepp, siis see tähendab ainult üht. Vabadus tähendab, et ta võib ise tööd valida, no ja tööaega siis ka. Mis tähendab, et minu jaoks on tal palju rohkem mahti kui teistel. Mis tähendab, et ta üldsegi tohtis naist võtta ja mind saada. Ta ütleb, et minul on veel võimsam anne ja et juba selle eest peaks ta olema Gorthi Suurmeister. Aga ma tean, tai hakkaks selleks, kui ka keegi paluks. Minu isale ei meeldi käsutada ega käsku kuulata. Ta ütleb, et see rikub elu seadust. Ja teised sepad sõimavad teda haldjanõhuks, aga isa ainult naerab ja rüüpab oma veini lõpuni ja tuleb koju ära.

Suurmeister annab kogu aeg igasugu ülesandeid, mis teised sepad täitma peavad, et keda õpetada ja millal, ja mis tööd parajasti teha. Ja nad peavad kirjutama pikki aruandeid; need on niisukesed jutud, kus sepp seletab, kuidas ta midagi teha kavatseb ja miks see on hea plaan ja mis ta siis teha kavatseb, kui tuleb välja, et sei jolegi hea plaan. Isa ütleb, et suurmeister on paras pepuork. Kord ma küsisin, kas ork või ork, ja isa vastas, et suurmeistril endal on pepus tuline raudork, mille nimi on Volmut, ja sellepärast ta nii pahur ongi. Mulle tegi see vahepeal kangesti nalja, et suurmeistri pepuorgil on nimi, ja veel sama ühe Vanemaga, ennegu asjast aru sain.

Minu isa ei pea suurmeistri sõna kuulama, aga vahel ta teeb seda. Ta ütleb, et vabadusel ei tohi lasta ka taltsutamatuks kätte minna, sest siis hakkab ta sinu üle valitsema. Isa ei taha, et miski tema üle valitseks, ja ta on Gorthi ainuke mees, kes ei kuulu klanni ega kummarda He Agnit. Mis on ikka väga imelik. Kui ma väike olin, siis ma arvasin, et isa ei kummarda Tuleisandat sellepärast, et siis saab hommikuti kauem magada. Mulle magamine meeldib ja kui ma siin olen, jääb isa alati koju, kuni ma üles ärkan ja siis me sööme koos oma einet: mina odrakakke ja koort ja rammuleent, ja porgandeid ja mangosid, kui neid on. Ja isa seda, mis leeme sees oli, liha ja magusjuurikaid, mõnikord seeni või sibulaid, ja mälub sinna juurde valget või punast krammi. Mulle ei maitse kramm ega liha, isa ütleb, et see tuleb sellest, et ma olen sündinud Päikese All ja mitte kivis. Mul on ka sinised silmad ja sellepärast pole mul siin sõpru. Ei, siin ongi vähe poisse, umbes 6, ja mai hakka sõbraks nende tüüpidega, kes mulle muda näkku määrisid, kui ma väike olin, et mu nahk oleks õiget värvi. Isa ütleb, et omad sõbrad leian ma alles neljandas kümnes, ja võib-olla veelgi hiljem. Ja et mai tohiks kurvastada, vaid peaksin olema rõõmus, sest kui ma praegu üksindusega ära harjun, ei pea ma viiendas kümnes seda enam kohustuslikus korras õppima. Aga mai usu, et Vanematekogu mind Hingeretkest välja jätab. Kõik peavad Hingeretkel käima ja vahel läheb mõni hulluks. Aga isa ütleb, et esiteks ma juba kuulen kivilaulu ja seega mai lähe hulluks, ja teiseks mind ei saada keegi kuhugi, kui ma ise ei ole nõus. Mõnikord ma arvan, et isa usub seda tõsimeeli, sest tema pole Hingeretkel käinud muul moel, kui ainult päästjaid päästmas, aga see on pikk lugu ja ma pean nüüd natuke puhkama.

Mulle tõesti maitseb siinne söök. Isa hoidis oma kakud alati mulle, kui mina saaksin nüüd talle anda paargi sellist kakku. Siis ei sööks tema vist ka iial enam liha.

Nägin Herreni ja küsisin, kas ma pean mingeid kuupäevi või tärneid panema, kui kirjutan, aga tema ütles, et sellel pole tõesti mitte mingit tähtsust. Ma siis ei pane midagi. Pealegi on siin raske aru saada, kas uus päev saabub sellepärast, et ma vahepeal ära väsisin või väsin ma ära sellepärast, et päev sai otsa.

Isa on tuuleisanda usku, keda haldjad ja inimesed kutsuvad Ruhinas ja kivirahvas Tormimeister. Meie omadele Tormimeister ei meeldi, aga isa ütleb, et tema on kõige rohkem ehtne. Ainult Päike on veel võimsam, aga Päikest hoiab isa niigi meeles, teda ei peagi eriti mäletama. Päikese väe loomine on isa töö ja ta on selles nii hea, et isegi Suurmeister oma pepuorgiga ei tohi tema tegemistesse sekkuda ega teda käsutada, sest Kuningas Hymtr ei luba.

Oli 1. augusti südapäev, kui mu isa mind hüvastijätuks kivilaulu kuulama viis, järgmisel päeval pidin minema tagasi In-Digrusse ema juurde. Ma armastan muidugi oma ema, aga isaga on palju lõbusam, tööd tuleb vähem teha, ja need tööd on huvitavamad (näidake mulle noort kivilast, kes vabatahtlikult näiteks tuba koristab või nõusid peseb! Aga kuidas oleks kalliskivide otsimise, koopamadude jahtimise või lõõtsatõmbamisega tõeliselt vinge sepatöö juures?). Ma muidugi kaevasin küüned kivvi, aga isa ütles, et ma pean emale appi minema. Mis tähendab tavaliselt, et ema läheb välisreisile ja mind pannakse maja hoidma. See on tore töö, mulle tegelt meeldib üksi kodus olla. Ja no ega ma saagi miskit teha, kui isa ja ema milleski kokku on leppinud.

Kivide laulu olen kuulnud nii kaua, kui end mäletan. Ma olin kolmene, kui mu ema isa juurde Gorthi kolis ja minu kaasa tõi. Seni olin isa näinud ainult meie In-Digru kodus, uhkes valges kivimajas keset päikselist aeda. Isa tundus seal alati kuidagi kohatult kohmakas ja liiga lühike, nagu lapikuksvajunud odrapäts. Mäletan, et esimest korda narris mind meie oma koduabiline. Võib-olla see polnudki tema meelest narrimine, kui ta ütles, et minu ema on nagu rosmariinioks ja isa nagu lehma-kook selle kõrval. Ma pole siiani kordagi lehma-kooki saanud, aga see ei kõlanud nii, nagu oleks see hästi mõeldud. Mu ema on tõesti pikk ja sale. Aga isa tundus õiget mõõtu olevat alles siin, Gorthis. Kui kohale jõudsime, oli juba öö, mäletan, et ärkasin selle peale üles, et mu pea sees kumises ja kõrvad valutasid. Hakkasin muidugi nutma ja tuterdasin ema otsima, aga isa oli juba kohal, võttis mu sülle ja viis uksest välja. „Ema magab,” ütles ta, ja mina lõugasin, kuis jaksasin. Isa küsis üsna üllatunult, kas ma kardan või mul valutab kuskilt, et ma ei maga, ja mina huilgasin, et kivilane ei karda kunagi, aga keegi ei saaks magada niisukese kellalöömise ajal. Ma olin ju üsna rumal ja üsna pisike. Ja ma olin ühe korra kuulnud In-Digru suurt häirekella, mida löödi Handu viljapõlengu ajal. Isa vaatas mind, mul jäi sellest nutt kurku kinni, ja ütles: „Ole tasa, siis see ei tee haiget. Kuula, selles on ilu. See on kivide laul.” Hiljem ütles isa, et kui tai joleks just lugenud raamatut Meister Lukupuust, kus too võrdleb kivide laulu kellahelinaga, ei oleks ta selle peale tulnud, et ma võin kivilaulu kuulda ja selle pärast niimoodi endast väljas olla. Keegi ei kuule kivilaulu enne, kui pole vähemalt kolm kümmet kätte saanud. Ja need on ka rohkem legendid, kui päriselt teada lood. Aga just nüüd, kui käisime viimast korda Riminis, ütles isa, et ta kuulis ühest lapsest, kes on hull, ei söö ega maga, ja Vanematekogu tahab ta ära viia ja põlduriks anda (see on kõige hullem asi, mis kivirahva seas juhtuda võib), aga isa tahab ta korra siia tuua, sest äkki ta kuuleb ka kivide laulu, lihtsalt ei tea, mis see on, ja kardab, nagu minagi kartsin. Ma olen väga uhke oma isa üle, et ta on nii tark ja hea, ja ma mõtlesin, et kui see laps kuuleb ka kivilaulu, siis saab äkki temaga sõbraks olla. No mai tunne ennast üksi pahasti, aga mõni sõber oleks ikka vahva.

Hiljem, kui ma olin juba kaheksane ja ema isa juurest ära läks, oli neil kole tüli, kus mina peaksin kasvama. Ema kodu poolt, et seal mul on lootust omasuguseid leida ja koolis käia, ja mulle ju tegelt meeldib Päikese All. Aga isa arvas, et kui ma kuulen kivide laulu, siis kuulun ma siia. Ema küsis minult, mida ma tahan, aga mina tahtsin mõlemaid. Lõpuks andis isa järele ja lasi mu ära viia. Kui ma hiljem küsisin, miks, tai vastanud, aga nüüd ma tean – ema ütles – et ta ähvardas isa Vanematekogu ette viia, ja siis oleks mind kolmanda kümneni ema juurde mõistetud, sest nii on meie pool kombeks, kui tegu on mudilastega ja asi läheb vaidluseni. Isa oleks saanud mu enda juurde, ütles ema, ainult siis, kui ta oleks vanematele öelnud, et ma kuulen kivide laulu, siis aga oleks mind jälle 100 aastaks tema juurde määratud, arvatavasti väljaskäimakeeluga, aga tema tahtis, et mul oleks vabadus tulla ja minna. Niisiis viis ema mu kaasa, aga kahe aasta pärast jäin ma täitsa haigeks ja hirmust, et ma suren, leppis ema mu isaga ära ja tõi mu talle külla. Ma olin vahepeal õppinud lugema-kirjutama ja veel muidki asju. Aga mai tahtnud õieti midagi. Mul oli nagu külm tükk rinnus ja see ei kadunud isegi kõige kuumemal suvepäeval. Kui ma isa juurde jõudsin ja jälle kivide häält kuulsin, siis sulas see tükk nagu võluväel ära. Muidugi sain ma terveks. Ema ütles, et ta oli nii õnnelik, et lubas endale, et ei nõua mind iialgi enda juurde tagasi, pea-asi, et ma enam haige poleks. Aga isa ütles, et kui ma tean ja tohin igal ajal tagasi Gorthi tulla, siis teeb Päike mulle ainult head. Sestpeale ma elasingi paar kuud kuni pool aastat emaga ja ülejäänud aja isaga. Mulle meeldib ka tuul, mis keerutab kuivas rohus, ja küpsevate mangode hõng ja mere hääl öösiti, kui tuul laineid silitab. Ja üksi kodus olla on eriti vahva. Ma võin kaua magada ja öösiti lambivalgel lugeda (meil on uhke tulikullast lamp, mille isa emale kinkis, kui ma sündisin) ning juua palju piima. Mulle maitseb piim.

Ma pole just palju edasi jõudnud, aga Herren ütleb, et Rüütlile võib ka sellest kasu olla, et ta teab, kes ma olen. Niiet kirjutagu ma rahulikult.

Ma õppisin isa käest, kuidas kivide laulu kuulata. Kõige tähtsam on ise hästi vaikne olla. Mitte seda, et ei tohi rääkida. Hoopis sinu sees on üks koht, mis on alati vaikne. Isa ütleb selle kohta „hinge pesa”. Ja kui sa kivide häält kuuled, siis kui sa oled oma hinge pesas, siis sa saad sellest aru, kuigi seal ei ole sõnu ega pilte nagu tavalistes lauludes. Herren ütles mulle, et kivide laulu pärast ma olingi elus, kui ta mu leidis ja siia tõi, sest kivide laul, tuleb välja, teeb sind mõne asja vastu hästi kõvaks ja mõne asja suhtes jälle hästi pehmeks. Näiteks kivilaulu enda suhtes pehmeks. Ma nutsin, kui ma Riminist välja tulin, ma nutan alati, kui ma sealt tulen, aga keegi ei julge teha ainukestki märkust, sest mu isa on nii suur meister ja äkkvihaga. Vahel on hea, kui su isa on võimas, aga ei narri sind, sest siis ei tohi ka keegi teine seda teha. Vahel ma mõtlen ka, et äkki teised arvavad, et isa piinab mind seal Riminis ja kasvatab minust mingit eriti kõva tulikullameistrit ja kivikuulajat. Et nad sellepärast ei ütlegi midagi. Varem see mulle pähe ei tulnud, aga hiljuti sain tuttavaks ühe Glee poisiga, kelle isa on suur sõdalane ja treenib teda tugevaks sel moel, et peksab teda igal õhtul piitsaga, sunnib tulel käima ja näljasena jooksma ja muid õudusi. Poiss on sellest mitu kaebelaulu kirjutanud. Üks neist oli minu käes. Kui isa teaks, et ta üldse kirjutada oskab, tapaks ta tema vist ära.

2. augustil asusime teele. Mulle meeldib ka Gorthis rännata, sest siin on tegelt palju huvitavat ja isal on palju sõpru. Mai mäletagi, mitu korda me oleme isaga niimoodi läbi Gorthi rännanud. Iga kord on isal mõni uus koht varuks, mingi uus tee, sest isa ei salli, kui peab kogu aeg sama teed käima. Ta kaevas oma töökotta viis uut rada, lihtsalt selle pärast, et saaks tihemini rada vahetada. Ja ta ostis endale päriseks kogu selle maa ega luba kellelgi sealt rubiine kaevandada. Mitte kadedusest või ahnusest, vaid talle meeldib teada, et rubiinid on seal raja ääres.

Seekord läksime Ülemiste koobaste kaudu. Kunagi ammu, kui ma olin alles väike, käisime sealtkaudu, aga viimasel aastanädalal ma polnud sinna sattunud. Isa rääkis, et meie ürgkodus Dirn-Cortis on igal pool niisukesed valgusšahtid. Päike paistis peale ja päevavalgus tundus uus ja huvitav, isa ütles, et see tuuakse peeglitega siia alla. Aga eriti ilus tundus sealne öö. See on valgem kui väljas, sest tulehõõgus valgustab käike, aga samas ikkagi pime. Ja soe ja pehme. Väljas tundub öö valgus mulle alati külm, isegi lõkke ääres. Ütlesin isale, et see on nagu öö hinge pesa, ja isa kallistas mind. Pärast seda, kui esimene kümme täis sai, isa mind tavaliselt ei kallista. No ainult sünnipäeval ja kohtumise ja lahkumise päeval.

Päris kupli all Hidris elab isa sõber Punahabe. Naljakas on see, et ta vanemad ei saanud ju teada, et tal kasvab punane habe, aga ikka panid talle niisukese nime. Punahabe on peeglimeister. Tal on klaasissepa meistritunnistus, aga ta teeb ainult peegleid. Siin üleval läheb neid palju vaja. Aga temalt tellivad peegleid ka suured kuningad ja maagid ja haldjadki. Ja parajasti oli ta valmis saanud suure tellimuse ühte meretemplisse Adelaides. Haldjatele. Need olid hõbepeeglid, safiiridega raamides ja mustast puust tagapooltega. Ma nägin, kuidas neid sisse pakiti, ja siis pidime veidi aega ootama, et kandjaid leida. Isa ütles, et kui kõik on meistrid, siis juhtub alatasa, et pole kedagi, kes süüa teeks või nõusid peseks või asju tassiks, aga Punahabe teadis rääkida, et kõik kandjad on ametis Lõunasaare kuninglike tellimuste täitmisega, sealsel kuningal tuleb juubel ja samal ajal ka Turmapullide Pidustused ning kuningas oli tellinud oma paleesse uued lambid ja turmapullide juurde uued tulikullaga tõkked. Isa ütles, et see ei lähe läbi ja ükski meister ei anna tulikulda selle tarvis, et kedagi piinata, aga Punahabe ütles, et kuna turmapull olevat deemonlik pimeduseolend, siis on preester loa andnud ja kuningas ning Vanematekogu kaaluvad seda tööd. Minu isa ütles, et temale sellest küll ei räägitud, ja Punahabe ütles, et tema teab ka seda ainult oma venna käest ja isa ja mina ei tohi kellelegi öelda, kust me seda kuulsime ja et vabatmeistreid ei pühendatagi sellesse asjasse. Isa ütles siis, et tuleb ikka lasta omale rõngas ninast läbi ajada ja Vanematekogusse istuma minna, siis ütles Punahabe, et ega seal üksi ikka miskit teha saaks ja kuningal on viimane sõna, ja et tema meelest on see ka vale, kuigi ta tulikullast suurt ei tea. Aga et vähemalt isa tehtud tulikulda nad ei saa selleks kasutada ja olgu isa õnnelik sellegi üle. Isa pobises veel miskit selle kohta, et kui tal on see rõngas ja ta on Vanematekogus, siis on ta ise ka paras turmapull, ja meie Punahabemega naersime, aga isa ei muianudki. Õhtul lugesin natuke turmapullide kohta, aga seal oli igast jama, ja siis ma kuulasin kivide laulu ja jäin magama. Kivid laulsid natuke nukralt, nagu oleks neil ka kuskil keegi vangis ega loodaks iial-iial valgust näha. Mõtlesin hommikul, et see oleks nii imelik, kui mina elaks kogu aeg siin ega käiks iial-iial väljas. Aga ma tean, et siin on palju neid, kes ei käigi ja neil pole viga midagi. Kui ma sellest Punahabemele rääkisin (isa oli hommikusööki küttimas), ütles ta, et see tuleb sellest, et nemad ei ole sündinud Päikese All. Et nad ei tea. Ma ei teadnud, et Punahabe oli sündinud Päikese All, nüüd sain teada.

Veetsime Punahabeme juures ligi kaks nädalat ennegu kandjad tulid. Punahabe oli lubanud koos meiega In-Digrusse tulla, niiet asusime siis koos teele. Kunagi seal esimese ootenädala keskel, vist 7. augustil läksime isaga ülemisest väravast välja küttima. See on väga salajane värav ega tea sellest keegi peale mõne kivirahva jahimehe. Mulle ei meeldi küttida, aga lume peal polnud ma kunagi käinud, ainult jää peal natuke siis, kui koolis seda õppisime. (Ma olen käinud kahes koolis, Glee Õpitoas ja In-Digru kivirahva koolis, aga mulle ei meeldinud In-Digru kool ja Glee kool jääb nii isa kui ema kodust liiga kaugele, et asjast asja saaks. Meil pole ka koolikohustust nagu vaesematel inimlastel siin-seal olevat). No ma tahtsin lund näha ja katsuda. Punahabe ütles ka, et seal väljas on väga ilus. Niimoodi siis läksimegi. Isale meeldib jaht. Ta ütleb, et see on ausam kui kanu tappa. Minu meelest pole vahet, keda tappa. Ja mulle ei maitse ka sokuliha. Ma läksin hoopis teist teed üsna kõrgele. Päike oli silmipimestav ja mul hakkasid kõrvad kumisema pea-aegu sama moodi nagu üle pika aja kivilaulu kuuldes. Seal oli päris vaikne, aga äkki tõusis suur tuul ja uhas must üle. Taevasse tulid paksud pilved ja lumi sadas vaikselt igale poole. Ma vaatasin seda, isegi ei pannud tähele, et on nii külm. See oli nagu vaadata viljakõrre kasvu, iga hetk tuleb midagi juurde, aga sai näe seda tegelt õieti enne, kui oled päevaks ära käinud. Isa ütles pärast, et mul oli lumelummus olnud, et ma oleks võinud surra. Cram-Loos pidi seda vahel juhtuma Seisjatega, kui lumi sajab ja on väga vaikne. Ja et Seisjad kuulevad ka kivide laulu. Mai tea, kas need asjad on omavahel seotud. Isa ütles veel, et Cram-Loos ei sunnita kedagi Hingeretkele, sest muidu oleks Cram-Loo juba ammu tühi nagu legendide Khar-Gošš. Istusin seal tegelt kaks päeva. Kõik otsisid mind, aga leidis mu hoopis Herren. Mai tea senini, kes ta tegelt on. Tol hetkel tundus ta nagu haldjalaps, minust tükk maad pikem, aga kiitsakas ja kuldsete juustega, mis kollase punutud kübara alt välja turritasid. Habemeta. Seljas mingi roheline jakk ja pikad püksid. Paljajalu. Mai tea, kust on saanud alguse legendid, et haldjad ei jäta lumele ja liivale jälgi. Ma tean, et jätavad, no liivale vähemalt, seda olen ise näinud, ja lumi on ometi palju kohevam kui liiv. Aga see tüüp tuli üle lume ja mingeid jälgi tast ei jäänud. Ta nagu kõndis lihtsalt lume kohal. „Mina olen Herren,” ütles tüüp. „Kerru,” ütlesin mina. Vaikus meie ümber kestis edasi, aga äkki ma sain aru, kui kohutavalt külm mul on. „Sa pead sisse minema,” ütles Herren. Nagu ma ise ei teaks. Vaatasin ringi, aga kusagil polnud mingit rada, ja mai teadnud, kust ma olin siia roninud. „Näita teed,” ütlesin Herrenile ja tänasin õnne, et mu isa oli mulle seletanud, kuidas mitteteadmine ei tähenda rumalust, aga mitteteadmise mitte tunnistamine küll. Herren astus ees ja ütles, et ma kohe kaasa ei tuleks, et ta peab kontrollima, kas see, kust tema ronib, ka mulle sobib. Arusaadav, ma olin pealtnähagi oma kolm puuda temast raskem, ja siis veel see asi jälgede puudumisega. Herren ütles ka, et ma võiksin minna ja vaadata meister Mndloni töökoda. Et mu isa kindlasti tahaks ka teda näha. Jätsin selle meelde. Mndlonist on kõik kuulnud. Ta on nii kuulus ravitseja, et isegi Suurkuningas tahaks teda enda õukonda ja usuks siis, et surm on võidetud. Aga Mndlonil on isa jutu järgi „väike kõll küljes” ja sellepärast ta elab siin. Herren juhatas mu väravani, jooksin seal isale otse sülle. Isa ütles pärast, et ma oleks nagu maa seest välja karanud. Mul oli muidugi külmetus ja vunts härmas, aga isa poleks minuga muidu ka riielnud. Tema pole selline mees, kes oma mure vihaks põletab ja siis sulle näkku puhub.

Punahabe oli alguses Mndloni käikude kaudu mineku vastu, aga isa oli minu poolt ja mängis selle osavalt välja, kuidas haldjatele (keda Punahabe tegelt ei salli) tulebki ninanipsu teha, pannes neid tublisti ootama. Siis oli Punahabe kohe haagi tegemisega nõus, pealegi on Mndlon tema sõber ka. Enamik isa sõpru on ka omavahel sõbrad.

Mndlonil oli väga hea meel meid näha. No ja ta ütles ka, et tal on hea meel minuga tuttavaks saada.

Ta näitas mulle oma suuri istandikke, seal oli mitut sorti ravimtaimi ja siis veel mõnesid maitsetaimi. Mulle meeldib ingver ja mul pole ka midagi igasugu roheliste kastmete vastu, aga mu isa ei armasta vürtsitatud toitu. Ta ütleb, et see meenutab talle liialt seda paska, mis ta pidi sõjaväes sööma. Mu isa oli kolm aastat Dirn-Gorti sõjas. Tai räägi sellest üldiselt kunagi ja mina ei küsi ka. Meil on kombeks jätta teine rahule, kui see vajalik tundub. Isa on öelnud ainult seda, et orgid tapsid 20 kivimeest, külm võttis 40 ja nälg või kõlbmatu toit 60 igast 200-st, mis mäe alt välja marssis.

Mndlonil oli hiigeltellimus mõttetute (tema sõnul) parfüümide peale kuskilt Kullamaalt. Ja kuningas oli just käskinud tal vähetuntud mägitaimede aia likvideerida ja igase roosi, nelgi, lavendli, kannikese ja liilia alla panna. Ta oli üsna tige. Vabatmeistrina on tal muidugi luba keelduda, aga kui ta kuninga käsust lahti ütleb, siis palub kuningas tal väga viisakalt oma aed mujale rajada ja annab tema maa muude taimetarkade hoolde, sest lillede kasvatamisega saavad nemad ka hakkama. Mis tähendab, et ta jääb ikka oma aiast ilma. Ta ongi juba otsustanud kuninga palvele vastu tulla ja hiljem esimesel võimalusel aiaalune maa päriseks osta. Minu isa näiteks võib oma sepikojaümbruse niimoodi kinni panna, et hiir ka ilma tema loata sealt läbi joosta ei tohi. Muidugi polnud Mndlonil kahju sellistest taimedest nagu ruut (mis taime nimi üldse on ruut) või rass, aga tal on siin ka üks tõesti haruldane taimepesa, mille Cram-Loo Tarrask talle saatis (see pole loom, tal on lihtsalt niisuke nimi), ja seda ta juba üles ei kisu.

See oli siis 20. augusti paiku, kui meie Mndloni juurest tulema hakkasime. Olime jõudnud Tähekoopasse (siit viivad teed igasse suunda laiali), kui tuli sõnumitooja, kes kutsus isa kõrvale. Ma nägin, ehkki ei kuulnud, et isale ei meeldinud see sõnum. Lõpuks käratas isa, et tema mõtlemise aeg on tema enda määrata ja tuli meie juurde tagasi. Ta ütles, et kuna mina lähen välja, siis ei saa ta mulle sellest rääkida, aga et need olid kurilinnu uudised, mis ta sai. Ja olevat vaja minna läbi maalinnast. Mis tähendas, et ta peab minema kuninga või vanematekogu ette. Aga tai tahtnud mind sinna viia, ja mina ei tahtnud ka sinna minna. Miskipärast oli mul kogu aeg tunne, et seal varitseb mind miski vastik asi. Isa oli kord öelnud, et see on koht, kus võim valitseb vaimu. Ja et ta isegi seal hea meelega ei käinud, siis olime kokku leppinud, et kuna ma viienda kümne ajal niikuinii pean kuninga ette astuma, pole meil tarvis enne sinna nina pista. Isa ütles veel, et kui torgid sämpmardikat, saad paised, ja et ärme siis torgi. Küsisin, kas need on tööga seotud uudised, ja isa ütles, et on küll.

21. augusti keskpäevaks olime välja mõelnud plaani, et mina lähen peeglimeister Punahabemega edasi, isa teeb haagi kuninga juurde ja tuleb meile järgi, ja kui me ka jõuame Gleesse enne tema tulekut, siis ootan ta seal igal juhul ära, ennegu emaga kaasa lähen. Mul on Glees paar sõpra, niiet olin selle plaaniga päris rahul. Isa läks õhtul ära ja meie asusime järgmisel hommikul Glee poole teele. Enam me aega ei viitnud ja 1. septembri õhtuks olime Glees. Kuigi ma lausa ei muretsenud, olin ikka kuidagi ärevil. Teel oli kuulda suurte kaubavooride liikumisi, mis sügise hakul on tegelt tavaline, aga no nii suuri kaubakoguseid pole mina enne näind. Seal oli uskumatutes kogustes tulikulda, meistrimärgid peal, ja muidugi tavalist kulda Lõunasaartele, juba ka taimesaadetisi Kullamaale ja hiiglaslik kalliskivilaadung mingile Suure Maa alkeemiameistrile, kelle nime mai mäleta. Vastutasuks tuli nahku, toidukraami, luud ja muidugi olid kõik kohad Glees täis diplomaate, kes sõlmisid sidemeid ja lepinguid ning valvasid kaubanduse järele. Meie kuningas ostis hiigeltüki Ristisaarest koos sealelavate inimestega ning lapsed (minagi oleks võinud) lausa suplesid haruldastes maiustes nagu mesi, datlid ja magus haldjaleib. Tõepoolest, nii suurt edu polnud meie kaupadel varem iial olnud. Olin ikka kuulnud (ema käest peamiselt), et meie kaubad on inimeste jaoks liiga kallid. Nüüd tundus, et see pole nii. Punahabe andis oma peeglid ära ja mul oli haldjatest isegi kahju, sest nad nägid räsitud välja. Pikk ootamine oli neile muidugi kurnav. Niipalju kui mina tean, on haldjarahval kogu aeg vaja midagi teha: laulda, tantsida, midagi uurida, maalida, nikerdada, plahvatusi korraldada... Nad ei saanud meie linnas peagu liikudagi. Linn rahvast täis ja haldjate liikumiskeeld veel lisaks. Aga kõik need inimesed ja (oh seitsmene kivi!) isegi poolorgid ajasid omi asju ning tögasid neid. Lisaks veel suured kõrtsitasud. Need tegid isegi Punahabemele tuska. Pärast kuulsin, et ta jättis peeglite hinnas 10 000 kulda alla, sest tal hakkas haldjatest kahju. Ja tema ju ei armasta neid muidu sugugi.

Pean rääkima nüüd sellest, miks mulle kogu melu pooltki nii põnev ei paistnud, kui oleks võinud arvata. Esiteks igatsesin muidugi isa taga. Tavaliselt mai mõtle ema peale, kui olen isaga või isa peale, kui olen emaga. Aga nüüd mai saand korralikult hüvasti jätta ja tundsin isast puudust. Juba poolel teel hakkas üldine eufooria mulle hinge peale. Kui oled nukker, siis ei taha, et keegi sind kogu aeg müksib ja hõissa karjub. Paar päeva enne Gleed pidime ööbima tänaval, sest mingi kaupmeeste seltskond oli kogu võõrastemaja hõivanud ja ühelgi meie tuttaval polnud kodus vaba nurka, kõik oli täis. Mulle hakkas tunduma, et Rimini on päris tühjaks jäänud, isegi joodik-Klark oli siia tolgendama tulnud. Ja paraku ka tema kolm poega, minu kõige vihasemad vaenlased Riminis. Nad on kõvasti minust suuremad (vanemad muidugi ka, nad käivad kolmandat kümmet), ja kakluses vilunud. Olin kasvatanud mitu aastat paksu nahka nende vastu, aga seekord suutsin vaevu kaks ringi vastu pidada. Need junnid rääkisid, et mu isa töökoda hakkab kuuluma neile, sest tulevad ümberkorraldused ja kuningas ise on asja käsile võtnud. Ma tean, et see oli vale, aga sel hetkel ma lihtsalt ei mõelnud. Ma pidin ründama ja ma tegin, mis nad tahtsid – ründasin. Mõne aja pärast rippusin pea alaspidi Ayna jõe kõrgel kaldal, nägu mudaga koos, ja kuulasin arutlust selle kohta, kas ma tahan surra püksata või habemeta. Ma teadsin, et nad ei lase mind lahti, aga ma teadsin ka, et nad on võimelised mind raseerima või mu püksid ära võtma, et siis vaadata, kuidas ma linna lähen ja kõik minu üle naeravad.  Nad olid juba kokku leppinud, et nii habe kui püksid, sest surnul pole kumbagi vaja, kui üks hele vilin nende tähelepanu tõmbas. Üle künka tuli hüpeldes ja keereldes päevakera. Vandudes vinnas Jõrm Kümmemeest mu serva peale ja kõik panid jooksu. Nii nad ei näinudki, et kera kannul hüples kleenuke kogu rohelises kuues ja edevas kübaras. Tüüp kustutas tule ja pistis taskusse. Tasku isegi ei punnitanud. „Sa pead rahulikum olema,” ütles ta. Nagu ma ise ei teaks. Istusime sinnasamasse lõheservale ja kõlgutasime jalgu. „Kas sa tead midagi mu isast?” küsisin. Miskipärast uskusin, et ta teab, ja ongi selleks siin, et mu isast rääkida. Mul hakkas külm. „Ei,” vastas Herren. „Ma olen siin sinu pärast, muud mai tunne ja kuningakotta mind ei lastakski. Ma tahan sulle öelda, et hoia silmad lahti. See, mis sünnib, pole tavaline äri.“ Istusime veel mõnd aega. Herren on imelik, aga head moodi imelik. Mul ei olnud temaga piinlik olla. „Mine Punahabemele appi,” ütles ta äkki. „Tal on sind vaja”. Lidusin midagi küsimata mööda käiku minema. Jõudsin just parajaks ajaks, et püüda kinni üks kukkumahakkav peeglikast ja kohe, kui selle käest panin, nägin, et Punahabeme seanahast ärimapp oli visatud lõkkesse. Tõin selle välja. Punahabe kiitis mind kõige tublimaks piimavuntsiks ja asi sellega. Kuidas tüli tekkis, mai saanudki teada, aga selles oli kindlasti osa purjakil kambal, kes meie lähedal pidu pidas ja kuulutas, et meistritele allumine on hallide asi, aga vaba hing peab ise saama sama võimu nautida, mis meister. Meistrid olevat pugejad ja hallid olevat nende... siis tuli nii ropp sõna, et isa ei lubaks mul seda isegi mõelda.

Kui Punahabemele rääkisin, mida junnid mu isa kohta ütlesid, ei hakanud ta naerma, nagu ma lootsin, vaid põrnitses ringi vaadata ja urises. Kui Gleesse saime, ütles ta, et oli kuulnud halbu asju Rimini kohta ja mina pidagu suu kinni ja kõrvad lahti.

Glee kõige suurem häda on veepuudus. Ayna jõgi on selles kohas juba sogane ja allikad suudavad küll joota tavalise hulga, aga mitte seitsmekordset rahvast. Õnneks tuli sisse ka veevoore, mõnedki neist tasuks kaupade eest, ja muidugi veini. Punahabe ei armasta üldse veini ja mu isa joob ainult peekrikese igal turupäeval, aga ema on mul juba ametikohustuste tõttu üsna oskuslik alkoholipruukija ning ta on ka mulle õpetanud, mis on hea vein ja mida teha halva joogiga. Mulle maitseb piim. Piima oli meil nüüd muidugi ka, aga vein ja kümmel käisid sellest üle. Neli päeva pärast kohalejõudmist, haldjad olid siis juba läinud, juhtus, et kahekümnene veevoor (10 vankrit, igal ees 2 härga) jäi linnavõlvi all toppama. Miski ehmatas ühte härga ja see hakkas möirgama ja kõik härjad hakkasid jooksma. Kümmekond linlast sai kohe surma ja vaadid läksid veerema, niiet kogu vesi (Punahabe ütles, et 120 kanti) voolas rõõmsasti mäest alla. Ma nägin, mis seda härga ehmatas. Tal tekkis kõhu alla nii umbes kämblalaiune haav. Ma nägin, kui see tekkis, aga polnud midagi, mis oleks võinud selle tekitada. Pärast saime teada, et haavu oli veel teistelgi härgadel ja Torrim ütles, et nad tegid üksteisele joostes ja kukkudes viga, aga see pole tõsi. Ma ise nägin. Me käisime Punahabemega isegi linnavahtide ülema juures, sest tema vähemalt uskus mind, aga Torrim ütles muud ja vahid usuvad teda, sest tema on siin ülemtohter. Mäest allajooksvad ja -veerevad härjad tekitasid kaose järgmises veevooris ja siis veel järgmises, niiet nüüd olime kuival. Jõime piima ja kurtsime rasket saatust, et tuleb homseni vastu pidada. Sel hetkel oli veel naljakas.

Õhtul läksin ma selle peale välja, et keegi nagu ümises. See polnud kivilaul, aga kivilaselaul ka mitte, ja mind hakkas asi huvitama. Hiilisin tasakesi trepist alla (nagu kõigil kõrtsidel, on Pillis ka suur kaldtee tünnide veeretamiseks ja päevaseks käimiseks ja peenelt kaeverdatud isandatrepp, kustkaudu käivad suurte pakkideta mehed ja mille uks on öösel lahti. Isa ütleb, et isand on ikka see, kes ei pea oma elamist kaasas tassima ja mahub sellepärast kitsast uksest läbi, aga kui sa õhtul hilja kõrtsist lahkud, siis sul järelikult pole enam mingeid asju, ja siis sa ka mahud isandauksest käima. Mulle tegi see alati nalja, sest isa on igal juhul isand, aga tema taskud punnitavad alailma, niiet tema peaks alati vaadiuksest käima). Trepi kõrval oli väike lohk ja seal ügises üks umbes minuvanune poiss. Siis ma saingi tuttavaks Dirkiga, kelle isa on suur võitleja Kraken Kivipõlv, kes oleks väärt kogu vihkamist, mis maailmas olemas on. No ma tõin talle piima ja kutsusin teda sisse, aga tai tahtnud tulla. Kolasime siis niisama mööda õuesid ja Dirk rääkis oma isast ja laulis mulle ühte laulu, ja mina rääkisin talle natuke oma isast, aga mitte palju, sest mai tahtnud, et ta arvaks, et ma hooplen, kuigi kõik oli tõsi, mis ma rääkisin. Ma tegelt üldse ei valetagi. No valetan hästi harva. Isa ütleb, et vale on nüri kirka: kivi ei võta, aga kui ette ei vaata, võtab käe.

Ma arvan, et Dirk oleks olnud mu esimene sõber. Ei, Dirk oligi mu sõber. Lihtsalt mei saanud kuigi palju koos olla, aga sõbra sa tunned ju kohe ära, kui sa temaga rääkima hakkad. Isa pani ta kõvasti rakkesse. Ma oleks varem igal juhul arvanud, et on vahva olla vinge sõdalase poeg, aga pärast seda, kui Dirk mulle oma isast rääkis, ma küll nii ei arva. Tegelt on väga kurb, et Herren Dirki siia tuua ei saa, aga ta ütleb, et Dirk läks magama kivisse nagu aus kivilane ja tema ega keegi teine ei saa teda sealt ära võtta.

Ülejärgmisel päeval, siis 6. septembril, saatis mu ema sõna, et toogu isa mind ise linna, sest tal pole mahti vastu tulla. Kujutasin ette küll, mis möll all In-Digrus käib, ja mul hakkas tõsiselt kahju, et mai saa lihtsalt isaga Riminisse tagasi minna. Ma vist polegi öelnud, et mu ema on Maaisanda preester, ülempreester In-Digru maatemplis ja ühtlasi suhtehoidja inimeste kohalike templitega. Isa ütleb ikka, et kui ta emaga sõbrunes, oli ema laulev druiid, kuldsirbi ja hõbedaste mõtetega, nüüd aga olevat ta poliitik kuldsuu ja hõbekõriga. Emale vist meeldib palju rännata ja kõiki õpetada, mind ta küll õpetab alati suure rõõmuga. Aga ma tean, et suhtehoidja ametit peab ta tegelt sellepärast, et meil Kaevandustes ega Kivilastekodades pole kedagi, kes seda ligilähedaseltki nii hästi suudaks. Teadsin, et pean emale appi minema, aga tahtsin ka isa ära oodata. Niisiis saatsime teate vastu, et ma pole veel isaga hüvasti jätnud, aga tulen kohe, kui saan.

8. septembril algas linnas eriti uhkete sügispidustuste aeg, alkoholi voolas ojadena ning prassijaid olid kõik kohad täis. Punahabe tegi ettevaatlikult juttu, et tema peab minema tagasi, ja mina peaksin minema ema juurde. Lõpuks ostsime salakõnesid ja proovisime isaga rääkida. See oli hirmutav. Nagu oleks püüdnud rääkida sealsamas linnaplatsil ühest otsast teise. Kuulasin tükk aega, mu isa peas on alati väga vaikne ja rahulik, ja natuke ümisev. Aga seal oli nüüd väga segane. Kas see oli üldse minu isa? Punahabe ei osanud midagi arvata. Sain aru, et ta on väga mures. Siis rääkisime emaga, ja ta oli nõus mind veel natukeseks Gleesse jätma, kuni ma isaga rääkida saan. Ema teab muidugi, et isaga saab rääkida ka In-Digrust, aga mul on Glees lootust isa ka näha, ja sellepärast tai käinud väga peale, et ma alla tuleksin.

Vahepeal olime Dirkiga koos, mängisime ja käisime niisama ringi. Dirk tutvustas mind oma isale, ta isa oli täitsa tavaline suurt kasvu kivilane, aga Dirk on kleenuke isegi minu emaga võrreldes. Mina olen isa moodi jässakas ja minu isa on kuulus ka selle poolest, et ta kord kõrtsikakluse niimoodi lõpetas, et kõik seitse võitlejat raevuhoos laelühtri peale viskas ja lubas nad seal ära praadida, kui nad aru pähe ei võta. Isa vihastab kergesti küll, kui selleks põhjust antakse, aga selle kohta ütles ta, et tal oli vaja lüüa üks kord ja kõvasti, muidu oleks pidanud sada korda vähehaaval nokkima. Ja et siis jäeti tema edaspidi rahule. No see on tõsi ka, keegi ei nori minu isaga ega isa kuuldeski. Mul on hea meel, et Dirki isa vist arvas, et mina olen ka selline karm kivilane, kelle habe on traadist ja kingad kivist. Igatahes oli tal hea meel minuga tuttavaks saada ja ta lasi ka Dirkil minuga väljas käia, et Dirk minu käest rohkem meheksolemist õpiks. Igaks juhuks ma siis ei ütelnud talle ka midagi, mis nii mehine ei ole, ja oma piima jõime Dirkiga salaja, sest ta isa tahab, et poeg jooks ainult õlut, kuna see on karmide meeste jook.

Minu isa ei olnud kohal ka 17. septembriks, kui tulevärk linna hiilgavaks muutis. Meil osatakse tulevärki teha ja haldjatelt oli ostetud suur hulk avamaa-rakette väljaslaskmiseks ja ka paljud inimvõlurid tõid oma parimad saavutused meile näha. Mul polnud sellest sooja ega külma. Ema oli vahepeal kolm korda mind kutsunud. Olin kangekaelne nagu söe-eesel ega läinud tema juurde. Punahabe tahtis ära minna. Proovisime mitu päeva iga natukese aja takka isaga kõnelda, aga sattusime ikka sumina otsa. Ja paljud meie seast rääkisid sama. Lihtsalt polnud võimalik kuningalinna ega Riminiga rääkida. Isegi inimesed kogesid seda ja nemad on ometi sellistes asjades meist palju osavamad. Käisime Dirkiga ta isa võistlusi vaatamas, neid korraldati teisel ja kolmandal peopäeval. Püüdsin mitte silma paista, sest tegelt polnud mul mingit peotuju. Dirk sai sellest väga hästi aru. Ta sai üldse kogu aeg kõigest aru, isegi tüdrukutest, kuigi ta oli minust ainult viis aastat vanem. Ma oleksin tahtnud, et ta saaks rohkem minuga olla, aga kohe, kui pidustused lõppesid, hakkas isa teda uuesti treenima, mis tähendas, et ta sai välja ainult hilisõhtul ja seda ka ainult siis, kui jaksas sirgelt püsti käia või kui ta haavad ei veritsenud nii hullusti, et kuub läbi vettis.

20. septembril said pidustused läbi ja algas lõikusaeg. Lootsin, et nüüd läheb linnas vaiksemaks, aga võõraid muudkui tuli ja tuli. Sosistamisi oli kuulda, et on saadud veel võimsam tulikulla tellimus Põhjalast ning kõik sepad kutsuti tagasi. Punahabe ütles, et küllap ka mu isa pidi minema, aga ma teadsin, et miski on väga valesti, sest tai läheks kuhugi minuga hüvasti jätmata. Siis tuli nagu taeva kingitus Mndlon oma parfüüme ära tooma ja laskis Punahabeme koju ning jäi ise minuga. Mul oli väga hea meel, sest junnid olid Glees ja tegelt ma ikka kartsin neid päris hullusti. Pidasin küll plaani, et ütlen, et lähen ema juurde, et Punahabe saaks koju minna, ja hiilin siis siia tagasi, aga kolm asja takistasid mind: olen isale lubanud, et ei valeta, kui Punahabe isa kohtab ja ütleb, et olen ema juures, siis isa ei tule mind otsima ja hirm junnide ees. Nüüd oli kõik hästi. Mndlon on palju rohkem Glee mees kui Punahabe. Kolisime Pilli kõrtsist välja ning saime öömaja ühe Mndloni sõbra juures. Ma paistsin sõbrale meeldivat (Vaadimeister Jons, tema naine Ira ja kolmandat kümmet alustav pisitütar De, pisi sellepärast, et neil on ka neli vanemat last, kõik juba täiskasvanud, kõik tütred) ja mullegi meeldis see pere. Nädala pärast otsustas Mndlon, et läheb ja otsib mu isa üles, aga mina jäägu Jonsi juurde. 28. septembril läks Mndlon ära, kõigepealt kujustamisega alla In-Digrusse minu emaga rääkima ja siis pidi sealt otse Tähekoopasse edasi tõttama. Ma olin üsna rõõmus ja lootsin, et lõpuks saan isaga kokku või vähemalt tema kohta teateid. Korraks nägin linnas vilksamisi Herreni, kes ütles, et peab minema Kullamaale, ja olgu ma ettevaatlik ja ärgu linnast välja mingu. Küsisin pärast Herreni käest, kas ta mõtles ikka väljamineku all välja Päikese Alla minekut, aga ta ütles, et mina ise pidin sellele õige sisu andma. Ta ajab alalõpmata sellist segast juttu, aga kalapüügis pole talle võrdset, aint tai taha kinnipüütud kalu söögiks, vaid viib need ühte ojja, et nad sealt edasi ujuksid. Ma sain talle abiks olla, ja ta lubas, et me saame palju kala püüda, kui ma selle kirja valmis saan, niiet ma siis parem hakkan jälle peale.

29. septembril tulid sõnumid, et suur ravitseja Mndlon on surnud, tapetud mingite kohutavate metsloomade poolt, kes ta nii ära rappisid, et ainult nõiateadmus ütles, kellega tegu. Muidugi ei olnud ta jätnud korraldusi end elustada ja muidugi sel juhul Kivirahvast ei elustata. Nutsin nina kinni ja hääle kähedaks. Ja tunnen ikka veel, et see oli minu süü. Kuigi Herren ütleb, et ei ole.

30. septembril algas meil katk. Esimesena surid need, kel polnud oma veevarusid. Seda tean ma nüüd. Tol hetkel tundus, et ellu jäävad joodikud ja ülimad rikkurid, aga korralikud töömehed ja nende pered surevad. Mis tähendab, et kõigepealt suri De, ja siis 2. oktoobril korraga Ira ja Jons. Kui De suri, mõtlesin, et lähen jooksen peaga vastu seina. Ira seisis rõdul ja vaatas alla. Kaks surnut meie tänaval. Kolm. Viis. Kümme. Katk levis nagu tuli viljas. Kui Ira suri, ütles ta mulle, et vihkas mind need kaks viimast päeva, sest mina olin elus, aga De suri. Aga ta andestas mulle surres ja palvetas minu eest. Jons suri samal päeval paar tundi hiljem. Tänaval laamendasid purjus salgad, mai julenud minna preestrit kutsuma. Nad on kõik maetud oma maja keldrisse. Ma lugesin ja laulsin neile. Seda ma suudan ja oskan, olen ju ikkagi preestri poeg. 3. oktoobril otsustasin, et teen maja korda ja lähen isa otsima. Tahtsin Dirki kaasa kutsuda, aga ta oli koos isaga juba kuhugi ära läinud. Lootsin, et isa võttis ta Maalinna poole kaasa, sest ta isa vihkas päikest ega oleks ilmselt In-Digru poole läinud. Ja siis me võime veel kohtuda, arvasin ma.

Mai tea, miks oli vaja enne maja koristada. Vahest ma lihtsalt kartsin. Aga selleks ajaks, kui maja korda sai, oli linn tühi ja sinna tulid imelikud mehed hallide turviste ja mustade mõõkadega. Tavaliselt oleks linnaväravad olnud kinni, aga nüüd polnud kedagi, kes oleks väravat hoidnud. Kes polnud surnud, oli põgenenud välja või Rimini poole. Mai tea, kas mu ema on elus, aga ma pidin minema isa otsima. Hiilisin poolvarjudes, kuni sõjavägi jäi minu taha, ja jooksin siis kogu jõust. Isa õpetas mulle kord, kuidas joosta, tema arvates oli see Päikese All elavale kivilasele väga tähtis oskus. Meil oli vahepeal selline mäng, et kui isa oma sepikotta läks, siis mina jooksin pikemat teed pidi ja tema kõndis lühemat teed pidi, ja kui ma temast enne kohale jõudsin, tohtisin sel päeval ise omale tööd valida. Kui ma hiljaks jäin, pani isa mu tavaliselt süüa tegema ja nõusid pesema ja vahel ka lõõtsa tõmbama. Tegelt oskan ma tänu sellele päris hästi koobastes joosta. Päikese All olles käisin ma vahel põlluääri pidi ka jooksmas. Tavaliselt tegin ma näo, et viin kuhugi mingit kiiret teadet või pakki. Panin sinki kotti ja lidusin. Pärast jagasin liha külakoerte vahel ära, nad jooksid minuga koos ja ma õppisin neilt palju. Ema poleks sellist liharaiskamist heaks kiitnud, aga isa ütles alati, et õpetajatele tuleb maksta rõõmsasti ja heldelt.

Jooksin vist kogu päeva. Tähekoopas tegin peatuse, et lüüa suurt kella. Et anda häiret. Tähekoopa suured kellad kostavad üle kogu meie riigi, see on mingi võluvägi, mis on loodud kaitseks usutamatu olukorra puhuks, kui keegi peaks tahtma meid rünnata ning pääseb Välisringist edasi. Tavaliselt on Tähekoobas retkelolevaid kivilasi täis, aga kohalikke elanikke on seal vähe, ainult mõned kõrtsmikud, kaupmehed ja rahavahetajad. Isegi sõdureid pole seal kuigi palju, vahest sadakond. Nüüd olid paljud neist juba lahkunud ja saalid üsna tühjad. Uurisin, kes keegi on näinud Dirki või tema isa – suur võitleja peaks ju meelde jääma – aga keegi ei olnud päris kindel. Seal polnud katku, aga paljud olid siiski haiged ja kõigil oli tegemist kuhjaga. Kui rääkisin, et koobastesse on tulnud võõrad sõjamehed, nägin ma, et nad peavad mind hulluks või lolliks. Sellepärast hiilisin kella juurde ja andsin lihtsalt häiret. Kui seda kuuldakse, ollakse ikka valvel, isegi kui teatakse, et lööja oli mingi väike loll laps. Häirekella ei kasutata muidu kunagi ja see peaks kõiki ehmatama.

Tähekoopast Kuningalinna pool kohtasin põgenikke ja rääkisin neile, mis meid ähvardab. Mõned neist võtsid mind kuulda, aga nende seas oli ka haigeid ja ma nägin, et ega nad midagi ette küll ei võta. Kõige hullem on see, et mai teadnud ise ka, mis see ettevõtmine õieti peaks olema. Ma lihtsalt mõtlesin, et tuleks võõrad üles otsida ja neile naha peale anda.

Kuningalinna jõudsin 9. oktoobril. Oleksin jõudnud varem, aga mingi võõrastesalk oli minu nägemata Tähekoopa Kuningateele minu ette jõudnud. Märkasin neid siis, kui keerasin ümber Vana Soone nuki (isa rääkis mulle, et see on üks esimesi kullasooni, mis oli nii võimas, et sellesse kohta tehti hiljem kahehärja tee, see on nii lai tee, et kaks härjavankrit saavad kõrvuti sõita). Pärast ma arvasin, et küllap nad kasutasid kujustamist (inimesed kutsuvad seda telepordiks), aga esiteks mõtlesin, et nad tulid juba Maalinnast, ja ehmusin koledasti. Mul polnud kuhugi minna ka, niiet pidin keerama Mndloni taimeaedade poole. Ma pole tegelt kuigi julge ja need mehed ajasid mul juba Glees juuksed püsti. Mulle näis, et nad hakkasid mind jälitama ja panin auru juurde, kuni jooksin käsikaudu kõige pimedamaid soppe otsides. Jooksin peagu kogu öö. Mõne tunni takka tegin pisikese pausi, et hinge tõmmata. Katsusin kuulata kivide häält, see on ainult Rimini lähedal selge ja puhas, mujal rohkem nagu kauge mereümin vaikse ilmaga: kuulda tegelt pole midagi, aga aimata võib mere lähedust juba kaugelt. Isa ütleb selle kohta „haldjameel“. Ta ütleb, et temal seda pole ja tai tea kunagi, kus meri on, ennegu sinna sisse kukub, aga mai usu teda selles osas sugugi. Ta vahel kaotas mulle tamkas ja malemängus ka, lihtsalt et mul huvitavam oleks.

Mul oli joostes kogu aeg tunne või nagu teadmine, et mehed on mul kannul, aga ei tea, kas rünnata mind või mitte. Nad tundusid kui laisad külakassid, kes piimast kõhu täis saand ja ei viitsi hiirepoega murda, tahaks ainult hirmutada. Mullei meeldi kassid. Nad tunduvad nii südametud. Siis ma püüdsin teha ennast hästi ebahuvitavaks hiirepojaks ja samal ajal hoida ikka vahemaa üksjagu suur. Mul hakkas juba kukal krampi minema, kui ma viimaks tõstuki juurde jõudsin. Mul polnud tegelt plaanis nii kaugele tullagi, aga mai tundnud neid käike kuigi hästi ja iga kord, kui ma alla tagasi tahtsin pöörata, juhtus midagi, mis mind takistas. Ükskord näiteks nägin neid junne, kes mind Ayna ääres enne Gleesse jõudmist kiusasid. Mai tea, miks nad seal olid, aga mööda ma neist ei saanud ja pidin muudkui edasi ülespoole ronima. Tõstukisaalis on väike küla, sellel pole nimegi, on lihtsalt „tõstuki juures”. Sain küla kõrtsis öömaja, sööki-jooki ja uudiseid kuulata, tegin näo, et mul on vaja üles Mndloni juurest ravimeid tooma minna, keegi väga ei uurinud ka, miks ma üksi olen, sest nii sügaval koobastes võib kivilane ohtu kartmata ringi käia ja keegi ei imesta, kui ta on ka väike laps. Ja ma olen oma vanuse kohta lai. Kõik muidugi teadsid, et Mndlon on kivisse läinud, ja mõni oli isegi sel ajal Glees olnud. Katkust teati ka, aga võõrastest sõjameestest polnud keegi kuulnud. Seal ma olin nüüd targem kui Tähekoopas. Mai läinud kohe selle jutuga, et nägin sõjasalku ja mõned mehed jälitavad mind, vaid ütlesin, et kuulsin Tähekoopa häirekella, ja et üks vanamees rääkis mulle teel, et ta on näinud võõraid hallide turvistega mehi, relvadega inimesi, ja et tuleks neil silma peal hoida. Isa oleks mu üle uhke. Rääkisin seda ainult kaks korda, aga väga õigetele tegelastele. Kui hommikul minema hakkasin, olid jutud juba õige kõvad. Mõtlesin, et võõrad ei saa nüüd enam ringi hiilida, küllap keegi neid märkab. Lootsin ka, et mina saan nüüd uuesti Maalinna poole keerata, aga tõstukimeeskond (tegelt pigem naiskond) oli otsustanud mind üles saata, kuigi mul kiirkäskjala ametitunnistust polnud. Mai saanud neile öelda, et tänan, ei. Ja ma lootsin, et saan siis jälitajatest lahti. Teadsin, et Mndloni juurest läheb tegelt Maalinna isegi üks üsna otsene trepp, ja see polegi siis nii suur ajakaotus. Ja pean ka tunnistama, et tahtsin natuke sõita. Olin tõstukiga sõitnud ainult 2 korda ja need olid mõlemad Rimini sügaviku väikesed tõstukid, millega sai 5 korrust edasi-tagasi käia. See tõstuk oli tõsiselt suur, Pamina ütles mulle, et selle ehitas meie põhjarahva legendaarne maag Xer Õhujumala abiga ja et see viib 4 põhja miili üles.

Sõit oli põnev ja kiire ja ma rõõmustasin ka paljude heade tuttavate nägemise üle, kes Mndloni juures elasid ja töötasid. Astusin tõstukist välja, andsin meeskonnale teada, et olen kohal, kedagi alla sõitmas ei olnud, niiet tõstuk vajus aegamisi tagasiteele, ja läksin otseteed Mndloni aia poole. Olin kaevude juures, kui mind haaras suur hirm. Ma pole niimoodi elu seeski kartnud. Mul oleks nagu õhk kõhust suure vasaraga välja raksatatud. Vajusin maha ja roomasin pooloimetult esimese kaevu taha. Mai teinud seda isegi plaani järgi, lihtsalt käed-jalad liikusid iseenesest. Vaevalt olin rakete taha jõudnud, kui kuulsin läbi peaskeerleva hägu samme ja hääli. Need olid inimeste hääled, kes rääkisid seredi keelt. Ma oskan seda päris hästi, ema sundis mind kogu aeg keeli õppima. Kuulsin ainult paari lauset, aga selles oli sõna tulikuld ja hävitamine ja veel midagi meistrite elimineerimise kohta. Seda sõna mai tea, aga sain aru, et õliga pole sel küll pistmist. Mul hakkas isa pärast kange hirm ja minu enese pärast ka, sest kui nad teada saavad, et ma olen tema poeg, saavad nad mind tema vastu kasutada. Ma lugesin just ühte Orkiidia legendi, kus kuningapoja elu vahetati kogu riigi vastu. No olgu, ma pole miski prints, aga mu isa on ikka suur meister.

Hirm, mida ma enne tundsin, oli minu keres ja tegi mu jõuetuks, aga see hirm oli minu peas ja kasvas järjest suuremaks. Samal ajal läks üks mees Kuningatrepi poole ja teine hakkas nagu eemale küla poole minema, kui kuulis mu hirmu. Ma tean, et see kõlab jaburalt (jabur on mu isa sõna nende asjade kohta, mida on võimalik ainult kujutleda, aga mis isegi kujutledes näivad veidrad ja mõttetud), aga ma olen kindel, et kui ma poleks nii hirmsasti kartnud, siis ta poleks mind märganudki. Isa ütles ikka, et meie hinge pesas on hea ja rahulik isegi siis, kui meil on väga valus või nälg või külm, aga hirm ulatab hinge pessa ja sellepärast lähevad isegi kivilased vahel hulluks, kui nende hinge pesa üleni hirmu täis saab. Ma hakkasin seal kaevu ääres kükitades kartma, et lähen hulluks. Mees tuli minu poole ja hõikas vaikselt, et ma välja tuleks. Sain aru, et mul pole pääsu, aga siis lasi hirm mu hingepesa vabaks, ja ma tahtsin pidada viimase võitluse ja langeda nagu suur kivilane ja minna auga tagasi kivisse. Teadsin, et Mndlonil on peenarde juures kirka, ja see oli asi, mida ma uhkusega relvaks pruugiksin, niisiis pistsin aia poole jooksu. Mees hõikas midagi läbilõikavalt ja 4 sõjarüüdes inimest tuli joostes küla poolt. Nägin neid vilksamisi, aga ei jäänud pikalt vaatama. Jõudsin aeda ja põiklesin kasvumajade vahel, kuni jõudsin tööriistaruumini. Selleks ajaks oli minu kannul juba 6 meest. Panipaiga uks oli kinni, Mndloni hull korralikkus oli mul päris meelest läinud. Jooksin puhtast harjumusest edasi Põhjala taimede vahele, seal oli suuri kive, mida saab ometi visata. Pooleldi väljakatkutud rassipeenra ääres vaatasin tagasi. See oli küll imelik. Mehed seisid Põhjala aia ääres ja vaatasid mind. Üks viskas minu poole noa, aga ma kargasin selle eest ära. Teised ei teinud midagi. Ma tundsin, nagu oleks nad minuga rääkinud, aga suurest kaugusest, ja tuule hääl oleks nagu nende sõnad ära viinud. Kuigi tuult seal tegelt polnud. Mndlon ütles, et ta hoiab küll õhuluugid alati lahti, aga koopad on tal ikka luukidest kaugel allpool. Kui tal taimede jaoks tuult vaja on, toob, see tähendab tõi, ta harilikult mõnelt haldjalt väekirjad. Nüüd oli meil patiseis, mina ei julenud välja minna ega rünnata ja nemad miskipärast ei teinud seda ka ega tulnud sissepoole peenarde vahele. Mõne aja pärast läksid nad ära, aga ma nägin, et nad jätsid mujale aeda valvurid.

Ma tunnen taimi üsna hästi, aias kasvas palju söödavaid taimi ja oli ka vett. Kui ma poleks oma isa pärast nii koledasti muretsenud, oleksin võinud aias üsna kaua vastu pidada. Ma olen lugenud ühte raamatut, kus tegelaseks on üks poiss, kes jääb üleujutuse kätte ja usub kogu aeg, et isa tuleb ja päästab ta ära, ja isa tulebki, ja kõik läheb hästi. Ema ütles selle kohta, et kui poiss oleks hakanud ringi müttama, siis poleks isa teda leidnud, ja ta oleks surnud. Ma tahtsin isa käest küsida, mis tema arvab, aga unustasin, ja nüüd mai teagi seda. Ma oleks ka pidanud paigale jääma ja abi ootama, aga ma lihtsalt ei saanud. Muidugi, esialgu ma puhkasin ja sõin ja mõtlesin, sest minema sealt ju ei pääsenud. Katsusin hästi selgelt meelde tuletada, mida Mndlon oli neist taimedest rääkinud, selge see, et sõjamehed ei jäänud seisma viisakusest ja et mitte peenraid tallata. Hästi suurte kaljude vahel kasvas Mndloni uhkusetaim, sälklill. Ma olen kuulnud sälklille väest ja sellest ka, et seda peab hästi ettevaatlikult korjama, hõbenoaga lõikama ja midagi oli veel. No surma ähvardusel ei tulnud ka meelde, ometi oli see just meie oma pärimus. Lõpuks noppisin endale suure kimbu rassi ja ruuti, need nimed on ikka nii totakad, hiilisin vahimeestele lähemale ja viskasin kimbu neile kaela. Ei saa just öelda, et nad oleks kiljudes minema jooksnud, aga nad lõrisesid, tõesõna, nagu kurjad koerad. Ja ma nägin, et nende tähelepanu hajus, ja üks oleks nagu natukeseks ajaks pimedaks jäänud. Sestpeale läksid nad lagedama peale valvama ja sosistasid omavahel. Jälle tundsin ma tuult, nagu oleks ta kaugelt nende sõnu minuni toonud. Ma kuulsin, kuidas nad räägivad tulest ja sain aru, et nad kavatsevad aia ära põletada. Mai ole näinud Handu põlengut, kuigi elasin siis In-Digrus, ma olin liiga väike, aga ma tean, et isegi kasvavad taimed, mis pole kuivanud, põlevad jõudsasti. Sain aru, et mul on ikka tõesti kiire. Korjasin nii palju taimi, kui suutsin, ja rääkisin nendega ja palusin nende abi, sest ema on mulle õpetanud, et nii tuleb teha. Kui ma sälklille välja tõmbasin, oli mul tunne, nagu oleksin kellegi ära tapnud. Aga ega ta pääsenud poleks niikuinii, sest juba hakkas kiire tuli lendama. Olin lootnud, et nad toovad õli ja kallavad selle maha, aga neil polnud seda ilmselt pähegi tulnud. Sain aru, et mina mõtlesin, kuidas põletada taimi, aga jätta alles muld ja peenrad. Neil polnud muidugi peenardest sooja ega külma.

Tahtsin minna trepi poole, aga nad olid ka selle välja mõelnud. Taganesin aina küla suunas, mõtted peas paanitsesid. Lootus ellu jääda kippus jälle kaduma, aga kivilane ei karda ju midagi, nagu ma kord isale kõrva karjusin. Jah, peale uppumise ja põlemise. Pendeldasin mööda aeda nagu segane. Sälklille mahl voolas mööda mu sõrmi soojalt nagu veri. Ma vist hakkasin nutma. Ärge kellelegi rääkige. Siis märkasin ühte käiku, mida ma varem aias käies polnud näinud. See tundus tühi ja lõhnas puhtalt, ja midagi mõtlemata hüppasin sealt sisse. Libisesin ja kukkusin selili ja sõitsin allapoole, käik oli parasjagu nii järsk, et kiiresti liuelda, aga veel mitte kukkuda, nagu lihvitud kivist tehtud laste-lusti-liumäed Rimini äärekülades. Seal oli väga pime, ja pikapeale kulus mu kuueselg üsna kuumaks, aga sain aru, et liuglen umbes Maalinna suunas, ja mul oli hea meel. Keegi mulle järele ei tulnud, ilmselt oli tegu ühe salauksega. Käis jutt, et mu isal on oma töötoas salauks otse Rimini südamesse. Mai küsinud isalt kunagi, kas on, küllap ta oleks mulle rääkinud, kui õige aeg käes. No see oli igatahes Mndloni salajane rada. Liurada. Ja minu üllatuseks viis see ikka alla ja alla, kuni jõudsin Erešu koopa lähedale. Erešu on kõige lähem koht Maalinnale, kus ma varemalt olin käinud. Korjasin oma valutavad kondid ja ikka veel sülesolevad taimed (sälklill oli juba närbunud) kokku, jõin lähkrist vett ja pritsisin taimi, ning kihutasin oma kõige kiirema koeratraaviga Maalinna poole. 9. oktoobril olin linnaväravas ja nõudsin sisselaskmist. Olin kujutlenud, et linnapääsemine nõuab suurt tõestamist ja seletamist, aga mind lasti kohe sisse. Tegelt oleksin võinud ka niisama linna hiilida, sest värav oli praokil ja vahid arutasid habet sügades omi asju.

Ma nõudsin kuninga juurde pääsemist, et teda hoiatada ja isa kohta küsida. Siis ütles üks kaitseväelane, et minu isa on kuninga vang ja ootab kohtuotsust reetmise eest. Ma teadsin muidugi, et mu isa ei ole reetur. Aga ma teadsin samal hetkel ka, et kuningas on loll. Haldjad olid sellele vihjanud oma ettevaatlikul ebaisikulisel toonil, mida nad kasutavad, kui tahavad rõhutada, et neisse see kohe üldse ei puutu. Selle kohta, et ka tugevaim puu võib haigeks jääda ja suurim haigus on hullus.

Käisin mööda linna ja hoidsin kõrvad lahti. Uskumatu, kui palju suured võõra lapse kuuldes räägivad. Sain teada, et isa oli keeldunud oma tulikulda müümast ning kuningas oli teda ähvardanud. Siis mu isa oli öelnud, et kuningal on lohehaigus, ja kuningas oli ta vangi viinud. Mehed, kes seda juttu rääkisid, kasutasid kuninga kohta minu isa suus üsna vingeid väljendeid. Mai tea, kas mu isa oleks päriselt neid sõnu üldse teadnudki. Igatahes praegu olevat meister Vaikuse Toas. Ja mina olin muudkui teda oodanud, selle asemel, et teda otsima tulla. Ma nõudsin veel enam kuninga juurde pääsemist, et teda hoiatada ja paluda isa asemel hoopis mind vangistada. Raamatukurjamite puhul see töötab alati. Mind naerdi ainult välja. Aga hiljem öösel tuldigi mind kinni võtma ja isa küll lahti ei lastud. Mulle tundus, et kui mind kaasa veeti, lõugasin muidugi kõigest jõust, siis oli Herren tee ääres ja ütles veel mulle, et ma söömist ei unustaks. Mai tea, miks ma selles nii kindel olin. Kui täpsemalt vaatasin, nägin ainult üht vana naist kompsudega tee ääres seismas.

Ma tean, kuidas saab võtta kinni väikese lapse, aga mai tea, kes julgeks kinni võtta suure sepa. Ma palusin kutsuda sõjavägi ja kirjeldasin seda, mida Mndloni koobastes ja Glees olin teada saanud, aga kui mind läbi linna vangiurgude poole saadeti, nägin, et keegi ei kindlusta midagi. Sisemüüril kuivas pesu ja suurte väravate lukk oli roostes. Ma karjusin ja palusin, aga nad olid nagu tummad ja kurdid.

Toobrikuu üheteistkümnendal jõudsid võõrad sõjamehed linna. Põgenesin vangiurgudest kohe, kui sai selgeks, et keegi enam ei hooli. Minu rahvas oli muutunud millekski arusaamatuks. Mina tahtsin ainult maha heita ja surra, aga lootus, et mu isa elab, oli ikka veel alles. Lipsasin sõjaväe vahelt läbi sinna, kus vanadel aegadel hukatavaid hoiti. Mai jolnud ju kuningalinnas iiales käinud, aga me õppisime seda koolis. Kinnivarisenud müüri all oli üks vanataat, Izmen. Tema rääkis mulle, et mu isa oli saadetud Riminisse tulikulda ära tooma, muidugi sõjasalga valve all. Tahtsin Izmenit päästa, aga ta ütles, et on haige ja peab niikuinii surema, ja ta ütles mulle, kuidas ta kuulis, et salgal on käsk Rimini kivikoopad õhku lasta, kui kogu kuld on sealt välja toodud. Koos meistritega, kes on mässu tõstnud. Sest kogu see aeg, kui mina olin Glees, varjati meie eest vaidlusi seppadega, mis toimusid Riminis septembri alguses. Kokkulepet ei sõlmitud ja meistrid sulgesid Rimini tee ja teatasid, et enne uusi läbirääkimisi nad tulikulda ja muidki kaupu ei anna. Sepad olid muidugi eestvedajad, aga teised Rimini meistrid lõid kampa. Viimaks olevat vana Hymtr ise läinud ja käskinud meistritel ustavusvannet pidada ja tööle hakata. See lõpetas tööseisaku, aga mitte vastuolusid, ja paar vabatmeistrit ei allunud kuninga käsule. Minu isa oli sel ajal minuga ära, vabatmeistrid olevat teda tagasi oodanud, aga kuningas sai ta valskusega oma lõksu – seda viimast arvan ma ise, sest kindlasti ma seda ei tea. Herren on mu isa otsinud, aga pole leidnud. Ma loodan, et tal õnnestus imekombel siiski pääseda. Mina ju sain kuninga vangiurust minema. Aga no ega mind valvatud ka nii väga, ma olen ju alles laps. Mai tea, kas see on uhkuse- või häbiasi, aga ma olen vist ainuke laps, kes meie riigis päriselt vangis on olnud.

Linnas tahtis üks võõras mind kinni krabada, nägin teda päris lähedalt. Ta oli üks neist musta teraga meestest. Ta sai mul kapuutsist kinni ja tõmbas mu pikali maha. Kui ta mu kohale kummardas, surusin kogu allesoleva taimepudi talle näkku. Ta justkui kivines, mina aga vingerdasin minema ja pugesin kivimüüride alt läbi kokkuvarisenud elukoobaste poole.

Ma varastasin ühe kartuli, sest mul oli ettekujutus, et pean kindlasti midagi sööma, ja varastasin ka ühe kujustamiskirja. Ja liikusin Rimini Kaitseliinini, kus oli palju valvureid. Rääkisin neile, et meid rünnatakse väljast, mitte meie oma rahva poolt Riminist, ja väravad tuleb kinni panna, ja mu häda oli nii suur, et ma nutsin, ja nad uskusidki mind. Väravad sulgusid parajasti, kui kõlas kaks tuhmi mütsu meie selja tagant Riminist. Need polnud suuremad, kui keegi oleks maha pillanud suure kiviuhmri, aga meil hakkasid kõrvad verd jooksma ja mu süda läks pahaks. Nüüd ma teadsin, et kõik oli asjata, sest kivide laul vaikis. Läbi poolkinnise värava tuli mustade mõõkadega mehi. Nad pidid ka kujustuma, sest keegi polnud näinud neid Suurt Maalinnateed pidi tulemas. Mäletan, et jooksin viimase jõuga värava poole, et seda kinni panna, ja nägin üht pikka heleda peaga meest, kes mu ukerdamist pealt vaatas ja siis lõi, hooletult ja aeglaselt, nagu peletaks sametliblikat. Hetk tagasi uskusin viimase jõuga, et mu isa on ehk veel elus ja ma saan ta leida. Nüüd tuli jää mu südamesse tagasi ja mul oli valus, nii valus, et ma soovisin ainult surma. Mees vaatas mind ja naeratas, see oli vastik naeratus, milles polnud midagi elusat. „Sinust sünnib veel midagi uut ja huvitavat,” ütles ta. Ma püüdsin end liigutada. „Võta see tubli väikemees enda hoolde,” ütles mees ühele teisele. Too tõstis mu üles ja kandis värava juurest eemale. Ta lõikas minusse oma noaga, sellel oli ka must tera, väikese haava rindu, see oli nii tilluke, et ei jooksnud õieti verdki, aga kohutavalt valus. Mul jäi hing kinni, juba mingi tuhandendat korda viimase paari nädala jooksul. Otsisin meeleheitlikult vöökotist midagi, praegu arvan, et sälklille, aga leidsin ainult oma kartuli ja miskipärast oli mul tahtmine see mehele suhu suruda. Kartul kukkus mu tuimast peost maha. Mehed naersid, kui see mööda teeplaate veeres. „Näljane, mis!” ilkusid nad. „Kannata, küll saad varsti maiustada!” Mees tõstis käe ja tõmbas teraga läbi pihu. Mulle tundus, et kohe juhtub midagi hirmsat, ma rabelesin ja tagusin mehele peaga vastu õlga. Kartul veeres trepini, muutudes üha punakamaks sedamööda, kuidas muda tema pealt maha koorus. Taipasin tõde ainult hetk varem kui nemad. Muidugi, mis ajast kartuleid võlupoodides müüakse. See oli lemuuri muna. Mitte kõige suurem, kui uskuda pilte, pigem üks pisemaid, aga küllalt võimas, et plahvatada kümnekordse päevakera jõuga. Pudenesin pimedusse ja vaatasin, kuidas hääletud leegid võimust võtavad. Mul oli kõigest ükskõik, kui ainult külm ja valu läbi saaksid.

Herren ütles, et ta leidis mu, kui mu süda oli juba päris surnud ja külm, ja et minust oleks võinud saada nende käsualune, kui ma poleks varastanud seda kartulit ja kui tema poleks mind ära korjanud. Nüüd on paljud neist surnud, ja vähemalt pole neil mind. Mina jällegi olen siin ja siin on väga hea. Herren ütleb, et siin võib ükstaspuha kui kaua magada, ja ma arvan, et see on hea mõte. Kui Herren selle kirja ära viib, siis ma saan rahus magada, nii ma arvan. Aga äkki oli see kõik lihtsalt üks imelik unenägu. Küll isa naerab, kui ma talle räägin, et kulutasin kogu unenäo olematute sündmuste kirjeldamise peale. Siis sööme oma hommikusööki ja ma räägin talle Herreni kakkudest. Ja siis mai lähe enam iial Päikese Alla ilma isata.

GORTH – Ristisaarte suure päkapikukaevanduse vanim ja sügavaim osa, selles luuakse tulikulda ning kaevandatakse, peamiselt kulda, aga ka muid metalle ja kalliskive.

RIMINI – Gorthi sügavaim osa, kus kuuldakse kivide laulu, saab suhelda Maajumalaga ning koobolditega ja ka mõnede muude jumalatega, kellel on Maajumalaga soojad suhted.

GLEE – päkapikukaevanduse uusim osa, põhimõtteliselt In-Digru maa-alune jätk. Seal elavad need kaupmehed, kes ei tegele inimeste-päkapike vahendamisega – sõdalased, naha- ja puutöölised, õpetajad jms.

EREŠU KOOBAS – suur küla Maalinnast kümmekond km loodes.

MAALINN – kuninga ja vanematekogu koobastik, hästi kaitstud ja valvatud, selle keskmine osa, Kuningalinn, on omaette kindlustustega väga tiheda asustusega ala.

IN-DIGRU – Suure päkapikukaevanduse maapealne osa, kuulub päkapikkudele. Suure Garahudi linna sõsarlinn. Siin toimub kauplemine, asuvad saatkonnad jm vajalik. Öösiti tohivad linna jääda ainult need inimesed, kes on ametis saatkondades ning kellel on kuningas Hymtri luba.

GARAHUD – Ristisaarte Suurkuningale kuuluv inimeste linn In-Digru naabruses.

HANDU VÄLJAD – maakond Garahudi ümber, kus kasvatatakse peamiselt päkapikkude tarbeks vilja ning peetakse karja.

TORMIISAND, RUHINAS – tuulejumal päkapikkude ja inimeste keeles.

VANA PÄEVLIK, HE AGNI – tulejumal päkapikkude ja inimeste keeles. Paljud päkapikud ei pea Päikest üldse jumaluseks, vaid usuvad ta olevat tulejumala esimene looming, mistõttu rõhutavad seda, kutsudes tulejumalat Vanaks Päevlikuks või Päikese Isaks. Tulejumal ei kinnita seda ega lükka ümber.

HYMTR – Ristisaarte suure päkapikuriigi kuningas, u 400 aastat vana, kohalikku päritolu.

SEPAD – tulikullasepad. Loovad tulikulda ning valmistavad tulikullast esemeid. Seppi on tavaliselt 30 ringis, harva rohkem. Muidugi loetakse siinkohal ainult meistreid, mitte selle ega õpipoisse. Tulikulla valmistamist hoitakse saladuses, selle töö käigus rikastatakse kuld tuleväega, mida meistrid saavad He Agni käest. Isegi naurid ei tea tulikulla valmistamise tehnoloogiat. Mõned meistrid oskavad panna tulikullasse Päikese enda väge, tulemus on erinev He Agni väega rikastatud tulikullast. Seppi seovad mitmed ustavusvanded ja reeglid, samuti ka tavalisi meistreid. Enamasti suurmeistrid ei abiellu ja vaid vähesed soetavad järglasi – nad on abielus oma tööga, seppadel on aga tsölibaat lausa kirjutamata seaduseks.

VABATMEISTRID – 80 päkapikku-käsitöölist, kes ei allu suurmeistritele, vaid töötavad vabalt omaenese tööde kallal ning on ise enda tööandjad ja peremehed. Nende arv ei tohi olla suurem, sest Ristisaarte päkapikuriik on suurel määral keskjuhtimisega. Vabatmeistri staatuse saamiseks peab päkapikk olema vähemalt 100 aastat töötanud oma riigi heaks, tal peavad olema oma alal Meistri tunnuskirjad ning soovitatavalt peab ta olema kohalikku päritolu. Võõrad teevad riigis tööd tavaliselt külalise tunnuskirjadega ning Võõra Reegli järgi. Võõrsilt pärit vabatmeistrid peavad olema riigis elanud vähemalt 100 aastat ning töötanud riigi heaks vähemalt 175 aastat.

Vabatmeistrite hulka kuuluvad tavaliste metallidega tegelevad sepad, juveliirid, nahameistrid, kardsepad, luunikerdajad, kujurid, vaibameistrid, klaasissepad... Põhimõtteliselt võib vabatmeistriks saada iga oma ala meisterlik käsitööline või kunstnik.

VÕÕRA REEGEL – kaugemalt pärit päkapikkude maksu-, töökoha-, kodu- ja turvaõigusseadustik.

VANEMATEKOGU – 101 päkapikku, kes tegutsevad kuninga nõuandjatena ning juhivad tegelikult riiki. Kuningal on  muidugi vetoõigus ja viimane sõna.

HINGERETK – kui päkapikk saab 50 aastat vanaks, peab ta „leidma oma hinge”, st ta saadetakse Rimini koopa kõige sügavamasse ossa, kaasas kirka ja 1 l vett, ning teda ei lasta välja enne, kui ta oskab öelda oma nime ja kutsumuse. Tema lapsepõlve hüüdnimi jääb tema nimeks välismaailmas, tema pärisnime teab ainult kuningas ja need, kellele ta ise selle ütleb. Sellepärast ei tähendagi päkapikkude lapsepõlveaegsed hüüdnimed selliseid asju nagu „kakuke”, „koopajänku” või „tupsununnu”, küll aga võib tähendusega nimede seas olla „karuke” või siis ehk „vana ruuduline”. Hüüdnimed liidetakse üldtuntud nime juurde, aga vahel võib hüüdnimi saada ka ainsaks nimeks, mida päkapikk tunnistab.

CRAM-LOO – päkapikukaevandus ja -riik Põhja-Elamaal.

DIRN-GORTH, ka DIRN-CORT – päkapikukaevandus ja -riik Põhja-Elamaal, kõige vanem asundus üldse.

SÄMPMARDIKAS – mürgine putukas, kelle karvad haakuvad nahakurdudesse ning tekitavad halvastiparanevat põletikku. Võivad olla mürgised isegi läbi lahingukinda.

MNDLON – taimemeister-druiid. Hinnatud eriti taimsete taastusjookide ning Hocri-Zo retsepti kujundamise tõttu.

HOCRI-ZO RETSEPT – esiajast pärinev võimas taastus- ja kaitsejook, mille põhikoostisse kuulub 33 ainet, sealhulgas sälklillede mahl, ja mõned immateriaalsed koostisosad nagu näiteks kuukiired ja mithrili kõla.

SÄLKLILLED – sinised tugeva võluväega lilled, mõjuvad needust ja haigusi hävitavalt, kasvavad ainult Põhja-Elamaa Teljemägede põhjapoolses kõrgmäestikus. Sälklillede värskena säilitamine on praktiliselt võimatu, seda kunsti valdas ainult legendaarne päkapikuvõlur Xer.

MITHRIL – hõbedasarnane metall, mida leidub kättesaadavalt ainult Põhja-Elamaa Teljemägede põhjapoolses kõrgmäestikus. Vähesel määral leidub mithrilit ka Kettali mägede all väga sügaval.

PUNAHABE – peeglimeister. Eriti osav hõbeklaasi ja tillukeste safiirpeeglite valmistajana.

HALLID – sellid ja õpipoisid, kutsutud nii nende pehmete hallide lambavillaste särkide järgi, mis kuuluvad nende ametirüü juurde. Meistrid võivad kanda vastavalt maitsele musta või valget villa, aga õppuritele on ette nähtud paksem hall särk.

TORRIM – Glee linnatohter. Napakas, st ennasttäis ja ahne isik, naudib julmi vaatemänge ja likööri, sageli korraga, ega taha õppida midagi uut.

TÄHEKOOBAS – oluline risttee Välisrõnga linnade ja Rimini vahel.

VÄLISRÕNGAS – kaevanduse edela-, lõuna- ja idapoolne osa, milles asuvad väljapääsud (väravad) ja Päikese Alla viivad salakäigud.

SAMETLIBLIKAS – hiigelsuured aeglase lennuga troopikaliblikad, kes söövad datleid.

WOLMUTH – Põhjala päritoluga meister, vanematekogus tulikullameistrite (seppade) koordinaator ja ülevaataja, väga range korraarmastaja ning päkapiku kohta uskumatult suur bürokraat.

KRAKEN KIVIPÕLV – päkapikuvõitleja, kohalikku päritolu, õppinud Cram Loo Seisjatelt, kuid ei ole seisja, vaid elu ja surma peale peetavate võistluste meister.

DIRK – Krakeni poeg, Kerru sõber.

PAMINA – tõstukinaiskonna juht Suure Tõstuki juures.

PÕHJA MIIL – Kerru ei täpsusta, kas inimeste, st heladi miil või kivilaste, st valdeva miil, aga arvata võib, et mõeldakse kivilaste ühikut. Heladi miil on u 1479 m pikk ja koosneb 1000 topeltsammust (mille passus) sammu pikkusega 0,75 m. Kivilaste miil on u 1 km pikkune.

SEITSMENE KIVI – esiaja legendi järgi valmistas esimene kivilaste kuningas imelise kivilille, mis murti seitsmeks tükiks, kui ta kivisse tagasi pöördus, ning jagati kõigi kivilaste asurkondade vahel, et see neid kaitseks ja neile meelde tuletaks, et kõik kivilased on tegelikult üks rahvas. Legend ütleb, et kunagi sünnib uus kuningas, kel on tarkust ja meisterlikkust juhtida kõiki Ilmamaa kivilasi, siis kasvavad kivilille tükid uuesti kokku.

MAGUSJUURIKAS – bataaditaoline hiigelkasvuga taim, mille mugulaid süüakse ja mida vahel kutsutakse sarnaselt jamsiga „lolliks toiduks”.

Jutt: Igavikuteeliste turm (Erkki Viljarand)

PROLOOG

Damiana süda tagus rinnakorvis kui meeletu. Naine oli päev läbi sappi öökinud ja palavikuliselt toast tuppa käinud, suudelnud oma kadunud mehe portreed seinal ning kustutanud kõik küünlad, et pisutki enese vaimul rahuneda lasta. Kuulnud õuest hüüdeid, tormas ta akna juurde, poetas kardinat ja tema rinnus torkas otsekohe hirmupiste. Tõrvikute täpid kasvasid ja juba võis viigipuude vahelt näha saabumas kohtumõistjate kohutavat saatkonda.

Naine teadis surmselgelt, et tema saatus on otsustatud ja hind selle eest põrgulikult valus. Olnuks ju võimalik eneselt elu võtta, et kohutavamast pääseda. Kuid hispaanlanna plaanid olid teised.

Ta jooksis kleidi lehvides magamistuppa, võttis kaelast medaljoni, selle seest pisikese kuldvõtme ja avas seina sisse peidetud salalaeka. Kaunis kuldsõrmus, mille keskel kroonis vägev smaragd, lebas veripunasel siidipadjal kui jumala enda silmamuna.

Damiana võttis sõrmuse ja silitas seda õrnalt. Naise hinges oli täna suurem kahtlus kui iial varem. Kuid ometi väreles tema südame salasoppides mingisugune määramatu, jõudu andev kindlus.

Koja alumise saali uksele koputati.

Damiana silmad täitusid pisaratega.

Uksele prõmmiti nüüd millegi tugevaga. Kostus ilmalikke ja evangeeliumist pärit lauseid ja käsklusi.

Naine võttis veelähkri ja jõi selle tilgatuks. Siis oliiviõli pudelist suutäie ja surus huulte vahelt ka sõrmuse suhu ning neelas kõik kogu täiega alla. Õnneks läks protseduur kiiresti ja ehe leidis tee tema makku. Järgmisena vedas ta rinnale number kaheksat meenutava märgi ja seda hetkel, kui alumisel korrusel ukselukk raginal lahti murti ning sõdurid jooksid maja läbi kammima. Süüdlane tuli tuua kohtu ette ja mõista talle vääriline karistus.

***

Kui Damiana vangla rõskest keldrist tänavale talutati, paitas päevase päikese soe kiir tema verekorpas silmakoopaid. Just sellest kuldkettast ja hõbedasest sirbist või lugematutest taevatähtedest sai nüüdseks vaid pelk meenutus.

Surmani piinatud kullasepa abikaasat ootas ees vaevaline teekond peoehteis linnaväljakule, kus ootas ees tuleriit.

Komberdades kui purusant, võitles süüdimõistetu pikast piinamisest rapitult vaid ühe nimel – saaks see päev ükskord läbi.

Siis asetati Damiana pähe paberist mitra, mis kandis kirja „Ketser, usutaganeja, ebajumalakummardaja“, ning ta lükati vaevaliselt häbivankrile, kus teda sunniti teekonnal hukkamispaigale püstijalu sõitma, et kohtuda oma kohutava lõpuga, mis saatusel talle veel varuks oli.

Inkvisiitorist kohtumõistja astus kõige ees. Tema järel kohalik nõiakütist vikaar, mõned ilmalikud ja vaimulikud notaablid ning seejärel kahe hobuse veetud häbivanker sõduritest saatjaskonnaga. Kõige viimasena sammus suurt kasvu timukas.

Teepervele kogunenud inimesed hüüdsid parastavaid sajatusi, kuulutasid jumalale meelepärast õiglust ja mõned tahtnuks naisele lausa ise kätega kallale tormata. Siiski taltsutas ka viimaseid nina täis tõmmanud talunikke ja joomakoeri, kes tulid hukkamispaigale enda igapäevast kibestumist välja elama, kartus inkvisiitori aulikku kohtumõistmist kuidagiviisi segada.

Tunnistuse põhjal, mis inkvisiitori range pilgu all kohtusaalis ette loeti ja tintselgelt paberitele talletati, seisis süütegusid kirjeldava loetelu kohal etteheide: „Jumalateotus kuritahtlikus ketserluses.“ Vatikanis tunnistati sedasorti kuritegu sõnapaaris, mis kandis endas surma: responsio mortifira.

Damiana mees suri mõned nädalad tagasi kopsupõletikku ning naisest sai vara ainus pärija. Kui linnaelanikud kuulsid naise armastusest tumeda maagia vastu, otsustati ta süüdlaseks lausuda ja kõrge inkvisiitorihärra linna kutsuda.

Peale üsnagi kasinat ülekuulamist tunnistas hispaanlanna enda seotust alkeemiaga, kuid keeldus jagama sellele ühtset mõõdet kuradi või põrguga. Jonnakuse märgiks võisid piinajad küll tema kallal eri moel lustida, kuid nõiaks tembeldatud naine ei murdunud.

Kõige enam soovis Damiana mõista universumi sisemist toimimist. Naise jaoks muutus alkeemia kinnisideeks päeval, kui tema abikaasa, kes tihti meremeestelt väärismetalli kokku ostis, sai ükskord Türgi maadel seilanud kaptenilt kaubaks haruldase smaragdtahvli.

Meremeeste sõnade järgi leiti mõistukirja peitev tahvel muistsest linnast Tyanast, salapärasest kambrist, kus kullast troonil istuv surnukeha seda käes hoidis.

Damiana ei avaldanud kunagi oma saladust või teadmist selle kohta, kuidas tahvlit mõistma peaks. Temalt konfiskeeritud päevikutest ja märkmetest leiti nii salapäraseid viiteid maakidest metallide eraldamisele kui ka tõekspidamisi ja seotust niinimetatud varjude maailmaga, mille teetähiseks märkis naine salapärase tarkade kivi. Märkmetest leiti veel hirmutavaid kuulutusi, kus peale vaimu ja keha lahutamist siin maailmas kohtub inimene kõige kujuteldava vastandiga. Seal ollakse võrdsemad kui kusagil mujal ning selles maailmas valitsevad jõud, mida ükski hing kontrollida ei suuda.

Märkmetest loeti, et too kuratlik varjude maailm võinuks välistada seni õpitu ja teatu, liita endas hoopiski uue dimensiooni, uue väljundi inimkonnale, kus Jumala olemus võiks taanduda pelgalt inimese mõtteviljaks.

Ülestunnistuse ootamatu rakurss jahmatas inkvisiitorit sedavõrd, et ta läkitas kirja arupärimiseks Vatikani ülemvõimudele. Kui selgus, et sarnaseid tunnistusi polnud varem laekunud, võttis jaht teisitimõtlejaile teatud ringkondades hoopiski uue pöörde. Kuluaarides alustati ilmaliku ja püha eesmärgi nimel nõiajahti, sorkides läbi kõikvõimalikke patuneelajate koldeid, et leida sarnaseid tunnistusi. Kuid viljatult. Viimaks võttis Vatikani ülemlik peakohus vastu kinnise otsuse – süüdimõistetu tuleb viivitamata hukata.

Väljakule oli ehitatud kolm poodiumit. Nendest ühel paiknesid kuninga ja piiskopi kantsel ning kardinali tool, mida ümbritsesid prelaatide istmed. Teine poodium oli määratud sünges draamas osalejatele: vaimulikule, kohtunikule, timukale ja viimaks ka süüdimõistetule enesele. Eraldi võis märgata hiiglaslikku krohvitud pukki, mis oli puid täis kuhjatud. Ja tuleriidaga ei oldud koonerdatud – see kohutas oma kõrgusega, ulatudes piikide ja odade teravikest tublisti üle. Seda seepärast, et timukal poleks võimalik hukkamist kiirendada. Damiana pidi elusalt tuleroaks saama.

Timukas tõstis inkvisiitori märguande peale tõrviku ja lasi abilisel selle süüdata. Päevases päikselõõsas kuivanud riit ahmis tuld ja tulekeeled limpsasid maialt vangistatu jalusesse laotud raagusid.

Posti külge seotud inimvare ei liigutanud, kuigi inkvisiitor tahtnuks aeglasel tulel põleva naise suust kuulda mistahes süütunnistust, karjeid või vähemalt seosetuid sõnugi. Ehk vaikseid palveid, soigumist, paludes endale armu heita, mida rahvamass kuulda ja näha võiks. Kuid seda ei tulnud.

Seda enam, rahva pahameeleks ei suutnud tuleleekide hammustused tuua oodatud agooniat või kirjeldamatu valu näol kahetsust. Polnud tal poolehoidjaid, kelle poole palvetada. Usust taganeja jäeti ilma ka looja armust, kellele viimane pühalik halastus võinuks ehk veel taevatee sillutada. Mustade kräsuste salkude vahelt paistis Damiana silmitu nägu ja enne, kui tuli sellel naha kõrvetas, väreles naise huulil kibe naeratus. See kohutas mõnevõrra inkvisiitorit, kes tavapäraselt oma tulemust nautis, enne kui tulelõõsk õnnetukese oma hukatuslikku embusesse haaras.

Inkvisiitor asetas käed selja taha ja mudis smaragdkiviga kuldsõrmust, mille oli süüaluse abikaasa varast isiklikult endale usaldanud. Ei märganud härra ise ega keegi teine pealtvaatajatest, kuidas kalliskivi rohekalt lõõmama lõi ning paksu rasvase sõrme ümber üha tihkemalt kinni pitsus.

Viimaks lükati põlevad haod laiali, et rahvahulk võiks näha kõrbenud laipa. Seejärel põletati tema järelejäänud keha tuhaks, et see kokku korjata ja jõkke heita. Timuka abilise imestus oli aga suur, kui ta märkas tuha seest songerdades midagi kuldselt helkimas ja et inkvisiitori sünge vari tema tegemisel silma peal hoidis, polnud mehel kiusatustki leidu varjata. Sedamaid sirutas bestia oma käe alama ette ning tema peopesal lebas lahti volditud ninarätt, justkui aimanuks ta leidu ette. Timuka käealune tõstis tuletangidega pisut pehmeks kuumenenud kuldehte silmagi pilgutamata rätile. Inkvisiitor pööras end ümber ja keerutas rinna kohale ristimärgi asemel kaks rusikasuurust ringi. Siis mässis ta sõrmuse ettevaatlikult rätti, andis sellele kolm korda suud ning astus graatsilisel sammul minekule, huulil põrgulik muie.

1.      PEATÜKK

Werneri kohvik kihas üliõpilastest kui mesitaru. Tartu tudengipäevade kevadfestival kogus tuure ning kohviku teenindajatel ei jätkunud enam mahti omatahtsi lobiseda, kuna nad pidid pöörase kiirusega tellimusi täitma.

Roland pressis end kohviku ukse vahelt jõuga sisse. Samal ajal tuiskas viiepealine noorte seltskond joviaalsete hõisete saatel temast mööda, tekitades vahekoridoris lustliku sebimise.

Viimaks, saanud jala kohvikusse, võttis ta peast ruudulise koorekohvi värvi soni ja vaatas naeratades Raekoja platsi suunas kadunud seltskonnale järele. Siis tõmbas ta velvetkuue alt pluusi sirgeks ning kiikas heatujuliselt üle saali, et näha, kas tema õeraasuke, kes armastab tihti pisut varem ettenähtud kellaaega kohal viibida, on juba platsi võtnud. Loomulikult, seal tema sõsar istuski.

Roland polnud sugugi üllatunud, nähes oma õde võhivõõrastega kudrutamas. Suhkrukarva juuste, ümmarguse näolapi ja suurte silmadega rõõmsameelne neidis lausa tõmbas uudishimulikke ligi ning tema salapärane empaatia suutis inimesi tihti mõjutada.

Naine kandis türkiissinist mugavat pükskleiti, üle õla visatud laia siidisalli ja hiigelsuuri päikeseprille. Roland ohkas heatujuliselt ja võttis suuna tuttavlikult rõkkava naerulinnu poole.

„Tere, õeke!“ sõnas mees viisakalt.

„Oh vennas! Sa näed täna õige šikk välja!“ hõikas naine ja tõstis tervituseks käed. Teda ümbritsenud vestluskaaslased lahkusid ja Roland embas õde. Nad istusid vastastikku madala lauakese taha ja hoolimata kirevast rahvamassist tuldi tellimust võtma nobedalt.

„Oeh, mul on täna tõsiselt hullumeelne päev olnud. Üllata mind millegi ilusaga, ma vajan seda.“ õhkas Sanita lõbusalt, „nii tore, et sa tulid!“

„Tore et sina tulla said ja mind ära ootasid. Kannatlikkus pole üldjuhul sinu voorus, õeke.“

„Oma ainsale alles jäänud pereliikmele võin ju erandi teha,“ muigas tüdruk.

„Sellest ma tahtsingi õigupoolest rääkida.“ Roland näppis lauaserva ja sõnas siis konkreetselt: „Ma kavatsen Riina kätt paluda.“

„Tõesti!“ naine ajas silmad pärani ja tema kaarjad põsesarnad kerkisid naerule. „See on ju imeline uudis. Ma olen pisut üllatunud.“ Ta põrnitses Rolandit kelmikalt ja lisas: „Midagi sellist poleks ma sinult tõenäoliselt oodanud.“ Naine krimpsutas muiates nina ja lisas kiiresti: „Heas mõttes.“

„Aga ma olen endas kindel. Ükskordki elus olen kindel. Ma pean olema.“

„Nii kindel! Ja ometi tulid minult heakskiitu saama?“

„Keda teist mul on? Sina tunned inimesi ja tead alati kõigi kohta tõtt öelda. Riina on ju sinu sõbranna, ise sa meid kokku viisid. Mis sa kostad?“

„Täiesti hullumeelne päev!“ naeris Sanita kõlavalt ning viibutas sõrme leti suunas.

Viimaks, kui nad olid nii mõnestki mahetummisest kirsiõllest tuju üles sättinud, hulga trühvleid takkapihta ja lisaks ampsanud taldrikult veel õhulise mustikamuffini, tuli mõlemal õhtuga edasi minna.

„Kuidas Riinal läheb?“ uuris Sanita muuseas, „kas hispaania keel pole uhket filoloogipreilit ära tüüdanud? Minult saadud pisik, kas pole. Vahest mõtlen, kui sarnased me Riinaga ikka oleme“

„Või veel. Käib mulle peale, et jälle Madridi sõidaksime. Vahel mõtlen, kumba ta rohkem armastab: kas mind või Hispaaniat,“ muheles Roland.

„Vennas, kuidas sul tööga lood? Ega kosimine odav lõbu ole,“ nentis naine minekule sättides.

„Küll ma hakkama saan. Palk on veel jätkuvalt nigel. Aga homseks määrati mulle ettevõtte magusaim klient, kelle varad ulatuvad firma andmetel koguni sadadesse miljonitesse. Hämarates ringkondades teatakse rääkida, et see naine olla olnud viimase sõja aegu poliitilistes variorganisatsioonides niiditõmbaja ja temaga seostatakse lausa Pätsu arreteerimist. Kujutad ette, teda olla siinsamas Tartus märtsipommitamise aegu kusagil salajases punkris lausa vägistada püütud, aga südikas neiu suutis väikese käsirelvaga üksi kolme sõduri vastu astuda.“ Roland tegi nimetissõrmega torkeid, justkui imiteerides püstoliga tulistamist.

„Peale selle on minu kõrvu jõudnud kuuldus, et nüüd sajale lähenev vanaproua põeb kohutavat haigust, mis näo mädanema paneb. Pole tal ka pärijaid. Kui hästi läheb, täidab protsentides väljendatud kasum ka minu rahakotti.“

Roland tasus mõlema eest arve, luges mõne euro meelehead teenindajale ja aitas kerge sügisjaki õele õlgadele. Nad väljusid kohvikust ja kallistasid, misjärel jalutas kumbki oma teed.

2.      PEATÜKK

Roland lasi kuuldavale unest neelatud norske ja maigutas kuivalt suud. Ta kobas telefoni järele öökapil ning piilus ühe silmaga kella, mille numbrid tablool tähendasid üht – kolme tunni pärast on vaja ennast tööle vedada. Kaheksanda mai magusjahe kevadõhk mängis kardinaga avatud akna ees ning äsja maa märjaks sadanud vihm paiskas tuppa värskeid lõhnasegusid. Õues valitses vaikus. Tintjas värvitu öö.

Peale mõnda ebaõnnestunud katset võita tagasi vähemalt pool tekist, mille naine oli endale tirinud, keeras mees end teisele küljele, et kehakate märkamatult tagasi sättida.

Mõne hetke möödudes, kui silmad pimedusega harjusid, tundus Rolandile, justkui mängleks toaseintel rohekas valguskuma. Järgmisel momendil silmas ta kerge ehmatusega naist voodiserval istumas, selg tema poole.

„Riina?“ sosistas mees pehmel toonil. Naine ei vastanud.

Roland toetas pea padjale ning lasi silmadel nautida täiuslikkust, mille nimel sai kunagi õige valik tehtud. Kummaline helkjas valgus, mis ehk nutitelefonist nõnda intensiivselt kiirgas, tõi esile kahkjad kontrastid, paljastas naise nõtked kehajooned, kauni taljejooksu ja sirge hoiaku. Temakese parem käsi toetus kehast pisut tahapoole voodile ja kaarnakarva juuksepuhmas tundus mehele siin hämaras isemoodi kütkestav.

Võib-olla oli tegu unenäoga, muigas Roland endamisi ja tõstis käe, et armastatut silitada, kui naine järsult püsti tõusis ja palja ihu välkudes lahtisest toauksest pimedasse esikusse kadus.

Hea küll, ju siis läks tualetti või kööki vett jooma, nagu Riinal vahest kombeks, mõtles mees, tõmbas teki üle külje ja püüdis unele suikuda.

Järsku kostis alumiselt korruselt ukseluku klõpsatus, raskepärase välisukse avamine ja sulgemine. Roland tõusis sedamaid istuli ja vahtis mõne hetke pimedat esikut.

„Kallis!? Mis toimub?“ hüüatas mees ja masseeris silmi. „Kas see oli välisuks?“

Vastust ei tulnud.

„Riina! Oled sa toas? Mis toimub?“ hüüdis ta valjemalt.

Vaikus.

Nüüd ei saanud Roland enam asu. Ta rohmas voodist välja, laskus trepist esimesele korrusele ja lõikas otsejoones välisukse juurde. Uks oli lukust lahti. Enne kui ta jõudis tule jaoks lülitit kobada, sähvisid aknast tuppa valgusviirud, tehes laia pöörde üle mehe nõutu näo, ja kadusid koos automürinaga kaugusse.

Mees tõttas kiirel sammul tagasi magamistuppa, haaras öökapilt telefoni ja helistas naisele. Vastas öökapil lõi valgus helendama ja kostis tuttav meloodia. See oli Riina telefon.

Veel samal ööl ja järgmistel päevadel helistas Roland kümnetele inimestele, keda nii tema kui ka Riina ühiselt tundsid. Ei midagi. Paanika ja teadmatusest tingitud ärevus said vaid hoogu. Omastel, sõpradel ja tuttavatel puudus igasugune oletus või aimdus Riina salapärase kadumise kohta. Siiani olid nad keeranud oma elus lehekülgi pühendumuse, hoole ja armastusega. Riina oli olnud õnnelik.

Näis üsnagi vastuoluline, et päevake enne kadumist oli Riina kutsunud oma vanemad külla õhtusöögile, koristanud toad ja ostnud hunniku toidukraami. Ja nüüd – ei selgitavat kirjakest ega muud vihjet, millest võinuks mõistlikke järeldusi teha.

Teatud asjaolud lisasid juhtumisse omajagu salapära. Kasvõi pentsik tõik, et naine lahkus ilma ühegi riidehilbuta, täiesti alasti. Seda kinnitas ainus tunnistaja, saekaatri pikaajaline öövaht, kes maanteepoolsel ringkäigul märkas valgustatud tänaval mööduvat autot ja selle roolis lummavalt kaunist eevaülikonnas naist. Pilt, mis vanamehe sõnul nii lihtsalt meelest ei kao. Ka ei avastatud tänavakaamerate jäädvustustest midagi, mis aidanuks jälgi leida.

Peale kõige osutus suureks mõistatuseks naise oskus autot juhtida. Alates käivitamisest, rääkimata manuaalkäigukastiga sõiduki valdamisest. Riina kartis autojuhtimist kui tuld, kuna oli minevikus raske õnnetuse üle elanud. Mis ime aga naist üleöö korraga seda tegema pani, jäi arusaamatuks.

Siis toimus esmapilgul lootustandev läbimurre.

Mahajäetud sõiduk avastati juba kolmandal päeval peale Riina kadumist ühe vana laohoone tagant varjualuse alt. Õigemini sai politsei sõiduki ebasobiliku parkimise tõttu kõne ühelt vanaproualt, kes jalutas oma vahtramahla purke kontrollima ja arvas, et säärases kohas on kindlapeale salaküttide sõiduk.

Kõige veidram oli see, kui auto leiukoha ümbruse põhjalikul läbikammimisel juhtus jäljekoertega midagi, millele ei osanud ka kõige kogenumad loomatundjad seletust anda.

Kui koerad furgoonist lahti päästeti ja valmistuti jälgi ajama, rebisid nood ennast ootamatult rihma küljest vabaks, tormasid eemale ja hakkasid meeletus hoos üksteise järel ulgudes tuiskama kui marutõbised. Vaatepilt oli sedavõrd rabav, et üks juhuslik kaader droonisalvestisest, mis sotsiaalmeediasse riputati, võitis enneolematu populaarsuse. Kuid naist ei leitud.

Kuuenda päeva möödudes kuulutas politsei naise kadunuks, kuid samal ajal levisid otsingud kulutulena sotsiaalmeediasse.

Uurimine venis. Puudusid juhtlõngad, mis aidanuks juhtumit lahendada. Rolandil keelati riigist lahkuda ning politsei jälgis teda pisteliselt. See kõik viis mehe kiiresti depressiooni ja tema peas hakkasid keerlema lootusetud koeramõtted.

3. PEATÜKK

Ühel vihmasel ja masendaval pärastlõunal istus Roland diivanil üsna räbalas olekus. Ta oli äsja lõpetanud vihase kõne uurijaga, kes oli väsinult teatanud, et edasiminekut juhtumis ei ole. Piirkond, kust auto leiti, kammiti läbi, küsitleti hulga inimesi ning uuriti võimalikke valvekaameraid. Külateest mõned kilomeetrid eemal, metsast, leiti hiiglaslik maja, kus veidrikest vanapaar ühiselt käsi laiutas, kuid andis politseile maja läbiotsimiseks vaba voli. Ei midagi. Maja läheduses muutusid koerad veelgi pöörasemaks. Vanapaar pakkus selle põhjuseks palderjanist villitud eeterliku õli aroome, mida nad teatud taimede tarbeks kasutasid.

Kui uurija oli püüdnud lõpetada hea uudisega, tuletades meelde turvamehe kirjalikku tunnistust, kus Riinat märgati üksi sõitmas, ja nimetanud seda Rolandile kasulikuks alibiks, viskas Roland telefoni diivanile ja vahtis tuimalt kamina mustavasse ruutu. Tal polnud tuju seda isegi süüdata, kuigi lõkkease oli valmis sätitud ja tuba tõmbus aina rõskemaks. Köögist kandus pesemata nõude lehka. Vihm peksis akendele, pilved vallutasid sõjakalt taevalaotuse ning kusagil kõmises äike. Must masendus, mis mehe pea kohal hõljus, oli nii paks, et seda võinuks lausa noaga lõigata.

Ühtäkki hakkas telefon laulma. Roland haaras sellest isegi kahe käega kinni, et suurest erutusest vidinat mitte maha pillata. Võõras number.

„Hallo! Riina?“ hüüatas ta telefoni, silmis õnnis lootus.

„Heh … Ma tahtsin sulle öelda, mees, et see, mis seal penidega toimus, on paras jant,“ kostus kellegi kare mehehääl.

„Mis penidega? Kes sa oled?“ nõudis Roland.

„Tead, ma ei jutusta siin sinuga pikalt. Miskit kolmekümnendate lõpus, napilt enne teist ilmasõda, kadus meie külas mitu noort näitsikut kui tina tuhka. Silkasid ihualasti öhe, metsa poole jooksu. Korraldati mitu külatäit otsima, aga ei ühti – tüdrukud, õnnetud, jäidki kadunuks. Miks ma sulle helistasin? Minu enda vanatoi jutustas alalõpmata, et kui siis penid välja aeti jälgi ajama, hakkaksid elukad ühtäkki kui kurjast vaevatud metsa servas pööraselt ringi tuiskama. Kurat, tead, ja nende koerte sissetrambitud rada lumel meenutas kindla peale ühte numbrit.“

Roland jäi kuulama, kuigi pidas vanamehe juttu parajalt ogaraks.

„See oli kuradima kaheksa,“ jätkas tundmatu ärevamal toonil, „Number kaheksa, noh. Just see number, mida nüüd internetist nägin. Seesama kõrgelt masinaga tehtud pilt, kus koerad seal auto juures sama tsirkust korraldasid. Vaadake jälgi tärkavas rohus.“

„Palun öelge, mis teil öelda on,“ ühmas Roland, „olen liiga kurnatud, et hetkel koerte tsirkusest heietada.“ Ta oli valmis juba kõne katkestama.

„Mis kuupäeval teie naine kaduma läks?“ küsis siis helistaja tooni võrra malbemalt.

„Mõelge sellele. Lisaks patras vanatoi veel mingist sõrmusest, millel lasus hirmus needus või miskit. Mu jutt võib hulluna tunduda, aga see mõistusenatuke mul peast kadunud ei ole.“

Kõne katkestati.

Tegemist sai olla kindla peale mõne vaimust vaese hulluga, kes tahtis tähelepanu saada, arvas Roland, ega pööranud äsjasele vestlusele tähelepanu. Ta sirvis telefonist viimaseid ühiseid jäädvustusi, naeratas nukralt ja püüdis mõelda vähimastki, mis võinuks Riina lahkumist õigustada.

Rolandil ei jäänud märkamata pildiseeria, kus ta Riinale kihlasõrmuse ulatab ja tüdruku endale naiseks palub. Oh seda elevust ja rõõmu tol imekaunil päeval. Korraga märkas ta sõrmust, mida oli täies ilus Riina sõrmes pildistanud ja võpatas. Üks kummaline seik ujus tema mälusopist esile.

Roland oli töötanud juba mõnda aega kinnisvara hindamise teenust pakkuvas edukas varahaldusbüroos.

Täpselt kuu aega enne Riina kadumist külastas mees ühte vanadaami, kes oli väga haigeks jäänud. Kuuldavasti armastanud naine omal ajal raha lehvitada peenete pidude ja hea elu tuules. Jäi saladuseks, miks soovis ta nüüd oma rikkused kiiremas korras rahaks rehkendada.

Kui ebaõiglaselt siin elus ikka raha jaotatakse, mõtles Roland, kui oli kokku arvestanud summa, mis hõlmas kogu maist varandust, mida proua omas. Pabereid üle andma minnes juhtus aga midagi ootamatut.

Naine istus ratastoolis oma häärberi juugendstiilis raamatukogus ja ootas Rolandit justkui kipsi valatud mannekeen. Lisaks ronkmustale pikkade käistega kleidile kandis ta peas inglise stiilis tontlikku matusekübarat, mille loor varjas osalt tema haigusest moondunud nägu.

Ta ei tundunud põrmugi muretsevat oma tervise või varanduse numbriteks teisendatud summa pärast, vastupidi. Kui Roland paberiploki lauaservale asetas, lükkas proua selle lohakalt eemale ja luges näppude vahel täpse summa sularaha, mis tuli maksta akti koostanud ettevõttele. Siis poetas ta lauale sametrohelise karbikese ja avas selle. Pehme voodri vahelt helkis vastu kauneim kuldsõrmus, mida Roland oma elus näinud oli. Sõrmuse rõngal ilutsesid kaheksa filigraanselt nikerdatud lõpmatuse märki meenutavat sümbolit ja ehet kroonis hõõguvroheline smaragd.

Suureks üllatuseks palus vanaproua, et Roland kingiks sõrmuse oma armastatud naisele. Vastutasuks soovis ta vaid üht, et kingituse saaja kannaks ehet nii öösel kui päeval. Alguses keeldus Roland kategooriliselt. Aga arstidelt kuuldud teadmine, et vanale naisele on jäänud elada veel vaid kuu – ja kuna sõrmus oli viimasele sedavõrd tähtis, et ta südame teinuks rõõmsaks teadmine, kui see kellegi armastava hingega naise sõrme satub –, andis mehele uut mõtteainet. Roland nõustus tookord sõrmuse vastu võtma, kuid soovis, et neil oleks võimalik hiljem koos naisega läbi astuda ja kingi eest tänada. Kui aeg käes, küll me kohtume, vastas vana naine tookord salapäraselt. Ja Rolandil ununes lubatud küllatulek sootuks.

Kuid nüüd langes mingi alateadlik rõhk üha rohkem sõrmusele, vanale surevale naisele ja numbrile kaheksa, mida mees peast kuidagi peletada ei suutnud.

Roland astus verandale ja avas akna. Tugev sadu oli raugenud õrnemaks uduvihmaks, kuid päikest polnud veel lootust näha. Kallanud konjakipudelist paraja koguse jooki, kopsis ta maitsesigari pakist ühe välja ja läitis selle põlema.

Ühtäkki meenus mehele miski, mille taustal tundus praegune olukord üha jaburam. Nimelt märkas ta vanaproua laual tookord kalendrit, kus kaheksanda märtsi kuupäevale oli rasvane ring ümber tõmmatud. Riina kadumise kuupäev.

Kohemaid otsis ta üles droonifoto, millel võis selgelt märgata koerte joostud jälgede järgi number kaheksa või lõpmatuse märgi sarnast kujutist. Sellel oli ilmselge sarnasus sõrmuse kaunistusega.

Roland otsustas vastuste saamiseks salapärasele vanadaamile taas külla minna.

4. PEATÜKK

Rolandi hämminguks kihas proua Helbe Hanesoo häärberiesine autodest ja nende vahel sebivatest tumedasse riietatud inimestest. Hetkega taipas mees, et õhustik on enam kui kahtlane ja rõõmu see ei tõota.

Sellegipoolest võttis Roland nõuks oma kahtlustele kinnitust saada. Ta ei eksinud.

Uurinud delikaatselt maad, sai ta teada, et proua oli surnud nädalake tagasi pöördumatu haiguse tagajärjel ja just täna toimus tema saatmine viimsele teekonnale.

Osavalt, ilma suurema tähelepanuta, suutis ta ennast inimeste vahelt majja smugeldada.

Nüüd nägi ta alumise korruse hiiglaslikus saalis musta, avatud kaanega kirstu. Puusärk lebas rubiinpunase linaga kaetud mademel, vahetult teisele korrusele viiva trepi ees. Ning eriti kummaliseks võis pidada kirstu kohal rippuvat neljatahulist klaasist vormi, mille eesmärk võis olla kirst hiljem kinniseks mausoleumiks muuta. Roland tahtnuks mõne saalisviibija käest aru pärida, aga tähelepanu vältimiseks loobus mõttest.

Veel viimased leinajad jätsid kadunukesega hüvasti. Kiriksandi polnud märgata. Vaikne ja tagasihoidlik jutusumin, sekka kume klaverimeloodia ning lugematu küünalde rivi. Ruumi täitis põletatud viiruki kuivmagus hõng.

Roland unustas kahtlused ja maandus tagasi reaalsusesse. Armastatu kadumine tegi temaga kurja tööd, oli pannud kahtlema ratsionaalses mõistuses ja toonud esile tobedaimad lootuspisarad. Vana naine lebas kirstus, siin ja praegu. Polnud ta mingi koletis.

Ta astus viimase leinaja järel, lootuses soovida lahkunu hingele igavest rahu, ja seejärel kärmelt kaduda.

Jõudnud kirstu peatsisse, nägi ta, et kadunukese nägu kattis kuldne mask, mille selged ja täiuslikud vormid võisid olla meenutus proua noorusea ilust. Näokate varjas tõenäoliselt tema iseäralikku ja kohutavat haigust, kus isegi parimad palsameerimiskunstnikud ei suutnud midagi parandada.

Roland väristas sellele mõeldes õlgu.

„Puhka rahus, sinu lahkust võis pidada kummaliseks,“ lausus Roland tasa ja hakkas minekule sättima, kui märkas surnu sõrmes sõrmust. Vaadates nüüd terasemalt, kaunistas ehet tuttavlik ornamentika –  see oli lausa uskumatult täpne koopia sõrmusest, mille Helbe tookord mehele kinkis.

Kummaline, mõtles Roland. Vana naine näitas tookord sõrmuse ajalugu kinnitavaid dokumente, rääkides, kui unikaalne see ehe pidavat olema. Sellist on siin maailmas vaid üks, mitte ainsamatki rohkem, oli proua rõhutanud. Lisaks palus ta sõrmust eriti hoolega hoida, jättes mulje, justkui soovinuks ta selle kunagi endale tagasi saada.

Kohutav mõte, et tegu võib olla tõesti täpselt sama sõrmusega, mille ta Riinale kinkis, muutis Rolandi lauba ühtäkki niiskeks. See tuli siin ja kohe selgeks teha, ei jätnud mees endale võimalust kahtluseks, sest paari tunni pärast kaetakse kirst klaasist kupliga või maetakse mulda.

Ta asetas taskust leitud salvräti surnu käele. Keerates sõrmust tugevasti kord ühele, kord teisele poole, suutis ta selle hõlpsalt veretust külmast sõrmest eemaldada. Siis tõstis ta ehte salvrätil silmade juurde ja teeskles leinast silma tikkuvate pisarate kuivatamist. Nähes sõrmuse siseküljel graveeringut, voogas mehe selgroogu mööda sabakondini äkiline külmalaine.

„Võimatu,“ sosistas mees endale. Ta mäletas isegi salongi, kust ta graveeringu tellis. Ja nüüd nägi ta sõrmusel, mille ta oli just surnu sõrmest näpanud, tuttavat graveeringut „Sinu Rolex“. Armas hellitusnimi, millega Riina õrnusmomentidel Rolandit kutsus. Nimi, mis nende koduseinte vahelt kindlasti kaugemale poleks tohtinud jõuda.

Ehk leiab ta sõrmust uurides võimaluse, kuidas viimaks Riinale lähemale pääseda. Õhk muutus aina paksemaks, kusagilt pressis talumatut lämbust. Leinajad olid end eemale toolidele sättinud ja saali täitis nõrk jutusumin. Poetanud ehte taskusse, vaatas ta vargsi, et ega ta pole oma kohutava teoga vahele jäänud ning tundis ängistavat soovi siit kaduda.

Roland lipsas õhku ahmides maja väljapääsu poole, taskus kummaline asitõend, mis oli tekitanud tema peas tõelise segaduste kakofoonia.

Algas taas iiveldust tekitav klaverimuusika ja hiiglaslik klaastahukas laskus aeglaselt kirstule. Ju pidi sõrmus olema prouale sedavõrd armas, et see hauda kaasa viia ja seniks erakorralise valve alla seada.

5. PEATÜKK

Seekord ei tihanud Roland koju sõita. Iga asi majas tuletas talle meelde naist, kelle kadumisest oli möödunud lausa seitse kohutavalt pikka päeva.  Mälestused täitsid hinge kiiresti kurbusega ja muutsid meeled haavatavaks.

Ta parkis auto pisikese hotelli parklasse. Vastuvõtus tervitas teda maahõngu kaunis tüdruk, kes oma lihtsa, kuid südamliku suhtumisega Rolandi tema numbrituppa juhatas. Süngeisse mõtteisse uppunult võis ta neidist oma vaikiva passiivsusega ehk isegi pahandada, kui numbritoa ukse viimase ees sõnagi lausumata kinni tõmbas.

Siin hotellis oli ta ka varem ööbinud. Mugavuselt pigem praktiline ja elementaarne, just sellisteks käigu pealt peatuseks, kus saab duši all vedeleda, välja magada, hotelli einetoas kohvi, saiakesi ja putru nautida ning siis järgmisesse päeva kulgeda. Lihtsasse olmehõngusegusesse tuppa mahtus kõik: kitsas garderoobikapp, keskpärase mugavusega voodi ja moodsapoolne teler seinal. Ruumi tagaosast viis uks pesemisnurgaga tualetti.

Peale kosutavat kümblust heitis Roland voodisse. Ta jälgis mõnda aega laes ventilaatorilabade pöörlemist, lootes selle hüpnotiseerivale mõjule, kuid haaras siiski suurest kannatamatusest voodiserval lebava mantli ja koukis selle küljetaskust salvrätti mässitud ehte.

Ta arutas pisikese tombu ettevaatlikult lahti, justkui kartes, et häärberis nähtu oli vaid pelk silmapete. Keeras siis sõrmuse sisekülje nähtavale. Siin see oli. Puhas, filigraanse sisselõikega graveering, mida ta mäletas nii paganama hästi.

„No mida kuradit see tähendab,“ pomises mees tasa ja tõstis mõtlikult pilgu. Teades oma naist liigagi hästi, otsustas ta Riinale tookord hoopis valetada, et soetas sõrmuse suvalisest ehtepoest, kui riskida võimalusega, et Riina seda vastu ei võta. Olgu siis nii. Aga sellegipoolest – kuidas põrgu päralt sai sama sõrmus tagasi vanamoori sõrme. Kui mitte …

Viimasest mõttest jahmudes tõusis ta voodiservale istukile.

Kui tegu pole mitte inimrööviga, mille eidekõbi korraldas, et sõrmus endale tagasi saada? Ehk on tema kallis armastatud naisuke Helbe valdustes siiani vangistuses, nüüd on mutt surnud ja jumal teab …

Olles sõgedast kahtlusest ja võimalikust juhtlõngast ülimalt ärritatud, tundis ta sedamaid vajadust selgust saada – vastasel korral leiab ta end otseteel hullumajja. Roland tahtnuks helistada uurijale, kuid kartis, et sõrmuse vargus toob pahandusi.

Samal ajal, kui ta mõtete segaduses lausa higiseks tõmbus, pistis ta sõrmuse mängeldes väikesesse sõrme ja keerutas seda mõtlikult, kuniks kaunis ehe vurrides sõrme kiilus ja kummalisel väel tugevasti kinni pitsus.

Enne kui mees jõudis arugi saada, ärkas ornamentika ehtel ühtäkki ellu.

Lõpmatuse märki meenutavad kujutised liikusid sõrmuse kohal kokku. Imepisikesed spiraalid põimusid smaragdkivil üksteise sisse, moodustades galaktikasarnaseid keerdusid, mille seest lõi lõõmama rohekas kuma.

Järgmisel hetkel siblis Rolandi kõhukoopas justkui mustmiljon sipelgat. Ta ei suutnud kättki tõsta, et sõrmusest lahti saada, olles jõuetu üleüldse liigutama.

Värvid ümbritsevas toas tõmbusid kuivalt kahkjaks, soojad toonid asendusid kõledate ja tuhkhallide uduste virelustega ning ühtäkki muutusid ruumi dimensioonid tema ümber ja pöörlesid aeglaselt.

6. PEATÜKK

Kuhu kurat oli kadunud tema keha? Ei jalgu, käsi. Isegi mitte torsot. Seda kõike asendas rohekalt helendav kuma, millest kiirgas niitjas juga kaugele pimedusse. Viimasedki detailid, kontuurid või lõhnad, mis reaalsust meenutasid, olid kadunud.

Pimedus ammutas Rolandi meeltest salamisi energiat ning kudus tema ümber õelal kombel kõige süngemaid mõtteid. Hõõguva nabanööri kuma väreles ja hetkeks tundis Roland, justkui vajuks ta rauapuruna veetu mere põhjatusse mustavasse sügavikku. Kuid siis toimus liikumine. Või vähemalt nii ta arvas, märgates hõõguva nabanööri ahtas valguses hordide viisi ebamääraseid tontlikke kujutisi. Need tõusid pimedusest otsekui tindiseened mõne mahajäetud kalmistu põuest ja nägid välja tõrvaga üle valatud inimnägude sarnased, meeleorganid selle rõveda olluse alt pundumas.

Aina lähenedes kummituste hordile, nägi ta nüüd selgemalt meeste, naiste, vanurite ja isegi laste või imikute hõljuvaid peakujusid. Need maigutasid jäledaid suid ja Roland kuulis esimesi helisid – sosinaid ja valjenevaid oigeid – justkui surm ise kiruks enda tegemata tööd. Mees taipas tahtmatult, et igaühel neist oli justkui hingel miski sünge saladus. Murekoorem, mille süül nad siin pimedas maailmas rahu ei saanud. Mõrvad, enesetapud või õnnetused, ahastus, lein või viha. Mõistmata nende keelt, jõudis sõnum ometi kohale. Kas tegu võis olla teiste temataolistega, kes olid samuti siia lõksu langenud?

Seosetu ja kriipiv kisatanner, mille keskel Roland mööda päästvat võluköit hõljus, tahtnuks meelsasti ka teda enesesse haarata. Košmaarseid lendlõustu tekkis lugematul hulgal aina juurde ja nende elajalik füsiognoomia püüdis justkui oma vangistuseks loodud kestast vabaks pääseda. Hõõguva nabanööri jõud muutus tugevamaks ning kandis Rolandi tollest õõvastavast koolnumerest eemale.

Kõige hulluse tipuks märkas Roland mustast tühjusest tõusmas tohutut kerajat moodustist, mille väline tahmjas kest pöörles ja tulitas hõõguvpunastest täppidest. Roland suutis vaid viivuks silmata, kuidas see miski ühtäkki laiali valgus ja oma põrgust veetud ollusega kisendavaid päid endasse ahmis. Ootamatut nähtust saatis kumisev heli, mis omakorda ükshaaval tuhandete lendlõustade röögatused summutas ja uue lainetusena edasi pühkis, et ulatuda kaugemale.

Viimaks tuhises Roland oma võlunööril kui elus kurat. Tänades kogu hingest seda teadmata jõudu, mis teda edasi kandis, avastas ta ennast taas mustava pimeduse rüpest, hääletus tühjuses. Kindlasti parem, kui langeda tolle tuletäpilise koletise roaks.

Edasi kulges teekond küll üksluiselt, kuid Roland tundis endas kasvamas ängistavat hirmu. Mida muud saanukski tunda, kui terve maailm tema ümbert oli kui noaga läbi lõigatud. Kest, milles ta viibis, koosnes üksnes valgusest ja ainus lootus lasus vetikakarva võlujõge meenutaval vool, mis teda tõenäoliselt ikka veel kuhugi teadmatusse juhtis.

Ühtäkki kumas mõõtmatus dimensioonitus kauguses miskit hõbevalget, millele lähenedes tundus tegu olevat sarnase keraja valgusobjektiga, nagu tema endagi olemus. Kuid siis ta märkas, et hõõguvroheline nabanöör tema teekonnana mitte ainult ei lõppe siin, vaid keerleb spiraalina ümber kauni lummutise.

Ta hoomas nüüd kohkumusega, justkui võimsa korallkalju servalt põhjatusse sügavikku laskudes, et talle avanes millegi tuttavliku ja kohutava olemasolu. Või meenutas vaatepilt vulkaanikraatri sisemust, kus pöörles tohutu, sünget orkaani meenutav keeris, milles hõõgus lugematul hulgal punaseid täpikesi, meenutades oma värvuselt pigem laavat, kuigi väävlihaisu või põletavat kuumust ta ei täheldanud. Kostus vaid kume ja krudisev heli. Samuti nägi ta nüüd selle serval ringis järjestikku veel seitset samasugust valguskera.

Ootamatult keerles roheline voog kera ümbert eemale, sellest siiski lahti laskmata. Voog kasvas ja pöörles kui miniatuurne keeristorm ning liikus ähvardavalt Rolandi poole, tardudes hetkeks, justkui oleks milleski kahelnud. Ühtäkki irdus selle küljest roheline juga kumisevasse põrguvulkaani, imedes teda mingil moel enese salapärasesse tervikusse. Järgmisel hetkel oli see keerlev monstrum läinud.

Ja enne kui Roland selle kõige keskel midagi mõista suutis, tiris mingi kummaline jõud hoopiski teda ennast tollesse kaunisse, äsja avastatud moodustisse.

7. PEATÜKK

Roland ahmis tugeva sõõmu õhku, justkui tõusnuks pinnale mõnest pikast veealusest teekonnast. Tema pea kumises ning suulagi kleepus kuivalt. Esimesena märkas ta läikivat eset, kuldset peekrit tuttavliku, lõpmatuse märki meenutava ornamendiga. Selle kõrval lebas hõbedane habemenuga. Tõstes pilgu kõrgemale, detailid teravnesid. Esemed paiknesid kivist tahutud massiivsel mademel, mille servi ühendasid kaheksa võrdse küljega tahku. Ruumi sügavust ja mõõtmeid võis vaevu hoomata, kuna kaugemaid alasid kattis ühtlane hämarus.

Laua keskel hõljus kui nõiaväel liivakella meenutav objekt. Imeviguri pealmisest klaaskapslist voogas smaragdrohelist helendavat ainet samasugusesse alumisse kapslisse. Ümber mademe võis märgata istumas inimeste kogusid. Nende silmile langes liivakellast peegelduv õrnrohekas värelus ja nüüd, kui Rolandi pilk aegamisi selgines, joonistus esile kaheksa ihualasti naisefiguuri.

Kõik nad näisid võrdlemisi noored, veatud ja kaunid, huulil magus naeratus, silmis justkui ootusärev helk. Roland tundis palavikulist kohmetust.

Kas ta ärkas? Või jätkus uni? Oli ta ju äsja ekselnud salapärases maailmas, tõenäoliselt tema elatud elu kõige realistlikumas unenäos, mida võinuks ette kujutada.

Ninasõõrmeisse kandus kehasooja auru ja magusate parfüümide lõhnakooslust. Ta tajus selgelt, kuidas hingatav õhk kandis selle kopsudesse, jahedus paitas keha ning motoorne refleks sundis silmi pilgutama. Kõik see ja isegi kurgulage kostitav lääge mekk sai tähendada vaid üht – selget ärkvelolekut.

„Kus … Kus ma olen?“ puges tema huulte vahelt välja hääletu sosin.

Laua taga istujad piidlesid kavalalt üksteist, kuni sõna võttis Rolandi vastas istuv kõhnem naine, kelle lühikesi heledaid kiharaid ehtis loor, mis oli pärjaga juustesse sõlmitud. Tema armas, tasakaalukas ja harmooniline nägu kandis endas süütut ja rahulikku ilmet. Naise kehakeel näis pehme, graatsiline ja võrgutav.

„Aitäh, Esimitsiss! Ma võtan sõnajärje teie lahkel loal üle,“ teatas kõneleja ja Roland võinuks vanduda, justkui oleks naise pilk olnud eelnevalt temale suunatud.

„Ka mina tänan teid, armastatud igavikuteelised. Vabandan, et antud kokkusattumuste näol oleme sunnitud lausa nädalakese liialt viivitama, kuna noorima igavikuteelise teekond kujunes kõige pikemaks. Mis parata, meie taak.“

Alustades Rolandist, jätkas ta ja lasi silmadel üle istujate ringi libiseda: „Esimitsiss, meie auväärne. Kolmitsiss, Nelitsiss, Viisitsiss, Kuusitsiss, Seitsmitsiss ja meist noorim, Kaheksatsiss.

Mina, Teisitsiss, tänan, et leidsite aega sedavõrd erakorraliseks kokkusaamiseks. Soovime pikka iga ka kahele Jääkrühkijast hingele, majahaldajatele, kelle Esimitsiss tõi oma võimete abil varjudemaailmast tagasi pärismaailma, et nad meie eest hoolitseksid ja ülekandetempit salajas hoiaksid.“

Isevärki auditooriumis valitses mõne hetke vaikus. Rolandile tundus, et naine kõneles hispaania keeles ja mingil mõistmatul moel sai ta igast sõnast aru.

Kõneleja jätkas:

„Mina polnud ju ometi ainukene, kellel siin väikeses riigis igavikuteekond veatult sujus? Toome või eelnevalt võrdluseks Aafrika riigid, Aasia. Rääkimata Euroopas mässanud sõdadest või Põhja-Ameerika kodusõja aegadest, mil me veel noored olime.

Te ju mäletate? Igavene vaen, sõjad, usk ja lihtsameelsus surma palge ees tõid meie teekonnale sedavõrd hulgaliselt Jääkrühkijate horde, et igavikutempliteni pääsemiseks tuli kurja vaeva näha?“

Roland polnud kindel, kas kõneleja tsiteeris oma sõnavõttu küsimuse või noomituse vormis, kuid märkas, et laua taga istuvad naised noogutasid tasasel üksmeelel kaasa.

„Kas teile ei tundu, et siin riigis on igavikuteekond kahe tarkade kivi ühenduse vahel kuidagi puhas? Tundub, et need vähesed Jääkrühkijate hordid ootavad oma kannatuste kustumiseks viimast hetke kaua, sest ainus Surmaõgija, keda mina igavikuteekonnal kohtasin, on see, kelle oleme vangistanud.“

Jätnud õhku mõne vaikiva hetke, sõnas naine justkui kartlikult ootusäreval toonil:

„Kui päris aus olla, siis mina isiklikult rajaksin siia riiki meie alalise ülekandetempli. Surmaõgijad, keda siin nähtud, on kahtlemata kõige pikaldasema mälumisprotsessiga. Kas nõusolek on üksmeelne?“

Pärjaga naise pehme naeratus mahendas temas peituva ranguse ning küsimusele järgnenud peanoogutused andsid märku konsensusest.

„Kas kõigil kaheksal igavikuteelisel kulges teekond veatult?“ küsis ta järgmiseks, pilku laialt üle laua saates, „osadel meist pikemalt, teistel lühemalt, sõltuvalt kehadevahelisest kaugusest, nii nagu hästi teame.“

Rolandist mõni koht eemal koputas üks neidis oma peekriga kolm korda vastu lauda. Tema oliivikarva nahk, meelad põsesarnad, täidlased huuled, sügavtummised silmad ning peenelt elegantne nina rõhusid ehk teatavale lõunamaisusele.

Pärjaga naine noogutas. Neidis võttis sõna: „Lugupeetud igavikuteelised. Kõrgeauline Esimitsiss, austatud teine igavikuteeline. On ütlemata au siin viibida. Te ju kõik mäletate viimast kogunemist? Nii mõnelgi meist kippus teekond ...“ neidis vakatas.

„Värelused sõrmustevahelisel teekonnal,“ parandas pärjaga naine tüdruku kohmetuse.

„Värelused,“ kordas neidis vaikselt. „Seekord hirmutas see mind päris tõsiselt. Mingil hetkel igavikuteekond katkes ja selle leidmiseks pidin tõsist vaeva nägema. Pimedus võttis üha rohkem võimust ja Jääkrühkijate lärm muutus talumatuks. Kartsin et võin igaveseks teelt eksida ja sulanduda nende õnnetute kohutavasse rännakusse. Kuid tõsi – Surmaõgijaid on siinmail vähe.“

Roland suutis vaevu oma tardumusest jagu saada. Ta piidles alasti naisi mõningase kõlvatustundega, mõistmata seejuures, miks keegi neist ei söandanud tema meheliku pilgu ees häbeneda.

Vähe sellest, ehkki ta ei osanud enda siinolekut põhjendada, näis, et naisi tema isik ei huvitanudki. Või peeti teda kogunisti üheks omadest? Võimatu, tegu oli ju ilmselgelt naissoo ülekaaluga.

Pärjaga naine kostitas pilguga kuulajaid ja jätkas:

„Õpetuseks teile kõigile, igavikuteelised. Eeskätt noorematele liitujatele. Kiindumus. Armastus. Lojaalsus. Kolm peamist ohutegurit. Kui te valite endale jätkukeha, siis mõjutavad teie teekonda just need nõrkused. Vaid Esimitsiss on meist sedavõrd kogenud teelkäia, et võib riskida ja leida omale just sellise saadiku keha, millist ta iganes soovib, ühtlustades kõik näitajad endale nii sobivaks, et elu selles kehas kestaks kaua.

Ärge unustage, meie oleme parasiidid võõras kehas. Ka selle keha vaimus oleme kutsumata. Vaimujõud võib olla tugevam kui tarkade kivi vägi. Meie pikk eksistents on kinkinud ühtlasi hindamatu kogemuse, tänu millele tunneme igavikuteekonna läbimist hästi ja üha paremini.

Sellegipoolest. Vältimaks kõige kohutavamat. Kas võime enne tänast ohverdust olla veendunud, et enne teekonna alustamist teie eelnevalt elatud keha, mille hingetu kest selle loomulikku kadu kõduneb, hoiab tarkade kivi, kuni peale tänast ohverdust eelmise keha säilmete juurde naasete ja sõrmuse tema hoitud väärtuses tagasi enda valdusesse saate? Kui kaotate tarkade kivi, kaotate ka oma hinge. Peale selle loodan ja olgu see teile manitsus, et te valisite ka seekord oma jätkukehad väga hoolikalt. Just neis väljavalitud kehades saate järgneva kokkusaamiseni maist elu nautida. Varaülekanded, pärandused, likviidsed arveldused. Pere ja omaksed, kes tõenäoliselt juba hulluvad lähedaste kadumise pärast. See kõik jääb teie vastutusele.“

Pärjaga naise huuled kaardusid naeratuseks. Ta nõjatus ettepoole ja piidles tüdrukut teraselt.

„Kaheksatsiss, viimane siin ringis. Sa oled liitnud meie väärtusteringi haruldase oskuse loomi mõjutada ja see on kehade templisse toimetamist tublisti lihtsustanud. Sügav lugupidamine, mu armas. Sellegipoolest, kuna sa oled igavikuteeliste seas kõige noorem, vaid teist põlve teeninud, siis pead sa aru saama, et olles igavikuteekonnal, ei saa selle kulgu varjude maailmas enam muuta. Aga sa saad seda teha, kui oled otsimas sobivat saadikut tõelises maailmas. Muuda tema valikuid. Tee kõik selleks, et valitu süda oleks vaba, enne kui alustad teekonda tema hingepauna poole.

Kuna tarkade kivi vägi saab võimu alles peale selle kandja surma ja juhib meid varjude maailma, siis tuleb garanteerida, et sõrmus eksikombel mõne elava hinge kätte ei satuks.“

Lauas istujad keerasid pilgud tütarlapsele.

„Mina neelasin sõrmuse alla, nii nagu Esimitsiss kuussada aastat tagasi oma esimesel rännakul tegi. Ebameeldiv, aga kindel.“ Tüdruk kehitas õlgu ja otsis Rolandi poole vaadates vargsi heakskiitu. „Laipa lubati morgis hoida vähem kui nädal. Mul on aega.“

Pärjaga naine jätkas:

„Tubli. Igatahes. Te teate, et teekonna sättimine ei ole kerge. Esmalt tuleb valida sobiv keha. Siis soetada talle sõrmus, seejärel teekonna loomiseks sõrmused identifitseerida. Kõige tülgastavam on loomulikult enese mürgitamisprotsess. Kuid kehast lahkumise ootus peab looma kannatusega tugeva energia, milleks Esimitsiss on loonud mürgitamise näol tuleriidal põlemisest tõenäoliselt leebema vormi.“

Jutustaja naeratas mõrult ja piidles seejuures Rolandit.

„Unustame selle nüüd! Teie olete smaragdid teemantide seas. Esimitsiss on teinud rasket tööd, et leida meiesuguseid haruldaste mõjutusoskustega hingi, kellele igavikuteekond usaldada.“

Lausunud võidukalt need sõnad, ajas naine selja sirgu. Ta asetas käed vahetult enda kõrval istuvate eevatütarde omadele ning piidles sedapuhku hoopiski Rolandile otsa. Kõik naised võtsid üksteisel käest kinni. Roland tundis, kuidas õblukesed värisevad sõrmed tema omi paitasid. Ning märkamata ei saanud tal jääda ka seitse kuldset sõrmust neidiste sõrmi ehtimas.

Pärjaga naine tõstis käed. Laudkond eevatütreid hõljutas ka enda sõrmi kõrgel peakohal ja nad kõik vaatasid kui armust löödud pilgul ainiti Rolandile otsa.

„Me täname sind, Esimitsiss, sinu kaunidust, usaldust ja armastust meie vastu. Avaldame jäägitut austust ja imetlust, et oled kannatuste ja kujuteldamatu ekslemisega varjude maailmas suutnud üles ehitada igavikuteekonna ja seda markeeriva numeroloogilise põimiku.

Sina oled valanud hindamatud sõrmused ja igavikukella, puistanud neisse tarkade kivi. Sina oled konstrueerinud ülekandetempli jõu vaimudemaailma ja pärismaailma vahel, et luua vangikong kõige koletumale olevusele – Surmaõgijale.

Ilma sinuta poleks meil igavest päikest, kuud ega tähti. Me täname sind Damiana, kes vangistas varjude maailmas Surmaõgija enese, et toita tema kustumatut nälga. Ja täna oleme igavikuteekonda läbides toonud siia ülekandetemplisse valitud hinged, kellest Surmaõgija saab kosutust, kuniks selle kasvav nälg meid taas kokku kutsub.“

Seda kõike kuulates teadis Roland nüüd juba kindlasti, et tegu on usuhulludest fanaatikutega, kes korraldavad sääraseid kokkusaamisi, et oma igavasse ellu põnevust ja sära tuua. Ta rahunes, kuid ei tundund ennast siiski turvaliselt. Üha rohkem hakkas talle meeldima mõte, et selle koosviibimise on korraldanud Riina. Kuigi, tuleb tunnistada, pole see kaugeltki Riina teema.

Ühtäkki kahanes tuluke liivakellas õrnaks kumaks, lausa olematuks. Kuid see kumas õrnroheliselt, hõõgudes kustuva täpina justkui sigar, mis on filtrisse põlenud. Pärjaga naine hüüatas sedamaid: „Igavikukell on otsa saanud. On aeg meie saadikute hinged Surmaõgijale ohverdada!“

Naised tõusid, tõstsid peekrid silmade kõrgusele ja hüüdsid ühest suust:

„Söö, näljane, söö! Söö, näljane, söö! Söö, näljane, söö!“

Ka Roland tõusis ettevaatlikult. Pigem tasahilju, et leida sobiv viis põgenemiseks. Korraga tajus mees eneses kummalist peadpööritavat vastuolu, mis tõmbas veidral moel kõhust õõnsaks ja kõigest hoolimata tagasi istuma sundis. Millegipärast tundis ta end iseenda kehas neetult võõralt. Rindkere kummitas imelikult ja jalgade vahel pöörelnuks justkui isemoodi orkaan.

Pärjaga naine tõusis oma kaunis alastuses laua ääres äkitselt püsti, haaras habemenoa ja surus silmagi pilgutamata selle tera omale käsivarde. Siis tõmbas ta jõulise liigutusega tera pikalt mööda rannet alla, seejuures peekrit pillamata. Sügavpunane urm pressis naha vahelt niredena ning punaste täppide pritsmed tabasid naise rinda, kaela ja nägu. Naine viskas skalpelli hooletult kõrvale ja asetas vigastatud käe lauale, lastes verel voolata. Vaid viivuks kohtus Rolandi õudu täis pilk naise omaga, kelle kitsad põsesarnad vedasid näole hirmsa irve, silmavalged moondusid mustjaks ning kulmude vahele pressisid end teravad kortsud.

Nüüd olid nad kõik sellised. Alasti ja koletud. Tühjad peekrid aina kõrgemale tõstetud, voolas käsivartest elumahla lausa lõputult.

Liivakell kadus hetkega mademe keskel asuvasse avasse. Saal pimenes tunduvalt. Seejärel tõi sellest samast avast tõusev mürkroheline valguskuma ruumi nähtavust juurde. Roland märkas mademe tsentris liikumist ja tema kõrvu kostus kumedat ja krudisevat heli, mis korraga tundus nii neetult tuttavlik.

Seintel roomasid vingerdavate madude sarnased varjud. Nõekarva inimkätt meenutav kämmal haaras seestpoolt mademe servast. Selle kõrvale tekkis teine, kolmas ja nii üksteise järel kümneid kätepaare. See miski tõstis ennast kõrgemale. Roland nägi esmapilgul lugematutest jäsemetest, põimunud inimkätest ja väänlevaist sõrmist koosnevat elukat, peletislikku kimääri, milles kõik liikus kui elav, lihast punutud tontmust kerajas moodustis.

Naised laua ümber lasid verel veenidest voolata, õõtsusid justkui lovesse haaratult ja ümisesid ühtse joruna läbi nina pikka joigu.

Tolle koletu kimääri sisemusest, sadade jäsemete vahelt, mis üksteist valulikult embasid, pundus esile miskit ümarat. See pressis end nahksest ollusest kummi ja Roland võis vaid aimata, et moodustis kätkes inimese kolju sarnast füsionoomiat: teravat lõuga, ninatippu, silmakoopaid ja maigutavat suud. Järgmisena ujus lugematute käte vahelt esile inimese torso.

Elajalikus taieses mänglesid ühteaegu naiselikud rinnakumerused kui ka maskuliinne mehelikkus, justkui suutmata otsustada enda olemuse üle.

Midagi säärase grotesksusega võrreldavat polnud Roland oma elus veel kogenud.

Võrdlemisi kuivetu mustja kere küljest pressisid välja peenikesed ussisarnased jätked, mis justkui suplesid tolles nahka meenutvas kestas. Olend väänas oma arvatavat peamoodustist valulikul moel pärjaga naise poole. Üks neist sadadest mustadest kätest rebis iseenda rindkere lõhki, teine võttis pärjaga naise käest peekri ja pistis selle roiete alt enda võikasse sisemusse. Seal mõne hetke songerdanud, tõstis ta lödist tilkuva peekri taas esile ja ulatas kaootilise õõtsumise saatel naisele tagasi.

Viimane kallas peekri sisu ahnelt kõrist alla, kummutades seda, et saada kätte ainumaski tilk, ning asetas tühja peekri tagasi lauale.

Nõnda toimis peletis järjest ka järgmiste meelesõgeduse piiri ületanud ja transis tantsivate naistega, jagades neile oma sisemusest kohutavat nektarit vastutasuks valatud vere eest.

Rolandil võttis aega, et šokist üle saada. Ta jõllitas äreval pilgul ruumi kaugemaid seinu, et leida ukseava või mingi võimalus, et siit põrgukojast pääseda. Ühel kaarena jooksval seinal, mida silm kuidagiviisi seletas ja mis koosnes tohututest kiviblokkidest, paljastus täistuurides vereorgia košmaarse varjumänguna justkui ebamaine teatrietendus.

Roland kavatses haarata enesekaitseks habemenoa, kuid ta pilk riivas omaenese rinnaesist, põhjustades spontaanse karjatuse – seal oli kena, lopsakas ja vaieldamatult feminiinne rinnapaar. Ta sasis äkiliselt oma pead ja tiris nähtavale pikad tumedad kiharad, pööras ennast ja avastas peenikese väärastunud ebaloomulikku keha – kõrged puusad ja lameda kõhu. Uskumatul moel isegi kaunid, lopsakad ja selgelt naiselikud kehavormid. Asetanud käe reite vahele, oleks mees äärepealt minestanud. Samal hetkel tõsteti tema ette lauale nõgiollust täis peeker.

Kimäär kõrgus omas groteskses hiilguses justkui verekaanidest punutud kägar ja üks noist mustadest kätest lasi sõrmed ükshaaval peekrist lahti. Koletu näomoodustis, mis ikka veel nahkse kesta tagant pundus, justkui püüdes sellest läbi tungida, maigutas hoomatavalt suud.

Tähelepanu koondus äkitselt just Rolandile ja pärga kandva naise suu vajus lahti. Tema üllatusest ja ahastusest segatud ilme nägi välja nüüd veelgi õõvastavam, kui ta märkas, et Rolandi käsivarrel polnud mitte ainsatki kriimu. Ta tõstis žestiks oma verise käe, millel haav aegamisi, kuid nähtavalt kokku kasvas.

Roland tõukas peekri hooga eemale ja see lendas kaarega tagasi otse kimääri sisemusse. Ta tõusis sedamaid püsti ja vaarus seina suunas, olles pooleldi kindel, et silmas seal väljapääsu. Kasvavas ahastuses, kombates enda võõrast keha ja võideldes samal ajal teadvusekaotusega, jõudis ta kaarjate võlvideni, kust õrn tuletäppidest horisont moodustas hoomatava koridori.

Naised kisendasid kui marulised. Kimäär vedas ennast terves oma kohutavas robustses terviklikkuses mademeavast välja ja Roland märkas viivuks, kuidas koletis nood alasti kehad aplalt kinni püüdis, lõhki rebis ning koos naha ja täiega enda sisemusse pressis.

Üllataval kombel ei püüdnud naised põgeneda. Vastupidi. Nad katsid silmad kätega ja tõmbusid laua äärde kössi, oodates justkui oma korda.

„Damiana, mida sa ometi tegid! Äratasid Surmaõgija tema enese sapiga! Miks?“ hüüdis pärjaga naine, kuid järgmisel hetkel haaras temast kümmekond tugevat kätepaari ning monstrum imes ka tema enesesse.

Roland rühkis hullunult edasi, uskudes, et kuhugi ometi pidi see neetud tunnel ju välja viima. Ta haaras seinalt ühe tõrviku. Karjeid polnud enam kuulda. Üsna pea lõppes tunnel trepimademega, mis viis kõrgemale.

Pobisenud tänusõnu, rapsis ta astmeid vahele jättes üles, avastades end varsti kitsast, ämblikuvõrkudest polsterdatud puitseintega koridorist. See võis olla laiemat sorti tühimik seinte vahel. Polnudki vahet – peaasi, et see viiks kogetud põrgust võimalikult kaugele. Järgnev ahastus tabas teda aga ruumi lõpus, kus arvatav edasipääs kujunes lootusetuks tupikuks. Seinad näisid ühesugused. Siit polnud võimalik edasi minna.

Tuldud trepisuudmest tõusis rohekat valguskuma. Kostus pehmet krabinat, justkui sibliks musttuhat nahkhiirt mööda seina. Alles nüüd, kui ta kuulis uuesti lähenemas tuttavat, õõvastavalt krudisevat ja kumisevat heli, meenus talle vaimudemaa elukas, kes hinged enda alla mattis ja kelle haardest ta napilt eluga pääses. Kas see võis tõesti olla selle sama koletise maine kuvand? Hirm torkis teda nüüd aina palavikulisemalt. See miski lähenes.

Roland märkas trepi esimesel kõrgemal astmel paksu tintmusta vedelikku. Ollus tõusis mõistmatul moel kõrgemale, voolas üle mademe serva ja imbus aeglaselt Rolandi poole. See laienes seinteni ja leidis tee lakke.

Roland taganes viimase seinani, tundes ennast kui rott katselabürindi tupikus. Tal polnud aimugi, millega ta peab rinda pistma. Kas on lootust eluga pääseda või jagab ta keldrikorruse sabatil osalejatega sama kohutavat saatust.

Tunneli seintel roomasid pikad ja väändunud varjud.

Roland peksis meeleheitlikult vastu seina. Ta karjus, viskas viimases meelehärmis tõrviku mustja massi poole ning enne, kui tulelont jõudnuks maad puudutada, kustus tuli hetkega. Kõikjale lasus pilkane pimedus.

Korraga kadus toetuspind ja ta paiskus selg ees seinast läbi ja järgmisel hetkel avastas ta ennast selili valgusküllasest ruumist. Kaks vanurit, mutt ja ätt, seisid tema kohal, justkui elutud mannekeenid. Ruumis vinas raipehais.

Naine tonksas meest kepiga ja viimane kadus vaateväljast.

„Sul mujal vahtimist küll! Too tüdrukule mingi hilp selga, kas kuuled!“ hüüdis moor mehele järele.

„Toon, toon. Ega ma näinud ühti.“ Torises ätt ja kadunud ta oligi.

„Esimitsiss, teie isiklikult?“ kogeles vana naine, „seda seinapaani saab ju seestpoolt lihtsasti avada,“ teatas ta, justkui mõistmata, miks tüdruk nõnda jõuliselt sellest läbi tungis. „Kas te olete ühele poole saanud? Hakkate sättima minekule?“

Roland heitis kiire pilgu koletule koridorile, kust ta tõenäoliselt äsja sisse sadas, kargas siis kui torgatult püsti ja jooksis järgmise ukseni, mis tõenäoliselt ruumist välja viis. Vanamoor seisis toa keskel ja vaatas noorikule oma ebamaisel ilmel järele. Segaduses hakkas ta veel midagi ütlema, kui tunnelisse viivast seinaavast purskus täies ulatuses tintjat massi, otsekui tahtnuks ruumi ühe korraga uputada. Naise ümber väändusid mustad pikad käed justkui maod, kelle pea asemel olid sõrmed, ja pigistasid ta lõhki nagu tomati.

Roland paiskus järgmisest uksest läbi. Tõusis püsti ja komberdas trepist üles. Uus ruum, vähese mööbliga, pikk koridor. Polnud aega mõelda, tuli kasutada iga võimalust.

Seinapragudest, liistude ja laelambi juhtmete vahelt pressis välja musta substantsi. Seda imbus kõikjalt, see leidis tee igast avausest, lükates lahti krohvitükid ja painutades voodrilauad raginal puruks. Tubade ja esikute vaibad, mööbliesemed ja mõned suuremõõtu seinamaalid ujusid mustas olluses. Roland tundis, kuidas vedelik tõusis pahkluudeni ja ta jalad liikusid nagu kissellis. Viimaks jõudis ta tõenäoliselt elutuppa, kus kõrgus mitu raamaturiiulit ja võimas kivikamin, pikk söögilaud ja raskepäraste kardinatega kaetud aknad. Laes rippus ähvardavalt kroonlühter ning põrandat kattis pulstunud roostekarva vaip.

Enne kui Roland märkas saali mõõtu ruumi teises servas tõenäoliselt eeskotta viivat ust, purskus treppide mademelt võimsa joana must vääramatu ollus. See tabas vastasseina ning kiskus endaga kaasa seal rippunud koltunud piltidega seinamaalid ja kõrge peegli. Järgmisena leidis see sihi riiulitesse, paisates need kogu täiega seinte küljest lahti. Rögameri, mis nüüd üha rohkem liimjaks tihenes, tõusis kõrgemale. Roland ronis võimsa tugitooli otsa, et leida mingitki väljapääsu.

Nüüd kerkis too kimäärilik elukas tuba uputava tindikisselli seest aeglaselt otse eeskoja ette. Sajad kätepaarid tema küljest eemaldusid ning ujusid kõikjal justkui vilkad angerjad. Eluka enda südamik, mille käed nüüd vabaks lasksid, meenutas verevat lihamassi ning Roland jõudis silmata, et see koosnes naiste räbaldunud nahajuppidest, mis omamoodi punutisena võika terviku moodustasid.

Korraga seisis too sama vanamees, keda Roland allkorrusel trehvas, paremale viivate tubade eeskojas. Äti süle täitis hõlstide virn ning tema pilk jälgis tardunult toimuvat.

Must ollus tõusis vanamehe põlvedeni ja mees jõllitas soolasambana koletise ähvardavat õõtsumist. Taat vedas rinnale ringidest põimiku.

„Kao sealt!“ karjus Roland heledal naisehäälel. Kuid juba haarasid ujukkäed taadikõbist kinni, keerlesid tema ümber, pressisid roideid murdes vaesekese kerest sisse, tühjendasid kõhukoopa sisikonnast ja tõmbasid agoonias ägiseva inimvare kogu täiega enda vallatavasse ollusesse.

Roland kasutas võimalust, kui tundus, et eluka tähelepanu oli koondunud vanamehele ning naiselik kerge kehahoiak ja nõtked jalalabad aitasid tema pääseteele tublisti kaasa. Ta astus nobedasti mööda paari raamaturiiulit akna all oleva diivani poole.

Kimäärilik moodustis tõi kuuldavale häälitsuse, milles kostusid ühteaegu läbisegi madalad ohked, kume veemulin ja pikaldane oie. Sajad käed siblisid kui kõrvaharkide meri mööda seinu ja tuhises läbi tuba uputava sünkja vedeliku näljaste barrakuudade parvena otse põgeniku poole.

Viimasele riiuliservale põigates kadus mööbliese nõiaväel Rolandil jalge alt ja tõmbas ta jalust maha. Hoog hüppeks oli aga sedavõrd suur, et kõige kiuste lendas ta kardinatesse ja kogu täiega läbi vanamoodsa aknaraami purunenud klaasikildude saatel majast välja.

Roland maandus valusalt kivisele sillutisele. Järgmisel hetkel purskus talle aknast järele tohutu olluse juga, püüdes temast veel omal võikal väel kinni haarata. Roland tõusis ja loivas kuidas suutis eemale, sai siis jalad alla ja jooksis viimast jõudu kokku võttes lähedalasuva metsatuka poole. Madalalt tõusev hommikupäike andis aimu ehk varajasest kellaajast. Õues võis tunda imelikku eeterlikku aroomi. Roland kukkus, vedas ennast jalgadele ja tormas aina edasi. Siit eemale, nii kaugele, kui hirm ja jaks kannustasid.

Vereollus lõhkus väljapääsuteed rajades maja aknaid, purustas korstnad ja valgus mööda katust alla, värvis maja halliseguse puitfassaadi kiht kihi järel enda koletusse mateeriasse. Näljane kätemeri kihas enda isanda soustis ja justkui õhust tühjenev rannapall, vajus maja aeglaselt maa sisse.

Roland rühkis läbi metsa. Oksad piitsutasid ja lõikusid tema habrast naisekeha halastamatult ning adrenaliini üledoos juhtis tähelepanu valusatelt haavadelt ja vigastustelt eemale, siht oli ainult üks – pääseda siit võimalikult kaugele. Mingil momendil Rolandi vaim murdus ning teda tabas paanikahoog. Kriisates heledal naisehäälel, võideldes peksuhimuliste vitsadega, mida metsatihnik halastamatult jagas, kukkus ta viimaks põlvili kõvale pinnasele ja kaotas teadvuse.

8. PEATÜKK

Roland avas silmad. Keha tulitas valutursetest, jalgu ei tundud ta sootuks. Kõht pakitses tühjusest ja kurk kuivas kui soolakõrb. Tugevast vibratsioonist ja mürast võinuks ehk aimata, et arvatav sõit kulges mõne transpordivahendi mademel. Vähehaaval ümbrust tajudes mõistis ta, et on kägaras juhi kõrvalistmel, näoga tuuleklaasi poole. Tema keha oli kaetud millegi pehmega ja see haises kahtlemata vere järele. Väljas tundus esmapilgul soojalt kevadine.

Roland pööras ettevaatlikult pead, et näha, kes masinat juhib. Tema üllatuseks kohtusid mõlema pilgud ühel ajal. Vanemapoolne naisterahvas naeratas kuivetul ilmel ning tema heleda, päevi näinud nokamütsi varjust pilkusid kaks murelikku silmatäppi.

„Jumal tänatud, elus,“ õhkas ta, „Kuidas enesetunne on? Mis sinuga juhtus, tüdruk, kas keegi ajas sind alla?“

Roland märkas käsipiduri kangi kõrval veepudelit. Ta krahmas selle sõnagi lausumata suule ja jõi, nii et plastik naksudes vaakumisse kortsus.

Saanud tapvale janule kosutust, sadas kõik eelnev läbielatust mürinal tema teadvusesse. Ta haaras tagavaatepeeglist ja jõllitas enda nägu pilgul, mida suudaks ette kujutada vaid hullumaja sanitar. Hoolimata marraskil ja veretriipudest pikitud silmnäost, tundis ta ära oma armastatud naise. Peeglist vahtis vastu ei keegi muu kui Riina. Ta ei saanud eksida. Kuigi kannatusi ja läbielamist allasuruv kuvand moondas naise nägu märgatavalt, tundis Roland neis sümmeetrilisi ja selgeid näojooni: ilusad kulmud, ripsmed, nina, huuled ja põsesarnad. Tema Riina.

Märganud kaassõitja veidrat käitumist, naine roolis ehmus ja peatas auto.

„Sa oled ikka päris sassis, jumaluke. Me oleme teel Tartusse, haiglasse. Siis vaatame, mis edasi saab. Sobib?“

Roland polnud enam milleski kindel. Naine, kelle kehasse ta mingil seletamatul moel oli sattunud, oligi tema enda kadunud Riina. Kuidas põrgupäralt see võimalik sai olla? Kuumalaine pressis äkitselt ihusse, õhk kadus kopsudest. Süda tagus rindkere lausa vappuma. Paanikahoog võttis võimust, kuid ta surus ennast tugevasti istmesse ja tõmbas kätega turvarihma rinna vastu. Märgates siis enda sõrmes kuldset sõrmust, rahunes ta kummalisel kombel.

Juht piidles teda kaastundlikult ja teatas: „Telefonil paganamal on laadija tuksis, aku on tühi. Helistada pole ma saanud.“

„Hotelli, “ kähises Roland ja haaras naisel käest, „vii mind hotelli, ma palun sind.“ Ta koukis mälusopist võimalikult täpse aadressi, mida mäletas.

Naine hakkas sõitma ega vastanud. Roland mõistis, et see teekond võib viia kas hullumajja või mõnda lähimasse haiglasse. Suure tõenäosusega jääks ta vaidluses kaotajaks, kuid hotelli pidi ta jõudma. Tundes jalgades taas eluturgatust, sõnas ta otsustavalt:

„Hotellis on minu dokumendid, ma pean need kätte saama, siis võime sõita haiglasse.“

Juht vaatas Rolandile otsa, huuled sirged kui kaks kokku pressitud hernekauna, noogutas, ja sõit jätkus.

„Kas seal hotellis ootab sind keegi? Ah? Plika! Sa täna õnne, et ma sust üle ei sõitnud. Esmalt pidasin sind mõneks otsa saanud ulukiks. Tüdruk, usu, mul siiani süda peksab, hea, et hingasid. Sain su õnneks kergema vaevaga autosse tiritud. Mõnda vatsakamat poleks suutnud.“

Naine naeratas püüdlikult. Roland tundis seevastu tülgastust. Ta veeretas palavikuliselt mõtteid ja teooriaid, küll ühes, küll teises suunas. Mis üleloomulike juhtumiste jada teda ometi haaranud on? Vaja oleks killukestki kainust, mis aitaks mõista seda ratsionaalsusest lagedat olukorda.

Kõik pidi algama tollest kuldsõrmusest, mis tal siiani lootusetult sõrmes oli. Ehk peitub ehtes mingit sorti mõistusetagune vägi, mis kandis tema vaimu oma naise kehasse, arutas Roland mõtteis. Tõenäoliselt ihaldas Helbe, see surnud nõiast vanamoor, Riina keha endale, et liituda õdedega tolles kohutavas maa-aluses katakombis. Juhuse tahtel näppas hoopis tema sõrmuse surnu sõrmest ja leidis tee Riina hingeni. Ning nüüd on ta oma naise kehas lõksus. Uurijaid säärase jutuga ei veenaks. Ta heitis pilgu taas peeglisse, sasis juukseid, vormis lõuga, vaatas enda nägu lähemalt ja nõjatus tagasi istmele.

Juht püüdis teda pisut lohutada:

„Küll su kena näolapike korda saab. Mõned marrastused ja kraapsud paranevad noorel inimesel kiiresti. Vaata aga mind. Kortsud, hallid juuksed, kehvaks muutunud näonahk – aeg mind ei hellita, sind, tüdruk, tehakse korda.“

Roland tahtnuks verehõngulise sõba eemale lükata, kuid loobus. Polnud tal ju ühtegi riidehilpu, mis paljast ihu kataks.

„Ma olen jäägri naine. See tekk on siin mullusest sügisest, kui lõppes põdrajaht. Jätab soovida, aga elad üle. Muud mul autost leida polnud,“ teatas naine resoluutselt, nähes vaesekest nina kirtsutamas. „Peale selle oled poole tekist ise verega kokku määrinud. Täitsa alasti olid, kui sind leidsin. Täna nüüd õnne, et mõni pätt või kaabakas minust eespool ei sõitnud.“

Teekond linna jätkus suurema jututa. Rolandile kippus säärane uni peale, mida polnud võimalik tagasi lükata. Ta ärkas mitu korda ehmatusega üles, kuid kõik näis vastikult endine.

Viimaks auto peatus. Roland ehmus hirmsasti, kui naine teda äratamiseks õlast sikutas. Nüüd, nähes tuttava hotelli valgusreklaami ja selle parklas enda autot, ei suutnud ta esmapilgul uskuda, et jõudis viimaks tagasi punkti, kust alustas painavat ja läbinisti sürrealistlikku teekonda.

„Kas see on õige koht?“ küsis juht.

Roland ei vastanud. Ta tõmbas jälgi teki endale mugavamalt ümber, avas autoukse ning astus jahedale asfaldile. Numbritoa uks oli lukust lahti. Tuppa sisenedes nägi Roland iseennast voodis lamamas ja tema kerest käis läbi külm jutt. Täpselt samas asendis, kui ta viimati ennast mäletas. Midagi sellist pole lihtsurelikul kerge seedida. Ta astus endale lähemale. Võttis siis mehe käe enda kätte ja püüdis sõrmust vabastada. Lootusetu. Ka tema enda sõrme oli sõrmus otsekui kinni kasvanud. Midagi pidi ju ometi teha saama. Siis meenus talle, kuidas ta kerge vaevaga Helbe sõrmest sõrmuse näppas ning ainus loogiline seletus võinuks olla see, et side elava ja teise elava vahel on sedavõrd vägev, et hoiab sõrmuseid määratu jõuga kinni. Rolandi peas võttis hoogu kohutav mõte.

EPILOOG

Korrakaitseüksus jõudis vähem kui kümne minutiga hotelli parklasse. Esmalt kuulati maasturit juhtinud vanem naisterahvas üle, siis esitati rutiinseid küsimusi hotelliadministraatorile, kelle telefonilt väljakutse esitati. Maasturijuht seletas värvikalt, kuidas ta oli arvatava ohvri külateelt leidnud ning hotellitöötaja kinnitas, et mees, kes seal viibis, oli Roland Kombus. Järgnev ei kujunenudki suureks pantvangidraamaks. Peale mõningast koputamist avas meesterahvas ise ukse. Naine lebas voodis kägaras. Tema ümber oli keeratud mitu voodilina, millest immitses verelaike ning naise silmadesse oleks justkui tardunud õud. Keegi ei märganud, kuidas kalliskivi rohekalt naise sõrmes lõõmama lõi ning kõhna sõrme ümber üha tihkemalt kinni pitsus.

Mees, keda korravalvurid nüüd juba kirbult sihtisid, hoidis ühte kätt kõveralt rinna vastas. Verest imbunud rätt peitis tema sõrmi. Ta naeratas ja lausus:

„Nüüd on kõik korras. Ma olen oma naise päästnud.“

***

Roland istus parasjagu voodinurgal ja lahendas ristsõna, kui kambriuks lukust avati ja turske sanitar tal endaga telefoniruumi kaasa palus tulla. Vaimuhaigla koridorides valitses vaikus. Noor koristajapiiga möödus neist enda ees põrandapesu masinat lükates, täites õhu läägemagusa pesukeemia lõhnaga. Varasuvine päike kuldas metallist aknapaled helkima ja lahtisest aknast kostis kevadekuulutajate rõõmuküllast sirinat.

Küllap jälle Riina, mõtles mees. Naine, kes ta külmalt ja halastamatu järjekindlusega siia hullumajja surus, ähvardades esitada süüdistusi kohutavates kuritegudes enda vastu. Lisaks suutis ta kibekiiresti asitõendite hulgast teise sõrmuse endale kaubelda. Sellesama, mille Roland koos sõrmega maha lõikas, et ennast ja oma naist päästa. Vähemalt nii ta arvas.

Kõige painavam tundus aga mõte, et ehk too deemonlik Esimitsiss või Damiana, kurjal hingel mitu nime, ei langenudki Surmaõgija roaks, vaid ootas hetke, mil Riina hingepaun jälle vabaneb ja …

Nad jõudsid külaliste vastuvõturuumi, kus teine sanitar telefonitoru käes hoidis ja sellega tuimal ilmel Rolandi poole viipas. Polnud tarvidust küsida, kes helistab – need töllmokad ei vastaks niikuini, teadis mees ja võttis toru.

„Jah, Roland kuuleb.“

Mõnda aega ei vastatud. Kuid napi hingamissahina põhjal võis olla kindel, et helistaja oli liinil. Roland kordas ennast ja poole tema sõna pealt katkestas teda vaevaline ja tasane naisehääl.

„Roland. See olen mina, sinu õenupuke. Ma tahan öelda, et …“ naise kogelused segunesid tasahilju nuuksatustega.

„Mis lahti? Sanita, ma olen sinu kõnet ammu juba oodanud. Mis lahti ometi. Palun räägi?“

„See juhtus kõik nii järsku … Riinat on tabanud mingi kohutav haigus. Arstid ei näe paranemise lootust … Tema näonahk justkui mädaneb, Roland!“ Viimased sõnad kostusid vaid haleda lalinana.

Äsja kuuldu lasus mehe hingele kohutava raskusena. Roland vahtis mõne hetke tellistest seina telefoniaparaadi kõrval ja proovis kõnevõimet tagasi saada.

„Sanita! Mida sa jumala eest öelda tahad? Mis kuradi haigus?“

„Ta kinkis mulle sõrmuse, Roland,“ jätkas naine pisaraid neelates, „ilusa kuldse sõrmuse hindamatu kalliskiviga. Ja ma lubasin talle, et kannan seda endaga alati kaasas. Isegi siis, kui teda ennast enam elavate kirjas pole. Millegipärast kutsub ta mind Teisitsissiks. Mida see tähendab?“

Ootamatult kõne katkes.

Roland teadis, et oli juhuse tahtel lõhkunud suure osa tollest isehakanud igavikuringist ja päästnud valla koletu varjudemaa sanitari, kes hävitas igavikuteeliste ülekandetempli. Metsik Surmaõgija kaotas küll Rolandi vastu huvi, kuna elavaid ta ei himusta, kuid hävitas kõik seitse igavikuteelist, keda Damiana pikka aega kogunud oli, ning puges siis tagasi varjudemaa mustavasse kalmuaeda igavest jahti pidama.

Näinud tõelist surmajärgset palet, selle mõttetust ja tühjust, lootis Roland siiralt, et õenupuke oma venda ei unusta ja seab venna heaolu Damiana kättemaksust olulisemaks.

Loota ju võis.

Jutt: Kunstinälg (Kert Vasemäe)

Galilee!

Terve õhtu maali ümber tungelnud rahvahulk on nüüdseks piisavalt šampanjat sisse kallanud, et nad on mööda saali laiali valgunud ja keskenduvad rohkem üksteisele kui kunstile. Praegu seisan siin ainult mina, käes klaas, millest ma ei joo. Torm Galilee merel! Kadunud Rembrant! Uhkuste uhkus, kunstimaailma kalleim! Kõik maailma kunstieksperdid on selle üle käinud ja ühest suust ehtsaks kinnitanud.

Sulgen silmad ja sirutan välja kõik oma muud tajud. Rahvasumma sumin, naer, klaaside kilksatused vajuvad udusesse kaugusesse. On ainult mina ja minu hingamine; mina ja Galilee meri. Värvi lõhn, hinge värelus. Iga kunstnik paneb oma kunsti sisse tükikese ennast, igas selle maali pintslitõmbes on killuke Rembrandti.

“Imeline, kas pole?” õhkab keegi mu kõrval. Avan pahaselt silmad.

Professor Marrascaud ise! Maali (ja kogu meid ümbritseva kogu) omanik, seisab mu kõrval ja vaatab, pea viltu, nagu ta kogu õhtu seda vaadanud on. Ma võiks vanduda, et oma tobedate päikeseprillide tagant pilgutab ta mulle silma.

Noogutan vaid vastuseks. Mul ei ole jututuju, kuigi ma peaks üritama paremini massi sulanduda. Aju töötab täistuuridel; iga kaamera, iga sensor, iga korravalvur tuleb salvestada. Marrascaud ei tea ette kujutadagi, mis teda täna öösel tabab.

“Seda vaadates tekib tunne, nagu Rembrandt vaataks mind vastu,” kommenteerib professor käega viibates. “Öeldakse ju, et iga kunstnik paneb oma hinge oma maalidesse.”

“Öeldakse,” vastan napilt. Seda poleks jälle mina osanud ette kujutada. Aga Marrascaud on maagia lõhnast hoolimata siiski kõigest… inimene. Inimestel võib hingetaju esineda, aga harva, ja kindlasti ei ole nad selles nii head.

Marrascaud ei pahanda mu napisõnalisuse peale. Rikastele ja kunstnikele on ekstsentrilisus ja ebaviisakus lubatud. Tema on kunstiarmastaja, rikas kui Kröösus; mina küll kõigest kunstiajaloolane, aga normaalse inimese mõõdupuu järgi piisavalt rikas. Rikkam kui Kröösus, kui ma Galilee kätte saan.

Professor noogutab mulle ja pöördub tagasi seltskonda. Ka mina keeran (vägagi vastumeelselt) Galilee merele selja ja teen galeriis väikeseid ringe, vahetades aeg-ajalt mõne sõna teiste kunstiajaloolastega. Praegu on siin koos kunstimaailma koorekiht, professor Marrascaud’ suur avamispidu. Just tema töötajad avastasid maffia salajase peidupaiga, kust tuli välja üks kolmeteistkümnest Gardneri röövlite saagiks langenud kunstiteostest. Ainuke Galilee merest väärtuslikum oleks olnud Vermeeri “Kontsert”.

Ja no muidugi tema! Kogu Marrascaud’ide suguvõsa koosneb kunstisnoobidest, kes on juba sajandeid kuhjanud kokku galeriide kaupa kunsti -- Vermeerist Banksyni, Rembrandtist totaalsete amatöörideni. Maitselt on nad pigem eklektikud, ja armastavad liiga palju kitše kullatud raame (üldse kullatud kõike), ainult vana professor on pigem klassik. Mille ta teeb tasa väga kitši riietumisstiili ja nende ülimalt koledate päikeseprillidega, mida ta kannab ööpäevaringselt ja kõikjal. Lisaks on Marrascaud seeniori galerii allilmas kurikuulus selle poolest, et siit pole keegi suutnud kunagi midagi varastada.

Veel.

***

Vastu kella ühte öösel on galerii lõpuks suletud ja kõik kunstiarmastajad välja aetud. Kontrollin oma varustust veel viimast korda ja sätin kaitseülikonda ning asun ronima, kartmata, et keegi mind näeks.

Ma ei pea ennast maailma parimaks murdvargaks või midagi, aga ma olen väga hea. Kui ma oleks inimene, oleks ma võibolla lihtsalt hea, ja kindlasti ei hakkaks Marrascaud’ galeriid rihtima. Aga ma ei ole inimene, ja professor Marrascaud’ ei oskaks minu tulekuks kuidagi ette valmistuda.

Galerii vastasmaja katusele jõudnud, luban endale hetke, et vaadet imetleda. Linn särab jahedas suveöös nagu teemantkee noore neiu kaelas. Ning galerii selle keskel nagu tuksuv süda.

Sulgen silmad ja sirutan ennast uuesti välja. Maailm hingab mulle vastu; galerii hingekillud sirutuvad minu poole. Tühjusest tõusevad tiivad, väreledes hetkeks inimsilmaga nähtaval spektrumil, seejärel sulandudes minuga koos varjudesse.

Ma pole nii pikalt lennanud, et tiivad on veidi harjumatud, aga katus on kindlasti sensoritega ja ma ei taha ronimisega riskida. Tiirutan varjuna galerii kohal ja maandun ühe korstna otsas. Siit peaks kõigi väidete kohaselt leidma ühe varjatud luugi, mis ainult kuuvalguses avaneb. Praegu on muidugi mulle sobivalt varjuline kuuloomine, aga peopesasuurune haldjate kuukivi ajab asja ära. See kivi ise maksis mulle terve van Goyeni. Süda tilkus verd, ma jumaldan van Goyenit, aga Galilee merd tahan ma rohkem.

Ta pühendas selle ju mulle. Mina rääkisin talle loo sellest tormist. Mina olin see, kes selle tormi tekitas. Ja mina olin tema muusa.

Galilee on minu oma.

Kivist imbuv kuuvalgus joonistab luugi piirjooned välja ning peagi libistan end kitsas käigus redelist alla, tiivad molekulide vahele kokku pressitud. Kuskil lähedal on kütmissüsteem, ebaharilikult väävline gaasilõhn lausa kleepub ninna. See korrus on tõenäoliselt üleni valve all. Kaamerate ja liikumisandurite eest ma olen kaitstud, aga mitte soojusandurite, nendega pean ma esimese asjana tegelema. Isegi minu kehatemperatuur ei ole nii madal. Enne päris põrandale jõudmist puhun õrnalt kinnaste peale, et härmaniiti aktiveerida, ja tõmban end kleepjalt koridori lakke.

Kui maitsev on adrenaliin, kui hea on olla keskendunud! Ja kumbki ei ole võrreldavgi selle võidutundega, kui ma siit saagiga väljas olen.

Valveandurite rikkumine tundub peaaegu liigagi lihtne, ehk olen ma ülegi valmistunud. Kunsti allmaailma rikkad ja kuulsad on siit galeriist edutult üritanud varandust leida, aga keegi pole kaugele pääsenud, ja paljud on haihtunud. Aga noh, nemad olid inimesed. Nagu on inimesed ka valvurid, kes vahivad igale poole mujale, kui lakke.

Lõpuks galerii peasaali jõudes sätin end mugavalt ukseraamile -- ja tardun.

Professor Marrascaud seisab minu Galilee ees.

Haldjad teda võtku! Libistan ennast ääretult aeglaselt tagasi, aeglustades hingamist maalaamade liikumise kiirusele. Süda peksab kõrvus nii valjusti, et tundub, nagu Marrascaud võiks ka seda kuulda.

“Palju õnne!” Marrascaud’ hääl kajab kõledalt. Ta ei liiguta. “Te olete kõigist siiamaani kõige kaugemale jõudnud! Varasemad, muidugi, ei jõudnud luugist palju kaugemale.”

Lasen ennast pettunult tuhmi mütsatusega põrandale. “Kas te magate ka, professor?”

“Kord sajandis või nii.” Ta pöördub mind vaatama. Päikeseprillid on läinud. Kuldsed, põhjatult kuldsed silmad hiilgavad hämaruses. “Tänapäeval on sellist hulka kulda raske saada, milles hea magada oleks.”

Oh. Oh.

Tõstan alistunult käed. Vangla on hetkel parem saatus. “Ma eeldan, et politsei on juba teel?”

“Oh, misjaoks. Milleks neid asjasse segada. Lihtsalt väike hilisöine… vahepala.” Vanamehe naeratus on terav. Hambad lumivalged. Neelatan ja sunnin oma hingamist aeglasena püsima. Hirm teeb toidu roomajate jaoks maitsvamaks, või midagi.

Ta muutub, ning terve galerii täitub tema kohutava hiilgusega.

Jutt: Teisele kaldale (Sulev Kannike)

Üle Narva jõe suudme teisele kaldale jõudmine oli olnud alati keeruline. Nüüd, sõja kestes, oli see väga keeruline. Aga mitte võimatu -  ja kõik nad kolmekesi teadsid seda. Teadmine ahistas Martinit, õõnestas tahtmist oma vastuargumendid teistele veelkord üles lugeda. Kaks korda oli ta seda juba teinud.

Mis tähendas, et ta oli siin, Narva-Jõesuu varemete vahel, tõeliselt persse kukkumas, keset seda niigi persekukkunud sõda. Tõsi, otsesõnu nimetati seda sõjaks vaid kohapeal. Sõjaks pidasid toimuvat tema jao ja rühma liikmed Haljala- ja Viitna-kandi kaitseliitlaste seast ning teised kompaniipoisid. Ja kõik kamraadid ülejäänud kompaniidest, kes piki rindejoont ümber Narva oma kaevikutes kükitasid.

Mujal maailmas, selles maailmas, mis algas, ütleme, teispool Kuusalut ja edasi Tallinnani ja  siis Helsingini, Stockholmini, Brüsselini, Washingtonini…kuni  kogu ilma kuradi pealinnadeni, ei olnud siin toimuv sõda. Sõltuvalt diplomaadist, akadeemikust, poliitikust või ajakirjanikust võis nimetuseks olla „poolkülmunud konflikt,“ „separatistide mäss,“ „Narva küsimus,“ „Venemaa hübriidrünnak“ ja nii edasi ja nii tagasi. Moskva oli samuti leiutanud mitu värvikat määratlust, Martin ei vaevunud venelaste pärle meenutama. Kaheksa aastat oli kõigis Vene TV-saadetes olnud lõik Eesti natsionalistide süül kannatuste viimase piirini viidud rahvuskaaslastest autonoomselt territooriumilt ehk „Narva Rahvavabariigist“. Lühend NRV oli levinud isegi Eesti meedias.

Tõsi, täna oli tema jama alanud vaid napilt kolm tundi tagasi, kui äkitselt, veebruariõhtu eelhämarusest, saabus kompanii positsioonidele järelkäruga uus, sõjaväelise väljanägemisega džiip. Autost väljunud mehed näisid seevastu rõhutavat oma ebasõjaväelaslikkust. Kaarel ja Mõkola kandsid kulunud pullovere ja musti teksaseid ning nende käed ja vöörihmavahe olid tühjad. Auto tagaistmel  oli siiski näha paari killuvesti.

Martin tundis nad muidugi silmapilkselt ära. Ta polnud suuteline inimeste nägusid unustama.  Saabunud olid Kaarel Rabamees ja Mõkola Ševtšenko, tudengid, kes ammu, enne 2014. aastat, olid Martinilt Tallinna Tehnikaülikoolis kõrgema matemaatika kursust võtnud. Mõlemal olid lahtised pead ja matemaatikat nad jagasid. Martin pani neile tookord rahuldustundega 6  ainepunkti kirja. Nüüd nõudis tsiviilriietuses endiste tudengite ootamatu ilmumine terrorismivastase operatsiooni suletud tsooni aga üht paganama head seletust. Martinit haaras segasevõitu ootus …ja  juba tund hiljem oleks ta palju andnud, et ei oleks seda seletust kunagi kuulnud.

Peale tervitushõikeid, kätlemist ja põgusaid seljapatsutusi küsis Martin, kas tulijad otsivad kompaniiülemat? Märkis, et leitnandi punker on nii 500 meetrit piki jõge allavoolu.

„Parem, kui saame ilma ülemusteta jutud aetud,“ vastas Kaarel. Martin eelistas küsivat pausi. Asjadega, mis pidid ülemuste silmade alt eemale jääma, ei pruukinud  kiirustada.

Ka  Kaarel pidas pausi välja, vastas pilgule pilguga, kuni lõpuks kostis: „Me tõime sulle midagi tõeliselt räpast.“ Ning vahetanud Mõkolaga poolnaeratuse, jätkas: „Me tõime sulle „räpase pommi“.

Martin kuulis eemalt lume krudinat ja veel kaugemalt kostvat meestejutu, kuid ei uskunud oma kõrvu, neid kõrvu ja silmi, mida ta pidi alati usaldama.

„Räpase pommi?...,“ kordas ta aeglaselt. „Kellele seda pommi vaja on ja kust te sellise saite?“

„Liigselt ära elu uuri,“ vastas omakorda Mõkola. „Ütleme, et pomm on meie. Kokku panime Ukrainas, seal võeti transpordiks lahti ja Eestis kombineerisime lõplikult üheks. Nüüd on sinu  abi vaja.“

Ja läks lahti! Kaarel ja Mõkola alustasid ülijõulist selgitustööd nõutamaks Martini abi uskumatuks operatsiooniks: tulijate poolt juba „Ebolaks“ ristitud pomm tuli toimetada üle jõe, Venemaa kaldasse,  Mõkola ja Kaarel tahtsid ise samuti üle pääseda. Esiotsa vaatas Martin  neid  hullunult, kuigi hullud olid tõenäoliselt teised kaks. Kuni lõpuks vastas, et on praegu sõjaväelane ja ilma ülemuste korralduseta ei liiguta ka rohukõrt kaldal. Ning et tema isikliku arvamuse kohaselt on  maailmalõpu lähemale toomisega tegelemine ikka väga halb idee.

„Ülemuste käsud“, põlastas Kaarel. „Kas oled, kuitahes kaugelt ja kõrgel, näinud mõnda  ülemust, kes aru saaks, mis siin toimub?“

„2014. aastal te juba munesite olukorra ära“, peaaegu sisistas Mõkola. „Kas Eestis oli elektrikatkestus, et ei saadud teada, mida ja kuidas me Ukrainas tegime?“

Mõkola puhkis, tõmbas hinge ja alustas pikema loenguga, ükshaaval sõrmi kõverdades. Ta rääkis tõesti hästi, kirjeldas värvikalt, kuidas 2014. aastal piisas Harkivis ühe soomuki oblastiadministratsiooni hoone ette ajamisest, et miilits saaks Maidani vastu protesteeriva rahvarämpsu hoonest välja pühkida. Donbassis korjas oligarh Ahmetov vaid  kaks nädalat varem Kiievi poolt  laiali saadetud Berkuti eriüksuslased kokku, lubas neile kahekordset palka ja tulemus oli sama, mis Harkivis: kõik adminhooned puhastati sissetungijatest ning Ukraina lippu katusel ei puutunud enam keegi.

„Rinat Ahmetov on üks kahtlane oligarh, keda me siiani ei usalda, tatarlane pealekauba,“ ütles Mõkola, „aga vaesel ajal sööb kurat ka kärbseid. Poolkriminaalne pooljuut, Harkivi linnapea Hennadi Kernes,  jäi ju samuti Kiievi poolele ning see otsustas palju.“

Martin kuulas loengut vaikides. Muidugi teadis ta seda kõike, aga sai aru, et Mõkolal oli vaja teda töödelda. Martin omakorda vajas aega olukorra hindamiseks, ta lasi poisil edasi tulistada.

Lugansk ehmatas peale neid sündmusi  päris ära, meenutas ukrainlane, ja seal tulid Kiievi vastu demonstreerima vaid paarsada inimest. Ei enam mingeid pealkirju:  Is Lugansk Next? Odessa rahustati maha samal ajal. Slovjanskisse sisse imbunud Igor Girkini vene diversioonigrupi ja „rohelised mehikesed“ püüdis  Ukraina SBU seejärel juba omal jõul kinni. Ühes Girkiniga.

„Krimmiga läks meil nagu läks, aga Ukraina elab ja õitseb. Slava Ukraini! Aga teie? Eh, mehed, NATO liikmed, nazõvajetsa.“ lõpetas Mõkola.

Mõkola pilamisi lisatud vene sõna sundis Martinit täheldama, et aastatega oli noore mehe eesti keel veel paremaks läinud. Aga keda kuradit ta siin oma sujuvas eesti keeles esindas? Poiste pommijutu autentsuses Martin tegelikult ei kahelnud, nood olid džiibi järelkärult presendi  ära korjanud ja omal kombel oli ta saanud  laadungit  mõõta. Vähe kahtlust, oli ta järeldus, et too pagana „Ebola“ oli seal.

Irreaalseks muutis olukorra tema arusaam, et keegi ei saa läbi poole Euroopa vedada radioaktiivset materjali ilma, et sellisel toimetamisel oleks kõrget katet. Väga kõrget, uskumatult kõrget sõjalis-poliitilist, ütleme, katust. Isegi ÜRO peasekretär ei saaks sellise koormaga liikuma. Kaarli ja Mõkola väljailmumine oli üliväga muret tegev. Martinile oli selge, et isegi tema juhtimiskeskus ei tea sellest avantüürist.

Nagu mõtteid lugedes vastas seekord Kaarel: „Kogu Ida-Euroopa on närvis, et eestlased lasevad olukorra veelkord käest ära. Kümnekonna riigi nahk regioonis oleks nüüd kohe turul. 2014. aastal Eesti artikkel 5-t NATO-s ei küsinud. Keegi ei tea, mida Tallinn seekord teeks. Või ei teeks. Kohe mitte kuidagi ei usaldata enam suppi, mida Eesti keedab. Järeldus – nende valik oli meie toetamine.“

Bože moi, mõtles Martin samuti millegipärast vene keeles. Müstiline Põhja-Atlandi lepingu artikkel 5, millest iga Ida-Euroopa poliitik ja joodik teadis nüüdseks kõike – ja mitte midagi. Fakt, et me ei saanud  2014. aastal Narva sündmuste taga olnud „vene käe“ toimetamisi piisavalt ära tõestada. Narva voolas relvi, kuid FSB kontrollitavate salakaubavedajate teenusena. „Roheliste mehikeste“ kohta ringlesid ainult kuulujutud, ühtegi dokumenti ega vene eriteenistuste esindajat kätte ei saadud.

Sellises tõendite vaakumis veetis Eesti eliit mitu maailmalõpuootusega sarnanevat päeva, mil Tallinnas vaidlesid kõik „vähima halva“ üle. Kas minna vettpidavate tõenditeta Põhja-Atlandi Nõukogusse artikkel 5-t ja sõjalist abi küsima? See oli ääretu risk, oli tõenäoline, et mõni  lõunapoolne NATO liikmesriik Eesti olukorrahinnanguga ei nõustu ja konsensust ei tule. Kui NATO oleks keeldunud kaasa löömast, siis, arvati, oleks Moskva saanud tõeliselt vabad käed. Vene armee oleks hüpanud ja võib-olla enne Tallinna alla jõudnud, kui Brüsselis oleks järgmise koosoleku kuupäev jõutud määrata.

Tagantjärele vaadates oli Martinile selge, et vajalike tõendite ja „mehikeste“ püüdmiseks  lahkusid Eesti politsei ja piirivalve Narvast tõesti liiga kiiresti. See polnud nende süü, korraldus tuli Tallinnast. Pärast pikki arutelusid oli 2014. aasta aprillis ja mais kõige olulisemaks hakatud pidama verevalamise vältimist.

Sellise lähenemise otstarbekuses ei olnud kõik muidugi veendunud. Eriarvamusi oli olnud miljon. Rahvale imbusid välja valitsuse tasemel peetud vaidlused, nondes oli ka Martin osalenud. Seevastu hullumeelsed debatid sise-, kaitse- ja välisministeeriumi seinte vahel jäid 70-100 aastaks riigisaladuse pitseriga varjatuks ning kõiki ametkondades kõlanud argumente ei teadnud isegi tema. Kuid Martin oli kindel, et Eesti toonaste otsuste hindamisel kasutab Mõkola ebaõiglaselt ainult musta värvi. Narva politsei oli olnud valmis vajadusel relvaga „rohelistele mehikestele“ vastu astuma. Asjakohaseid õppusi sellise olukorra maandamiseks oli läbi viidud rohkem kui üks.

Mida tõesti ei osatud oodata, soris Martini mälus, oli too segane mäsu, mis algas ühe Narva teisejärgulise  poliitiku arreteerimise järel. KAPO oli poliitiku kohe Tallinna viinud, kuid mingi kamp ründas, esialgu relvadeta, kohalikku politseijaoskonda ning nõudis kinni võetud mehe  vabastamist. Kõnekoosolek hõivatud politseijaoskonna ümber oli kestnud terve päeva, kuni mees mehe haaval hakkasid ründajatega liituma tööliskätes kohmakalt automaate hoidvad kohalikud ehitajad, Balti soojuselektrijaamade operaatorid, autojuhid ja Narva teetöölised. See tähendas, et liikvele olid läinud kohalike võimuesindajate trepikojakaaslased, nende laste mängusõprade vanemad, lihtsad kaaslinlased, kellega oli koos õhtukeskkoolis õpitud või ühes jõusaalis käidud. Naabrite vastu ei osatud midagi peale hakata ja keegi otsustajatest ei võtnud enda peale käsu andmist päästikule vajutada…

Siis andis Tallinn korralduse kõigil eestimeelsetel linna piiri taha tõmbuda, seal teesulud rajada ning abijõudude saabumist oodata. „Nii siin ootamegi,“ mõtles Martin, „ juba kaheksa aastat“. Ja ootaksid ka üheksanda, kui selga ei oleks tormamas uus laviin, mõõtmatult kurjem varasemast. Vajadusega laviinile vastu seista olidki Kaarel ja Mõkola põhjendanud oma verdtarretava kingitusega saabumist.

„Miks te just minu juurde tulite?“ oli Martin lõpuks küsinud, „mina olen ajutise paelaga jaoülem, minust ei sõltu siin midagi ja mina ei otsusta midagi. Ma ei tohigi otsustada“.

„Sina ei saa ka reeta,“ oli Kaarel vastanud. „Sa tead seda, sa ei saa ja sellepärast me valisime sinu“.

Ning  Mõkola oli veelkord oma põrgupressingut alustanud: „Venelased on sada tuhat meest teie piiri äärde koondanud ja väed on rünnakuvalmis.“ „Amid usuvad, et nad ründavad, britid ka. Sakslased, prantslased arvavad midagi muud ning NATO peakorteris ja teie Kaitseväe Peastaabis on arvamused pooleks. Aga teete ju ise taktikalist luuret, Martin, mida su droonid näevad?“ Mõkola tegi ootava pausi, Martin oli vait.

„Kas tead mõnda armeed, kes peale väljakuulutatud manöövrite lõppu jääb paigale, toob juurde välihaiglad ning rajab teise riigi piiri ääres uusi kütusehoidlaid ja rasketehnika remondibaase? Öösiti Jamburgi ja teistesse raudteejaamadesse saabuvad vagunid ei vii kedagi  ära, vaid transpordivad venelastele siiakanti kurat teab mida,“ oli  Mõkola kiirtempos kähistanud.

„Martin, oled selge peaga, sa oled niimoodi loodud. The attack is imminent, kui pean võõrkeeles ütlema. Ei saa ennast petta,“ lisas Kaarel.

Mõkola ja Kaarel kerisid argumente edasi ning kuulavale Martinile tundus, et õhtune taevaalune täitub sõnahaaval väävlisuitsuga. Ta teadis, et demilitariseeritud tsooni staatus on ohus ja hullemat oli oodata; jah, Martin oli sunnitud meeste analüüsiga nõustuma. Seni ei olnud venelased tsooni  regulaarüksuseid paigutanud, seda kinnitasid tema droonide vaatlused. Kuid VF vägede massiline koondamine otse tsooni taha oli toimunud ning aset olid leidnud kuudepikkused, Mõkola osutatud, õppused. Lähitulevik ei tõotanud tõepoolest midagi head, karvavõrdki ei tõotanud.

Martin tundis pinge tõusu oma varasema pihtasaamise järel pisut pooletoobiseks muutunud  ajus. Kelleks Kaarel ja Mõkola teda ometi peavad – Wiiralti „Põrgu“ keskse figuuri hõimlaseks?  Esimest korda kaheksa aasta jooksul lõi ta kahtlema, kas  tema otsus Narva alla tulla oli õige? Mõtted  kippusid ajas tagasi.

Tehnikaülikoolis õpetamise kõrval oli Martinil kõvasti muid tegemisi olnud. Juhtimiskeskuse mure Eesti julgeolekuolukorra halvenemise pärast oli põhjus, miks Martin Eestisse saadeti. Nojah, ja Tallinna võimud olid valmis teda analüütikuna kasutama. Pealiskaudsemad tuttavad ja tudengid pidasid Martinit lihtsalt Saksamaalt tulnud väliseestlaseks. See sobis, eks väliseestlane ta oligi, mingis mõttes, nentis ta - kui väliseestlane on väliselt eestlane. Lähemad tuttavad ja töökaaslased üldiselt  teadsid tema missiooni, seda olnuks keeruline pikemalt varjata. Sama oli siinses kompaniis. Kaarlile ja Mõkolale oli ta oma staatust samuti tutvustanud, tõsi, peale seda, kui sai aru, et poisid on teda nagunii läbi näinud.

Martin oleks võinud Tallinnas siiani oma  ülesannet  täita, kui poleks  sõja  esimese, 2014. aasta keskel granaadiga lollilt pihta saanud. Tobedalt, sõduriõnne puudumise tõttu. Või „ametnikuõnne“ vähesuse tõttu, mõtles ta, kuna töötas juba Riigikantseleis. Ta oli  Riigikantseleisse läkitatud kui väliskonsultant, sest algamas olid õnnetud Minski läbirääkimised.

Mõne nädala pärast oli ta lühiajaliselt Narva alla saadetud, et hinnata seal väljakujunevat  konfliktijoont. Erinevate Eesti jõuametkondade hinnangud olukorrale olid hakanud üha rohkem lahknema ning Martini  raport pidi saama peaministrile Minski kohtumise tarbeks koostatava memorandumi aluseks. Tavapäraselt kutsuti ministeeriumites selliseid enne tähtsaid  kohtumisi ülemustele kokku kuhjatavaid materjalihunnikuid „klotsideks“.

Kuid Martinile seekord antud juhend oli kõlanud tõeliselt napilt:  „Vaata kõik üle, oma võõra silmaga!“.

Tollane  konfliktijoon oli lünklik, madalate kaevikute ja käepärasest materjalist teesulgude ahelik. Kaevikujoonele  välja jõudes oli tema lähetuse aga lõpetanud ootamatu granaadikild, millega sai pihta rinnapiirkond. Väline kehakahjustus polnud hull, kuid Tallinna naasmisel selgus, et trauma oli rikkunud midagi ka Martini ajus. Esialgu märkas ta tõsiseid häireid  matemaatilistes võimetes. Peast arvutamine  muutus üha raskemaks ning keerulised võrrandid pidi Martin – tema jaoks ennekuulmatult – lahenduskäikude leidmiseks arvutis enne välja kirjutama.

Järgmisena oli  halvatus tabanud sõnaseadmise võimet. Kirjutamisel muutusid mõtted hakituks ja  hakkasid  lipendama, neid oli üha raskem lõikudeks vormida; nii sai ilmseks, et  düsgraafiline  julgeolekukonsultant on mõttetu nähtus. Ta selgitas olukorda juhtimiskeskusele, see saatis Martini veel mitmele läbivaatusele kuni neuroloogid jt spetsialistid kinnitasid, et täielikku töövõimet sellisel ametnikul enam ei ole.

Peale mõningat ebalemist oli Martin teinud ülemustele Berliinis ning Riigikantseleile ja Kaitseliidule ettepaneku saata ta tagasi kontaktjoonele. Seal vajati eksperti, kes suudaks kohapeal kasutada luuredroone  ning veel enam - kogutud  andmeid analüüsida. 2014. aastal oli Eestil selliseid droone väga vähe ning olemasolevad kuulusid Kaitseväele. Kaitseväe kohalolekut Narva all aga eksponeerida ei saanud, see olnuks vastuolus Minski lepetega;  2014. aasta septembrikuu Minski lepped võrdsustasid vaid NRV omakaitse ja Kaitseliidu. Nende formeeringute võitlejad võisid viibida 25 km laiuse demilitariseeritud tsooni omal poolel, seal, kuhu regulaararmee üksustel oli keelatud siseneda. Nii sai drooniasjanduse salaspetsist Martinist fiktiivselt üks Kaitseliidu kohapealsetest  jaoülematest.

Demilitariseeritud tsoon Venemaa poolel oli olnud konks, millega Minskis oli peibutatud Eestit määramata ajaks Narva kaotamist alla neelama. Ka Martin oli tookord leppeid pidanud Eestile kasulikuks arenguks, sest ajaloost ei olnud teada juhtumeid, kus Venemaa (või varem Nõukogude Liit) oleks soostunud oma territooriumi mingil osal suveräänsust piirama. Muidugi selgus kähku, et Narva separatistide varustamist läbi selle tsooni leping tegelikult ei piiranud. Ja Eesti seaduste alusel uute kohalike valimiste väljakuulutamisest Narvas, nagu oli Minskis leppega samuti  ette nähtud, ei tahtnud sepparid enam midagi kuulda.

Martin ühmatas, raputas pead ja pingutas, et alanud veebruariöösse tagasi tulla. Mõkola ja Kaarel ootasid vastust.

„Ütleme otse – teie tahate, et 21. sajandil kasutaks esimest korda tuumarelva Eesti,“ surus ta endast välja.  „Me kaotaksime kogu sõja juba enne algust, maailm sülitab seejärel Eesti saatuse peale.“

„Rahulikult, Martin“, oli Kaarel vastanud. „Oletame, et kohtad pimedal tänaval relvastatud meest ja sul pole kahtlust, et ta ründab. Kas  tulistaksid esimesena, isegi kui hiljem  ei anna tulistamist tõlgendada seadusliku enesekaitsena? Mida sa eelistad, kas olla õiguskuulekas laip või elus kurjategija?“

„See on demagoogia“, oli ta vaid vastanud.

„Euroopa ja miljoni Eesti kodaniku saatus võib sõltuda sellest, kas sina tunnistad meie demagoogia seost tegelikkusega,“ jätkas Kaarel. „Martin, me oleme läbi viinud mitu sõjamängu siinse olukorra kohta. Mõned Iisraeli mõttekojad ja erukindralid olid tublisti abiks, sest Euroopas ei saanud lekkeid vältida“.

„Kes need „meie“ on?“

„Meie“ on „meie“. Praegu on olulised pomm ja sinu vastus. „Ebolat“ ei saa kaua siinpool hoida, ta peab olema seal kaldal. Ära tee nägu, et imestad, kui ütlen, et millise stsenaariumi me Iisraelis ka läbi mängisime, ikka selgus, et ootamatu rünnaku korral jääb Eestil ja NATOl puudu vähemalt 72 tundi, et tekitada  uus kaitseliin. Too üle-jõe 25-kilomeetrine turvatsoon on naljanumber. Vene tankid jõuavad praeguselt positsioonilt poole tunniga sellest  läbi, NRV omakaitse lehvitab neile sillal  ja vantide soomus ongi linnas. Ning teil kraes.“

„Ja teie plaan, mis see siis oleks?“

„Sealtpoolt on võimatu demil-tsooni mineerida ja siin ei ole isegi haubitsaid, et kaugtuld avada. Mis teil käepärast on - ainult 81-millimeetrise kaliibriga miinipildujad?“

„120-millimeetriseid on ka,“ vastas Martin, „ja granaadiheitjad, snaiperpüssid. Kaitseliidu värk, leping ei luba raskerelvi tsooni.“

„Et olete saksa korrektsusega venelaste treitud Minski leppeid järginud ning loodate  nüüd, kui olukord on täitsa kanni keeranud, miini- ja kuulipildujatega kinni pidada sada tuhat meest? Te olete juba praegu surnud mehed, kõik teie siin,“ ütles Mõkola ja vaatas piki kaevikuteliini linna poole. „Laibakotid on  teie Vabariigi aastapäeva kingitus. Hullem veel on see, et teie sitasest surmast ei ole mingit kasu!“

„Ja teie plaanist oleks?“ küsis Martin uuesti ja tajus kõhklusvärinat oma hääles. „Ma ei tohi kõhklema hakata,“ ütles ta endale „ei tohi näidata, et nende argumendid mind mõjutavad. Ma ei tohi… sest ma ei saa seda teha, mida nad kavatsevad.“

„Me kärutame öösel „Ebola“-tünni nende demil-tsoonis maanteele, tuul on viimase nädala puhunud Venemaa poole,“ ütles Mõkola ja Kaarel muigas. „Nii, et  kui venelased tsooni sisenevad, paneme käraka ära. Ukraina tuumajaamade hoidlatest kokku korjatud kraam ja sütikud ning vana hea TNT üheskoos. Väikese õnnega pühib pilv kuni 10 kilomeetrit allatuult, otse nende kolonnidesse.“

„Nad võivad mitte peatuda,“ ütles Martin kõhklevalt. „Tankisoomus peab „räpastest pommidest“ tekkiva  nõrga radiatsiooni kinni.“

„Küll nad peatuvad!“ vastas Kaarel hooletult. „Pataljoniülemad löövad põnnama ja asuvad uurima, millega ja kui palju seda kraami neile põrutati. Eesliin peab olukorrast ülemustele raporteerima ja need oma ülemustele ja need … kuni Kremlini välja. Kremlis seeditakse asja omakorda, enne kui käsud sama rada pidi tagasi jõuavad. Kui just Putin kohe kreepsu ei saa. Vandiarmees ei tehta käsku saamata ühtegi liigutust, nagu tead. Siis on aeg  meie poolel. Venelased võivad jääda munema isegi kauemaks kui 72 tunniks.“

„Ja seejärel annavad venelased meile tuumakaga vastu,“ kostis Martin meeleheitliku kibedusega. „Samal ajal, kui NATO asub arutama, millega eestlased hakkama on saanud.“

„Nii ja naa,“ vastasid teised kaks, „„tee ära ja vabanda pärast,“ nagu ütleb sõprade merejalavägi. Brüssel ja Tallinn saavad mõtlemiseks 72 tundi lisaaega olukorras, kus  venelaste rünnakukavatsus on ühemõtteliselt paljastatud. VF relvajõudude poolt tsooni sisenemine on agressiooniakt, vähemalt selles punktis on rahvusvaheline õigus õigete poolel.“

„Meil  on valmis kuhi pressiteateid,“ seletas Kaarel. „Tõenäoliselt ütleme, et pommi pani Ukraina anarhistide põrandaalune rühmitus, kes opereerib Venemaal. Kui maailm ei usu, tõestagu, et ka Eesti on asjasse segatud. Mängime venelastega tagurpidi „roheliste mehikeste“ desinformatsioonimängu. Ja jutt anarhistidest pole päris kuu pealt, meil on sealpool Ivangorodist transport vastas.“

„Mõkola,“ ütles Martin, tundes, kuidas hambad lõgisevad, „ sa oled ju ukrainlane. Kas  tõesti oled valmis Ukraina tuumavastulöögi alla seadma, et siin 72 tundi viivitust tekitada?“

Sedakorda oli Mõkola pikalt-pikalt üle jõe teise kalda poole vaadanud. „Kui te orke kinni ei pea ja Eestiga kuradile lendate, on see maailma tulevikku silmas pidades hullem katastroof kui paar tuumakat ükskõik kus“, ütles ta lõpuks.

Kaarel astus  sammu Martini poole ja vaatas talle otsa: „Meie ujume ette, kinnitame puksiirtrossi ja teeme põhiliigutused ise. „Ebola“ on poolujuv, sina ja paar meest võiksite kaadervärgi seejärel vette upitada, nagunii teate sekundipealt vene patrulli tuuritamisi. Sul on aega südaööni, otsusta ära, Martin!“

Nii olid nad kõnelenud kuni lisada ei olnud enam midagi. Mõkola ja Kaarel jäid  džiibi  juurde. Martin oli samm - sammu haaval vedanud end jõe äärde, otse veepiirini, ja vaid selleks, et teistest veidi eemale saada.  Nüüd oli ta üle tunni kaldal seisnud ja seisis edasi. Ikka rohkem udu lahvas jõelt kõleda ja jäise tuule saatel nende kompanii positsioonidele. Pimedus oli muutunud läbitungimatuks. Narva poolt kostis lühike automaatrelva valang.

Martin tundis ajus järsult tugevnevat valu ja ühtäkki väljakannatamatut masendust. Ajuaistingust erinevalt ei olnud selle ülima lootusetuse, kuristikku-langemise-tunde asukoht tajutav. Terve tema keha oli halvatud. „Võimatu,“ pomises android, „võimatu on siin otsustada Asimovi robootika kolme seaduse alusel.“ Isegi, kui ta kahtlustas nagu kahtlustas, et venelaste esimest rünnakulainet juhivad samuti androidid, mitte inimesed. Ja isegi kui keegi ei teadnud temast paremini, millise kiirusega halvab nõrk radioaktiivne kiirgus androidi ajuskeemid.

Martini randmesse sissehitatud kronomeetri ekraan helendas, ta vaatas kella. Südaöö oli möödunud. Saabunud oli 24. veebruar 2022.

Jutt: Ta kirjutas selle ise (Sean Alt)

“Olgu, jätkame!”

Sõnad kumisesid tagasi tühjadelt seintelt, enne kui kadusid kuhugi kõrgusesse, nähtamatu lae poole.

Toa keskel asuva laua taga hakkasid viis inimvormilist kuju ennast liigutama. Justkui virgudes pärast pikka uinakut. Esmapilgul oli peaaegu eristamatu - kes istus tegelikult ka laua taga ja keda kuvatakse. Kaasaegsed hologrammid olid juba väga detailseid, liiga detailsed, et kõiki nüansse täpsemalt jõuaks uurida. Kuid nagu elus ikka, nii ka siin: olemasolevast hoopis olulisem on see, mida ei ole. Detailid, mis millegipärast on puudu. Detailid, mis on olemas, kuid sisetunde järgi tunduvad kergelt paigast ära. Taolised nüansid võimaldasid hakata tuvastama reaalsust.

Hologrammide puhul oli asi võrdlemisi lihtne. Ükskõik kui kaugele tehnoloogia areneb, siis päeva lõpuks on tegemist ikkagi äriga. Seda eriti telekomi ettevõtete jaoks, kes edastasid igas ajahetkes inimmõistuse jaoks hoomamatus koguses andmeid. Pelgalt mastaabi tõttu võimaldavad ka pisemad kokkuhoiud teenida ebanormaalseid kasumeid. Seetõttu oli ka standardprotseduur hologrammide “optimeerimine”. Edastati ainult pooled kaadrid, tühimikud täideti vastuvõtukohas genereeritud sisuga. Algoritmid olid piisavalt kõrgel tasemel, et üldiselt märkamatult sisu luua. Kuid oli ka erandjuhtumeid. Näiteks kui keegi tegi midagi täiesti ettearvamatut. Midagi, millele ei eelnenud tavapäraseid eelhoiatusi. Näiteks pupillide avatuse muutus seoses emotsionaalse reaktsiooniga. See oli igal inimesel individuaalne ning ajas muutuv. Seetõttu oli ka hologrammide puhul mõnikord näha pupillide pendeldamist. Lühida ajahetke jooksul pupillid avanesid ja ahenesid mitmeid kordi. Taolised sümptomid olid vaevumärgatavad, kuid piisava keskendumisvõime korral kergelt leitavad.

Just sellega oli Dharma Sunhat parajasti ametis. Ta vaatles Simoni näoilmet, pupille, kergeid tõmblusi silmanurkades. Ükskõik mida, mis reedaks olukorra olemust. Kas tegemist oli füüsilise isikuga, hologrammiga, mida edastatakse, või oli tegemist genereeritud kujutisega, mida juhtis mõni inimene või hoopiski millegi muuga.

“Me ootame!”

Terav lause, mis oli taustahelidest selgelt eristuv, sisaldades kannatamatuse ja pahameele noote. Õhus oli ikka veel tunda pinget.

Tegelikult oli Dharma seda lauset kuulnud juba paar korda, kuid kummalgi korral ei olnud ta seda teadlikult tuvastanud. Kuid seekord jõudsid sõnad kohale ja avaldasid mõju. Dharma kohendas ennast, silus kohmakalt oma pruune juukseid, et võita paar hetke tähelepanu taastamiseks ning jätkas koosoleku läbiviimist.

“Jah, me ei ole suutnud ikka veel üksmeelt leida. Komisjoni eesistujana ei kavatse ma selles küsimuses jätta otsustusõigust masinatele. See lihtsalt ei oleks eetiline. Kas te kujutate ette kogu tagasisidet, mida me saaksime? Et Kirjanduskomisjon ei saanud hakkama oma eesmärgiga, ka see lihtne ülesanne delegeeriti masinatele. Sama hästi võime juba praegu igaveseks laiali minna ja kuskil tolmu hakata koguma!”

“Rahune nüüd!”

Sõnad kõlasid üheaegselt käskivalt, murelikult ja rahustavalt. Täpselt õige kooslus emotsioonidest, mis esmalt teevad relvituks ja seejärel katavad pehme tekiga ja pakuvad sooja tassitäie kakaod.

Kõnelejaks oli Demtree. Hallide juustega vanem naisterahvas, kelle näojooned olid üheaegselt leebed ja samas karmid. Justkui suudaks ta neid vastavalt olukorrale ja vajadusele kohandada.

Demtree nõjatus lauale lähemale ja jätkas sundimatult.

“Kullakesed, meil on veel pikk tee minna, enne kui keegi tolmu hakkab koguma. Võtame lihtsalt järgmise teema ja tuleme hiljem selle probleemi juurde tagasi. Ma olen kindel, et pärastpoole suudame me seda olukorda näha kristalsema pilguga.”

Hetkeks näis kõik tarduvat. Isegi ventilatsioon oleks justkui seisma jäänud. Kogu ruumi täitis kerge pettumus ootamatust suunamuutusest. Nagu siis, kui benji hüppaja jõuab oma madalaimasse punkti. Hullumeelne langemine ja kiirus on üheks sekundi murdosaks täielikult seiskunud. Kõik ümbritsev kaob, jääb ainult pinge. Pinge, mis annab märku peatsest, hullumeelsest, tagasilennust. Aga ei, vastassuunas lendu ei toimu. Kõik pinged on korraga neutraliseeritud ning sa jääd lihtsalt õhku seisma. Asetad jalad vaikselt maha ning kõnnid rahulikult minema.

See ei olnud esimene kord, kui Dharma ennast nii tundis. Aja möödudes hakkavad teatud mustrid meelde jääma ja on võimalik seoseid luua. Kuid seosed ja mustrid ei olnud praegu tähtsad, peamine oli, et Dharmale ei meeldinud see tunne. Kõik varasemad kogemused ütlevad, et koheselt on algamas konflikt. Kogu su keha on selleks valmis ja mitte midagi, ebameeldivalt õõnes tunne. Mõnikord valdas Dharmat ürgne soov üks korralik sõimusõda lõpuni viia. Kui vaja, siis ka füüsilise rüseluseni välja, nagu vanasti. Kasvõi ainult selleks, et enda jaoks tõestada keha reaktsioonide ratsionaalsust.

Varasemalt kogunenud pinge oli ruumist kadunud. Komisjoniliikmed lõõgastusid ja vajusid mõttesse. Kes nõjatus tagasi toolile, kelle hingamine aeglustus. Kes asetas haaratud tahvelarvuti tagasi lauale.

Ega ei olegi tähtis, mida keegi täpsemalt tegi, peamine on, et korraga oli ärrituse seisund maandatud. Ei ole vahet kui rafineeritud või distsiplineeritud inimesega on tegu. Kui meelde tuletada tähtsusetuks muutumist, siis see kutsub alati ülesse mingi reaktsiooni. Sinna juurde lisada veel taustapinged ja isiklikud tragöödiad ning ongi käes – olukord, kus pingete summa ületab kordades üksiktegurite summaarse väärtuse.

Kuid uuesti leitud meelerahu ei olnud kõigi jaoks.

Issy Posht, tumedapäine komisjoniliige, köhatas demonstratiivselt hääle puhtaks ja hakkas pisut kiirustades olukorda juhtima.

“Arutame järgmiseks Koloonia kategooria preemiat. Praeguseks on sõelale jäänud Wunderpus, Grimpella ja Setebos. Ma ei tea kuidas teiega lood on aga, minu meelest ei ole ükski neist midagi suuremat väärt! Setebos on veel eriti sisutühi!”

“Mis sul siis seekord segaseks jäi?”

Vestlusega oli ühinenud Causae. Isegi kaadrite sulatamine ei suutnud kaotada ta käte värisemist. Nähtaval olid ka kõik nahakahjustused, mis mugava aga pika elu jooksul kogunevad. Kortsud, kurrud, valged juuksed, kergelt kaetanud silmad. Kõik klassikalised kõrge vanuse märgid olid selgelt paista.

Dharma üheaegselt mõistis ja kadestas seda väärikust, millega Causae paistis olevat oma olukorraga leppinud. Kuid sellegipoolest põhjustas kõik see Dharmas ebamugavust. Ei olnud tõesti mõtet minna nii ekstreemseks kui Issy, kuid natuke oleks võinud ikkagi olukorda varjata. Kasvõi mõne lihtsama filtri peale panna. Kui mitte Causae enda jaoks, siis teiste meelerahu säilitamiseks.

Kuid Causae ei paistnud olevat vaevatud enda vanusest või väljanägemisest. Ta ainult niisutas oma huuli ja hakkas rahulikult selgitama.

“Sa ju tead, et Europal ei ole kiirendatud kliimamuutus halb asi. Nende jaoks sümboliseerib see uut algust, surma taandumist. Kui nüüd poeetiline olla, siis kosmilist kevadet, mille käigus äratatakse esmakordselt ellu terve kuu. Varsti kaob vajadus ennast jääkoobastes peita. Pinnal saab kõndida kaitsevahenditeta. Metsiku kuu taltsutamine. Nende enda kodu, nende oma atmosfäär ei ürita neid enam tappa. Kadunud…”

Teda katkestati äkitselt. Kuigi kõik komisjoniliikmed olid tüdinenud Causae monoloogidest, siis ikkagi ei päädinud keegi vahele segama. Taolisel poeetilisel teemade harutamisel olid omad eelised. Vaid Issy oli piisavalt jultunud, et vahele segada ja oma mõttekäiku edasi arendada.

“Nad ei ole inimesed!”

Nüüd oli Simoni kord mängu astuda, nägu sama punane kui ta juuksed.

“Mida?”

Issy jätkas selgitamisega. Oli aru saada, et ta järgmine lause oleks olnud nagunii sama mis praegu, olenemata Simoni vahelesegamisest.

“Ma saan aru, et kolooniates on elu raske ja geneetiline modifitseerimine aitab paremini hakkama saada, kuid see läheb juba üle piiri. Ükski Koloonia valimi autoritest ei näe enam korralikult välja nagu inimene. See on nende teadlik valik!”

Sõnad kõlasid teravalt, kuid Simoni jaoks oli see võimalus, mida ta oli oodanud. Võimalus ennast tõestada. Võimalus lõpetada kogu kõrvaletõrjumine, mis saab osaks igale meeskonna noorimale liikmele, kuniks nad tõestavad teistega võrdväärseks olemise.

“Seda on juba korduvalt arutatud. Piirmäär on ikka veel sama, muudatused ei läinud läbi. Üheksakümne kahe protsendiline DNA kattuvus standard-maalase profiiliga lubab klassifitseerida vaadeldava inimese kateg….”

Issy ei suutnud lõpuni kuulata, see ei ühtinud mõttega, mida ta edasi üritas anda ning ta pidi vahele segama.

“Nad ei ole inimesed, nad on loomad!”

See lõi Simoni tasakaalu uuesti paigast ära ning ta nägu läks veelgi punasemaks.

“Mida??”

Issy tõmbas hetkeks hinge, teades väga hästi, et oli järjekordselt lasknud oma emotsioonidel võimust võtta. Kuid nüüd oli hilja. Enam ei olnud võimalik taganeda oma nägu kaotamata. Ainus valik oli edasi minna selle teemaga, kuni lõpuni välja.

“Ma ütlesin, et nad ei näe välja nagu inimesed ja nad ei ole inimesed. Seega ei ole neil õigust inimeste Koloonia kategoorias osaleda! Kombitsad näos. Kombitsad! Nendest ei ole mingit kasu keskkonnaga kohandumisel. Nendest ei ole piisavalt kasu et füsioloogilist eelist saavutada. Ainus, mis jääb sõelale, on agitatsioon!”

Nüüd oli olukord juba tuttav. Simon oli ennast eelmiste tsüklite protokollidega kurssi viinud. Muster oli õige, täpselt see, mille neutraliseerimiseks Simon oli ennast korralikult ette valmistanud. Nüüd avanes tal võimalus ennast tõestada ning saada täieõiguslikuks komisjoniliikmeks. Ta alustas rahulikult ja teatraalselt sõnu venitades.

“Nii et me ei tohiks Koloonia kategooria auhinda anda neist kellelegi, kuna nad ei näe välja nagu klassikaline maalane? Isegi kui kategooria nõuete jär…”

“Ei, mitte ainult”

Issy ei lubanud Simonil lauset lõpetada ning jätkas oma mõttelõnga harutamist.

“Setebos ei näe välja nagu inimene ja ta ei ole enam inimene. Lisaks väljanägemisele on kogu ta romaan üks suur kiidulaul kiirendatud kliimamuutustele. Märkimata ei saa ka jätta üsna selgelt pilkamist tsivilisatsioonide suhtes, kes on langenud kliimaga mängimise ohvriks, kuna ei suutnud piisavalt põhjalikult ennustusmudeleid koostada. Kas kõlab tuttav? Kolmkümmend tsüklit tagasi kaotasin ma terve oma pere. Mitte mingit ettehoiatust, mitte mingit aega reageerimiseks, ühe hetkega oli kõik lihtsalt kadunud.”

Issy ärritus paistis nüüd selgelt välja ta näost. Sõnad muutusid järjest kiiremaks ning hääles oli kuulda värinat kui ta jätkas.

“Ja milleks? Piisavalt põhjalikult ei mudeldatud, kuna oli kiire. Mingiteks verifitseerimisteks ei olnud aega. Oli vaja koheselt saaki hakata saama. Modifitseeritud saak, mis kasvab ainult madalamal temperatuuril ja kõrgemal niiskusastmel. Ainult nii on toitained tasakaalus. Ja kõike seda, kuna Europal ei talu kolonistide kohandatud organid enam maa standardsaaki. Niipea kui nad oma põllud kotti lasid, siis oli abi vaja. Kui me ei oleks riskinud ja kiirustanud, siis nad oleksid kõik nälga surnud. Kaledoonia katastroof mõjutas meie elu ning mõjutab ikka veel. Väga ränk hind, mida maksta ühe koloonia päästmiseks. Ning kuidas nad meid tänavad? Kasvatavad endale kombitsad näkku, laulavad kiidulaulu kliimaga mängimisele ja  mustrite muutmisele. Heidavad kõrvale kõik traditsioonid ning seletavad, kuidas nemad ainsana on targad ja kõik teised on saamatud.”

Causae, kes oli siiani kannatlikult kuulanud, otsustas olukorda leevendada. Tegemist oli ju ainult lihtsa mõistmise küsimusega.

“Noored on alati olnud mässumeelsed, see ei muutu kunagi. Nad ei taha ilmaruumi näha nii nagu meie seda näeme. Nad ei taha, et asjad püsiks nii nagu on alati olnud. See pole midagi muud kui tavaline trots. Üksikisik hakkab käituma nagu kultuur käitub ja kultuur hakkab peegeldama üksikisikuid. Arvestades viimaste kümnendite sündmusi: kas sa tõesti arvad et Europal ei ole teadvustatud oma rolli Kaledoonia üleujutustes? See, et tegemist oli meie mudeldamise veaga, see ei loe. Kui me ei oleks Europale appi tõtanud, siis oleks kogu meie katastroof ära jäänud. Sadade tuhandete süütute inimeste ennetähtaegsele surmale kaasa aitamine jätab jälje tervele kultuurile. Ei ole selgelt näha, millised on pikaajalised mõjud, kui nii noor kultuur sellise trauma läbi elab. Kuid igal juhul me peame üritama mõista, et trots on lihtsalt esimene etapp. Kui nad on meie moodi, siis see tuletab pidevalt meelde kogu olukorda. Lihtsam on olukorda eitada. Eitada oma rolli, eitada et kunagi oli üldse abi vaja või kui oli, siis keegi teine tegi vea. Anna aega, küll kõik haavad paranevad ajapikku. Põlgamine ja kõrvalejätmine ainult võimendaksid vastasseisu praeguses etapis. See omakorda süvendaks traumasid, küll sa nä…”

Issy suutis päris pikalt kuulata Causae monoloogi kuid ikkagi mitte lõpuni välja, ning segas ka seekord vahele.

“Mida ma näen? Näen, kuidas keegi minu ees ei vabanda? Näen, kuidas nad ise otsivad võimalust traumade süvendamiseks? Näen kui…”

Enam ei pidanud Simon vastu. Pidevalt on teda heidetud kõrvale kui noorimat liiget. Ükskõik kui peenelt ta ei üritaks ennast tõestada – ikka ja jälle muudetakse reegleid. Nüüd ta lihtsalt plahvatas

“See ei puuduta sind! Sa ei saa lasta isiklikul tragöödial ….”

Äkitselt läbisid tervet ruumi sõnad. Hääl oli külm ja kalk.

“Sellest piisab!”

Koos sõnadega paistsid ka lambid tuhmuvat ja jahenevat. Selles valguses tundusid Demtree näojooned erakordselt kalgid, silmnähtavalt oli paista, kuidas kogu leebus tõmbus tagasi ja asendus teravusega. Kõik tardusid.

Dharma võis vanduda, et tunneb kuidas ruum oli muutunud umbseks. Õhku justkui oli küllaldaselt, aga hingata ei olnud enam midagi.

Demtree näojooned leebusid ja ta jätkas

“Ma vabandan kogu selle teatraalsuse pärast. Olukord muutus juba väljakannatamatult ebaproduktiivseks. Me oleme kõik teeninud välja ühe puhkuse. Nüüd on kristallselge, et pärast väikest pausi suudame me olukorda objektiivsemalt vaadelda.”

Dharma jõudis ennast koguda ja võttis juhtimise jälle enda kätte.

“Jah, see ei ole paha mõte. Koguneme uuesti 15 minuti pärast ja jätkame SüntInt kategooriaga.”

Komisjoniliikmed tõusid püsti. Need, kes füüsiliselt kohal olid, manööverdasid ennast laua ja tooli vahelt välja ning asusid jalgu sirutama. Kaugühendust kasutanud liikmete kujutised jäid lihtsalt laua taha seisma, vahepeal kergelt õõtsudes nagu tuuleiili kätte jäänud puuoksad.

Üheksakümnenda korruse terrassilt avanes maaliline vaade lahele. Päike paistis ning üksikud pilved ujusid laisalt üle helesinise taevalaotuse. Terrass oli piisava suurusega, et mahutada ära väiksemat sorti pidulik vastuvõtt. Kuid nüüd seisis see tühjana, kui välja arvata seinte äärde istutatud sõnajalad, mida tuuleiilid sahistasid. Kuigi õhk ei olnud nii puhas kui hoones sees, mõjus see ikkagi värskendavalt.

Terrass võis kõrgel paikneda, kuid mitte piisavalt kõrgel, et teisel pool lahte paiknevat poolsaart näha. Kuid sellegipoolest oli võimalik aru saada mis ilm seal valitses.

Dharma seisis terrassi serval ja vaatas kaugusse. Ega ta õieti ümbritsevast midagi suurt ei märganudki. Kogu keskendumine kulus ühele teemale: kuidas ta ei olnud suutnud seda ette näha. Nooremana oli ta alati püsinud kõigist mitu käiku ees, kuid enam mitte. Nüüd oli tal olemas kogu informatsioon mida vaja, kuid ikkagi ei suutnud ta sellest piisavalt kiiresti tervikpilti kokku panna. Mis seal parata, kaasneb vist vanusega.

Dharma märkas, kuidas silmapiiril kogunesid juba tuttavad pilverüngad. Hakkab jälle pihta. Natuke aega veel ja siis alustavad välgunooled sähvimist. Pärast seda tõuseb tuul ning viimaks avanevad taevad.

Kuid see vihm ei tähenda enam elu, nüüd on see karistus. Vähemalt Kaledoonia elanikele, või õigemini nendele,, kes veel järgi on. See vihm mis varem oli maa puhtaks pesnud, on nüüd asendunud millegi muuga, millegi palju süngemaga. Millegagi, mis kustutab enda teele jääva orgaanika. Millegagi, mis hävitab kõik, mida varem pühaks peeti. Surnud tsoon kasvab ikka veel, ning ei näita mingeid märke stabiliseerumisest. Poeetiline taevalik karistus liigse enesekindluse eest, lugu sama vana kui aeg ise.

Dharma tundis väsimust, kuid ka äratundmist. Polnud esimene kord, mil ta mõtted sammusid mööda seda sünget rada. Nüüd on lisaks keskendumisvõime vähenemisele hakanud ka unustamine ligi hiilima. Võib-olla olidki käes inimvõimete tegelikud piirid. Kehade füüsiliseks parandamiseks olid pea piiramatud võimalused. Organeid saab juurde kasvatada või asendada sünteetilistega, kuid mõistuse turgutamiseks on võimalused kesisemad. Uued programmid ja katsed üritavad ka seda piiri nihutada, kuid kas sellel on mõtet. Sada viiskümmend aastat peaks olema piisav vanus, et lubada endale kognitiivsete võimete languse algust. Võib-olla ongi niimoodi parem, see võimaldaks kõik isiklikud patud hingelt maha heita ja kultuuri peita. Mitte ükski nendest mõtetest ei tundunud uus või unikaalne. Ei olnud aru saada, kas tegemist oli juba varem mõelduga või pärinesid need mõtted kusagilt mujalt.

Dharma kuulis selja tagant õrna piiksatust. Kas tõesti oli aeg juba täis, ju siis.

Ülejäänud komisjoniliikmed olid jõudnud juba kohad sisse võtta. Dharma liikus demonstratiivselt oma kohale ja alustas.

“Niih, oleme valmis jätkama. Mina olen siin. Issy?”

“Kohal!”

“Causae?”

“Kuuldel.”

“Simon?”

“Mina!”

“Demtree?”

“Ka mina olen kuuldel.”

Dharma jätkas

“Väga hea, saame jätkata. Võtame ette SüntInt kategooria. Siin on sõelale jäänud cGPT8, CsnC5 ja J-cht3”

Oli Causae kord ristküsitlust alustada.

“Kas tekstid on staatilised?”

Simon heitis põgusa pilgu enda ees olevale tahvelarvutile ja raporteeris.

“Jah, kõikide teoste puhul oli kattuvus 100 protsenti kandideerimisel esitatud tekstide ja komisjoniliikmetelt saadud kontrolltekstide vahel. Adaptsioone ei ole toimunud.”

Issy muigas ja sõnas.

“Meeldiv vaheldus. Vanadest trikkidest on kas loobutud või on leitud midagi uut nende asemele.”

Causae jätkas juurdlemist

“Kuidas on lood suunamisega?”

Simon võttis tahvelarvutis uue akna ette.

“Ükski muster ei kattu täielikult ühegi komisjoniliikme eelistusprofiiliga. Läbivaid mustreid on näha suunamises teatud piirkondadele ja vanusegruppidele, kuid standardhälve on üle sigma.”

Issy nõjatus vastu tooli seljatuge ning tõlgendas olukorda.

“See on natuke täpsem kui huupi pakkumine, kuid mitte märkimisväärselt.”

Dharma köhatas hääle puhtaks ja jätkas protsessi suunamist.

“Kui kõik kandidaadid vastavad nõuetele, siis on lihtne: Teeme nii nagu vanasti, lähtume isiklikest eelistustest. Palun andke märku, kelle meelest peaks auhinna saama J-cht3!”

Issy tõstis käe.

Causae teeskles hetkeks imestamist ja pöördus siis Issy poole.

“Ma poleks arvanud, et kõikidest inimestest just sina pooldad ajaloo romantiseerimist.”

Issy muigas ja vastas.

“Mis ma oskan öelda, sisimas olen ma lootusetu romantik.”

Dharma tundis ärritust ja pingutas, et seda mitte välja näidata. Varasemate tsüklite käigus oli tekkinud kahtlus, kuid nüüd oli selge. Muster on korduv: ebaratsionaalne käitumine, paus, meeleolumuutus. Esimene märk on kirjas.

Dharma hingas rahulikult välja ja jätkas.

“Palun andke märku, kelle meelest peaks auhinna saama CsnC5.”

Dharma ja Simon andsid märku.

“Ja kelle meelest peaks auhinna saama cGPT8?”

Seekord andsid märku nii Causae, Demtree kui ka Issy.

SImon protesteeris “Hei!”

Issy kehitas õlgu.

“No me võime ju kuulutada viigi CsnC5 ja cGPT8 vahel ning seejärel otsast peale alustada kogu seda lohisevat tsirkust. Või siis ma võin kohe oma arvamust täiendada ja säästame kõigi aega.”

Dharma kortsutas kulmu. Käristus ja ennetav reageerimine, teine märk kirjas.

Simon ei rahuldunud vastusega ja jätkas protesteerimist.

“Protsessi järgi peaksime sellisel juhul alustama süvaanalüüsi!”

Issy toetas rahulikult lauale, vaatas Simonile silma ning vastas raskelt ja kiirustamata.

“Ära tsiteeri mulle protsesse, ma olin kohal kui need kirjutati. Sinul võib olla aega ja tahtmist kõik etapid läbi jahmerdada. Kuid need, kellel on rohkem kogemust, teavad juba väga hästi, kuidas see ring lõppeb.”

Seejärel muutus Issy hääletoon mänglevaks ja meloodiliseks. Sõnad lendlesid kergelt, justkui oleks neid pigem lauldud kui kõneldud.

“Ma muutsin oma arvamust, kuna esmalt kuulsin valesti kandidaadi nime. Otsuse korrigeerimise protsess DA, redaktsioon 4, lubamiskriteerium 2.”

Dharma jälgis tähelepanelikult. Ei olnud just eraldiseisev märk, kuid võimendas eelmisi.

Simon ei jäänud rahule.

“See on ju mõeldud kompenseerimaks olukordi, kui peaks tekkima tõrked heli edastamisel!”

Issy kehitas õlgu

“Ja siis?”

Simon oli lihtsalt hämmingus ja viipas käega.

“Sa oled ju seal samas ruumis. Dharma istub sinust umbes meetri kaugusel. Mis heli edastamise tõrkest me räägime?”

Issy muigas. Oli ilmne, et ta nautis seda mängu rohkem kui oleks pidanud.

“Selle kohta ei ole protsessis midagi kirjutatud. Märgitud on ainult aktsepteeritavad olukorrad. Heli edastamise tõrked võivad tekkida ka samas ruumis viibides.”

Nüüd astus Causae mängu.

“Tal on õigus, sa tead. Sellist täpsustust ei ole protseduuris tõesti kirjas. Kuigi see ei ole kindlasti kooskõlas protseduuri vaimuga, siis me kõik tõesti teame, kuidas see lõppeb. Ei ole mõtet pikemalt pisidetailide üle vaielda.”

Dharma mõistis olukorda ja jätkas juhtimist.

“Arvamuse muudatus on vastuvõetud. Korrigeeritud tulemusi arvestades on häälteenamusega SüntInt kategooria laureaadiks cGPT8.”

Kõik komisjoniliikmed andsid heakskiidu.

Dharma ohkas ja alustas järgmise teemaga.

“Jõudsime ringiga tagasi algusesse.”

Issy segas vahele enne kui Dharma oma mõtte jõudis lõpetada.

“Kas me võiksime Koloonia kategooria uuesti ülesse võtta? Mul oli vahepeal aega mõtiskleda.”

Dharma oleks peaaegu pomisenud juba kõva häälega, muidugi aega mõelda. Kuid ta otsustas mitte lasta emotsioonidel endast võitu saada ning nõustus.

“Minugi poolest, kui kellelgi vastuväiteid ei ole, siis vaatame Koloonia kategooria uuesti üle.”

Kuna keegi ei esitanud vastuväiteid siis Issy alustas.

“Wunderpus ja Grimpella teosed olid küll omapärased, kuid Setebose juures oli veel midagi huvitavat. Armistunud noori kultuure oleme me varemgi näinud ning nende omapärane teemakäsitlus ei valmista suuri üllatusi. Kuid äärmiselt huvitavaks osutus peatükk 42. Kirjeldatud tormi käitumine ei ühti Europa kliimamustritega. Me teame, et Europal ei esine keeristorme, eriti selliseid, mis pea staatiliselt, lehtrina, langevad ülevalt alla ja seejärel tapavad kõik mida puudutavad.”

Simon ei jõudnud enam kaasa mõelda, tema hääles oli kuulda nördimust ja tüdimust.

“Ja siis?”

Issy suunurgad kerkisid vaevunähtavaks irvituseks, oli selgelt näha, et ta on endaga väga rahulolev.

“No meie jaoks on see jah “mis siis?”. Kuid arktiliste kaheksajalgade jaoks on selline muster katastroofi alguseks. Kui soolane merevesi saavutab pinnakihis piisavalt madala temperatuuri, siis algab jäätumine. Kuid mitte ühtlaselt. Väiksema soolsusega alad külmuvad ja paisumise tõttu pressitakse soolast vett veelgi rohkem eemale. Tekkivad vertikaalse magedama vee koridorid, mida mööda jää hakkab põhja suunas kasvama. See külmutab kõik oma teel ning eriti karmiks läheb, kui taoline jäätorbik jõuab merepõhja. Sellisel juhul tekkib jäätumine, mis hakkab edenema igas suunas. Kõik, mida taoline jää kasvõi korraks puudutab, on hukule määratud. Ette jäävad elusolendid ei suuda ennast enam jää küljest vabaks rebida ning üsna kiiresti leiavad oma otsa kui jää nad täielikult neelab. Näiteks uudishimulikud kaheksajalad on katse-eksituse meetodil ammu selgeks õppinud, et sellistest surmatorbikutest on vaja iga hinna eest eemale hoida. Tõeliselt hukatuslik torm, mis langeb lehtrina ülevalt alla ning siis levib mööda pinda. Tappes ja hävitades kõik mis teele jääb.”

Oli näha kuidas Causae kaetanud silmadesse taastus sära.

“Kas sa tahad vihjata?”

Nüüd oli Issy muie selgelt nähtav.

“Täpselt nii, sellest on pikalt räägitud, kuid siiani ei ole otseselt tõendeid leitud. Kõik viitab üheselt sellele, et me näeme tõendeid geneetilisest mälust.”

Dharma ei saanud enam aru, kas tunda imetlust kõikide loodud seoste üle või jätkata vanal kursil ning kirja panna järgmine märk - ebaloomulikult mitmekihilised seosed ning suurenenud empaatiavõime.

Nüüd oli Causae hääles kuulda ka elevust.

“Kas ma ikka saame selles kindlad olla? Taolisi ilukirjanduslikke võrdlusi võib ju iga vähekenegi loomingulisem hing luua.”

Enam ei olnud Issy näost võimalik lugeda ühtegi emotsiooni. Nagu kohane inimesele, kes unustab kõik enda ümber toimuva ja keskendub ainult käesolevale tegevusele.

“Tõsi, kuid ma kontrollisin andmeid. Setebos on terve elu elanud Europa koloonias. Taoliste mustrite tähtsusest ei tohiks ta teadlik olla. Tänu Europat ümbritsevale magnetväljale on andmevahetus, ikka veel, parimal juhul aeglane. Füüsilise saadetisena ei ole maa 21. sajandi ihtüoloogilised ja hüdroloogilised uurimistööd prioriteetide esmajärjekorras. Igal juhul on transiidi optimeerimiseks kõik edastatud andmekandjad ja sisud logitud ja kategoriseeritud. Arusaadavalt, et vältida niigi piiratud edastusvõimsuse raiskamist millegi topelt edastamisele. Ning seda ma kontrollisingi. Pole ühtegi jälge taolisest edastusest. Muidu võiks pidada olukorda juhuseks, kuid sarnaseid märke on veel. Varasemates peatükkides kirjeldatud lahingutaktika on pea identne sellele, kuidas kaheksajalad suunavad saaki tagasi enda poole, kasutades ehmatusi. Ning tegelikult see ei ole veel kõik, näiteid on veel. Kui igat ühte eraldi vaadata, siis võib tõesti olla tegemist kokkusattumisega või suunatud teemaarendusega. Kuid kui tervikpilti vaadelda, siis on näha, et erinevad niidid koonduvad liiga ilusti, et tegemist saaks olla pelgalt juhustega.”

Dharma ei saanud enam aru, kas ta tundis kadedust, kibestust või hakkas tal tekkima lugupidamine Issy vastu. Igal juhul sai uudishimu temast võitu ning ta oli sunnitud täpsemalt uurima.

“Kuidas sa üldse kogu selle pildi kokku panid?”

Issy jäi rahulikuks

“Mul on vahel raskusi uinumisega. Siis ma loen, vaatan, uurin järjest kõike ettejuhtuvat. Talletan suures koguses infot ning õigel hetkel toimuvad seosed.”

Dharma ei vaevunud enam rohkem märke loetlema, oli ilmne, et Issy ei üritanudki enam oma harjumusi varjata. Pärast tänast on vaja olukord eetikakommiteega ülesse võtta. Kuid see on homne mure, esmalt on tänased teemad vaja lukku saada.

“Argumendid on veenvad ja huvitavad. Teen ettepaneku lahenduseks läbi suunatud otsuse. Kes on nõus, et Koloonia kategooria laureaadiks peaks saama Setebos?”

Kõik peale Simoni andsid oma nõusolekust märku.

Causae oli seekord siiralt imestunud.

“Väga huvitav. Millised on sinu poolsed vastuväited Simon?”

Vastust ei tulnud. Simon lihtsalt jätkas enda ette tühjusesse vaatamist, samal ajal laual olevate tahvelarvuti kaantega mängides.

Demtree selgitas: “Me kaotasime Simoni.”

Ligi kolm sajandit telekommunikatsiooni arengut ning ikka ja jälle põrgatakse samade probleemide otsa. Justkui kahekümnenda sajandi algusaastate seansid: kas te kuulete meid, ma ei näe midagi, kas keegi on siin, siin on nii pime.

Dharma ohkas järjekordselt.

“Mulle meeldis nii nagu vanasti oli. Kui ühendus katkes, siis ka hologramm lihtsalt kadus ära. Siis vähemalt oli teada, milline on olukord. Praegu ainult arva.”

Causae vangutas pead

“Jah, kuid mäletad, kuidas alguses kõik virvendasid pidevalt sisse ja välja. No ikka päris tüütu oli. Genereeritud sisuga tühimike katmine on parem. Isegi kui keegi füüsiliselt kohal on, siis alati ei jõua kõike jälgida nagunii. Tahes tahtmata läheb mõni sõna või lause lihtsalt kaduma. See on inimlik, et kogu aeg ei jõua kõigele keskenduda.”

Dharma tundis, kuidas südame alt läks õõnsaks. Kas ka teised on midagi märganud. Kas ta töö kvaliteet on tõesti nii palju langenud, et teda aktsepteeritakse ikka veel ainult viisakusest või lugupidamisest. Ükskõik, võib-olla ongi õige aeg karjääri lõpetamiseks ja teatepulga üleandmiseks.

Enne kui Dharma oma mõttearendust jätkata sai, ärkas Simon uuesti ellu. Ta ebainimlikult kiireid liigutusi saatsid veelgi ebainimlikumad häälitsused, mis ulatusid üheaegselt madalast mõminast kõrge kriiskamiseni. Käed vehklesid hüplikult ning näojooned hägustusid. Justkui klassikalise ulmefilmi android, kes on katki läinud.

Paari hetke pärast tõmblused lõppesid ja Simon vaatas uudishimulikult mööda ruumi ringi.

Kuigi see oli ilmne, siis Demtree küsis ikkagi.

“Kas oled tagasi meiega?”

Simon hakkas naerma.

“Ja mina mõtlesin juba, et te kõik kuulate mind huvitatult. Tegelikkuses aga ei jõudnud ükski osa kohale. Millest ma ilma jäin?”

Issy kasutas võimalust: “Setebos võitis.”

Simon noogutas kiirelt.

“Sobib.”

Dharma oli progressiga rahul. Lõpuks ometi hakkasid asjad sujuma. Arutelud on sisukad ning tulemust oli näha. Niimoodi võiks veel paar tsüklit komisjoni juhtida. Ta jätkas.

“Väga hea, võtame nüüd esimese teema uuesti ülesse.”

Ei olnud vaja eriti vaeva näha, Issy alustas kohe sisulist arutelu.

“Miks me Urisaci ja Alantutsi kõrvale jätsimegi?”

Demtree vastas kõhklusteta: “Urisaci üle-eelmise tsükli dopinguproov osutus positiivseks. Vähelevinud Kristalli derivaat, mis vahetult enne komisjoni tööd kanti registrisse. Tagajärjeks viieaastane kirjutamise keeld.

Alantutsi varasemad teemakäsitlused ei ole korrektselt kooskõlas tulevaste narratiividega. Kuigi hetkel ei ole veel vastuolusid, siis oleme nüüdseks üpriski veendunud, et lähitulevikus on narratiividega kooskõlas olemise tõenäosus väike. Probleemide ennetamiseks on Alantuts kõrvaldatud valimist.”

Ruumis valitses vaikus. Kuigi keegi ei kõnelenud, siis oli ka sõnadeta selge, mille üle komisjoniliikmed mõttesse jäid. Kuidas me küll nii kaugele oleme jõudnud.

Issy katkestas esimesena vaikuse.

“Einoh, mul on hea meel, et me valisime lõpphindamisse autorid, kes tuli koheselt kõrvaldada. Kuid meie töö on selle võrra lihtsam. Kui Tobin vastab isekirjutamise peamisele nõudele, siis saame ta automaatselt laureaadiks kuulutada. Kas ta kirjutas selle ise?”

Dharma kortsutas kulmu

“Tänan sind sisendi eest, Issy, kuid ennem peame me ikkagi sisu vaatama.”

Issy ei lasknud ennast häirida

“Ükskõik. Sisu poolest oli Tobini teos äärmiselt kohmakalt loetav. Ta üritas luua mingit keerukat struktuuri ja teemaarendust, kuid see ei kukkunud liiga hästi välja. Jutt oli lünklik, ülepaisutatud ebamäärastest intriigidest. Kohmakalt oli lisatud salapära ja vihjeid mingile grandioossele sündmuste ahelale. Struktureeritus varieerus liiga tihti, mingit rütmi ei olnud. Täpselt nagu keegi oleks üritanud sümfooniat esitada dirigendita - kõik vahendid on olemas, eraldiseisvalt kõlavad fantastiliselt, kuid kokku pannes saab parimal juhul aktsepteeritava tulemuse.”

Causae aitas juurdlemisele kaasa

“Nagu 21. sajandi eelsed teosed?”

Issy noogutas.

“Jah, nii võib öelda küll. Rütm ei ühtinud ühegi standardskaalaga.”

Simon oli nüüd tagasi tuttaval territooriumil.

“Isekirjutamise kategoorias on ju harmoniseerijate kasutamine keelatud.”

Issy vangutas pead, ohkas ja alustas tüdinult selgitamist.

“Jah, ma oleksin pidanud ennast otsesemalt väljendama. Kogu teos luges nii nagu ei oleks harmoniseerijaid kasutatud.”

Dharma sai aru, kuidas sisu üle arutamine oli koheselt pöördunud tagasi tehniliseks aruteluks. Kuid ta tundis, et ei jaksa enam vaielda, vähemalt mitte täna. See, et temal on mingi nägemus kvaliteetsest tööst, see ei tähenda et ka kõik teised peaksid sama nägemust jagama. Õhtu lõpuks ei olegi tegelikult vahet. Ta tegi rahus oma otsuse ja alustas otste kokku tõmbamist.

“Väga huvitav. Kuidas on lood seemnega?”

Simon jätkas täpsustamist

“Niipalju kui on aru saada, siis head kokkulangevust kontrollmudelitega ei ole.”

Dharma jätkas peaaegu masinlikult

“Kombinatoorika?”

Simon ei jäänud hätta

“Kombinatsioonide variatsioon on liiga suur et konkreetset valimit määrata.”

Causae liitus

“Dopingukontroll?”

Simon võttis tahvelarvuti järgmise akna ette ning jätkas

“Kõik negatiivne. Kristalli sisaldus verepildis oli natuke kõrgem kui Maa keskmine, kuid varasemalt on täheldatud Tobini päritolupiirkonnas geneetilise anomaalia levimist, mis tingib loomulikku Kristalli sünteesimist organismis.”

Dharma kergitas kulmu

“Aga ikkagi normi piires?”

Simon noogutas

“Jah”

Nüüd oli Issy kord

“Sisu?”

Simon sattus silmnähtavalt segadusse.

Dharma astus vahele

“Kas sisukäsitluses oli midagi ebatavalist?”

Nüüd taipas Simon küsimuse eesmärki

“Ei, midagi ebaloomuliku ei täheldatud. Analüüsi viitab, et näitajad on parimal juhul keskpärased kui võrrelda viimase viie tsükli tulemusega.”

Causae alustas kokkuvõttega

“Nii et kogu teos on raskesti loetav, parimal juhul seosusetu segu teemakäsitlusest ning alla keskmise teostusega?”

Simon noogutas

“Täpselt nii”

Dharma ohkas kergendusega. Nüüd oli selge, et otsust oli kergem teha, kui varasemalt tundunud.

“Kõiki arutelusid arvesse võttes on nüüd pilt selge.”

Simon küsis

“Kas alustame hääletamisega?”

Causae tegi käega kõrvaleheitva žesti

“Ei ole mõtet, me kõik teame vastust nagunii.”

Dharma tõmbas otsad kokku.

“Jah, paistab tõesti nii. Ta kirjutas selle ise.”

Jutt: Kosmoseooper! (Karmo Talts)

Kõrbeplaneedid pole just sobivad kohad kolooniate loomiseks. Aga kui juba Düünis oli kõrbeplaneet, siis peab see minugi loo jaoks kõlbama.

Lihtsas hõlstis blond nooruk astus maja poole, kui eemal maandus väikene kosmoselaev. Sealt väljus kaks robotit. See, mis vähem inimest meenutas, piiksus midagi.

“Ah, jää vait,” ütles teine robot ja kiirustas nooruki juurde.

“Mul on sulle sõnum,” teatas ta ja tema välja sirutatud käe kohale tekkis hologramm. See kujutas karvast olendit. Olendi sõnum oli järgmine:

“Ma olen kaisukarude printsess. Kuna sa oled ära valitud, siis pead just sina päästma kaisukarud türanni käest…” Edasi nooruk ei kuulanud, sest ta küsis:

“Kust ta võtab, et just mina olen ära valitud?”

Pahane robot pani hologrammi pausi peale. “Sul on ju heledad juuksed ja sa elad pärapõrgus.” Noorukil ei jäänud muud üle, kui nende argumentidega nõustuda.

Hologramm keris veidi tagasi ja printsess ütles:

“Aga enne pead sa õppima…” Siis algas reklaamipaus. Kui nooruk juba kärsituks läks, siis hologramm lõpetas reklaamide edastamise ja printsess sai lõpetada:

“…Imaluse rüütlite juures.”

Noorukil ei läinud kaua, et oma isa veenda selles, et ta peab lendama treenima Imaluse rüütlite planeedile. “Ma olen alati öelnud, et sinu blondid juuksed peavad midagi tähendama,” ütles isa.

Kui robotid, nooruk ja isa, kes poja poolt maha unustatud asju talle reisikotti lisas, robotite laeva juurde jõudsid, siis maandus pahaendelise muusika saatel teine laev. (Türanni käsilastele meeldis hoopis räpp, aga üks neist oli kiiruga kaasa haaranud oma tüdruksõbra mälupulga, millel olid vanade filmide tunnuslood.)

Laevast ilmusid relvastatud tüübid, kes kandsid Hugo Bossi valmistatud mundreid. Nad avasid tule ja ei lasknud mööda.

Tüütult piiksuv robot plahvatas, nooruk sai haava jalga ja teise roboti läikiv pind peegeldas laserkiire poisi isa pihta. Poiss tõstis rusikad taeva poole.

“Neetud türann.” Ta nägi taevas veel ühte laeva. See avas tule türanni käsilaste pihta.

Kui laev maandus ja selle nahktagisse rõivastatud omanik nooruki haavu sidus, siis too küsis:

“Kes sa oled?”

Nahktagis mees kohendas oma kaabut. “Lihtsalt salakaubavedaja, kelle tarbetult ohtlike seikluste kvoot on täitmata.”

Isa avas korraks silmad, et enne suremist teatada:

“Nooruk, ma olen su isa.”

+

Kui lend Imaluse rüütlite planeedile hakkas lõpule jõudma, siis küsis nooruk salakaubavedajalt:

“Kas sa rändad üksi?”

“Nii et mul peaks olema kaaslane,” küsis too skeptiliselt, “selline karvane? Anna armu, selle loo lõpus on karvaseid elukaid kõriauguni.”

Esimesena võttis neid planeedil vastu lühikest kasvu mees. “Sina päästma planeedi pead,” ütles ta.

“Oo, kas see on teie vaimne õpetaja?” küsis nooruk teistelt ligi astunud inimestelt.

“Ei,” vastas üks, “see on üks vanem rüütel, kes hakkab juba seniilseks jääma.”

Treeningud kulgesid ladusalt. Teise kuu lõpuks oli nooruk võimeline mõõka nii vibutama, et see tal käest minema ei lennanud.

“Miks me üldse mõõku kasutama peame?” uuris ta. Mõõklemistreenerist rüütel vastas:

“Mõõk on õilis relv.” Nooruk ei jätnud:

“Miks need ei võiks vähemalt lasermõõgad olla?”

“Sest minimaalne annus originaalsust peab isegi paroodias olema,” vastati talle.

Kas ma ei öelnud, et Imaluse rüütlite planeet oli ühtlasi kaisukarude planeet? Ma lihtsalt unustasin seda asjaolu mainida ja kindlasti ei ole tegemist sellega, et ma vahepeal otsustasin lühema loo kirjutamise kasuks.

Nooruk rändas koos oma kaaslastega kaisukarude alale. Nendega kohtudes ei suutnud ta otsustada, kumb oli hullem, kas rüütlite headuse imalus või kaisukarude armsuse läilasus. Salakaubavedaja patsutas talle õlale.

“Kas sa nüüd mõistad seda, millest me kosmosereisi ajal rääkisime?” Õnneks ei olnud noorukil enam võimalik pisiasjadele tähelepanu osutada, sest tal tuli tegutsema asuda. Ta pidi ju osalema türanni käsilastele lõksu üles seadmises.

Kui lõks raskuse alt vabanes ja türanni käsilased õhus rippudes võrgus siplesid, siis kaisukarude juht ütles:

“Noh, nüüd tal enam sõdureid pole, saamegi türannile vastu astuda.”

“Need olidki türanni ainsad sõdurid?” küsis nooruk.

“See on ju kohalik türann, mida sa siis ootasid? Sa ei saaks ju näiteks mõne kosmilise diktaatori vastu, sest päriselus ei lase treenitud sõdurid mööda.”

“Imalusekutsikas,” katkestas keegi juhi jutu, “on tulnud aeg sinuga arveid õiendada.” Nooruk pööras pead ja nägi, et tegu oli türanni endaga – selle suust pritsiv tatt ja äge žestikuleerimine ei jätnud selle suhtes mingit kahtlust.

Nad ristasid mõõgad. Noorukil oli raskusi löökide tõrjumise ja rünnakuvõimaluste leidmisega. Lõppude lõpuks oli ta ju suhteliselt algaja ja polnud mõõga käsitlemises ka kuigi andekas.

“Milles minu äravalitus seisneb?” jäi ta mõtlema ja unustas mõõka liigutada. Seetõttu tormas ründav vastane otse tema relva otsa.

“Kuidas, kuidas saavad Imaluse jõud võita?” ägas läbitorgatud türann, “Laheduse jõud on ju neist igati üle?” Siis ta suri.

Võidupeol ütles kaisukarude printsess noorukile:

“Ma pole su õde.”

“See ei lähe mulle vähimatki korda,” vastas too ja lükkas printsessi käe oma põlvelt maha.

Jutt: Sobing (Tim Hornet)

“Ära nuta, laps. Ma saan sind aidata,” kostis hääl, mis sillerdas ja sädeles kui tiigivesi.

Tüdruk tõstis üllatunult pea ja tõmbas käisega silmad puhtaks, kuid ei näinud kedagi.

“Kes… kes sa oled?” uuris ta ebalevalt.

“Kuid ma ei tee seda tasuta,” jätkas hääl, ignoreerides tema küsimust.

“Mul pole sulle midagi anda,” vastas tüdruk. “Kleit mu seljas on mu ainus omand ning seegi on määrdunud ja kulunud.”

Hääl naeris. “Ma ei taha su kleiti.”

“Mida siis? Ema mul pole ning isa jättis mu siia. Mul pole enam midagi, mida saaksin kutsuda enda omaks.”

“Sa eksid, laps,” sõnas hääl. “Sul on ning ma olen nõus selle eest hakkama su ristiemaks ja täitma su südamesoovi.”

“Mu südamesoovi?” pomises tüdruk.

“Jah, sinu südamesoovi. Mis iganes see ka olla võiks.”

Tüdruk mõtles hetke. Tema igapäev oli täis kontimurdvat tööd ja püsivat kiusu. Ta ei osanud isegi mitte enam unistada. “Ma olen nõus,” sõnas ta viimaks. “Kõik on parem, kui see elu siin, kuid ma ei tea oma südamesoovi.”

“Siis kohtume uuesti, kui sa seda tead ja ma teen selle teoks,” vastas sillerdav hääl. “Mis puudutab aga minu tasu, siis selle võtan ma kohe.”

Tuul tõusis ning puhus läbi metsa, pannes vanad puud kriuksuma ja kääksuma, lõi lainetuse tiigiveele ning tormas hetkega läbi tüdruku.

Löök oli nii tugev, et lennutas tüdruku istukile ja lõi vett täis panged kolina saatel ta käest maha. Tüdruk ei suutnud maha voolanud vee peale isegi mitte mõelda, vaid embas ennast, et kontidesse jõudnud külmast lahti saada. See oli külmem kui torm kõige pakaselisemal talvel. See oli külm, mis võis võtta su sõrmi ja varbaid.

Ja ta teadis, et temalt oli midagi võetud.

“Nagu alati, oled sa täiesti kasutu,” kostis vinguv hääl maja poolt, kus seisis uhkes kleidis noor daam.

“Maa on nüüd kõik vett täis. Siin läheb nii ju mudaseks. Ega sa mingi põrsas pole,” jätkas teine uhkes riides neid. “Sa oled ju siiski Tuhkatriinu.”

Tüdruk tõstis pea.

Tuhkatriinu? Ta kasuõed kutsusid teda nii, et teda mõnitada.

Kuid kes oli ta enne seda? Mis oli see nimi, mille ema talle hälli kaasa andis? Ta ei mäletanud. “Ma toon uuesti,” sõnas ta ebalevalt ja ajas ennast püsti.

“Ilmselgelt!” nähvas kasuõde.

“Ja tee seda kiiresti,” lisas teine. “Meil pole aega igavesti oodata, et sa söögi valmis saaks.”

Tuhkatriinu noogutas ja tõstis kuulekalt ämbrid püsti.

Külm oli tema kehast lahkunud, kuid ta silmad jooksid endiselt vett, tunnistades kaotust, mille suurusest mõistus ei suutnud veel aru saada.

Teda oli petetud.

Ta oli haldjatele andnud oma nime ning nüüd, isegi kui nad täitsid kõik tema unistused, juhtus see Tuhkatriinu, mitte temaga, see oli ainus nimi, mis oli talle jäetud.

Üle ilmapiiri - osa 6 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ kuues osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

13. Eriti ohtlik jaanipäev.

Nemesis lendas madalal metsade kohal Tõnu vanaisa talu poole. Mari juhtis, kõrval pilooditoolis istus Filifjonka, Tõnu seisis toolide vahel ja vaatas aknast välja.

“Väljast on see masin küll suur, aga siin sees tundub kitsavõitu,” leidis Tõnu.

“Kärbid on inimestest väiksemad kah,” vastas Mari. Filifjonka kompis huuli, mis ikka veel tunda andsid ning ütles: “Keegi pole ennast tutvustanud mulle. Sina oled siis peigmees Tõnu, nagu ma aru saan. Aga kes need teised olid, kas nemad tulevad ka pulma?”

“Jah… Kuule, tõesti ei olnud meil aega tutvuda, õieti käis see tutvumine liiga tormakalt ja valusalt,” vastas Tõnu. “Miks sa niimoodi ära jooksid?”

“Ma ei tea,” vastas Filifjonka mõtlikult taevast silmitsedes. “See maailm siin… Lihtsalt ajas sellise hirmu nahka. Ma pole varem kunagi midagi sellist tundnud.”

“Äkki oleks pidanud sind kohe maale viima, Mari kas sa siis selle peale ei mõelnud?”

“No ma tõesti ei osanud arvata, et Filifjonka nii kartlik on. Fifi, kas sa kardad ikka veel?” küsis Mari Filifjonkale pilku heites.

Filifjonka hoidis oma käekotikest, vaatas aknast välja ja kortsutas kulmu.

“Praegu… Ma ei tunne hirmu. Kuidagi ebameeldiv on see lugu aga küll,” vastas ta viimaks.

Mari ohkas ja lasi pilgul üle armatuuri libiseda. Varsti on nad kohal. Ja mis nad teevad? Hakkavad jälle juurikaid vedama, on õhtuks tolmused ja koledad. Ja mida Filifjonkaga maal peale hakata? Raamatus oli ta toimekas ja tore, ainult veidi närviline. Marile tundus ta tuttavana. Aga siin, “Nemesise” kabiinis… Lihtsalt üks võhivõõras daam võõrast maailmast. Ehkki Maal teadsid teda miljonid inimesed, ei teadnud tema Maast mitte midagi.

Tähelaev maandus talumaja taha päikeselisele heinamaale, Valli ruttas kõigest jõust hüpates “Nemesise” poole, nagu valge põrkav kera. Nii suur oli hobuse rõõm, rõõm näha taas oma perenaist, parimat sõbrannat. Ramp laskus alla ja esmalt nägi hobune avanevat päevavarju, mis poole avanemise pealt uuesti kokku lõi ja tagasi Filifjonka randmele langes. Hetk hiljem krapsasid pisikesed käpad ümber Valli kaela, Valli tundis Filifjonka kõhetut ja värisevat keha enda rinna vastas. Ei tea, mispärast Filifjonka niimoodi käitus, aga Vallil ei olnud sellest midagi. Talle meeldis selle hapra olendi kallistus millegipärast väga. Peagi tundis ta ka Mari kätt oma palgel.

Valli jäi õue ja vaatas järele, kui Mari ja Filifjonka tuppa astusid. Mari kandis muumimaalase kohvrit ja juhatas teda tagakambri poole, seletades: “Vanem prillidega mees oli Tõnu isa, tumeda lokkis peaga naine Tõnu ema. Noored mehed olid Tõnu sõbrad. See suur ja paks oli Kristo, punkar oli Peeter.”

“Mis punkar?” ei saanud Filifjonka aru.

“Noh, kuidas ma seletan… Selline vabameelse mõtlemisega, ei salli midagi võltsi, näiteks valitsejaid, kes räägivad, kui palju nad rahvale head teevad, ise samal ajal riigi vara riisudes,” otsis Mari sõnu. “Ta jah ütleb kõik otse ja ilustamata välja, erinevalt viisakamatest inimestest… Sellised need punkarid on.”

“Miks see punkar vahest Kristo kohta Kere ütles?” päris Filifjonka.

“Ah see,” naeris Mari, “neil on selline hüüdnimede süsteem. Panevad aga initsiaali ja perekonnanime üheks sõnaks kokku ja ongi hüüdnimi valmis. Kristo perekonnanimi on Ere, sellest ka see Kere. Igati hästi sobib ju? Ja Peetri perekonnanimi on Ilu, seepärast hüütakse teda Piluks.”

“Ja Tõnu perekonnanimi? Oks? Kas Kristo talle korra “Toks” ei öelnud?” meenutas Filifjonka, vaadates vana reformvoodit, väikeste ruutudega akent ja tolmust pitskardinat akna ees.

“Jah, Oks on õige,” vastas Mari kohvrit toolile pannes. “Sina magad ilmselt siin.”

“See tuba on koristamata. Seda tuleks vähemalt tuulutada,” arvas Filifjonka, tundes kopituse lõhna. Ta avas aknad ja vaatas välja.

“See on jah talvel kütmata ja külm, ilmselt pole siin keegi sügisest saati käinud,” ütles Mari.

“Aga siis teeme korda!” ütles Filifjonka käsi puusa lüües. Ta pööras ringi ja leidis seina äärest maast vaasi. Seejärel otsis kohvrist põlle välja, pani selle endale ette ning ruttas õue kaevu juurde vaasi pesema. Mari ütles talli poole rutates: “Ma vaatan, kuhu Tõnu ja Valli läksid, hari ja kühvel peaks esikus olema.”

“Kui kena ja lihtne,” mõtles Filifjonka vastpestud vaasi päikese käes imetledes. Äkki ehmatas teda selja tagant käre vana naise hääl: “Kes sina oled?”

Filifjonka vaatas ehmunult Tõnu vanaemale otsa, šokeerides vanainimest enda pilgu ja koonuga – vanaema arvas enda ees olevat lihtsalt ühe kõhetu punase kleidiga tütarlapse, ta ehmus väga, kui ta olendi nägu nägi. Filifjonkagi ei osanud sellise kohtumise peale midagi kosta, ta vaatas hetke vanainimese hirmund nägu, lipsas siis ta silma alt minema, ümber rehielamu nurga, heinamaale, kus palju värvilisi lilli paistis.

Tall oli tühi, Mari ruttas kohe uudismaa poole. Tõnu, Valli, Eliise ja vanaisa olidki seal, Eliise oli aiste vahel ja vanaisa uurakil vankrirataste juures ning hädaldas: “Tõmbaski aisa puruks, no mis sa kuradile ütled! Väike ja madal hobune, aga veab nagu traktor.”

Eliise seisis rahulikult, vaatas taevasina ja pilvi ning mälus heinakõrt. Madal oli ta küll, aga kindlasti mitte väike.

“Ega see aisaots siin ka oma esimeses nooruses ole,” naeris Tõnu hallikstõmbunud pragulist puitu silmitsedes, “ime, et see üldse nii kaua vastu on pidanud…”

“Teeme lühemaks, mine too rehe alt võtmed ja oherdi,” käsutas vanaisa saagi võttes. Tõnu läks ja lausus: “Loodame, et poldid ikka lahti tulevad.”

Mari vaatas Eliiset, kes paistis maaeluga tutvunud olevat ning kallistas Vallit, kes hetkel puhkas risuvedamisest. Nad olid ikka palju tööd teinud, puhastatud ala oli märgatavalt suurem kui siis, mil Mari ja Kai “Nemesisega” minema lendasid. Valli hingas rahulikult, Mari kuulas hobuse südamelööke ning vaatas päikesekiirte valgusmängu valges vatises karvas, päikese ja taevasina sädelust hobuse silmas. Mari libistas pilku mööda silmapiiri, vaatas kohavat metsa ja haljendavat küngast ning maanteed, kus sõitis üksik sõjaväe veoauto. Siin ei olnud küll nii ilus ja kirgas kui Muumiorus, aga ikkagi ilus. Kõik oli justkui korras ja hea, tähtpäev lähenes iga tunniga… Mari pilk jõudis rehielamu taga seisva “Nemesiseni.” Ega ikka ei ole kõik korras.

Mari selja taga praksusid oksad ja sahises rohi, Kai oli tulnud teda otsima. Hirv viipas kaelaga ning hakkas künka poole astuma. Mari tõusis ja järgnes Kaile, Valli heitis vankri ja askeldava vanaisa kõrvale maha.

Kai vaatas risuhunnikut ja lausus: “Siin tuleb täna suur jaanituli. Ma tahan siin olla ja mõtiskleda.”

“Kas sa kardad “Orkaanile” tagasi lennata?” küsis tüdruk.

“Ei. Ei karda. Aga ma tahaks veel rahu. Ole sina ka valvas, see vaikne suvepäev ei tähenda veel rahu,” ütles hirv nukralt, ehmatades Marit, kellele meenus kohe novell Filifjonkast, kes uskus katastroofe. Ta ohkas ja kõndis üle heinamaa künka tipu poole. Kai astus rahulikul raskel sammul talle järele. Mari istus maantee äärde kivile ning vaatas tagasi, sinna kust ta tulnud oli. Kai heitis ta kõrvale ning toetas pea sülle.

“Kas mul tasub ikka siia jääda?” küsis Mari hirve põske silitades.

“Kindlasti,” vastas Kai.

Künka otsast vaadates oli Mari elu nagu peopesal: risuhunnik, valged paksud hobused, talumajad, “Nemesis.” Kõik justkui juhuslikes asendites, nagu taskust võetud ja metsaveerde puistatud. Normaalset elu siit enam välja ei tulnud, kosmoselumivalgekese silt oli Maril kustumatult küljes nagu ka ta sõbrad – Valli, Kai ja Eliise. Teisest küljest elas ta kui muinasjutus – rääkivad ja inimese moodi mõtlevad hirved ja hobused olid seni ainult muinasjuttudes elanud, aga Mari kõrval olid nad reaalselt olemas. Imelik meenutada, Mari oli nendega täielikult harjunud. Ent ometi ei olnud see elu nii ilus ja lihtne nagu muinasjutus, ehkki ta võis utiilist miljonite eest väärismetalle tuua ja muretut elu elada, oli alati midagi, mis muret tegi. Üks nõtke ja punane kogu liikus rehielamu juures. Tema ei olnud kuskil hiidkärpide biolaborites aretatud nagu Kai ja Valli, tema oli PÄRIS muinasjutuolend. Ja tema – Mari – vastutas tema käekäigu eest siin karmis reaalses maailmas. Ja siis veel probleemid emalaeval, Viki hirmud ja Lani salatsemine. Mari ohkas ja lasi pea kätele vajuda.

“Kas miski hirmutab sind?” küsis Kai.

“Jah, Miski rusub mind. Me peame sellest admiralile rääkima. Sellest Viki värgist ja kõigest,” arvas Mari.

“Admiral ei taju seda, ta on muretu,” vastas hirv.

“Aga kui sa tagasi lähed ja ilusti seletad… Sa oled hirmul, võtsid loata tähelaeva ja käisid ära. Ta on kogenud kutt, äkki oskab ta sellest järeldusi teha ja omalt poolt miskit uurida. Olgu see asi hea või halb või mis iganes, meil kõigil oleks palju lihtsam, kui see kõik selgeks saaks, ära lahendatud saaks,” seletas Mari.

“Admiral naerab meid välja, kui me läheme jutuga, et Lan kavatseb jõuga võimu võtta.”

“Kavatseb siis või?”

“Niimoodi Viki rääkis viimati, kui teda nägin,” vastas Kai.

Mari vaatas pikalt taevasina, mõtles ja rääkis siis: “Äkki on admiralil õigus, see sõda ja kõik jama, elu nendes kitsastes kongides on meid liiga paranoiliseks muutnud, et tegelikult polegi asi nii hull?” Ja ta tõusis püsti ning jalutas talu poole tagasi.

“No on ikka hull küll,” lausus Kai tüdrukule järgnedes.

“Ma ei kavatse ennast pulma puhuks ogaraks muretseda,” teatas Mari.

“Sellest tuleb siis üks meeldejääv pulm,” mõtles Kai hääletult. Tegelikult oli see isegi hea, kui Maril õnnestub neist kärpide probleemidest ja intriigidest välja lülituda ning korralikult pulmale pühenduda. Üks mure oli veel – Filifjonkale oli vaja mingi pidepunkt leida, mingi tegevus, mis teda rahustaks ja mis talle meeldiks ja aitaks inimestega kohaneda.

Eli kõndis vanaisa kõrval parasjagu kännu juurde, mida Tõnu labidaga lahti kaevas. Vanaisa hakkas Eliiset vankri eest lahti siduma ning kutsus Vallit, märkas siis lähenevat Marit ja ütles: “Ole hea ja vii Eli jooma.”

“Eliise läheb ise jooma,” vastas hobune heliseval häälel.

Majade poolt lähenes Filifjonka, pitsiline põll ees ning teatas: “Selle kambri sain ma korda.”

“Kui tore,” vastas Mari.

Filifjonka mõõtis pilguga mehi, tööriistu ja kände-juurikaid, mille kallal nad ametis olid ning imestas: “Kui tugevad te ikka olete…”

Vanaisa vaatas Filifjonkat ning küsis: “Kust siis selline maadam veel pärit on, kas kah Pluutolt kärpide hulgast?”

“Ei, Muumimaalt…”

“Häh, Muumimaalt! Kas siis muumid polegi nii tugevad?” küsis vanaisa Vallile range pannes. Eliise kõndis juba mööda rada kaevu ja veeküna poole.

“Ei ole, muumid on väiksed,” vastas Filifjonka tasa.

“Kui väiksed siis?”

“Mina olen üks pikimaid.”

“No siis pole teist küll töötegijaid,” nentis vanaisa rihmu pingutades.

“Aga töömehed tahavad kindlasti varsti süüa,” sosistas Kai Filifjonkale.

Vanaisa kuulis seda siiski ning küsis: “Kus eit on?”

“Ma arvan, et siit seltskonnast on Filifjonka see, kes kõige paremini süüa oskab teha,” ütles Kai.

“Nonoh, seda tahaks näha!” naeris vanaisa.

“Kas me näitame?” küsis Kai.

“Minge muidugi, vaadake kööki, ma ei usu, et vanaema pahandab,” ütles Tõnu labidavarrele toetudes.

Filifjonka leidis end avarast taluköögist. Siitpoolt imbus maitseainete lõhna, seal tundusid olevat jahuvakad, külmkapis leidus mune. Nõud olid kõik kenasti ära pestud ja oma kohale pandud, põrand kraamitud ja laud puhas. See oli küll korraliku perenaise köök. Filifjonka avas siibri, nuusutas pliidi kollet, rebis siis puudekasti vahelt leitud ajalehetüki räbalateks ning tegi tule pliidi alla.

“Kust te veel sellise lummutise välja võtsite?” küsis vanaisa juurikajuppe korjates ja vankrikasti heites.

“Tulevikust. Muumimaalt, noh. Ta ei ole kärpide hulgast,” üritas Kai seletada.

“Sellised need kosmosetulnukad ongi, mõni tavalisem, mõni kummituslikum. Igatahes süüa oskab ta hästi teha,” vastas Mari Vallit silitades.

“Oli see vast tulnukas,” ütles vanaisa õlgu väristades. Temagi oli nüüd Filifjonka pilku tunda saanud. “Noh, matakas, läksime!”

Valli sai vastu selga sõbraliku matsu ja hakkas vankrit risuhunniku poole vedama.

Mari istus pakule, jälgis Tõnu tegevust kännu ümber ning küsis: “Kui kaua me täna veel tööd teeme? Mis õhtust saab?”

Tõnu pühkis higi ja vastas: “Selle kännu juurime veel välja, täna küll rohkem ei viitsiks. Ujuma läheme kindlasti, hobused on vaja ära pesta. Pärast teeme jaanituld.”

“Huvitav, kuidas nad Filifjonkaga ära harjuvad, vanad inimesed ju?” muretses Mari.

“Loodame, et nad teda päris niimoodi ei kohtle nagu nad kärpe kohtlesid,” naeris Tõnu. Marigi hakkas naerma, meenutades, kuidas vanaema Rad ja Magi kamandas nagu koeri ja kuidas viimased lõpuks köögilaua all hämaras kanakoibi sõid ja päid vangutasid. Marile oli see naljakas olnud, Ra ja Mag vaid naersid ega osanud midagi kosta. Samal ajal vanaema Kaid hellitas ja patsutas ja söötis saiaga… Saa nüüd siis aru, kes oli tema jaoks loom, kes mitte.

“Filifjonka ei kannataks seda mingil juhul välja,” arvas Mari lõpuks.

Pliidi all pragises tuli, köök oli palav, töö käis täie hooga. Siit tuleb nüüd üks hea ja toitev pannkook, mõtles Filifjonka kärmete, osavate liigutustega mune kloppides. Järsku avanes uks ja köögis kajas vana naise käre hääl: “Sa issaristike!”

“Mis juhtus?” küsis Filifjonka ehmunult.

“Jumaluke, mida sa ometi teed! Sa teed maja palavaks! Poleks veel tõmmet olnud…”

“Ma ei tee kunagi tuld, kui ei ole tõmmet!” karjatas Filifjonka ärritunult.

“No kust sina tead, mis asi on tõmme!” karjus vanaema vastu, käed võimukalt puusas, Filifjonka nõtket haldjakeha takseerides.

“Katsu siis… Nojah, sul ei ole ju vurre, millega õhku või tõmmet katsuda saaks,” vastas Filifjonka vanaemale otsa vaadates ja lusikat lauale pannes. Ta hakkas tainast kätega sõtkuma.

“Ja no mida sa nähvits sobrad siin?! Sa solgid ju kõik ära, ajad karvu täis!” pahandas vanaema murelikult jahuvaka sisse vaadates ja selle kaant kinni lüües.

Filifjonka ahmis õhku, lõi tainakausi lauale, seisis hetke tikksirgelt. Tõmbus siis kühmu, peitis silmad põllesabasse ja jooksis õue, trepile. Ajab karvu täis. Mitte keegi ei olnud temale veel nii halvasti öelnud. Kas üldse olekski võimalik ühele filifjonkale veel halvemini öelda?

“Kas teeme veel ühe otsa või hakkame lõpetama ka?” küsis vanaisa risuhunniku juurest naastes. Tõnu ei vastanud, vaid ronis kännu taha kaevatud august välja ning raputas tülpinult pead.

“Ei täna enam töötegemisest suurt asja saa,” lausus vanaisa, vaadates kändu, mille juured Tõnu juba peaaegu lahti oli kaevanud ja pooleks raiunud. “Mari, mine aita Vallil vanker ära panna ja rakenda ta lahti.”

Valli asus vankritelgede käginal talli poole teele, Mari käis ta kõrval, hoides kätt Valli turjal. Eliise kõndis vankri järel, muretult ümbrust vaadates, võilill mokkade vahel, ise kaelani tolmune ja mullane. Mõlemad hobused igatsesid kümblust, sest harjumatu töötegemine ja ülekaal olid liikmed jälle valutama pannud. Päike oli madalal ja tall oli juba hämar. Viimaks ometi sai Valli rangidest vabaks, ta astus õuemurule ning võdistas valutavaid õlgu ja kaela.

Mari märkas nüüd trepil kössitavat Filifjonkat ning ruttas ehmunult trepi juurde.

“Kai? Kus Kai on? Mis siin juhtunud on?” imestas Mari paari juhuslikku sammu tehes, jõudmata otsusele, kuhu minna – kas Kaid otsima või Filifjonkat lohutama. Filifjonka vaatas korra Marile otsa, tõstis taas põllesaba silmadele ning nuttis edasi. Tõnugi jõudis kohale ja jäi arusaamatul ilmel Marit ja Filifjonkat vaatama. Vanaisa vaatas korra noori, turtsatas ning ruttas esikusse, kus põrkas peaaegu kokku vanaemaga, kes oli söögi valmis saanud ja tahtis inimesi lauda kutsuda.

“Mis siin juhtus, mulle paistab, et Filifjonkale on väga haiget tehtud,” nõudis Mari.

“Hah,” kraaksatas vanaema, “pani natuke jahu ja mõned munad hakkama, ei saand sõimatagi! Ehkki ma neid kärpisid ei tahaks üldse kööki lasta… Aga kohe pillima! Tulge tuppa, söök on valmis.”

Tõnu tammus trepist üles, Mari võttis Filifjonkal käest ja aitas ta püsti. Filifjonka lõug värises ja vesiste silmade meeletu pilk eksles sihitult ringi. Ta astus ebakindlalt, tõrkus Mari järel majja tulemast. Viimaks olid nad siiski kõik köögis. Vanaisa istus juba laua taga ja lõikas leiba, vanaema tõstis poti lauale.

“Üks taldrik on puudu,” märkis Mari ärritunult. Tõnu pesi parasjagu pingile tõstetud kausi ääres nägu ja vaatas Marile juhmil ilmel otsa. Vanaema lõi käed puusa ning kuulutas: “Sa tead ju väga hästi, et ma loomadega ühes lauas ei söö!”

Mari mõtles paar sekundit, vaikust katkestas vaid vanaisa turtsatus. Temale oli see ükskõik, kas Filifjonka või mõni kärp on temaga ühes lauas või mitte, vanaema rangus tegi talle vaid nalja. Lõpuks Mari ja Filifjonka pöördusid ühel hetkel ja astusid täpselt ühte sammu, uksest välja, ninad püsti. Kumbki neist ei kutsunud teist, see käik tuli neil täiesti iseeneslikult välja. Lõpuks seisid nad õuemurul, käed vaheliti ja vaatasid teineteisele otsa.

“Mis teil hakkas?” küsis Tõnu ukse pealt.

“Ma arvan, et Filifjonka ei suuda sulle seda niipea öelda,” vastas Mari peale pausi. “Aga mul on oma liigi pärast praegu tõsiselt häbi.”

“Kurat, mul on kere nii hele. Tule sööma,” urises Tõnu trepil tammudes.

“Ei saa. Teadupärast on mul külaline,” vastas Mari pilguga Filifjonkale osutades.

“Kuradi vanamoor, oli tal vaja kõik ära rikkuda!” lausus Tõnu õue murule astudes. “Mis me siis teeme? Läheks vaataks, kas pood on lahti?”

“Hmm… “Nemesis” seisab veel siin. Seal on köök, mida käsutan mina,” arutles Mari. “Peaks vaatama, mis toiduaineid mul on. Tegelikult neid polegi seal õieti, seda masinat pole ammu korralikult varustatud.”

“Aga lähme vaatame poodi! Teeme jõe äärde lõkke, küpsetame sardelle, joome õlut,” pakkus Tõnu. Mari mõtles hetke, kumba valida, kas minna “Nemesisega” või “Pingviiniga” – ühes oli kolmekesi kitsavõitu, teine oli mõeldud siiski tähtedevaheliseks liikluseks, mitte poes käimiseks. Mari valis “Pingviini.” Filifjonka oli veetnud aega kambri koristamisega, siis lilli korjanud ja niisama ringi vaadanud. Vahepeal tundus talle, nagu oleks ta üksi jäetud, Mari, Tõnu ja Kai ajasid omi asju. Aga nüüd, peale seda hirmsat solvangut, tundis ta, et teda ei ole unustatud. Mari hoolis temast väga ja tundis talle kaasa. Filifjonka tundis seda.

“Mis meil vaja läheb?” küsis Tõnu Mari kõrvale autosse istudes.

“Ma ei tea… Aga Filifjonka?” vastas Mari reaktoripaneeli näite uurides, märgates samas, et “Pingviini” esiistmed on hõivatud, aga Filifjonka seisab vaguralt auto kõrval.

“Filifjonka tuleb siia,” vastas Tõnu sõbralikult kätt ümber Filifjonka piha sirutades. Filifjonka tõrkus hetke ning istus umbusklikult Tõnule sülle. Mari hakkas sõitma.

“Mida see tähelaeva köök endast kujutab? Kuidas kärbid süüa teevad? Imevad mingeid moose tuubidest või?” küsis Tõnu.

“Ei,” naeris Mari, “Kärbid suvalise lobiga ei lepi, nad tahavad korralikku praeliha. Ära muretse, meil on korralik pliit ja praeahi olemas.”

“Aga siis Filifjonka äkki ütleb, mis tal vaja on, et korralik söök teha?” küsis Tõnu enda süles istuvat daami silmitsedes.

Filifjonka ei vastanud, ta vaatas apaatselt akna tagant mööduvat maastikku, pilgus nukrus. Just nagu lõksulangenud metsloom, kes on kaotanud lootuse vabadusse pääseda.

“Oled sa ka õnnetuke…” lausus Tõnu Filifjonkat õrnalt enda rinna vastu surudes ja ta õlga ning juukseid silitades. Filifjonka surus hetke end eemale, ent tundis siiski, et see tahumatu võõramaa mees tahab talle ainult head ja tunneb talle kaasa ja tal ei ole Filifjonka suhtes mingeid kahtlasi kavatsusi. Pealegi selle mehe mõrsja istus siinsamas kõrval ja juhtis seda keerulist masinat. Filifjonka silme eest möödusid põõsad ja taevasina nende vahel, ta peaaegu juba nautis Tõnu kaisutust. Seekordne jaanilaupäev ei olnudki veel päris untsu läinud.

“Oh, me peame veel hobused ära pesema. Kas me jõuamegi enam päris süüa teha?” kahtles Mari. Tõnu sirutas end ja mõtles pikalt ja vastas: “Kui me ikka kotitäie grillvorste ostame… Need on paganama toitvad. Aga laseme Filifjonkal valida ja otsustada?”

“Mina usaldaks kah tema meeli,” nõustus Mari.

Filifjonka oli endiselt vaikne ja nukker, ta järgnes Marile ja Tõnule üsna vastumeelselt. Pealegi ei meeldinud talle inimeste tähelepanu, mille keskpunkti ta jälle sattus. Pood oli ju rahvast täis, kõik ostsid vorste ja liha lõkke peal küpsetamseks, kotid olid õllepudeleist rasked. Poemüüjad olid peaaegu harjunud tulnukatega, sest Tõnu tuttavad hiidkärbid olid siin korduvalt käinud, mõni müüja oli nendega isegi rääkinud. Ent Filifjonka ilmumine müügisaali lõi kõik vaikseks, inimesed vaatasid olendit jahmunud nägudega. Filifjonka astus ettevaatlikult, nõtke keha pinges, nagu kardaks midagi, valmistuks rünnakute eest pagema ja vaatas ümbritsevaid silmapaare.

“Kas midagi on valesti?” küsis ta ärritunult. Mitte keegi ei vastanud.

Tõnu aga valis juba vorstipakke, leidis oma lemmikud ning ladus korvi. Filifjonkagi avastas peatselt poeletid ning asus pakutavat silmade ja ninaga uurima.

“Karriga maitsestatud kanakoivad? Ja ehtsad frankfurdi viinerid! Ja küüslaugusool! Ma ei teagi kohe, mida tahta, mul ei ole teie maa raha,” ahhetas Filifjonka.

“Muidugi, muidugi,” kokutas Tõnu, “mina maksan, võta aga, mis vaja, tee meile süüa.”

“Aga…”

“Ära muretse, küll ma ütlen, kui liiale lähed,” rahustas Tõnu. Mari surus käsi rõõmsalt rinnale ja vaatas Filifjonkat ega teinud ülejäänud poesviibijate jahmatusest välja. Filifjonka püüdis viineripakki nuusutada, aga müüja rabas selle ta nina alt ära, justkui kartes, et Filifjonka vorstipaki hambusse napsab ja koera kombel plagama pistab. Filifjonka lõi end uhkelt sirgu ja ütles, käed puusas: “Te olete ikka väga imelikud.”

Kõigele vaatamata said nad siiski vajalikud toiduained kätte ja nende eest makstud. Filifjonkale hakkas ühel hetkel tunduma, et mõne inimese silmist peegeldus selline jahmatus ja hirm, et kui Filifjonka talle veel natuke otsa vaatab, siis võib see inimene midagi meeletut ette võtta, kas paaniliselt põgeneda või koguni kallale tulla. Seepärast pidas Filifjonka paremaks pilk maha suunata. Ent see hakkas talle meeldimagi, et ta silmavaade inimesed niimoodi tarduma paneb, seda relva võis siin imelikus maailmas vajagi minna. Seda enam, et tema oli pisike ja kleenuke, samas inimesed ohtlikult suured ja tugevad.

Üks laps rabeles ema käest lahti ja jooksis Filifjonka juurde, hüüdes: “Emme, näe, proua Filifjonka on poes!”

Filifjonka kükitas imestunult, vaadates lapsele otsa, last aga ei paistnud Filifjonka pilk üldsegi heidutavat. “Ütle, kas Muumitroll on päriselt olemas,” palus laps.

“Otse loomulikult on,” imestas Filifjonka. “Loomulikult on ta olemas, ta on ju minu naaber!”

Ei teagi, millega see kahekõne lõppenud oleks, kui ema poleks kohale jõudnud ja last kättpidi ära tirinud. Filifjonka vaatas hetke veel segaduses last ja hirmunud ema, tõusis siis ning tuli Mari ja Tõnu juurde, kes parasjagu poekotte “Pingviini” tõstsid.

“Kuulge nüüd, mis mängu te minuga ikka mängite?” nõudis Filifjonka.

Tõnu kehitas õlgu ja istus autosse. Filifjonka võttis koha ta süles sisse ning päris edasi: “Paljud inimesed teavad mind. See on nende nägudest näha, mõned ehmuvad niisama, mõned tunnevad lisaks veel ära ka. Ja laps teadis koguni Muumitrolli. Kuidas see võimalik on? Ma ei ole kuulnud, et meie maailmad omavahel suhelnud oleks, ma olen tegelikult päris kindel, et meie maalt pole keegi teiesarnaste olenditega kunagi kohtunud.”

“Küsi parem midagi lihtsamat. Ma tõesti ei tea, kuidas see võimalik on,” vastas Mari rooli keerates. Filifjonka vaatas, pea viltu, taeva poole ja näis pingsalt mõtlevat.

Risukuhi juba põles, toored, äsja maa seest kistud juurikad sisisesid ja levitasid üle heinamaa vastikut vingu. Vanaisa käis ümber lõkke, seadis pika kaikaga tukke ning kirus. “Nemesis” seisis endisel kohal, ramp lahti. Kai paistis eemal aias vanaema juures – järelikult oli tähelaev täiesti tühi. Mari lülitas peakilbist voolu sisse, süütas laetuled ning juhatas Tõnu ja Filifjonka kambüüsi.

“Kui kena ja puhas teil siin on,” imestas Filifjonka gaaslahenduslampide poolt eredalt valgustatud valkjaid seinu vaadates. “Ja elektripliit… Elektriahi! Kas teil mingid nõud ka on?”

Mari tegi sahtlid lahti.

“Ah siin, ma ei teadnud otsida,” ütles Filifjonka kõhtu patsutades. “Põll. Põll jäi kambrisse.” Ning ta ruttas tähelaevalt maha, talumajja põlle järele.

Mari ja Tõnu istusid “Nemesise” kambüüsis laua taga, Tõnu uuris kummalisest valkjasroosast ainest lauanõusid, võttis kätte suure lauanoa.

“Ei, ära katsu tera, see on üliterav,” hoiatas Mari.

“Kui terav? Mis materjal see on?” küsis Tõnu.

“Teemandiit. Musterkristall. Raua, kroomi, titaani ja molübdeeni aatomid läbisegi, korrapärase mustriga kristallvõres. See on nii kõva ja tugev, et temaga võib kivi raiuda ja lõigata ilma, et ta nüriks läheks,” tutvustas Mari põgusalt hiidkärpide materjaliarendust.

“Aga see Filifjonka,” lausus Tõnu nuga lauale pannes. “Kas ta oskab süüa teha? Oled ta toite proovinud?”

“Olen küll. Tahan veel. Sa ei kujuta ettegi, mida ta teha oskab,” vastas Mari õhinal. Rambilt kostsid kontsakõpsud ja Filifjonka oligi taas köögis, põll ees.

“Siin on kitsas. Äkki lähme jalust ära?” küsis Tõnu tõustes.

“Oleks ehk parem jah,” nõustus Mari. “Filifjonka, kas sul soola või midagi sellist on vaja, ma lähen toon.”

“Soola… Jah ja pipart ka,” vastas Filifjonka.

Õues juba hämardus, õhk oli jahedaks ja niiskeks läinud. Majas ei olnud kedagi, kui Mari maitseainetoose otsis. Välja poolt paistis tulekuma ja kostis vanainimeste jutukõma ja naeru. Tundus, et ka naabrid olid vanaisale-vanaemale külla tulnud. Kaid ei paistnud kuskil, arvatavasti oli ta lõkke juures ja lootis jälle saia saada. Tõnu tuli talli poolt paljajalu üle kastese muru. “Hobused magavad,” teatas noormees. “Äratame nad üles või?”

“Mitte praegu, äkki siis, kui jõe äärde läheme,” vastas Mari noormeest kallistades. Mari seisis minut minuti järel, kuulas Tõnu südamelööke ja tundis külma niisket tuulekest käsivartel. Taevas oli selge, päike oli metsa taha vajunud, põõsaste vahel muru kohal kerkis udu. Jälle jooksid silme eest läbi mälupildid hiidkärpide elukoobastest, kasvuhoonetest ja tähelaevadest. Aga Mari oli taas siin, kodumaa looduse rüpes. Ja ta jääbki siia. Täiesti uskumatu!

“Tulge nüüd, enne kui ära jahtuvad!” kostis “Nemesise” rambi poolt Filifjonka hele hääl.

Kambüüsist levisid isuäratavad lõhnad, Mari ja Tõnu leidsid eest kaetud laua, mille keskel kuumas ahjupann praeleibadega.

“Ma mõtlesin, et alustuseks sööks midagi kergemat, pärast praeks midagi lõkketule ääres?” lobises Filifjonka, piimakruus käte vahel. “Teil ju tehakse ka jaanituld?”

“Ikka teeme,” vastas Tõnu jalga sirutades ja püksitaskus sobrades. Tikutoos oli alles.

“No tõstke omale ette,” ütles Filifjonka.

Leibade peal oli viinerit, grillvorsti, ketšupit ja majoneesi, kõik kaetud sula juustuga. Esmapilgul tundus selline söök lihtne ja kiiresti tehtud, ent peale esimesi suutäisi ei jõudnud inimesed ära imestada, kuidas ometi Filifjonka nii lihtsatest asjadest midagi nii maitsvat suutis teha.

“Kas küpsetame pärast lõkke ääres juurde?” küsis Filifjonka.

“Kindlasti, kahju et ma õlled tuppa jätsin,” vastas Tõnu süües. “Kuule, kas sa meie pulmalauda ei taha mõnd rooga teha? Sul tuleb kuradima hästi välja.”

“Külalisi on kindlasti palju. Kus ma teeksin, siin on kitsas, linnas ka ei olnud ruumi, nagu ma nägin,” kurtis Filifjonka, “ei, ma ei ütleks et teil seal kitsas oli, aga tervele pulmaseltskonnale söögitegemiseks läheb ikka suurt kööki vaja.”

“”Orkaani” köök?” sosistas Mari. See oli hiilgav idee, paluda Filifjonkal pulmalauale mõni hõrgutis küpsetada. Tõnu ohkas ja pani tühja piimakruusi lauale.

“Aga lähme jõe äärde?” küsis Mari.

“Kas seal ujuda saab?” küsis Filifjonka.

“Muidugi saab, muidu me ei lähekski sinna,” vastas Tõnu tõustes.

“Aga siis pean ma riided otsima,” ütles Filifjonka tähelaevast välja kiirustades.

“Meie peame ka,” vastas Tõnu, “Mari, sa kutsu hobused välja.”

Valli ja Eliise olid unised ja vidutasid silmi, vedasid end vaevaliselt jalule. Kumbki ei teinud ainustki häält. Tõnul olid juba söögid-joogid seljakotti pakitud, väiksema riidekoti viskas ta Marile. Filifjonka seisis keset muru, väike kotike käes.

“Tule siia,” kutsus Mari Filifjonkat ja aitas ta käsipidi Valli selga enese ette istuma. Tõnu juba ratsutas eespool, patsutas sõbralikult Eliise puusavolti. Filifjonka istus küljega liikumissuunas, mõlemad jalad ühelpool hobust, mõlemad käed rinna kõrgusel, sõrmed kramplikult koti sangade ümber. Ta vaatas küll ärevalt puude vahel helenduvat ehataevast, ent ta silmis paistis rõõm ja elevus. Ta paistis juba samatore ja muretu olevat, nagu oma kodus Muumimaal.

“Kas teie juures Muumimaal on ka hobuseid?” küsis Mari.

“Jah, on küll,” vastas Filifjonka.

“Samasugused?”

“Ei, väiksemad, mitte nii paksud. Aga toredad töökad loomad,” vastas Filifjonka Valli lakka siludes. “Meie juures elavad veel merisälud. Neil on kollane saba ja lakk, nahk on sinakashall, täis valgeid karikakraõisi. Nina ei ole selline jäme, nagu tavalistel hobustel, vaid pikk ja terav, nagu minul. Kas sa kujutad ette, kui ilus on merisälg?”

Mari õhkas. Ta oli lugenud merisälgudest, näinud neid piltidel, ta teadis, et nad on ilusad. No see, et Filifjonka päriselt olemas oli ja siin, tema ees, Valli pehmel turjal istus… Aga et ka merisälud võiks olemas olla kõige oma karikakramustrilise kehaga – võimatu! Aga Filifjonka rääkis. Ja ilmselt tõtt.

“Merisälgu tahaks ma tõesti näha,” vastas Mari.

“Kui neid Muumimaa randadel täiskuuöödel luurata, äkki siis näebki,” vastas Filifjonka naerma hakates. Mari mõtles nüüd, et Filifjonka teeb nalja, et tegelikult selliseid olendeid ei ole olemas.

“Tegelikult ei ole nad nii pelglikud, neid on ka ühiskonnas liikvel, üks näiteks on ühes tsirkuses tööl, tsirkuseprimadonnaga mestis, mul sugulasedki on merisäluga päris lähedalt läbi saanud, nad on kaarikuidki vedanud. Nagu Valli ja Eliisegi,” jutustas Filifjonka.

Kui väga oleks Mari tahtnud üht merisälgu silitada ja kallistada! Ja talle meenus pilt merisälust kaariku ees ja neljast filifjonkast kaarikus, kes olid täpselt samamoodi riides nagu see siin, Mari ees, Valli turjal. Kas tõsimeeli on see kõik ka täpselt nii juhtunud, nagu Tove Jansson oli kirjutanud ja joonistanud? Ja mis saab siis, kui mõni Janssoni raamat Filifjonka kätte sattub? Ja Filifjonka aimas midagi, teadis, et midagi varjatakse tema eest. Aga kuidas talle seletada, et miks see võõras laps Muumitrolli järele päris?

Tõnu hüppas Eli seljast maha ja asus kohe kuivanud oksi korjama ja katki murdma. Peatselt oli tuli üleval ja Tõnu juba koos Eliisega vees, lastes harjal käia. Hobune seisis rahuloleval ilmel, kael püsti, sõõrmed puhevil ja silmad vidukil. Selline massaaž peale rasket tööd oli Eliisele hea palk, selle nimel tasus päev läbi palava päikese käes pingutada küll. Valli lesis aga murul ja ootas, kuni Mari ja Filifjonka kottide sisu sorteerisid ja toiduaineid küpsetamiseks valmis panid. Hobuse õnneks midagi küpsetama ja sööma ei hakatud, üsna pea olid Maril seljas vaid napid päevitusriided ja tüdruku jalad plärtsusid kaldavees. Valli ajas end rutuga jalule, kartes, et Mari teda ei oota ega hakka harjama, kui ta kohe vette ei torma.

Tõnu katkestas korraks Eli harjamise ja jäi kalda poole vaatama. Teda huvitas nimelt, mida varjas Filifjonka kleit. Oodatud pesuvoor jäi siiski ära, sest Filifjonka seljas oli naljakas poolte käsivarte ja reiteni ulatuvate käiste ja säärtega vanaaegne trikoo, triibuline, nagu toladel huumorisaadetes. Vaatamata sellele avaldas ta saledus ja graatsia noormehele sügavat muljet. Kaua Tõnu seda vaadata ei saanud, kuna Filifjonka kükitas kaldale, nuusutas korra vett ja sööstis voogudesse.

Mari ronis juba kivile ja vaatas lähemale ujuvat Vallit. Praegu tundus hobuse pea eriti väike ja kumer selg paistis hästi suur ja lai. Filifjonkast paistsid vee peal vaid silmad, ninaots ja tukk, lähemale jõudes märkas Mari, et ta ei liigutanudki käsi, vaid kasutas oma keha saledust ja painduvust ning siugles läbi vee nagu madu. Ta ronis Mari kõrvale ja raputas ennast veidi, seadis siis Mari kõrvale istuma. Kui kuivast peast paistis Filifjonka veel sile ja kumer, siis praegu, läbimärjana paistis ta eriti kõhetu ja väiksena. Isegi põskede kumerus oli kadunud, siidine karv oli igalt poolt vastu nahka kleepunud. Ent ta silmis paistis sära. Ta oligi peaaegu samarõõmus, nagu omas kodus, Muumimaal.

“Fifi, ütle, kas sulle meeldib siin?” küsis Mari.

“Jah, siin on puhas ja terve loodus. Teie linn oli küll kole, aga siin on ilus. Kas sa plaanid siia elama asuda?” küsis Filifjonka.

“Jah, ma loodan küll,” vastas Mari kalda poole vaadates. Tõnu oli Eliise rahule jätnud ning ujus kivi suunas. Valli oli tagasi kaldavette läinud ning pritsis Eliiset. Ega Eliisegi võlgu jäänud, hobused hakkasidki omavahel mängima, kostis pladinat, vesi lendas kõrges kaares. Marile tulid meelde mererannal mängivad merisälud muumiraamatust. Ent siinsed hobused meenutasid oma kerekuse poolest rohkem valgeid jõehobusid. Tõnu jõudis kivini ning üritas sellele ronida, aga Mari lükkas teda tagasi, naerdes: “Mina kivi kuningas!”

Seepeale said kivil olijad korraliku veesahmaka kaela, mispeale nad mõlemad vette hüppasid. Filifjonka ujus ümber kivi ja sülgas peene veejoa Tõnule otse näkku, hüüdis: “Eks püüa mind!” ning kadus vee alla. Tõnu ei üritanudki teda püüda, vaid ronis kivile ja sirutas kätt kutsuvalt Mari poole. Mari naeris ja pritsis noormeest jalgadega. Filifjonka ilmus vee alt nähtavale kusagil kalda pool hobuste juures. Ta kõndis veest välja, seadis lõkketuld, võttis siis oma asjade hulgast suupilli, istus kalda äärde kivile ning hakkas mängima. Lugu loo järel kajas vete kohal ööbikutega võidu, Mari ja Tõnu ujusid kalda lähedale ja lebasid kõhuli madalas vees ning nautisid muusikat.

Eliise kõndis värisevatel jalgadel murule ning raputas oma lopsakaid vorme, püüdes kasukat kuivemaks saada. Sellest oli vähe abi, sest ta oli liiga paks ega jõudnud end piisavalt kiiresti raputada. Lihtsam oli lõkke lähedale heita. Marilgi hakkas seda nähes külm ja ta tuli veest välja ja viskas lina õlgadele. Filifjonka oli teekannu tule äärde kivile seadnud, seal mulises midagi. Filifjonka tuli, nuusutas kannu, õngitses siis kahvliga midagi teeveest ja viskas minema.

“Kas sa tegeled mingi nõiakunstiga?” küsis Tõnu ta selja taga.

“Ei, kuidas?” imestas Filifjonka.

“Noh, kust sa tead, kuna ja miks sa selle lehe sealt välja õngitsesid?”

“Siis, kui ta niimoodi lõhnama hakkab. Siis hakkab ta maitset rikkuma, siis tuleb ta välja võtta,” seletas Filifjonka. “Ahjaa, teil on ilmselt üsna vilets haistmine?”

“No nii peen kindlasti mitte,” vastas Tõnu Mari kõrvale istudes.

“Siis jääte te kahjuks paljust ilma,” nentis Filifjonka leivaviiludele majoneesi määrides ja grillvorstist viile lõigates.

“Ja pääseme ka selle maailma varjupoolest, haisudemaailmast,” lausus Tõnu.

“Jah. Seda ka muidugi,” ohkas Filifjonka pipart raputades. Ei olnud vahet, kas ta küpsetas neid võileibu lõkkepaistel või tähelaeva kambüüsis, muumimaa perenaine teadis täpselt, mis ta teeb ja tulemus oli alati hõrk. Tundus, et ka peeneimate restoranide meisterkokad ei oleks suutnud köögis Filifjonkaga võistelda, just selle haistmismeele ja soojuse tunnetamise pärast, inimesel ei olnud nii teravaid meeli kui filifjonkal. Tõnu korkis õllepudeli lahti, Mari rüüpas teed.

Filifjonka sõi oma võileiva ära, võttis korraks suupilli kätte ning vaatas taevast ja puulatvu.

“Kas teie ei tunne Kõigi Väikeloomade Hoidja lähedalolu?” küsis Filifjonka.

Tõnu ei osanud vastata, Mari ütles: “Aga kelle süles me siis istume?”

“Ei, mitte selles mõttes… Kas ta on sama, mis meil, Kõigi Väikeloomade Hoidja…” lausus Filifjonka lummatult püsti tõustes ja veepiiri poole astudes.

“Mis talle nüüd sisse läks?” küsis Tõnu.

“Ma ei tea,” vastas Mari murelikult. Filifjonka astus vette ja tõusis väikesele kivile kalda ääres ning seisis seal täies oma ilus, koon püsti. Mari ja Tõnu ootasid ega saanud aru, mis nüüd toimuma hakkab.

Äkki lõhestas vaikust Filifjonka laul. See oli sõnadeta laul, meenutades saami joigu või varakristliku nunnakoori koraali, see oli väga haarav. Marile tundus, et see sööstis välguna läbi ta teadvuse, läbi viimse kui närviraku, järsku tundis ta vahetult, et Miski jälgib teda taas. Hetke tundis ta kohutavat õõva, ta tahtis kabuhirmus põgeneda, aga liikmed ei kuulanud sõna. Ja kui ka oleks kuulanud, poleks tema asend Miski suhtes muutunud, jooksnuks ta jala või kihutanuks tähelaevaga. Ta oli kõikjal… Mari ei saanud aru, kas ta minestas või oli teadvusel, hirm taandus tasapisi ja ta tundis Valgust. Sedasama piiritut, kutsuvat, mänglevat rahu ja valgust, mida ta oli siis kogenud, kui ta Filifjonkat “Laptonis” embas, kui Ra esimese katselennu käigus teda “Orkaanile” üritas tuua. Aga praegu oli see tunne veelgi võimsam.

Mari ei saanudki aru, kui kaua ta niimoodi oli värisenud ja kössitanud, ta silmad seletasid taas metsa ja jõge, tulevalgel lebavaid hobuseid. Metsa all paistis udu… Ei, see ei olnud udu, see helendas. Lilleõied tundusid kõik hiilgavat, Mari ei olnud neid varem tähele pannud. Ta polnud varem märganud jõe vastaskalda ääres kasvavaid vesiroosegi. Teisel kaldal kõrkjate vahelgi paistis see kummaline helendus… Kust see ometi Marile tuttav tundus? Aga muidugi – Muumimaa! See oli siis see salapärane erinevus reaalse Maa ja Muumioru vahel. Tove Janssongi oli paljudel piltidel kujutanud lilli kummaliselt kirgastena ja metsaalust sellises kummalises valguse ja värvide lahenduses. Ent see vaevuaimatav helendus taandus, andes ruumi tavalisele põhjamaa suveööle, jättes teadvusse vaid igatsuse selle piiritu Valguse järele.

Kõrvu hakkas kostma rütmiline vigin.

“Mis see sul piriseb siin?” küsis Tõnu Mari kleiti katsudes ja tõstes.

“Kommunikaator,” vastas Mari aparaati kleiditaskust välja harutades. “Kummaline. Dosimeeter on hulluks läinud. Nagu oleks tuumasõda lahti?” imestas Mari aparaadiga töötades. Dosimeeter ei näidanud enam midagi, kiirgusfoon oli tavapärane ega kõikunud.

Tõnu tõstis näpu, ootas sekundi ning küsis: “Kuulsite? Kes see loll praegu kirikukella lööb?”

Marigi kuulis paari kellalööki, mis kajasid kusagilt kaugusest, metsade tagant.

“Ei kujuta ette,” venitas Mari.

Filifjonka ruttas lõkke juurde, rüüpas teed oma tassist, heitis siis selili murule ning hüüdis rõõmsalt: “Ma laulsin Kõigi Väikeloomade Hoidjale. Ta vastas! Kõigi Väikeloomade Hoidja ei olegi mind maha jätnud, ta on tõesti kõigevägevam, et ta mind ka siit kaugelt maalt ka üles leiab!”

“Ära parem nii enam tee,” ütles Tõnu, aimates, et äsjasel ehmataval meelteelamusel ja Filifjonka laulul oli mingisugune seos.

“Aga kas te tundsite? Kõigi Väikeloomade Hoidja vastas,” küsis Filifjonka küünarnukkidele tõustes ja ringi vaadates. Temagi märkas, et lillede kirkus taandus ja loodus muutus endiseks – uniseks ja endassetõmbunuks. Loodus justkui kartis või oli solvunud. Huvitav küll, mille üle? Kas inimesed ei hoolinud temast? Filifjonka vangutas pead ning asus järgmisi võileibu valmistama. Ja mis neil inimestel ometi viga oli? Filifjonka nägi selgelt, et midagi olid Mari ja Tõnu kogenud. Aga nad olid miskipärast niivõrd ehmunud, nagu oleks midagi koledat näinud. Kuidas ometi? Kas nad tõesti pole seda varem kogenud? Kuidas nad siis Kõigi Väikeloomade Hoidjaga räägivad? Kas nad üldse räägivad Temaga? Või elavadki niimoodi kõrvuti teineteist kudagiviisi välja kannatades nagu tülis naabrid? Filifjonka pilk kohtas Valli ja Eliise silmi, kust paistis rõõm ja rahulolu. Hea, et vähemalt hobustele oli tema laul meeldinud.

Tõnu tõstis õllepudeli ning ütles: “Lühima öö terviseks siis.”

Mari võttis oma teetassi ja rüüpas jahtunud vedelikku. “Mis me nüüd veel teha võiksime?” küsis ta.

“Lähme sõnajalaõit otsima,” naeris Tõnu.

“Aga sõnajalgadel polegi ju õit?” imestas Filifjonka juukseid kammides.

“Läheks väljale päikesetõusu vaatama,” ütles Mari rätikut kohendades.

“Pole paha mõte,” nõustus Tõnu tõustes, “kere on head-paremat täis, ega me enam kaua ärkvel ei püsi.” Eliise vidutas silmi.

Jõe äärde jäi vaid tuhk hõõguma, kahe hobuse suured valendavad taguotsad eemaldusid puude vahele. Eliise vedas jalgu järel ja paistis väga väsinud olevat, Tõnu kõndis ta kõrval ega üritanudki selga ronida. Valli oli see-eest veel üsna ergas ning kandis Marit ja Filifjonkat. See oli öö, mil ei läinudki pimedaks, hämaral rajal võis vaadata viimast kui männiokast. Ööbikutele olid tasahilju lisandunud teisedki linnukeeled, mets oli vahepeal linnulaulust rõkkama hakanud. See tähendas peatset päikesetõusu. Filifjonka paistis rõõmus olevat, ta vaatas ja otsis pilguga linde, imetles maa kohal hõljuvat udu, puude vahelt paistvat valgust. Seal kuskil oli juba lage heinamaa.

“Ma tean ühte nõidust,” lausus Filifjonka. “Tusklik õpetas mulle, seda saab ainult jaaniööl teha. Mine korja üheksat sorti lilli, tee kohapeal üheksa tiiru ja mine vaata allikasse. Sa pead seal nägema oma tulevase nägu.”

Mari oli hiljuti lugenud Tove Janssoni “Ohtlikku jaanipäeva” ja ta teadis, kuidas Filifjonkal tookord käsi käis. Ta hoidis vaevu naeru tagasi ja tahtis kangesti küsida, kas Filifjonka ikka nägi oma tulevase nägu, ent suutis siiski keskenduda ja hakata lilli korjama. Ehk ei viida teda täna püromaanitsemise eest pokrisse.

Filifjonka istus tee äärde kivile ning jäi vaatama pimestavoranži kuma idataevas, nautis vaadet suvehommikusele heinamaale, võõramaa lillede ilu. Valli heitis ta kõrvale ning lasi end silitada.

Tõnu tuli talu poolt, ta oli Eliise talli magama viinud ning otsis nüüd Marit, kes oli järjega metsaveerde allikale jõudnud. Tüdruk vaatas end veepeeglist, vaatas taevasina enda taga ja ohkas. Jälle jõudis temani mure, et kas kärbid ikka jätavad ta rahule ja kas ta tõesti pääsebki siia elama. Kõik tundus ebakindel. Läbi linnulaulu kostis sammudesahinat ning enne, kui Mari end liigutada jõudis, kostis selja tagant Tõnu hääl: “Mis sa sinna ära kaotasid?” ning veepeeglisse ilmus noormehe büst. Mari lasi lilledel vette kukkuda, ta viskus Tõnule kaela ja suudles noormeest kirglikult.

Filifjonka vaatas neid nukralt. Tuskliku nõidus ei olnudki siis lollitamine, see paistis täiesti toimivat. Mõne peal vähemalt.

Mari sirutas end linade vahel ja vaatas laepalke.

“Mis sa unes nägid?” küsis Tõnu.

“Valgust… Seda piiritut…” sosistas Mari unelevalt. “Ta on siinsamas.”

“Kes?”

“Valgus…”

Tagakambri ukse poolt kostis ettevaatlik koputus ja Filifjonka hääl: “Kas lubaksite?”

“Jah,” vastas Mari valjemini. Filifjonka ruttas öösärgi väel läbi kambri välja, rätik käte vahel.

“Oot, mis valgusest sa soustid?” küsis Tõnu.

“Sellest samast, mida me eile nägime. Meie seda ei leia, ehkki see on siinsamas. Aga tema leiab,” sosistas Mari akna poole vaadates. Kaevu ääres pesi Filifjonka silmi.

“Kas ta jääb siia kauaks?” küsis Tõnu murelikult. “Ta on selline ehtne anomaalne tulnukas, mitte lihtsalt suvaline elukas teiselt planeedilt, nagu need kärbid on.”

“Küllap me ta peale pidu koju viime… Kai idee oli ta siia tuua, õigemini Kai tahtis teda tingimata siia tuua. Ta ei öelnud ka, milleks.”

“Õõ, Kai ka veel! Tema kah üks paras šamaan, kurat! Mis asja nad siin ajavad?” pahvatas Tõnu. “Kas me pärast nende etteastet normaalsed ka veel oleme? Mina küll sellise nähtuse lähedalolekut kaua välja ei kannata!”

Nähtus naases roosa öösärgi hõljudes kambrisse, kammides käigu pealt juukseid.

“Mis me täna teeme?” küsis Filifjonka.

“Lähme linna tagasi, pidu tahab organiseerimist,” vastas Tõnu. “Võtame hobused ka kaasa või?”

“Muidugi, mitte mingil juhul ei abiellu ma ilma, et Faliine näeks,” vastas Mari. “Mis vanaisa ja vanaema teevad?”

“Lähevad ka linna.”

“Kas meiega?”

“Ei, naabrite autoga, neil seal miskine sõjaveteranide kokkutulek,” vastas Tõnu. Filifjonka, kes vahepeal oli pingule tõmbunud, rahunes ja jätkas kammimist.

“Mis Kai teeb?” küsis Mari end aknale lähemale sirutades. ta mäletas, et “Nemesise” tiivanurk paistis siia ära, aga praegu polnud varjugi näha. “Kai lendas ära,” nentis Mari.

Filifjonka läks tagakambrisse riietuma, Mari ja Tõnu tõusid üles. Majas polnud peale nende enam hingelistki, vanavanemad olid lahkunud. Valli ja Eliise olid tallis, puntras põhuhunnikus nagu valged vastsündinud koerakutsikad, ainult hästi suured. Öö oli kõigile väsitav olnud, kõik olid maganud peaaegu lõunani. Tõnu kuulis kuke kiremist ja mõtles hetke, et kes kanala õhtul kinni paneb. Ju siis vanad tulevad õhtuks tagasi.

“Pingviin” õõtsus hallil asfaldil, akende taga möödus suvine mets. Filifjonka Tõnu süles paistis täna rõõmsam ja elavam, praegu ei olnud tal sellist lõksulangenud metslooma ilmet. Eks akna taga värelev suvine loodus kutsus teda kaasa elama.

“Aga see pulmatoidu tegemine on väärt mõte,” ütles Mari ühe käega juhtides ja teisega juukseid kohendades.

“Kuidas sa seda ette kujutad?” küsis Tõnu.

Filifjonka keeras pead ja tahtis midagi öelda, Mari jätkas: “Ma pean admiraliga rääkima. Üldse peame me plaanid täpsemini paika panema, kuskilt otsast peab alustama. Millega näiteks rahvas siia toimetada? Bussiga? Milline bussijuht tahaks kärpe vedada?”

Tõnu turtsatas. “Kosmoselaevadega?”

“Ei kujutaks seda hästi ette. Kuhu nad seal kesklinnas maandada? Mida politsei siis teeks?” naeris Mari.

Filifjonka kuulas ja vangutas pead. Tema maal olid sedasorti peod kuidagi teistmoodi toimunud, rahvas tuli lihtsalt kokku. Kes paatidega, kes jala, kel piknikukorvid käes, kes niisama. Ja kõigil oli tore.

“Ohh, teie ka siis tagasi! Kuidas jaaniöö oli?” lõi Tõnu ema käsi kokku.

“Väga meeldiv! Teie maakodu on väga looduskaunis kohas,” kiitis Filifjonka päevavarju kokku klappides.

“Unistuste jaaniöö,” õhkas Mari kingi jalast võttes. Valli ja Eliise vaatasid korra ukse vahelt sisse, ent eelistasid kitsastele tubadele aiamuru avarust. Tõnu ruttas tuppa ja otsis dokumente.

“No kuidas siis oli? Nägite vanaema ka ju! Temaga vist oli Filifjonkal väga hea klapp…” rääkis Tõnu ema edasi.

“Kuidas palun?” küsis Filifjonka teravalt.

“Noh ta on ikka mõisateenijate järeltulija, teab, mis on peen kasvatus…”

“No kui see on peen kasvatus… Millised elajad te siis üldse olete!” kriiskas Filifjonka virildudes esikukapile istudes ja taskurätti võttes.

Ema tõmbus jahmunult eemale, Mari istus Filifjonka kõrvale, haaras ta ümbert kinni ning silitas lohutavalt juukseid, seletades Tõnu emale: “Ma ei tea, mis nende vahel juhtus, mulle tundub, et vanaema ütles midagi äärmiselt solvavat.”

“Kas ei lubanud lauda, nagu ta vanasti kärpidega käitus?”

“Midagi veel hullemat,” ütles Tõnu teisest toast. “Seda nägin ma ise pealt, kui ta teda lauda ei lubanud.”

Ema ohkas.

Siis käis äkitselt uks ja kostis Peetri “Hõi-Hõi!”

“Noh, mis lembehetk teil siin käsil on?” imestas punkar Marit ja Filifjonkat nähes. “Tere ka muidugi ja…”

Filifjonka peaaegu unustas solvangu ning vaatas Peetrit imestunult.

“Tõnu vanaema ütles Filifjonkale vist midagi väga halvasti,” vastas Tõnu ema.

“Nojah, muidugi! Esteediraisk ju, need ainult salvata oskavadki. Aga muidu, miks ma siia tormasin, kui teid tulemas nägin. See oli Kere idee, ta tahtis kangesti Fifi suupilli stuudios kuulda. Mõtlesime, et äkki teeks miski muusikakava pulma jaoks, äkki oleks Fifi ka käpp?” lobises Peeter.

“Mind taheti juba kööki,” kurtis Filifjonka püsti tõustes. “Ma ei tea üldse, mis minuga tehakse ja mis minust saab.”

“Kus Kere ise on?” küsis Tõnu toa poolt.

“Linnas, seepärast mina tulingi,” vastas Peeter.

“Läheks äkki kööki, siin on kitsas,” pakkus ema.

Filifjonka pühkis silmi ning läks kõige ees.

“Mis ta sulle tegi, mis teil seal juhtus?” küsis ema kaastundlikult.

“Ma tahtsin pannkooki teha ja tema…” Filifjonka hakkas uuesti nutma. “Ja veel mõisateenijate tütar!”

“Ma ütlesin, et esteediraisk! No muidugi!” parastas Peeter. “Ära nüüd selliste pärast küll oma peakest vaeva!”

Filifjonka vaatas jälle jahmunult kukeharjaga noormeest.

“No sellised tallavadki neid jalge alla, kes rivaalide moodi tunduvad. Ja lakuvad kõrgemalolijate taldu! Nad ise nimetavad seda peenelt karjääritegemiseks!” kuulutas Peeter.

“Oled sa ikka normaalne või?” küsis Filifjonka.

“Normaalsem kui nii mõnigi.”

“Aga kas sa seda pannkooki siin ei tahaks teha?” küsis Tõnu ema. “Ma ei usu, et keegi siin sulle halvasti ütleb.”

Filifjonka ohkas ja vaatas köögiriiuleid ja pliiti. “Ja ära nüüd ütle, et köök on see koht, kuhu mõisateenija tütred ei tule.”

“Ei ütle!” naeris ema, tõmbudes Filifjonka kahtlustava pilgu ees kössi. “Ütle parem, mis sul vaja läheks, mul on kaunis palju toiduaineid,”

“Mune, jahu, hakkliha,” loetles Filifjonka mõtlikul ilmel. “Soola, pipart ka.”

Mari ja Tõnu läksid aeda Valli ja Eliise juurde, mingil hetkel tuli aiast peenarde vahelt isa tuppa, kes emaga elutoas rääkima hakkas. Kööki jäid vaid Peeter ja Filifjonka. Tuli pragises pliidi all ning Filifjonka liikus kergel sammul mööda kööki pliidi, laua ja kappide vahet. Peeter istus vaikides, tundes mingit alateadlikku aukartust ega osanud juttu jätkata. Ta tõstis rahutult küll ühe jala üle teise põlve ja siis vastupidi, ümises mingit rokilugu ja toksis sõrmega lauda.

“Muusik?” imestas Filifjonka. “Te olete vägagi omapärane.”

“Oh jah, seda vahest öeldakse küll. Muide Kere jutt oli tõsi. Tal on stuudioruum, salvestusmakk ja puha. No proovida võiks ikka.”

Filifjonka ajas koonu püsti ja toimetas edasi, tegemata Peetrist välja. Vahepeal käisid Mari ja Tõnu köögist läbi, isa ja ema ajasid elutoas juttu.

“Sa ei ole vähemalt esteet, sa oled kohe nagu päris aristokraat või nii,” püüdis Peeter teise nurga alt läheneda.

“Mis sa sellega öelda tahad?” küsis Filifjonka teravalt.

“Noh et sa nagu hoiad end ja kõnnidki niimoodi, mitte ei esine.”

“Mis sa mõtled, et mina esineksin kunagi sulle?!” karjatas Filifjonka Peetrile silma vaadates, Peeter suunas pilgu ükskõikselt lae poole ning vastas: “Seda ma mõtlesingi, et ega sa mulle ei esinekski. Sa oledki selline.”

Filifjonka seiras Peetrit, proovides teda oma pilguga mõjutada, lootes, et ta pilk ehmatab Peetrit samamoodi nagu teisi inimesi ja ta saab noormehe üle kontrolli. Aga Peeter näitas üles punkarile omast ükskõiksust, vilistas miskit rütmilist meloodiat ja lasi pilgul mööda köögilage ja kappe libiseda ega mõelnudki Filifjonkale silma vaadata. Filifjonka ohkas ja hakkas tainast sõtkuma. See inimene siin erines teistest päris palju. Aga temas oli midagi imetlusväärset. Mis see oli, seda Filifjonka ei teadnud.

“Aga tegelt ka, Kere mõtles tõsiselt…”

Uks käis ja esikust kostsid hääled. Mõned neist häältest ehmatasid Filifjonkat nii, et ta katkestas korraks sõtkumise ja tõmbus pingule.

“Oi, tere! Mis teid siia tõi?!” kostis ema rõõmus hüüatus üle tuhvlipladina.

“Eks ikka see tähtis üritus,” vastas Tõnu vanaema käre hääl. Raskemad sammud lähenesid elutoas esiku poole ning Tõnu isa hääl kajas: “No tere papa, kuidas te siis nüüd nii ootamatult sisse sadasite? Kes kanade järele vaatab?”

“Oh, ega meid, veterane, pole enam palju alles, võidupüha muutub üha kurvemaks, iga korraga on jälle mõni kamraad läinud manalateed… No ma ei tea nüüd. Eenmaad lubasid kanade ja hobuste järele täna vaadata, aga hobused on juba siin. Ma nüüd ei teagi, kas maksab vahepeal tagasi minna, peaks neile helistama ja rääkima. Mallel on ka ju nüüd see… Va mobiil, tema saab iga kell kätte,” rääkis vanaisa.

“No mis siis ikka, meil siin ruumi on, kus magada,” ütles Tõnu isa rõõmsalt. Filifjonka vormis tainast, lõikas kurki-tomatit, sättis hakkliha, vaadates aeg-ajalt altkulmu ukse poole. Tõnu ja Mari tulid jälle aiast tuppa, nende järel puges läbi esiku Valli.

“No hobune nüüd toas… Mis te üldse solgutate neid niimoodi edasi-tagasi, nende koht on ju maal tallis,” kostis kööki vanaema noomiv hääl.

“Aga Val… Faliine tahab ju ka kuulda, mis me plaanime,” vastas Mari.

“Ohh, ma olen liiga vana selliste asjade jaoks, söödavad hobuse paksuks ja õpetavad inimese moodi kuulama ja aru saama… Mis te küpsetate, nii head lõhnad levivad siin,” kostis vanaema lähenev hääl, mispeale Mari vastas ärevalt: “Ei, ära mine sinna!”

Suvaline kosmosetüdruk ei olnud see, kellelt võinuks vanainimene nõu küsida, kui ta oma poja majas ringi kõndis. Vanaema astus köögiuksele ning karjatas, kui nägi Filifjonkat, kes parasjagu oma koogi praeahju pani.

“Mis on, Fifit pole varem näinud või?” küsis Peeter bravuurikalt. Mari ilmus esikusse vanaema selja taha.

“Annika, mis sa sellest libarebasest oma kööki lasid, see ju sobrab oma küüntega sinu toiduainetes!” hüüdis vanaema toa poole.

“Mis siis on, las ta teeb,” vastas Tõnu ema tõustes.

“Siin hakkavad ka inimesed ära keerama, lasevad igasuguseid oma katuse alla,” ohkas vanaema ning pöördus Filifjonka poole: “Ma ei või näha, kuidas loomad toiduainetega solberdavad. Uks on seal!”

Filifjonka teadis, et siin on Tõnu maja ja vanaema ei saa teda niimoodi välja visata. Ta proovis ennast kehtestada oma pilguga, mille ta vanaema silmadesse puuris ning vastas viisakalt, ent teraval häälel: “No kui tõesti ei või näha, siis ärge vaadake. Võite minna elutuppa.”

Filifjonka silmavaade mõjus küll. Aga mitte nii, nagu Filifjonka lootnud oli. Vanaema tormas ebavanainimeseliku käbedusega kööki, karjudes “Sina, nähvits, vanemale inimesele nii ei ütle!” ning haaras Filifjonka juustest. Filifjonkal ei jäänud muud üle, kui end küünte-kihvadega kaitsta. Peeter tõusis toolilt, sõimas: “Kas sa, mõrd, oled puhta lolliks keerand!” ning jõudis Filifjonkal piha ümbert haarata ja ta eemale tirida hetk enne seda, kui vanaema oleks ta kleenukese keha tulisele pliidile löönud. Vanaema ruttas oiates toa poole, endal õlg ja käsivarred verised. Filifjonka seisis hetke Peetri embuses, küünised ründevalmilt harali ja näos kiskjagrimass, koon kortsus ja kõik hambad paljad. See ilme oli nii jube, et kööki astuv Mari pidi seintelt tuge otsima ja Peetri ülbe punkariilme taandus tõsiduse ees. Asi oligi tõsine, sest vaatamata peenele käitumisele ja heale kasvatusele põlvnes Filifjonka siiski kiskjast ja oma väleduselt, jõult ja kaalult oli ta umbkaudu võrdne ilvesega.

“Ma ei tea, mis mulle sisse läks…” halises Filifjonka Peetri kõrvale istudes. Filifjonka polnud elus kunagi vihastanud, ta polnud kordagi sellisesse nurkasurutud seisu sattunud. Ta polnud kunagi kedagi niimoodi purenud, ta polnud isegi mõelnud sellest ega osanud arvata, et ta kunagi võiks midagi sellist toime panna.

“Mis läks, mis läks!” sai Peeter oma ülbe tooni tagasi. “Jumalast õieti tegid! Mingi vana lehm ei tule sind peksma ega kiskuma!”

“Nagu verejanuline kiskja,” halises Filifjonka taskurätti võttes ja silmi pühkides. Tõnu ema tuli kööki, vaatas kaastundlikult Filifjonkat, võttis ta käe, silitas seda ning ütles kaastundlikult: “Vaesekene, sa oled ju täitsa šokis!”

Toa poolt tuli Tõnu, kes lausus: “Tõsine jama. Vanaema tuleb õmmelda.”

Mari seisis seina ääres, suu lahti ega osanud midagi teha. Kai oli läinud emalaevale, see tähendas, et tema – Mari – oli siin Filifjonkale ainus eestkostja.

“Midagi siin ei ole, vana mõrd tuli ise Fifile kallale, ma istusin siin, vaatasin kõike pealt, hetk veel ja Fifi oleks pliidile kukkund, mina kiskusin nad teineteisest lahti,” lobises Peeter. Elutoast kostis vanaisa katkendlik hääl: “Libarebane, ma räägin! Jah! Inimene on vigastatud… Adele Oks, jah! Rebasnaine? Jah, ma ootan, ühendage ükskõik kellega. Rebasnaine, jah!” Ta helistas parasjagu häirekeskusesse.

“Mis ta, loll, nüüd veel sinna helistab, kiirabi järel on politsei ka kohe kohal!” ohkas Peeter kahe käega peast kinni võttes. Mari lohistas tooli Filifjonkale lähemale, silitas ta juukseid ning rahustas: “Küll üle läheb, küll me selle arusaamatuse ära klaarime.”

Vanaisa tuli hetke pärast köögiuksele ning sõnas: “Kohe tuleb politsei ja koristab su ära, siis on siin majas inimestel julgem.”

Filifjonka tõusis püsti: “Kas tõesti koristab mind politsei ära selle eest, et ma ennast kaitsta julgesin?!”

Vanaisa väristas lõuga, ehmudes Filifjonka silmavaatest, Filifjonka kriiskas: “Või arvate te, et loomad, kes ei ole inimesed, ei olegi Maaema lapsed, et te võite teha nendega, mida tahate?!”

“Arvame jah!” sai vanaisa sõna suust välja, “Kui te meid siia purema tulete, siis teeme tõesti teiega seda, mis tahame!”

“Mis kurat teil arus on?!” sõimas Peeter, “Su eit tuli kosmosetulnukale kallale! Kas tahate tähtedevahelist sõda valla päästa või?!”

Vanaisa taganes esikusse, Filifjonka seisis hetke end kogudes, vedas siis ninaga õhku, kummardus ning nuusutas praeahju ust.

“Ta helistas tõesti päästeametisse,” ütles Tõnu ema murelikult. “Mis me teeme?”

“Viiks kuhugi minema, politsei silma alt ära?” pakkus Peeter.

“Ei usu, et midagi juhtub, seletame asja ära,” arvas Mari. “Minu teada ei tohi politsei tulnukaid torkida.”

Filifjonka kössitas laua ääres, nagu oleks ise peksa saanud, mis siis, et ta oli kähmluse võitnud, saamata kordagi haiget. Daamilikust uhkusest ja rühist polnud praegu midagi alles. Ta tundis ennast süüdi, ta teadis, et tal on kihvad ja küünised ja ta on nendega liialdanud. Aga kõik oli toimunud nii kiiresti, mõte oli tegudest kaugele maha jäänud. Mis nüüd saab? Kas tema veedab nüüd selle pulmaaja vangis?

“Vanaisa helistas häirekeskusesse,” sosistas ema murelikult. Peeter vaatas rahutult ringi ja näis pingsalt mõtlevat.

“Kurat küll, kuhu Kere jäänud on,” urises ta lõpuks.

“Sa oled ta poolsalaja siia toonud, kas kärbid üldse teavad temast?” küsis Tõnu Mari käest.

“Muidugi teavad, Ra ja Mag olid ju siin!” turtsatas tüdruk. “Mai ja Chen olid ka!”

“Aga kas nad ülemustele ka edasi rääkisid, vähemalt Mai paistab seda varjavat,” sosistas Tõnu.

Filifjonka küünitas nina paar korda pliidi poole, tõusis siis, võttis pajalapid ning tõstis isuäratavalt lõhnava pizza-taolise koogi lauale. Ta ei paistnud üldse uhke olevat oma saavutuse üle, ta oli kössis, nagu sulasetüdruk, kellel suur mure kaela peal.

Peeter tõusis lõpuks püsti ning ütles: “Kui teie midagi teha ei oska, siis viin mina ta siit minema ja peidan mentide eest ära!”

Ta kutsus Filifjonkat ukse pealt, ent viimane ei liikunud paigast, hirm oli ta täielikult halvanud. Vanaisa kurjustas aga: “Sina ei ütle siin midagi, mitte kuhugi sa teda ei vii!”

“Pole sinu asi!” vastas Peeter välisukse poole sammudes, “Kurat, ma lähen vaatan, kas Kere on koju jõudnd… Oi! Vabandust!”

Peeter taganes esikusse, lastes läbi kaks sinises mundris kogu.

“Mis siin juhtus?” küsis esimene politseinik.

“Libarebane ründas…” alustas Tõnu vanaisa.

“Vanaeit läks tulnukale kallale ja sai haiget,” katkestas Peeter.

“Sina ära üldse hakka…”

“Tra, hakkan küll, räägin nii, kuidas asjad olid! Selge?” põrutas Peeter.

“Rahu! Rahu!” kutsus politseinik inimesi korrale. Teine, tähtsam, vaatas kööki, silmitses Filifjonkat. “Mulle tundub, et meie ei saa siin midagi teha, ootame kiirabi ära…”

“Ja jätate selle lõuelaja siia meid terroriseerima?” nõudis vanaisa.

Politseinik vehkis kätega ning hüüdis tüdinult: “Rahunege ometi maha!”

Samal hetkel helises ta vöövahel telefon, mundrikandja võttis selle kõrva äärde ning lausus: “Kapten Torro kuuleb!”

Kapteni nägu tõsines, ta küünitas end uksepiida tagant kööki vaatama, öeldes telefoni: “Jah. Jah. Ei… Jah… Kuidas? Relvastatud? Ei… Jah… Selge, loodame!”

Ta astus otsustaval sammul kööki, teatades: “See on rebasnaine ja tuleb meiega kaasa!” ning keeras osava liigutusega Filifjonkal käed selja taha. “Otsi ta läbi!”

Noorem politseinik kompis Filifjonka kleidi läbi ega leidnud midagi. Seejärel sundisid nad Filifjonka läbi esiku õue ning noorem tegi politseiauto kongiukse lahti.

“Lubage märkida, kapten, et see rebasnaine on hämmastavalt selle Filifjonka moodi sealt lasteraamatust,” imestas noorem politseinik.

“Mitte ainult moodi…” halises Filifjonka põlvili tolmusele kongipõrandale paiskudes ja selja tagant ukseluku klõpsatust kuuldes.

“Ja nüüd kesklinna,” kamandas kapten.

“Kesklinna? Meie jaoskond on ju Lasnamäel,” imestas noorem politseinik rooli taha istudes ja mootorit käivitades. “Kes see käskis? Oli see ikka dispetšer Lara? Tal on ju praegu vahetus.”

“Ei olnud. Ja ma ei saa öelda, kes käskis.”

Suvise Euroopa maastike rohelus väreles vastremonditud “Laptoni” all. Admiral Tah istus rahulolevalt taastatud komandopuldi taga, klõpsis jaotusi, grupeeris lähikonnas liikuvaid Pluuto aluseid.

“Hea radar sellel ikkagi, mis siis, et väikese mahuga, aga see-eest täpne,” leidis admiral.

“Seepärast ma sellest omale uurimislaeva tegin kah,” vastas Ra süsteeme kontrollides. Rebaseplika Alissa istus kangide taga, Mag juhendas teda. Kai lebas nukralt kabiini nurgas.

“Kas keegi oskab arvata, kuidas Mari seda kleiti hinnata võiks? Kas talle meeldib see ikka?” muretses Tah helesinist pakki vaadates.

“Kindlasti,” vastas Mag üle õla, “Talle meeldib see väga.”

Ra uuris radariekraani ning küsis Tahilt, murelik nägu peas: “Chen püsib siin ilusti formatsioonis. Aga mis Mail viga on, enne oli ta siin, nüüd siin, praegu on kurss üle 10 kraadi kiivas…”

“Sihtmärke tuvastab,” muheles Tah. “Ära karda, A1C saatus talle osaks ehk ei lange.”

“Mis sihtmärke?” küsis Mag.

“Mis A1C? päris Ra, kulm kortsus.

“Noh, juhtus selline õnnetus Pluutol, seitsmendas segmendis pinna kohal,” ohkas Tah. “A1C oli kahene eskadrill, läksid seal seitsmendas segmendis täna öösel oletatavat sissetungijat jälitama, üks lennuk kukkus alla, teine pöördus tagasi, arvuti mälu sassis, transponder peksis segast, ükski radar ei töötanud. Keegi ei tea, mis seal juhtus. Lennukit alles uuritakse. Täiesti müstiline.”

“Ja sissetungija?” küsis Ra.

“Ei teata, kaotati silmist. Mingi ähmane radaripilt temast küll on, aga kosmoselaeva ta ei meenutanud. Ainsatki signaali ka ei jätnud, ehkki “”Burani” operaator väitis, et ioonmootorite sagedusribal ta nägi midagi. Eks ta mingine komeet jälle oli, neid liigub meil teadupärast palju.”

“Aga mis sihtmärke Mai otsib?” kordas Mag oma küsimust.

“Sihtmärke, sihtmärke,” ohkas admiral. “Lea sihtmärke. Seda sa ikka tead, et ta ühitas enda uue tehistšakrasüsteemi meie radarivõrguga?”

“Ohoh!” tegi Ra ja lasi pika vile. “Tema avastus on ju midagi täiesti uut, tema leitud signaalidel puudub seos elektromagnetlainetusega, kuidas ometi...“

“Jah. Ja ta pani samasuguseid ahelaid ka ristlejate peale. Signaali levikukiirus on hetkeline, ei veni nagu valgus või raadiosignaal. Mina kah ei tea, kuidas ta seda tegi, igatahes on ta õppinud signaalide allikaid ruumis peilima ja tema peilitud allikaid nüüd Mai otsibki,” seletas admiral.

“Ahsoo. Näed siis, milliseid avastusi me maha magame, kui peame teaduse asemel lennuki remonti juhendama,” ütles Ra seina najale nõjatudes.

“Ma küll käisin Lea juures kohvi joomas, aga siis ei olnud see jutuks,” vastas Mag.

“Huvitav, mida ta leiab neilt koordinaatidelt?” arutles Ra kommunikaatorit võttes ja Mai numbrit valides. Tah muigas kavalalt.

“Senimaani olen vaid kirikuid, mošeesid ja templeid leidnud, mõned iidsemad kultusekohad ka,” kostis Mai hääl pisikesest kõlarist.

“Kui juba tehistšakratega tegemist, siis ei panegi sellised tulemused tegelikult imestama,” lausus Ra. “Oleme siis oma tehnikaga neile iidsetele posijatele järele jõudnud, kes on arvanud, et nendele kohtadele on sobiv pühapaiku rajada.”

“Äkki tehti enne pühapaik ja signaal hakkas alles hiljem selle koha pealt tulema? Et nagu inimesed ise on need kohad nii-öelda pühaks posinud?” küsis admiral.

“Siis peaks inimestel mingisugune selline paranormaalne võimekus olema, mida me pole seni tuvastanud,” arvas Ra.

“Ainult inimestel või? Äkki on meil kah. Rohtlakattidel ilmselt ongi, kui kõik see aparatuur on nende närvide eeskujul tehtud. Mida kõike mu silmad ka ära ei näe,“ rääkis admiral lage vaadates.

“Aga see kõige huvitavam koordinaat, kust oli mingi tugev sähvatus tulnud,” ütles Mai hääl. “Seal ei ole midagi, jõgi, koolmekoht, lihtsalt kivi jõe ääres. Ei mingeid ehitisi ega jäänuseid!”

“Kas Lea ise on aparaatide juures?” küsis admiral.

“Ma arvan küll,” vastas Mag, “See on tema jaoks nii huvitav, et ta vist magab kah oma toolil, näoli vastu ekraani.”

Tah valis numbri ning küsis: “Lea, täpsusta seda anomaaliat seal X54 koordinaatidel, Mai leidis seal vaid kivid jõe ääres, mingit pühakohta seal ei olevat. Aga kas see va energiasammas on seal siis olemas?”

“Ei ole energiasammast,” kostis vastus, “ei olnud enne, ei olnud pärast, ainult see väga tugev sähvatus, mis kestis mõnikümmend sekundit.”

“Kui tugev?”

“No kuidas nüüd võtta, millega võrrelda… Keskmisest energiasambast ligi kolmsada korda tugevam, sealjuures ümberkaudsed energiasambad hälbisid selle sähvatuse poole ja nihkuvad alles nüüd endisele kohale tagasi. Ma seadsin siin arvuteid ka jälgima, et nad selliseid sähvatusi ja hälbeid salvestaks ja registreeriks. Aga ega te veel ei tea, mis selle koha peal on?”

“Mitte midagi. Mai ütles, et vaid jõgi ja kivid jõe ääres. Kannata ära, kuni me materjalidega tagasi tuleme. Muidu olla nende energiasammaste kohal maalaste kultuskohad. Nii et kui sa seda edasi uurid, võid varsti jumala enesega kontakti saada,” rääkis admiral.

“Aga see sähvatus on ülimalt huvitav, väga tahaks teada saada, mis see võis olla,” prigises valjuhääldi.

“Kahtlemata on see huvitav. Aga me hakkame kohale jõudma, seniks kuulmiseni,” vastas Tah ja pani kommunikaatori kinni.

“Äkki Kai oskab selliseid nähtuseid seletada?” küsis Mag.

“Kai seletab kõige pealt ära, miks ta ajas “Nemesise” ära ja kus ta sellega käis!” põrutas Tah. Kai langetas alandlikult pilgu, Ra ohkas ja vaatas lage. Admiral turtsatas, raputas pead ja hakkas komandopuldi järgmist funktsiooni testima.

Järsku helises admirali kommunikaator, Tah pidi selle peaaegu maha pillama, ta vaatas numbrit ning ohkas: “No mis neil seal jälle on? Kas pole ikka saanud seda õnnetut passi Marile üle anda… Admiral kuuleb!”

Tah hoidis aparaati kõrva ääres nii, et teised ei kuulnud, ning ütles läbisegi kord “Ei,” kord “Jah!” ja rääkis rebasnaistest.

“No ei saa olla kõhna, kodukatt on paks, juba geneetiliselt! Jajah, tuleme kohe ja viime ära! Mis rootsi aktsent?” ütles admiral kommunikaatorisse ja lõi selle kinni. “Maalased leidsid elusa kodukati!” teatas ta.

“Kust?” imestas Ra.

“Tallinnast! Oli inimesi rünnanud. Sealkandis siis võib gelasi leiduda! On vast jama!”

Ra vangutas imestust teeseldes pead, Tah jätkas: “Ja veel rääkivat tugeva rootsi-norra aktsendiga!”

“Või et kodukatid on rootsi aktsendiga rääkima hakanud,” lausus Ra Alissa poole vaadates. Paistis, et rebaseplika oskas tähelaeva õhus hoida küll.

Kai tõusis otsustavalt ja justkui tahtis Tahile midagi öelda, ent ei julgenud, lõi taas silmad maha. Ra ja Mag vahetasid paljutähendavaid pilke. Kõhn kodukatt. Admiral aga süvenes taas komandopuldi ekraanidesse ja skaaladesse ega pannud teisi kabiinisolijaid tähele. Temale polnud keegi rääkinud, kus Kai tegelikult käis ja mida tegi. Kai oli närvis ega suutnud keskenduda, ta tundis end olevat lihtsalt üks väeti rasvunud hirv, ei enamat. Ta turjal lasus vaid kohutav vastutus. Mõtleks vaid – Muumioru elanik reaalsuses…

Järjekordselt helises admirali kommunikaator, järjekordselt oleks aparaat vana kärbi töntside näppude vahelt maha pudenenud.

“No kleidita Lumivalgeke! Mis sul siis mureks on? Kas need siseministeeriumi tolgused pole ikka sulle passi ära toonud või?” pahvatas Tah.

“Seda, et… Kuidas ma ütlen…” kostis Mari õnnetu hääl. “Politsei viis Filifjonka ära! Mis ma nüüd teen?”

Tah lasi pika vile läbi hammaste, pöördus siis kabiini poole ning küsis: “Mis kuradi Filifjonka? Mis kuradi asja te kokku olete keeranud? Miks mina sellest midagi ei tea?”

“Ju siis Kai pole rääkinud,” vastas Ra peale pausi. “Ma arvan, et ma ei pea kellelegi suuvoodriks olema.”

Kai heitis vahekäiku maha ja nägi välja, nagu valmistuks surema Tahi noa läbi. Vaikus kestis veel kaua, viimaks Tah küsis: “Teie olete seda Filifjonkat ju näinud. Oli siis nagu kõhn kodukatt või? Punase kleidiga?”

“Oli küll, täpselt nagu lasteraamatus,” vastas Ra. “Oot-oot, me oleme kohe kohal, kas võtan juhtimise?”

“Ei, ära karda, ma lasen Alissal maanduda, ma juhendan,” vastas Mag üle õla.

“Oli tal veel kindlaid erinevusi võrreldes kodukatiga?” küsis Tah ja ütles kommunikaatorisse: “Ole rahulik, ma hakkan seda asja uurima. Mitte et ma nüüd sellest midagi teaksin.”

“Ta oli viiesõrmeline, nagu maalane ikka, kodukati kikkis kõrvu ma ka ei näinud,” kirjeldas Ra Filifjonkat, jälgides samal ajal ärevalt Alissa arglikku-ettevaatlikku tegevust kosmoselaeva maandamise juures.

“On ta ohtlik?”

“Ei usu, pigem uje ja leebe, selline hästi uhke ja peen,” naeris Ra.

“Las toovad siis siia. Mis see aadress oli? Mesika 10B?” arutles Tah siseministeeriumi numbrit valides. “Ja mis me siis selle Filifjonkaga nüüd peale hakkame? Ja kes siis keda ründas lõpuks?”

“Ta tuli Marile külla, pulma,” lausus Kai vaikselt.

“Või hoopis teie tõite ta pulma? Räägi parem nii, kuidas asjad olid!” nõudis Tah ministeeriumimeeste numbrit valides ja kommunikaatorit kõrva äärde seades.

Filifjonka istus vangikongis lavatsi peal, käed ümber põlvede ja vaatas nukralt trellide taga sinetavat suvetaevast. Väljast kostis hõikeid, hääli ja tänavamüra, sekka üksikuid linnuhääli. Kuidas siis nii, jälle on jaanipäev ja tema istub vangis. Midagi võiks üks filifjonka ikka õppida ka, mis siis, et eelmisest korrast oli palju aastaid möödas. Iseasi, kas sellest oli midagi õppida. Jälle polnud tema pahanduse algatajaks, aga jälle oli tema sisse kukkunud. Millal teda üle kuulama hakatakse? Mida ta rääkima peaks? Kedagi ei olnud hüva nõuga aitamas ka… Filifjonka vaatas roppusi täis soditud seinu ja prahist põrandat ning hakkas nutma. Kogu elu oli ta püüdnud olla viisakas ja uhke, vältinud kõike kahtlast ja ebamoraalset, ent ometi kössitas ta siin, kus peaksid istuma röövlid, vargad ja muud kurjategijad.

Ta mäletas kõike selgelt, tal oli lausa pajalapp käes olnud ja ta oli tegelenud sootuks muude asjadega, kui kismaks läks. Tema ei olnud seda algatanud. Samas ei olnud ta varem mitte kunagi kedagi niimoodi purenud ega küünistanud, ta ei teadnud, et mõni ta sugulane oleks kunagi midagi sellist korda saatnud. Järelikult ei olnud neist kedagi niimoodi rünnatud ka, selline asi olnuks ennekuulmatu, Filifjonka oleks sellest kindlasti teadnud. Ja kes ta selline üldse oli siin inimeste jaoks? Ta ei jätnud ju kedagi külmaks, tema pilku kardeti, mõni teadis seletamata asjaoludel tema nimegi. Ta oli siin väike ja kõhetu, võinuks jääda suurte ja tüsedate inimeste varju, ometi oli ta tihti tähelepanu keskmes ja tihti ei olnud see tähelepanu heatahtlik. Ta kohtas hoopis hirmu ja umbusku, vaid laste nägudest paistis kohati siiras äratundmisrõõm. Mis imelik maailm see ometi on?

Äkki kongiuks avanes ja sisse vaatasid kolm politseinikku.

“Noh?” muheles üks vanem vurrudega politseinik. Kõige noorem vaatas hirmunult Filifjonkale otsa ning kogeles: “Teid palutakse välja!”

“Veame kihla, et see on tema,” naeris keskmine nooremapoolne mees, vanem vunts vastas: “Jäta see lasteaia jutt ometi!” ja lõi käega.

Filifjonka astus uhkel ilmel ja noor politseinik surus end hirmunult vastu uksepiita ja vaatas tulnukat lummatult. Keskmine politseinik küsis kavalalt: “Kas prouale meeldib sageli jaanipäeviti vangis istuda?”

“Mis sina sellest tead?!” karjatas Filifjonka võpatades nii, et keskmine naljahammas hetkega tõsines.

“Sa oled ikka lollakas,” naeris vunts, noorem arvas: “Äkki pole see kirjanik kõiki tema tükke üles tähendanud…” ja tõmbus jälle seina vastu, tundes silmis Filifjonka ärritunud pilku. Nad tunnevad teda ja naeravad ta üle. Kust ometi? Mis urrima kirjanik?

“Sinuga tegelevad need härrasmehed edasi,” ütles vunts, osutades kontori pool seisvatele ülikonnas meestele ja tehes viisaka žesti. Filifjonka astus uhkel sammul näidatud suunas. Nüüd juhatati ta viisakalt välja, talle avati suure süsimusta auto uks ning paluti pehmesse nahkistmesse istuda. Ülikonnas mehed istusid esiistmele, üks asus autot juhtima. Siin oli hubaselt jahe, ei lõhnanud õli ega plastmassi järele, iste oli väga pehme ja mugav. Filifjonka sai aru, et see ei ole lihtrahva auto, sellega sõidavad vaid tähtsad isikud. Nagu näiteks valitsejad. Või külalised teiste maade valitsustest. Või koguni külalised teistest maailmadest? Nüüd tundis Filifjonka ootamatult, et ta on külaline teisest maailmast ja temast peetakse lugu. Aga kes on need härrasmehed? Miks nad midagi ei räägi? Ja kuhu nad ta viivad?

Alissa paigutas vaatamata Ra hirmudele “Laptoni” pehmelt Pirita-Kose spordiplatsi asfaldile, esimesed uudishimulikud inimesed jooksid kohale juba siis, kui tähelaeva ramp alla laskus. Admiral Tah astus mööda asfalti, vaatas puid ja maju ning kergitas kulme. Küll ikka mõnedel veab, elavad looduslikes tingimustes ja puha.

“Kõigepealt ajate “Nemesise” ära. Siis püüab siinne politsei miskise Filifjonka kinni. Mis kurat siin toimub? Miks kurat mina sellest midagi ei tea?” nõudis admiral. “Äkki ei tea ma veel mõnd olulist asja?”

Kai astus vaikides, vesised silmad maas. Ra ja Mag jalutasid admirali järel, Ral oli pakk käes. Alissa tippis viimasena, tehes ümbritseva loodusega esmatutvust, silmad suured peas.

“Siin koputatakse ka enne,” naeris Ra, kui admiral Tõnu maja ukse järsu liigutusega lahti tõmbas ja sisse marssis.

“Ma pole kunagi midagi sellist söönud,” kiitis Tõnu ema Filifjonka kooki süües, “Äkki teeks ta midagi ka pulmalauale? Midagi meeldejäävat?”

“Alustuseks peame me ta politsei käest tagasi saama! Ja kas tal enam ongi isu siin planeedil viibida?” vastas Mari tusaselt.

“Kujutage ette, kutsuda politsei!” bravuuritses Peeter käsi laiutades. “Politsei! Tulnuka järele! No tere mõistus! Ikka täisidioodid!”

“No see ikka ei lähe nii, et tema tuleb ja kisub lõhki ja meie ei või midagi teha…” püüdis Tõnu isa seletada.

“Tra, eit ise läks talle kallale raisk!” korrutas Peeter vihaselt. Mari istus laua ääres, pea kätel.

Äkki kolises välisuks ja kostis pehmete jalgade astumist.

“Mul kah siis au siin viibida, kas tohib?” kostis vana hiidkärbi hääl.

“Või et karvanäod jälle!” rõõmustas Tõnu isa ukse poole vaadates. Külalised vallutasid elutoa. Alissa langes tugitooli, Kai heitis vaibale ning Ra ja Mag istusid diivanile. Tah seisis keset tuba, astus siis akna poole ning vaatas aeda.

“Oi, teid ma ei teagi,” ütles Tõnu isa.

“Admiral Tah, Pluuto kärbitsivilisatsiooni sõjajõudude ülemjuhataja,” tutvustas end vana kärp. “Et miks ma siin olen. Noh, Ra tähelaeva remondijärgsed lennukatsed, siis tõime selle paki ära. Mari, proovi järgi, kas istub selga. Ja muidu on mul ka üks idee selle pulmapeo korralduse suhtes.”

Kõik vaikisid, sest selline visiit oli vägagi ootamatu.

“Soovite ehk teed?” küsis Tõnu ema. Vastust ootamata läks ta kööki toimetama. Mari tõusis ning võttis arglikul ilmel sinaka paki laua pealt.

“Ristleja “Samuum” on praegu teenistusest maas. Käisime väga kaugel. Sõitsime asteroidi otsa. Pole hullu, varsti saame korda. Aga tema konverentsisaal on igasugusteks pidudeks praegu vaba,” ütles Tah.

“Nonoh, et te mõtlete siis…” alustas Tõnu isa.

“Jah, mõtlen küll seda pulmapidu,” ütles Tah.

“Kuulge see ei ole päris niisama, me mõtlesime ikka siin niimoodi vanarahva traditsioonide järgi korraldada, ikka maatares, nagu esivanemad,” püüdis Tõnu isa seletada.

“Jah, mul oli vahepeal mahti ka teie pulmatraditsioonidest lugeda. Samas on Mari nagu pooleldi kosmoseasukas, ilmselt pole teist keegi peale tema kosmoses käinudki. Ma arvan, et üks ei sega teist, neid traditsioone ja kosmost saaks ehk kuidagi ühendada. Või on teil kõik plaanid paigas?

“Ega päris kõik ei ole jah, paljud on lakas magamiseks liiga vanad, arvasime siin kokku, et rahvast saab nii palju, et rehe alla ei mahuta hästi äragi. Otsisime automehi, kes toidud kohale veaksid, sest kohapeal me toite ära teha ei suuda. Ei ole see jah nii lihtne.”

Ema tuli teetasside ja suhkrutoosiga, admiral võttis laua taga istet.

“Ja meil on see kõik olemas. Kaubalaevad, veorobotid, konteinerid, milles hoida toitu sellisel temperatuuril mis vaja, lisaks vaba kosmoseristleja, mis normaaloludes majutab, toidab ja magatab üle tuhande meeskonnaliikme. Kas hakkame plaane paika panema?” arutles Tah.

“Ei tea, kas nii nüüd kohe,” kahtles Tõnu isa.

“Eks see tuli teile vist ootamatult jah, aga varsti on päev käes ja vaja pidutseda. Millaski peab selle organiseerimisega pihta hakkama. Aega ju praegu on, et mõelda,” arutles admiral laearmatuuri imetledes.

“Kohe tuli see mõnus korsett meelde!” kilkas Mari elutuppa rutates. Tal oli üll hele sätendavsinine kleit, mille ülaosa taljet saledamaks ja rinda uhkemaks vormis, alumine, seelikuosa, oli lai ja puhevil, nagu printsessidel muinasjuturaamatus.

“Kust ta sul meelde tuli?” imestas Tah.

“Tal oli ennist samasugune kleit, aga see jäi laiaks ja lühikeseks ja vajus igatpidi kotti, ei istunud enam üldse,” selgitas Ra.

“Ah nii, et siis Mari võttis nagu maha? See on küll meie tsivilisatsioonis pretsedent. Maalt pärit eluvorm võtab kaalus maha,” muheles Tah. Teisedki kärbid naersid.

“Kas Lumivalgekese kleidil midagi tumepunast ei olnd?” küsis Peeter. “Käised? Ja mingi vesti moodi asi?”

“Maril oli mingi muinasjutukogumik, seal oli Lumivalgeke sellise sinise kleidiga,” ütles Tõnu mõrsja ilu imetledes.

“Laiali hoiab. See on ainus erinevus,” ütles Mari puhevil seelikuosa patsutades.

“Kas sellise lõikega riietel ei peagi mitte seelik puhevil olema? Vabalt langevana näeks see kuidagi närb välja, sul ei ole enam neid priskeid reisi, mis seda vormi vanasti hoidsid,” seletas Mag, Mari turtsatas.

“Ei noh, see on ikka väga uhke kleit! Vaata, et sa seda hoiad…” kiitis Tõnu isa, Ra seletas: “Selle hoidmise pärast ei ole vaja suurt muretseda, see ei ole riidest, vaid teemandiitnanokiududest, see ei kulu, ei idane ega mädane. Ei põle ka. Sellest korsetiosast näiteks püstolikuul läbi ei lähe. Ja on veel üks asi, miks see seelik puhevil on. Mari, proovi, kas saad käe ülevaltpoolt korsetiosa ja seeliku vahele.”

Mari käsi libises kergesti seeliku vahele.

“Seal on taskud, sinna saad sa panna relva ja kommunikaatori nii, et need ei sega jooksmist ja nad ei punnita niimoodi koledalt välja, nagu sul selle punase kleidi taskutes,” jutustas Ra edasi.

“Ega see nüüd siis igapäevakleit ole?” imestas Tõnu ema.

“Meie arvestasime ta küll igapäevastes tingimustes vastu pidama ja mugavaks ka,” vastas Ra.

Mari painutas, sirutas ja väänas end, istus lõpuks Ra ja Magi vahele, kus oli kaunis kitsas. Kleit oli uskumatult mugav ja paindlik, vaatamata kohmakale ja ruumikale vormile. Ei matnud Rad ja Magi enda alla, Maril oli vaja vaid puhvis puusad koomale suruda ja istuda. Ta oligi taas Lumivalgeke. Ja mitte paks Lumivalgeke, erinevalt matsakatest reitest võimaldas kohev kleit ka kitsastesse toolidesse istuda.

“Aga mis te arvaksite siis tähelaevadest? Mul on jäänud mulje, et abielude registreerimine käib siin kuskil selle linna südames. Aga teie maatare on mitukümmend kilomeetrit kagus. Kuidas te inimesi vedada kavatsete?”

“Ma siin uurisin endisest töökohast, kas saab bussi tellida, aga neil on see vist kuskile jaanipäevale välja üüritud,” rääkis Tõnu isa.

“Aga mul on tunne, et ka meie oleme peole kutsutud. Ja millega tuleme meie? Otse loomulikult tähelaevaga. Ja tähelaevas on ruumi. Rohkem kui mingises bussis,” vastas Tah.

Helises uksekell. Tõnu ema ruttas avama, imestades: “Tea, kas vanad said tõesti nii kiiresti traumapunktist tagasi?”

“Hoopis sina!” kostis esikust ema imestus. Õuest kostis madalat mürinat ning heki taga tänaval välkus korraks midagi musta ja läikivat.

“Argo siseministeeriumist,” kostis Filifjonka terav hääl. “Käskis need dokumendid Mari Kasele üle anda.”

Filifjonkal olid sussid jalas ja põll ees, täpselt nii nagu siis, kui politsei tal käed selja taha väänas ja ära viis. Ta astus uhkel sammul elutuppa ja pani paki pabereid lauale. Nende peal troonis siniste kõvade kaantega raamatuke, Eesti vapp kullaga esikaanele pressitud. Tah jälgis olendit pikalt ning nentis: “Kodukatiga siin küll mingit seost ei ole! Ja mina hakkasin juba mõtlema, et ongi kodukatt ja kuskil läheduses leidub veel gelasi!”

“Kodukatt, libarebane, lõurebane, rebasnaine,” ohkas Filifjonka laua taha istudes. “Kas te lihtsalt “filifjonka” ei suuda kohe kuidagi öelda?”

“Vaata sa oled siin maailmas esimene omasugune ja kui inimene või kärp sind esimest korda näeb, siis hakkab ta endale tuntud ja väliselt sarnaste loomade järgi uusi nimesid tuletama,” püüdis admiral seletada.

“Aga mulle tundub, et ega te ikka ei näe esimest korda!” vastas Filifjonka teravalt. “Kuidas siis muidu mõni politseinik teab, mis minuga teatud jaanipäeval juhtus. Ja kust mõni laps peaks Muumitrolli teadma, kui mina või Muumitroll pärineme sellisest maailmast, kus väidetavalt enne Rad pole teist keegi mitte kunagi käinud?”

“Äkki ikka on käinud? Aga mitte tähelaevaga?” sosistas Kai.

“Äkki võtad tassikese teed?” pakkus Tõnu ema tassi otsides. “Su koogi sõime me kahjuks ära, me ei teadnud, millal sa tagasi tuled.”

“Ja kas rikkusin su toiduained ära, nagu üks peenelt kasvatatud mõisadaam siin enne väitis?” küsis Filifjonka ärritunult.

Tah jälgis Filifjonkat ja sosistas Rale: “Ta tundub üsna agressiivse olekuga.”

“Tavaliselt ei ole ta selline, ma kardan, et kogu see politseijama on ta üles ärritanud,” vastas Ra. Tah kogus end ning küsis: “Kas proua ei selgitaks, miks ta nii närviline on? Äkki saame aidata?”

“Kas sa kujutad ette? Ta tuli mulle köögis kallale, kui ma süüa tegin! Ise veel mõisateenijate järeltulija! Ja ta mees kutsus veel politsei kohale, kes minu, kui pureja, vangi viis,” jutustas Filifjonka teraval häälel.

“Noh see siis pidi ikka üks närvesööv segadus olema,” naeris admiral kaastundlikult.

“See kook sai päris ruttu otsa, nii hea oli,” ütles ema süüdlaslikult.

“Aga see oli nii hea, kurat… Tee pulmaks ka mõni samasugune,” palus Peeter ette astudes. Filifjonka vaatas noormeest ähvardaval ilmel. Tahile tundus Filifjonka naljakas ja põnev, praegu paistis talle, et olend võib tõesti punkarit rünnata, ta otsustas situatsiooni häirida sõnadega: “Kui prouale sobib?”

Filifjonka vaatas admirali ja leebus märgatavalt. Ta oli esimesest pilgust tundnud, et see Piisamroti näoga hiidkärp on väga tähtis.

“Kui ma aega, toiduaineid ja kööki saan,” ohkas Filifjonka. “Ja kui mulle jälle kallale ei tulda.”

“Kas on selline oht? Siseministeerium lubas ju asja kontrolli all hoida, seda maja siin silmas pidada. Noh, et mitte ei jälgi teid, küll aga igasugu ajakirjanikke ja teisi ligitikkujaid,” rääkis Tah. “Kas peab teile miski turvagarnisoni veel siia paigutama või?”

“Ei, seda pole ehk vaja,” arvas Mari end sirutades, “see kisma oli ikka ütlemata jabur ja lollakas juhus, ei tea, mis vanadaamile sisse läks, et ta Fifile kallale läks…”

Taas kord kolksus välisuks. Peeter turtsatas: “Nüüd on moor ja toi tagasi, hakkab jälle disko pihta, peaks Fifi kuhugi mujale majutama, kuni need siin on…”

“Sina nii minu vanemate kohta ei ütle!” põrutas Tõnu isa.

“Aga kui nad lollid on?” vastas Peeter ülbelt.

Tuppa saabus hoopis Kristo, kes admirali nähes kulmu kortsutas ja kohmetus. Ra ja Mag tulid talle ikka meelde ja ta ütles “Tere! Keda siin jälle näeb. Noh, mis te teete? Kuidas Fifi end tunneb? Jälle tujust ära?”

Ta silitas Filifjonka juukseid ja kuulas Peetri mahlakat jutustust viimaste tundide sündmustest. Peeter oma bravuurse ja kiire lobisemisega teisi eriti rääkida ei lasknud. Filifjonka vangutas ärritunud ilmel pead, Tah vaatas teraselt ja muigvel suuga Peetrit, vahetas Ra ja Magiga pilke, Ra ja Mag muigasid ka. Ema istus nurgas ja vaatas maha, isa püüdis sõna sekka öelda, aga Peeter lobises ta üle.

“Siis on ju jama, me peaks Fifi tõesti mujale majutama,” arvas Kristo käsi vaheliti rinnale pannes.

“Aga kuhu?” küsis Peeter.

“Mul õde ju välisreisil, tema voodi ja tuba on vaba. Peaks oma mutiga rääkima… no ei usu, et ta keelaks, Fifi on ju kasvatatud daam, ta ei riku midagi ära,” rääkis Kristo. “Või mis teie arvate? Mis Fifi arvab?”

Mari mõtles pikalt ning nõustus: “Äkki tõesti oleks parem?”

“Muidugi on ja mida varem, seda parem, iga hetk on need fossiilid traumapunktist tagasi, siis läheb siin jälle üks kisa ja disko lahti,” vastas Peeter. Filifjonka oli nõus minema nendega ükskõik kuhu, peaasi, et sellest mõisadaamist kaugemale. Milline imelik maailm: tema, Filifjonka, hästikasvatatud daam, peab paremaks lahkuda ja eelistada mõisateenrite järeltulija seltskonnale mingi ropu suuga punkari ja röövli moodi mehemüraka seltskonda!

“Ega te kaugel ela?” küsis admiral, kelle esmane mure oli tulnukate julgeolek.

“Ei, üle Puhkekodu tänava kaks maja edasi;” vastas Kristo.

“Aga lähme siis, muidu tõesti jõuavad kõbid enne siia,” muretses Peeter.

“Kardad neid või?” küsis Kristo.

“Tüdind olen sellest diskost,” vastas Peeter. Filifjonka tõusis ja võttis põlle eest.

Admiral astus keset tuba, laotas käed seljale ning ütles: “Ega praegu me vist mingeid plaane paika ei jõua ega oska sobitada. Aga Mari las peab sidet, tema teab, kuidas meie poolel asjad käivad. Mina panen sellele üritusele igatahes õla alla, mõned tähelaevad ja robotid saan teile kindlasti lubada. Aga praegu jätkame tööd, lähme “Laptonit” kosmosesse seadistama ja katsetama.”

Alissa, Ra ja Mag tõusid ning astusid ukse poole, Filifjonka pani kingad jalga. Mis teda nüüd ootab? Ilmselt mitte midagi uut, veel mõned inimesed, kes tema pilgust kohkuvad, kõrgete lagedega maja. Ja täitsa viisakas meesterahvas, mis siis, et ta nii suur ja hirmuäratav välja näeb. Ta oskab vähemalt käituda.

“Aga Fifi mängis suupilli. Prooviks seda stuudios?” küsis Peeter ettepoole astudes ja teekaaslaste nägusid vaadates. Filifjonka vaatas äraolevalt taevasse, Kristo vastas: “See on tõesti väärt mõte.”

Filifjonka sättis saapad kenasti Kristo esikusse ritta, kohendas juukseid ning lasi ennast trepist üles, hämarasse ruumi juhatada.

“See on siis see stuudio?” imestas ta sõrmega üle süntesaatori ääre vedades. “Et siin peaksid laulud plaadiks saama?”

“Põhimõtteliselt jah,” vastas Kristo arvutit tööle pannes.

Peeter ronis trummide taha ja kirus: “Ei noh Kere on Kere, ikka ja jälle paneb taldrikud valesti.”

Kostis veel natuke kilinat ja kruvimist ja siis võdistas Filifjonka kleiti lühike trummisoolo. Filifjonka oli sunnitud jälle üllatuma – see tahumatu punkar oskas korralikult rütmi pidada ja tegi päris keerulisi liigutusi nende trummide taga. Kristo oli maki valmis seadnud ning palus: “Prooviks nüüd suupilli lindistada?”

Filifjonka vaatas keerulist aparatuuri, sosistas: “Ja sa valdad seda kõike?” ning võttis lummatud ilmel suupilli. Kristo seadis mikrofoni ning pani aparaadid salvestama. Paar minutit kestis täielik vaikus ja ainult suupilli heli. Kristo keris tagasi, salvestas loosse mõned kitarriimprovisatsioonid ning mängis siis Filifjonkale ette.

“Tõesti…” imestas Filifjonka. “Kitarr ei ole nagu päris hääles…”

“Jah, ta on kaua seisnud,” vastas Kristo virbleid keerates.

“Kust sa seda oskad, kas oled õppind?” küsis Peeter.

“Ei, ma üksi harjutan,” vastas Filifjonka suupilli mikseripuldi nurgale pannes.

“Kas sa laulda ka oskad?” küsis Kristo.

“Noh… Enam-vähem,” ütles Filifjonka kohmetunult ja lasi heledal häälel mõned omakeelsed fraasid.

“Kere, aga sinna passiks ju see rütm… Tead, sealt Mari Boine plaadilt too neljas lugu. Prooviks ära teha?” ütles Peeter õhinal trummide taha istudes.

“Kuule jah, laula korra ette, rütm oli suht lihtne,” vastas Kristo mikseripuldi nuppe seades. Filifjonka pidi laulma ikka mitu korda, kuni lisaks trummidele lõpuks ka Kristo kitarr enamvähem joonele sai. Tunni pärast oli esimene Muumimaa laul juba lindis. Ning Filifjonka, Peeter ja Kristo vaidlesid, proovisid, joonistasid noote, viskasid neid minema, improviseerisid. See oli nende kõigi jaoks sedavõrd huvitav, et nad ei saanud arugi, kui hilisõhtu juba käes oli. Kisma Tõnu vanaemaga oli selleks korraks Filifjonkal meelest läinud.

14 Valguse lastele avab väravad…

Atmosfääri naasev “Lapton” värises ja rappus, Alissa oli peaaegu paanikas, hoides meeleheitlikult tähelaeva kursijoonel. Ra vaatas üle esiklaasi veiklevaid hõõguvaid jutte ja hoidis seinast ja istmeseljatoest kinni, Tah seisis, käed seljal, komandopuldi ees ning vaatas ükskõikselt aknast välja.

“Stabilisaatorid on küll hästi timmis, mitte iga laevaga ei saa atmosfääri tulles niimoodi püsti seista, ilma et kuskilt kinni hoidma peaks,” kiitis admiral. “Mis tihendirõhud teevad?”

“Kadu ei ole,” vastas Mag arvutiekraanil näite uurides ja kerides.

“Lennuk on tõesti hea, aga nagu ma aru saan, on ta taas komandoalus ja ma pean katsete tarvis omale uut masinat otsima hakkama,” kurtis Ra.

“Aga kes siis sellega lendama hakkab?” laiutas admiral käsi. “Me ei hakka ju ometi iga päev sõda pidama, et oleks komandolaeva tarvis!”

Ra ohkas sügavalt ja vaatas atmosfääri klaasi taga, mis vastavalt “Laptoni” laskumisele heledamaks ja sinisemaks värvus. Kai ohkas kah ning suunas pilgu maha.

“Ja mis sa nüüd edasi teha kavatsed? Põrutad jälle sinna Muumiorgu või?” küsis Tah kavalal ilmel.

“Esialgu tuleb vist üks Maa pulm üle elada. Mul ei olegi täpsemaid plaane veel tehtud,” vastas Ra teisele pilooditoolile istudes. “Kangesti huvitab, millega Lea tegeleb, tahaks temaga kohe rääkida. Aga mis sa ise teha kavatsed?”

Admiral vaatas tähtede poole, mõtles natuke ja lausus: “Peab vist varsti erru minema, vanaks ja töntsiks hakkan jääma. Praegu on veel selline naljakas olukord ka: mina kamandan laevastiku vanimat ristlejat, Lan aga kamandab uusimat ja suurimat emalaeva. Tema on lihtsalt emalaeva kapten, mina aga terve laevastiku admiral. Kas pole naljakas? Admiral istub laevastiku kõige iganenumas laevas.”

“Praegu istud aga komandolaevas, nii et kõik on korras. Vaja vaid “Samumile” kapten leida,” arutles Ra, vaadates kolletavat kõrbepinda kuskil kaugel tähelaeva ees. “Erru minna? Keda siis admiraliks ülendada? Ega ometi Lani?”

“Miks ka mitte?”

“Minu meelest ei ole ta oma ülesannete kõrgusel,” lausus Mag pead pöörates.

“Lugesin põhjalikult Argeeli missiooni raporteid. Jah, ta tegi ka hulljulgeid trikke, nagu see emalaevaga üle selja atmosfääri pikeerimine, aga ta ei löönud kordagi verest välja, iga liigutus oli tal kainelt läbi mõeldud ja kindla peale tehtud, uisapäisa ta midagi ei teinud. Üldiselt sai ta selle rünnaku all suurepäraselt hakkama, tahes tahtmata jääb ta ajalukku kui Ge ikke likvideerija. Või mis te arvate? Usaldaksite teda admiralina, kui laevastik rünnaku alla sattub?” küsis Tah.

“Noojah,” venitas Ra vurre siludes, “kui läheb sõjaks, siis on ta tõesti pingul ja valmis ja põrutab kohe, kui võimalust näeb, ega ta jäta jah vaenlasele hingetõmbehetki, aga…”

“Lan on kiskja,” lausus Kai. “Hirmus kiskja.”

“Peabki olema, kui oled sellise koha peal. Seal pole aega hirmu ja viha tunda, sa pead teadma, kui tugevad on su kihvad, sa pead jooksvalt situatsiooni hindama, mõtlema ette, kainelt ja kiiresti ja hammustama iga hetk, kui võimalus on ja haarata ning hoida initsiatiivi,” jutustas Tah pilku madalamale lastes. Kesk kõrbeliiva aimus juba emalaev “Orkaan.” Sealgi oli kiiresti edenetud, kaugele paistsid uued valendavad kattepaneelid, mis ei olnud “Monstrumi” plahvatust tunda saanud. Väliselt oli emalaev juba terve. “Laptonist” möödusid veel kaks lahingulennukit – need olid Mai ja Chen.

“Laptoni” rattad puutusid liivatolmust põrandat emalaeva lastiruumis, reisijatele lõi luugi vahelt näkku kuum ja kuiv kõrbeõhk. Xide püstmootorid keerutasid tolmu ja levitasid kõrvukriipivat vilinat, kõik lähedalviibijad igatsesid hetke, mil Mai ja Chen kindlalt teemandiitpõrandale laskuvad ja viimaks ometi lahingulennukite mootorid vakka sunnivad. Viimaks see ka juhtus.

“Kodu. Hubane kodu,” ironiseeris Mai tülpinud ilmel lennuprille eest võttes ja Xi kabiinist maha hüpates. Chen sirutas end oma lahingulennuki kõrval ja kutsus: “Läheks teeks kerged praed?”

Mai loivas Cheni poole, ta pilk jäi pidama “Laptoni” poolt läheneval seltskonnal.

“Noh, trulla, millest selline tülpinud nägu,“ küsis Ra Maile lähemale jõudes.

“Proovi ise neid koordinaate lugeda ja mingeid Lea kirikuid pildistada,” kaebas matsakas emakärp.

“Mind huvitavad need küll väga,” lausus Ra. “Sa võid kettad mulle anda, ma lähen viin need ise Leale ära… Kurat küll!” Ra koperdas maas vedeleva toruliitmiku otsa.

“Tohoh,” naeris admiral Ra selja taga.

“Vot seepärast ei tahagi mina, et Lan admiraliks saab!” turtsus Ra. “Siis hakkaksime igal pool… Miskite kütusetorude otsikute otsa komistama!” Ra andis torujupile jalaga, lüües selle admirali jalge ette. Tah vaatas maha ja vangutas pead.

“Näe, seal vedeleb ei tea mis ajast üks laialiaetud robot! Need kastid vedelevad seal sasipuntras nii kaua, kui ma mäletan! Ainus kord on nad asendit muutnud siis, kui “Monstrum” plahvatas! Ja meenutame veel seda remondivärki ja suhtumist teadusesse!” kirus Ra lastiruumis valitsevale korralagedusele osutades.

“Kas Lan saab admiraliks?” kortsutas Chen kulmu, käed puusas.

“Rahu, kutid, rahu!” lehvitas admiral mõlemaid käsi. “See teema ei ole praegu kuigi aktuaalne. Jah, ma maalisin Rale võimalikke tulevikustsenaariume. Eks see loogiliselt nii peaks minema… Jah, bardakk on siin küll, aga teate, me peame ükskord maha istuma ja kogu selle emalaeva majandamise luubi alla võtma. Lan üksi lihtsalt ei majanda seda 20000-lise meeskonnaga laeva ära, siin tuleb ümberkorraldusi teha. See on ju nagu linn, seda enam sama põhimõttega ei halda, nagu ristlejat hallatakse… Ohjah. “Monstrum” ka veel. Ega teil, kutid, pole kuskil selle agregaadi tehnilist dokumentatsiooni? Imelik lugu, Agno baasis ei leita seda üles ja tuleb välja, et see polegi uraani tootnud.”

Ra lasi pika vile läbi hammaste ning vastas: “Kui Agno baasis jooniseid ei ole, kus need siis veel olema peaks? Remonditsehhis? No minul pole kindlasti midagi. Aga mida me siis Argeelil tootsime?”

“Relvakütust,” vastas Tah käppi laiutades. “Eks Lan arvas, et sõda käib veel kaua, ma ei oska sellele muud seletust leida.”

“Ei noh, taga targemaks läheb, tuleb siis välja, et käisime suure armaadaga Argeelil relvakütuse järel?” imestas Ra. Tah laiutas käppi.

“Eks selle katastroofi pärast jäi siis reaktorikütus tegemata,” nentis admiral. “Aga ikkagi tahaksin ma selle masina iseärasustega lähemalt tutvust teha.“

Chen sirutas end ja vaatas lage, Ra vaatas tolmust põrandat ning silus vurre. Kuskilt teisest lastiruumi otsast kostis millegi ümberkukkumise kolin ja sõim. Tah ohkas.

Lan astus reipal sammul lastiruumi ja tuli otsejoones Mai ja Cheni lennuki vahele.

“Noh, mis uudist? Vahetus läbi või? Tallinn on siis hetkel lennukite katteta või?” noris Lan. Mai ja Cheni vahetus polnud sugugi mitte läbi.

“Ole rahulik, nende oma ministeeriumi mehed on mõistlikud kutid, saavad ka ilma meieta hakkama,” sekkus admiral.

“Aga need gelased seal Tallinnas?” küsis Lan. Temagi teadis juba väidetavast kodukati rünnakust kohalikule inimesele.

“Ei mingeid gelasi, see oli rumal nali,” muheles admiral. “Lihtsalt Filifjonka hammustas Mari peika vanaema. Kõik. Ei mingeid gelasi ega kodukatte.”

“Jälle te oma filifjonkadega,” lõi Lan käega ning asus Mai lennuki sisemust uurima.

“Kas sa kujutaksid ette kodukatti, kes on piitspeenike, selline 30-kilone?” naeris Tah. “Kas sa kujutad ette kodukatti, kes kedagi hammustaks?”

Chen naeris kõlavalt ja teatas: “Kodukatt on priske, nuumatuna pikalt üle 100 kilo!”

Lan ei lasknud ennast häirida, ta küsis Mailt: “Kas sa vahest oma lennukit koristad ka või?”

“Oh, see männiokas, küllap ta mul küünise otsa kuskilt jäi,” vabandas Mai põrandal okast nähes, ta võttis selle ning heitis hooletult üle õla, katkisele toruotsikule üsna lähedale, liivatolmusele põrandale.

“Aga sellised lapid oleks ilus peale pruukimist ära koristada,” ütles Lan tagaistme juurest verist taskurätti võttes.

“Ah see… Filifjonka jäi auto alla, Tõnu vist tupsutas sellega siin ta verist nina,” kogeles Mai. Admiral Tah astus lennukile lähemale, Lan vakatas ja vaatas korraks admiralile silma.

“Või et Filifjonka! Teie ka siis nüüd muinasjutus sees?” küsis Lan ärritunult. Tah ei vastanud, vaatas vaid kavalalt Lanile otsa ning vangutas pead.

“Teeme nüüd nii, et Ra ja Mag lähevad laborisse Lea juurde, võtavad selle Mai ketta ja lapi ühes, las Lea uurib, mis looma DNA siin veres on. Chen ja Mai lõõgastuvad väheke ja siis – tagasi patrulli. Lan aga,” rääkis admiral leebelt. Ja röögatas siis: “Organiseerib selle lagamendi koristamise siin!” ning ta lõi toruotsikut nii, et see kolinal üle põranda veeres ning katkise roboti roomiku vahel peatus.

“Kui me tuulutame, siis pole mõtet koristada, niikuinii kannab tuul selle asemele uue,” vastas Lan rahu säilitades.

“Kõva tuul küll, mis katkiseid roboteid siiamaile kannab,” urises Tah.

“Liivast ma rääkisin,” vastas Lan.

Biolabor oli veel rohkem segamini kui Ra ja Mag mäletasid. See tähendas seda, et siin ei olnud aega kellelgi asju ära panna ja korrapäraselt rivistada, siin pidi käima tihe ja põnev töö. Paar võõrast assistenti istusid arvutite taga, Ra otsis aparaatide ja laudade vahel teed, kustkaudu pääseda keskarvuti juurde, kust võis leida Lead. Biolabor küll, ent mitte kuskil ei paistnud praegu elundeid purkides ega ampullipatareisid proovide ja kudedega. Keeruline ajutine elektroonikakomponentide kompositsioon, väiksemad arvutid ja seadmed olid lahkamislaudadel, Lea kõige suurema ekraani ees.

“Noh, Lea, kus su kohviaparaat nüüd on? Kas sellele polegi ruumi?” küsis Ra, kui märkas nõtket läikivmusta kogu.

“Oi, tere jah,” kostis hele hääl. “See on jah ümber tõstetud… Ausalt öelda pole mahti olnud kohvi teha.”

“Mis möll sul siis siin käib niimoodi, et ei saa kohvi ka teha?” küsis Ra Mai käest saadud ketast töölauale pannes.

“Su soovitusest energianivoosid muuta oli kasu, pilt muutus hoopis teiseks, peilisin viimaks välja suurused, mille põhjal õnnestus allikate suundi ja tugevusi määrata, nüüd, kui tehistšakraid veel teistele laevadele panime, hakkasin asukohti kah välja peilima. Nüüd kaardistamegi energiasambaid. Õieti, mis neid kaardistada, neid on siin Maa peal sadu tuhandeid. Aga tahaks veel mõne sellise sähvatuse registreerida, õudselt huvitab, mis seal X54 koordinaadil toimus. Energiasammaste muutust ja hälbimist tahaks ka veel näha,” jutustas Lea ketast masinasse pannes.

“Kas nad hälbivad siis?” imestas Ra.

“Ei, stabiilsed on. Tugevus ka ei muutu,” vastas Lea näite kerides ja väärtusi uurides. Mag oli juba kohvimasina üles leidnud ja toimetas kannu ja veega.

“Mis sa uurid praegu… Aga programmeeri mõni arvuti jälgima ja teada andma, kui mõni jälgitav energiasammas hälbib,” pakkus Ra.

“Ammuilma programmeeritud,” vastas Lea. “Aga ma kahtlen selles, kas süsteem töötab päris korrektselt. Või me veel ei tea paljut sellest asjast.”

“Miks ta ei peaks töötama, kui ta juba tabab neid signaale ja sähvatusi?”

“No registreeris kohe selle põhisähvatuse järel veel ühe võimsa sähvatuse, mille asendit ruumis ei ole ma veel tuvastada suutnud. Algul mõtlesin, et on nagu kaja või peegeldus, aga ei, parameetrid olid teised. Siis ühes kohas näiteks üks nõrk energiasammas justkui muudaks asendit, vahepeal ta on olemas ja vahepeal ei ole teda…” seletas Lea Mai ülestähendatud infos tuulates.

“Oot-oot. See oli justkui Eestis, mul tuleb meelde see Mai jutt,” kortsutas Ra kulmu, vaadates Lea arvutiekraani. Sinna ilmus aerofoto jõekäärust, ümbritsevast metsast, kitsast liivarannast ja kivist keset jõge. Lea osutas pisikesele kivile päris kaldaääres ning ütles: ““Orkaani” täppisradari järgi see koht. Seal see mitmesajakordne sähvatus sündiski. X54.”

“See on siis see lahendus, mis on ”Orkaani” radariga ühitatud,” pomises Ra end mugavamalt istuma seades.

“Jah, see annab anomaaliate koordinaadid nüüd välja.”

“Mida see võrgustik sul üldse endast kujutab?” kortsutas Ra kulmu.

“Noh… Üks tšakraahel on siin, teine Kuu orbiidil “Taifuuni” peal, kolmas “Prootoni” peal Marsi orbiidil. Ja nad töötavad sünkroonis, signaal tuleb neilt tagasi juba raadio teel ja sealt pärit andmeid ma siis töötlen,” seletas Mai järgmist pilti avades.

“Kas “Prooton” on ka juba töökorras?” imestas Ra.

“Ei ole veel, seavad süsteeme üles alles, töökorras see veel ei ole,” vastas Mag kohvitassidega tulles.

“Tah rääkis edasi, et signaal levib momentaalselt. Ja ta ka ei nõrgene, olgu allikas ja vastuvõtja teineteisest kui tahes kaugel? Aga suunda nad siis tajuvad? Või kuidas sa neid koordinaate peilid?” uuris Ra.

“Tajuvad küll suunda, nii imelik, kui see ka pole. Päris täpselt sealjuures. Ja näed, siin oli see nõrk energiasammas, mis hälbis ja kadus ja tekkis taas.”

Ra ja Lea ees ekraanil olid majakatused ja tänavad. Ra uuris ja pühkis vurre ning lausus: “Kurat, see on ju Filifjonka! Seal on Tõnu maja ju! Näita seda jõge veel korra, mul on kahtlane tunne, et see oli ujumiskoht Tõnu vanavanemate juures maal.”

“Mis filifjonka?” imestas Lea ekraani uuriva Ra eest kõrvale tõmbudes. Ra vastas: “Kai ja Mari tõid ta “Nemesisega” ära, väidetavalt kutsusid pulma. Seesama Filifjonka, keda ma ise nägin, kui ajamasinat katsetasin. Aga ära sellest palju räägi, muidu võib juhtuda, et hakkad teda siin lahkama. Seda ei tohi kindlasti lasta sündida. Sa ei tahaks saada Tove Janssoni muinasjutuolendi mõrvariks, ma arvan.”

Lea surus käsi rinnale ja vaikis tükk aega, silmad suured peas.

“Mis asi ta siis selline on?” sai ta lõpuks sõna suust.

“Selline veidi kodukati moodi, noh täpselt selline, nagu Jansson kujutas. Aga kaua sa talle silma ei suuda vaadata, seal põleb miski… Kuidas ma ütlengi… No ta ei ole tavaline humanoid, ta on midagi seletamatut. Ei, muidu niisama on ta tore ja viisakas daam,” jutustas Ra pingsalt mõeldes. “Tegelikult, kui hõivatud sul arvuti on? Kui ressurssi jagub, saad kohe vaadata, milline ta on.”

Ra võttis lennurihma taskust verise taskuräti ja seletas: “Filifjonka jooksis esmalt ähmis peaga auto alla. Õnneks midagi hullu ei olnud, kukkus vaid nina veriseks, Mari ja Tõnu pühkisid sellega ta koonu ja see rätt jõudis Mai lennuki tagaistme all siia, kus Lan selle leidis. Tegelikult admiral palus sul selgeks teha, mis looma veri see on.”

“Kui põnev,” õhkas Lea verist kaltsukest nuusutades ja ettevaatlikult arvuti juurde lauale pannes. “Selleks ehk jagub meil ressurssi.” Siis hüppas ta toolilt maha ning läks sensorit üles seadma. Ra ja Mag võtsid kohvikruusid ja jälgisid pingsalt, kuidas Lea kaltsust proovi võttis ja seda prepareeris. Peatselt oli proov sensori all, Lea võttis kohvitassi käppade vahele ning kiitis: “Näe, leidis DNA üles. Nüüd hakkas koodi lugema.”

Kärbid istusid arvuti vastas laborivoodi äärel reas ja limpsisid kuuma jooki. Ra vaatas ekraanil jooksvat numbririda ning küsis viimaks kulmu kortsutades.: “Kui suur üks geen üldse olla saab? Kas ta mitte liiga kaua seda ei loe?”

“Ma nüüd ei oska öelda, erinevad pikkused on, primitiivematel ja keerulisematel organismidel ise moodi,” vastas Lea.

Nad istusid veel natuke aega, viimaks ütles Lea: “No kui keeruline ta ikka olla saab, nii pikalt ta nüüd ka lugeda ei tohiks.”

“Midagi muutus,” ütles Mag.

“Oot, nii see nüüd küll ei tohiks käia,” ütles Lea, märgates ekraanil korratuid numbrijadasid, ta libistas end maha ning läks arvuti juurde. Ta klõbistas ja klikkis, ühendas sensori lahti, vajutas nuppe. Arvuti ei reageerinud millelegi, ekraanil jooksid vaid korratud numbrijadad.

“Mis nüüd juhtus?” imestas Mag. Lea ei vastanud, vaid proovis veel klahvikombinatsioone ja tagavaranuppe, aga miski ei reageerinud. Arvuti ei allunud enam kontrollile.

Lan istus kaptenisillas ja toksis klahve ja kirus. Lõpuks kutsus ta: “Tan, tule siia, ma ei saa arvutiga enam hakkama.”

“Kuidas ei saa?” imestas paks prillidega kärp eemalt töölaua tagant.

“No näed, saatsin seda “Prootoni” tulejuhtimisprogrammi, tema ikka saadab ja saadab ja ei lase midagi teha,” urises Lan.

“Sa jäta see tulejuhtimise jama praegu kõrvale ja aja “Monstrumi” andmed mulle välja!” nõudis admiral Tah puhkenurga tugitoolist.

“Oled sa kindel, et sa sellest aru saad?” küsis Lan. “See oli kaunis uus ja keeruline agregaat.”

“No ma teen eri ülesandega tuumaseadmetel vahet küll, et teada saada, mida ja kuidas “Monstrum” tootis,” põristas Tah.

“Ja kui meil andmed puuduvad…” lausus Lan.

“Mille alusel te siis “Monstrumit” hooldasite, kui pole andmeid? Või ei hooldanudki? Ja ta plahvatas selle pärast?” küsis admiral tigedamaks muutudes.

“Arvuti on koos,” vahetas Lan teemat. “Nüüd ei lase saatmist katkestada ka mitte.”

“Kuidas ei lase katkestada?” imestas Tan võileiba käest pannes ja Lani kõrvale peaterminali juurde astudes.

“No ei lase… No mis see nüüd veel olema peaks?” imestas kapten, kui menüüd ja kirjad ekraanilt kadusid ja numbrijadad asemele tulid.

“Seda mina ei tunne, kahtlane lugu,” ütles Tan terminalil klikkides ja toksides. “Ongi kokku jooksnud. Kuidas see võimalik on?”

“Nagu näed, on võimalik,” vastas Lan kuivalt. Admiral sirutas end tugitoolis ja urises pahuralt.

“Aga avariiserver? Ta peaks ju rikke korral juhtimise üle võtma, rikke lokaliseerima ja siis peaarvuti uuesti käima laskma, mäletad, me proovisime igasugu katkestusi ja küberrünnakuid, alati rabeles arvutivõrk omal jõul välja,” kurtis Tan. Lan kontrollis peajuhtimispulti ning avastas: “Isegi mootoreid pole ta arvutijuhtimise alt lahti ühendanud… Suurtükid ka kõik liinil, mis see peaks tähendama? Need on ju esimesed asjad, mis arvutihäire korral lokaalsele juhtimisele peavad minema!”

Ta võttis mikrofoni ning teatas translatsiooni: “Arvutihäire! Kõik täitevmehhanismid lahutada ja viia lokaalsele juhtimisele! Kordan: kõik täitevmehhanismid viia lokaalsele juhtimisele!”

Tan läks eemale ning avas avariiserveri puldi ja vakatas. Sellegi ekraan vilgutas vaid korrapäratuid numbreid.

“Kuidas see võimalik on? Avariiserver ka umbes? Ega ometi tagavarataastusmälu pole pihta saanud? Seda ei soovitaks vaenlasele ka.”

“Kas saad selle kontrolli alla?” küsis Lan, käed seljal.

“Paistab, et ei saa. Ilmselt tuleb arvuti vool välja lülitada,” vastas paks kärp.

“Kuidas taastusmäluga on?”

“Ei tea…” kurtis Tan.

“Looda siis, et see on korras. Kapten käseb: tee arvuti korda. Ja soovitavalt nii, et mälu taastub, vastasel korral hakkad siin ise inventuuri tegema. Arvesta, et laev on poolteist kilomeetrit pikk ja siin töötab 20000 kärpi,” ütles Lan.

Tan vajus avariiserveri puldi taha kössi.

Kai lebas “Nemesise” rambil, nina maas ja mõtles. Tagantpoolt kostsid kontsakõpsud, sealt lähenes Alissa kahe kohvikruusiga. Rebaseplika istus rambi äärele ja pakkus üht kruusi Kaile. Siin laevas oli juba neid palju, kellele see Maalt pärit kuum jook oli meeldima hakanud.

Kaugemalt kostis hääli. Keegi karjus närviliselt: “Ma ei võta vastu, kui ma arvutile ligi ei saa! Tehku kohe terminal korda!”

“Terve arvuti pidi kutu olema...”

“Lõpetage jama, tassige laev tühjaks, ma pean uue lasti järele minema!”

“Kuradile! Kuhu ma selle kirjutan?!”

“Laome samasse platvormidele ja paneme sildi juurde.”

“Lan ei luba nii teha...”

“Tehku arvuti korda!”

Kai tõstis pea ja vaatas hiilgavsilmi ringi kuni ta pilk peatus Alissa silmis.

“Miks sa vaatad niimoodi?” küsis rebaseplika.

Kai vaatas uuesti “Orkaani” lastiruumi avaruse poole, libistas pilgu üle reas seisvate tähelaevade, jälgis kätega vehkivaid ja karjuvaid hiidkärpe. Tõmbas siis ootamatult pingule, liigutas kõrvu ja sõõrmeid.

“Filifjonka on siin. Siin võib väga põnevaks minna,” lausus Kai kohvi rüübates. “Ootame vaid öö ära.”

“Kus ta on?” imestas rebaseplika kahe käega tassi hoides. “Kas sa nägid teda?”

“Ei. Ei näinud. Ei kuulnud. Aga tunnen. Ta on kõikjal.”

Alissa tõmbus kühmu ning vaatas altkulmu kaugusse. Temagi tundis seletamatut õõva, tundis, et midagi on emalaevaga valesti.

“Mis kell on!” imestas Tõnu basskitarri kaelast võttes.

“Kuulame veel selle üle, äkki nüüd on õige?” küsis Filifjonka väsinult kõrvaklappe lauale pannes.

“Õlu hakkab ka otsa saama,” nentis Peeter oma pudeli viimast veerandikku loksutades. Ta pakkus seda Filifjonkale: “Lonksu võtad?”

“See on ju läbi keedetud, vastik,” turtsus Filifjonka.

“Kas sa oled karsklane?” küsis Peeter.

“Ei… Praegu võtaks hoopis lonksu konjakit ja heidaks pikali,” unistas Filifjonka end sirutades ning oma saledat keha demonstreerides.

“Aga siis lõpetame tänaseks. Fifile on voodi valmis pandud,” teatas Kristo arvutit seisma pannes ja mikseripulti välja lülitades.

“Randmed on valusad,” kurtis Peeter käsi masseerides. “Pole ammu nii pikalt trumme tagund. Tegelt jah – head aega,” ütles ta trepist alla rutates.

“Homseni siis,” ütles Kristo.

“Homseni jah,” vastas Tõnu saapaid jalga pannes. Filifjonka juhatati Kristo õe tuppa, Kristo sättis oma voodit. Heliaparatuur jäi järgmist päeva ootama.

Maje Li kõndis oma laudaboksis ringi. Ta tegi seda kaunis tihti, sest päevad ja kuud olid sassi läinud, tal oli kadunud igasugune ettekujutus sellest, et mitu päeva, kuud või aastat tagasi ta Ge koduses rohtlas hiidkärpide gaasirünnaku ohvriks langes. Vangipõli oli vaba tasandikulooma jaoks ääretult piinav, see võis meeltele ja mõistusele liiga teha. Jalutamine oli mingigi tegevus, mis viis mõtteid lootusetust olukorrast eemale. Alati, kui meeleheide hakkas Li vaimu päris maha suruma, võttis Li end kokku, tõusis jalule ning kõndis ringi, sageli kinnisilmi ning heietas ilusamaid mälestusi. Parim aeg oli uneaeg, need olid tunnid, mil ta tundis end päriselt vabana, ta nägi paljusid ilusaid asju, käis ilusates kohtades. Kõik unes nähtu oli seni vangipõlvest parem olnud, und ei saanud ükski hiidkärp temalt ära võtta.

Li kõndis ukseni, kuulatas. Ühe hiidkärbi käpad tatsusid ukse tagant mööda. Li vastu huvi ei tuntud. Li keeras end ringi, pani silmad kinni ja astus tasakesi. Viie sammu pärast on teine sein vastas, siis tuleb uuesti ümber keerata, natuke rohkem, kui tagasi – selleks, et mitte komistada pehmesse magamisasemesse ja toidumollidesse, siis jälle ukse juures tagasi keerata… Li jaoks oli see nii tuttav, ta käis seda teed kinnisilmi ja unistas. Ta silme ees rullus lahti ääretu rohtla ja Ge sügavsinine taevas, hõimukaaslased ta kõrval jooksmas. Milki helepruun, võimas ja nõtke keha, tuulehoog tema sabas, lakakarvade puudutus üle Li koonu. Siis meenus karge lumelõhn, pikk polaaröö, esimene pimestavoranž päikesekiir silmapiiri tagant. Hõimupealiku tervitusjoig päikesele, MeYule. Siis üle kallaste tõusnud ojad, lume sulamine, kuiv, kahisev kulu käppade all… Ja õuduse algus lahingulennukite ulgumisena, plahvatused õhus, silmade kipitamine, jalgade nõrkemine ja MeYu kadumine hallikasse hämusse.

Toibumine üksteise otsas hunnikus kuskil transpordilaeva lastiruumis, kus üritati viimast korda hiidkärpe kihvade ja sõrgadega rünnata, sest muud neil ei olnud. Kärpide blasterituli tappis palju rohtlakatte, ka hõimupealik sai surma. Surm ja vereojad, teemandiidil lebavad nõtked kehad oli viimane, mida Li oma liigikaaslastest mäletas, nad lahutati kuskil baasis üksteisest ja veeti laudaboksidesse laiali. Vaid paar korda oli Li oma liigikaaslasi näinud kaugelt kuhugi transporditamas. Talle oli jäänud vaid kitsas laudaboks ja mälestused.

Mida kärbid temast tahtsid? Miks teda elus hoiti? Ta avas silmad ning nägi enda peegelpilti läbipõlenud lambi kupliklaasil. Kui rohtlakatt pidi olema kõrge kaelaga, pika laka ja sabaga hurdakoerataoline loom, siis Li nägi välja kui üks trullakas teravakoonuline poni. Ta oli eluaeg olnud ülekaaluline, vangistus oli teda veelgi priskemaks teinud. Kui kärbid neid toiduks püüdsid, siis pidanuks nad Li ju ammu tapma, sest tema edasisel nuumamisel polnud ju mõtet. Ta oli juba pekkis. Ja ega Li ei lasknud end nuumata, ta suutis oma isu kontrollida ja ennast kuidagi vormis hoida, kartes, et äkki ta ikka ei ole veel kärpide jaoks piisavalt paks ning kärbid ootavad ja kaaluvad teda, et millal on õige aeg tapale viia. Need mõtted meenutasid Lile, et tal on kõht tühi. Ta vaatas mollide rivi. Ühes oli kapsast, ühes porgandeid, kaalikaid ja veel mingeid juurikaid. Siis veel kaks isetäituvat joogimolli. Ühest sai vett, teisest miskit roosakat vedelikku. See oli väga maitsev ja samas ka väga toitev. Li teadis väga hästi, et see on seal selleks, et ta kiiresti paksuks läheks ja kärbid saaksid ta rahulolevalt tapale viia. Seda rõõmu ei tohtinud kärbid tunda nii kaua kui võimalik, Li hoidis end südilt sellest maitsvast ollusest eemal ja valis kapsamolli.

Kapsas oli jahe, värske ja vesine. Maitsev. Sellist taime Gel ei kasvanud. Paljusid taimi, mida Li siin sõi, Gel ei kasvanud. Kuskil siin pidi olema mingi teine maailm, mingi teine planeet, kust need taimed pärit olid. Sellest maailmast pidid pärinema ka need tundmatud loomad, keda Li paar korda näinud oli: suured, rasked ja tugevad koheva laka ja sabaga; ja ka need antiloobi moodi, aga kõrgemad ja tüsedamad. Ja see jässakas kahvatu inimene punases kleidis, kes ta seal segaduste ja piinamiste toas ta rihmadest vabastas. Sellesse tuppa oli teda varem korduvalt veetud, peaga mingisse aparaati topitud. See oli põrgulikku valu ja piina teinud, alati oli peale seda tal pea kohutavalt valutanud, mitu tundi ei teadnud ta hästi, kes või mis ta selline on, mida ta teeb ja miks ta üldse on. Alles mitme tunni pärast oli Maje Li tagasi tulnud, Li oli ennast taas endana tundma hakanud, taas meenusid talle ilusad mälestused Ge kodurohtlast. Ent see viimane kord oli ta tundnud lootusetust, tema pea ja mäluga ei tehtud midagi, ta seoti vaid kinni ja räägiti vaid vere laskmisest. Ent siis kärp lahkus ja ilmus see salapärane kahvatu mustajuukseline naine, kes ta kammitsaist vabastas…

Kas ta on taas siin?! Li sõi kapsalehe lõpuni ja vaatas ringi. Laudaboks oli loomulikult tühi, ainult tema, magamisase ja toidumollid ning ventileeritav auk põrandas hädade õiendamiseks. Miks Li tundis seda nõnda, kas ta hakkab lolliks minema? Ta kõndis ukse juurde ja kuulatas. Vaikus. Kõndis aeglasel sammul ruumi teise otsa ning seisatas. Ei, midagi oli siiski muutunud, miski hingas ja elas siinsamas, miski, mida varem kindlasti ei olnud. See oli elus. Mis asi? Kas see monstrum, mille sisemuses tema vangikong asus? Li pingutas meeli ja vaatas ning nuusutas. Silmad ei näinud muud, kui elutut metalli, nina tundis vaid toidu ja Li enda lõhna, kõrvad püüdsid vaid kaugeid mootorite ja hammasrataste undamisi, hiidkärpide samme ja rataste veeremisi. Siiski-siiski! Li tundis, et monstrum ta ümber ärkas ellu. See ei olnud tühipaljas rataste veeremine, hüdrosilindrite liikumine ja elektrivool, see oli elu, jumalik elu! Kuidas sai see võimalik olla?!

Li sulges silmad ning kõndis kui unes, laudaboksis edasi-tagasi ning püüdis jälle kodumaad meenutada. Ent see tal praegu ei õnnestunud. Igal pool jäid silme ette torud, juhtmed, talad, mootorid, ülekanded, servod, teemandiitplaadid. Ühtäkki ta teadis, et tema ümber on hiiglaslik kosmoselaev. Ja sellel on neli tohutut kahurit, lugematul hulgal lahingulennukeid ja tähelaevu. Ja siin elab… 20153 hiidkärpi, 873 seda antiloobi moodi suurt looma, 1432 paksu pikalakalist, 943 väiksemat antiloobi moodi looma, 126 leopardi, 394 suuremat ja triibulist leopardi, 236 mustatriibulist tüsedat, väga sarnast nende pikalakalistega… 693 rohtlakatti! Ja veel palju kummalisi olendeid. Siiski ka mõned Ge antiloobid. Li avas silmad ja vaatas ringi. Boksi uks oli lahti läinud. Või pidi ta kinni olema? Uks läks kinni. Või peab ta lahti olema? Uks avanes taas. Li avastas, et tal on meelevald ukse üle, ta sai seda liigutada oma tahte jõuga, ilma lüliteid ja lukke puutumata! Ja tal oli kõige üle meelevald! Ta astus koridori, mõeldes, kas minna kohe kahurite kaitsmete kallale, või minna kaptenisilda. Või hoopis võtta sealt maandumisšahtist tähelaev NA132 ja proovida sellega Gele põgeneda? Kust ta ometi seda kõike teadis? Kas see on uni? Li sulges silmad ja püüdis jälle läheduses olevaid teisi loomi tabada, püüdis leida tuttavaid rohtlakatte. Rohtlakatid olid olemas, kõik teised loomad ka, keda Li enne tunnetanud oli. Ent juurde oli ilmunud hulgaliselt päris võõraid eluvorme, keda Li mitte millegi seni nähtuga seostada ei osanud.

Midagi pehmet puutus vastu Li kintsu. See oli Gine, Li õde, keda Li oli viimati näinud aastate eest Gel. Oli ta vast paksuks läinud! Kui Li teadis, et tema on väga paks, siis alles nüüd ta nägi, kui paksuks võib rohtlakatt minna.

“Sa oled elus!” õhkas Li enda kaela õe oma vastu nühkides. “Mis toimub? Mis asi see on? Uni või?”

“Ei tea. Kärbid magavad praegu, lähme võtame nende kahurid üle?” arutles Gine astuma hakates.

“Mis kahurid?” mõtles Li poolvaljult. Ta teadis küll, milliseid kahureid Gine mõtles. Seletamata asjaoludel teadis ta ühtäkki kõike kärpide alusest. Ta kõndis Gine järel, vaatas ta ümmargust keha ning mõtles. Kas see on ikka uni?

“Gine, see ei ole uni. Me ei saa liigselt riskida,” ütles Li. “See on väga ootamatu olukord, me peame kogunema, juhi valima ja tegutsema.”

“Me peame selle olukorra kohe ära kasutama, võtame sealt varustussõlmest selle NA139 ja põgeneme Gele!” kutsus Gine lauda väljapääsu poole rutates.

“Ära kiirusta, sa oled segaduses!” hüüdis Li järele. Lauda kõrval oli tõesti varustussõlm, selle kõrval maandumisšaht ja šahtis transpordilaev NA139. Li teadis seda enne, kui ta šahti uksest sisse astus ning tähelaeva oma silmaga nägi. See olukord oli ikka äärmiselt kummaline. Samas ta tundis, et seda ei saa ära kasutada, nad ei pääseks selle laevaga kuigi kaugele. Mis siis, et ta teadis, kuidas reaktorit käivitada, kurssi hoida, kosmoses sihtkoht määrata ja nii edasi.

“Vara veel,” lausus Li ukse poole vaadates. Sealt tuli kolmas rohtlakatt. Ei, see ei olnud rohtlakatt. Tal oli sarnane terav koon, kollased lakk ja saba, nahkki oli sinakashall, nagu Lil. kehalt oli ta kõvasti saledam kui Li, ent ikka ümarik rohtlakati kohta. Sinakas keha oli täis valgeid lilleõisi, mis jalgade ja kaela suunas pisenesid, jalad toetusid üksikutele kapjadele, mitte kolmele sõrataolisele küünisele, nagu Lil ja Ginel, silmad olid läbitungivad ja kahvatud, suu oli teist moodi.

“Kes sina oled?” küsis Li hirmunult, tundes looma läheduses seletamatut õõvastavat pinget.

“Merisälg… Mulle ei meeldi siin, ma tahaks koju, kasvõi Muumioru randa,” kaebas olend vaiksel häälel. Gine ja Li vahtisid teineteisele jahmunult otsa. Siis püüdis nende pilku liikumine uksel. Ukselävele astus kahel jalal kõndiv sinakasvalge trullakas olend, kes keeras oma mataka koonu rohtlakattide poole, vaatas lahkete silmadega otsa ning liigutas kikkis kõrvu.

Lihunik Kton toetas haige jala maha. Jalg ei olnud päris terve, valusööst sundis vana kärpi kerra tõmbuma ja peaaegu käpuli vajuma. Tööriistakapi all õhutusšahti avas paistis liikumist, kellegi tillukesed käpad kadusid vaateväljast. Misasja? Kton toetas käpad maha ning puuris pilgu šahti pimedasse sisemusse. Seal vilgatas korra silmapaar, kõrvu kostis sosin: “Radamsa!”

Kummaline hirm halvas lihuniku, ta vajus istuli kapi vastu ja vaatas maha. Mis painaja siis see nüüd ometi on, kas tõesti on närvid sedavõrd pihta saanud? Ta libistas pilgu aegamisi üle seina kuni laelambini. Peab vist jälle hospidali minema. Samas töö tahtis tegemist: “Taifuun” tellis 34 hirverümpa, “Tsüklon” vajas kaheksat, “Orkaani” enda kesksöökla nelja hobuserümpa. Ja tema valutab siin oma jalga, samas loomad ootavad laudas, paksud kui pallid ja sööklakokad käivad närviliselt edasi-tagasi – millal ometi see liha saabub?

Kton tõusis otsustavalt püsti, vaatas maha ning ehmus. Viisteist, ei üle kahekümne… Kurat võtaks, vähemalt kolmkümmend elukat lähenesid talle mööda põrandat. Kes need veel sellised on? Nagu suured hamstrid, samas nagu hülgevurrudega, läbitunngiva pilguga… Mis asi nüüd siin toimub ometi? Peab kaptenisilda uurima ruttama. Kton hüppas valu trotsides üle olendite ning lipsas uksest koridori. Seal pidi ta peaaegu kokku põrkama vanaldase kodukatiga… Ei, selle koon oli liiga pikk ja terav, see ei olnud kodukatt.

“Kes teid siia laeva lasi, mida te siin teete?” küsis Kton rangelt.

“Mis see teie asi on! Rääkige parem, kus on minu mehe õetütar Filifjonka,” vastas küsitu.

“Pidage, laboris teda kindlasti ei ole!” käratas Kton, nähes, kuidas daam avab biolabori ukse.

“Kust sina tead? Mina arvan, küll, et ta on siin,” vastas daam uksest sisse astudes. Viimane, mida Kton nägi, oli hiiglaslik haaknõel, mis daami vesti selja pealt koos hoidis.

Kurat, kähku kaptenisilda vaja minna. Jalg tegi valu. Kton põikas kõrvale vahekoridori, mille taga oli horisontaallift, mis võis jalavaeva vähendada. Ent ta põrkas tagasi, sest vahekoridoris istusid neli teravakoonulist punastes kleitides olendit, ilmselt biolabori ukse juures kohatuga samast rassist, ent nooremad. Nende juures lebas üks veidi rohtlakati moodi hobune, hall keha täis valgeid karikakraõisi. Kton pressis silmad kinni ja raputas pead tükk aega, pöördus tagasi suurde koridori. Kui ta silmad avas, oli ta vastas sinise kiivri ja mundriga jõehobu, kes nõudis: “Miks te võõraid daame tülitate?”

Kton puhus sisinal välja, litsus silmad kinni ning suunas koonu maha.

Gi üritas asjatult häiret anda, ta selja taga tööpinkide vahel kõndis asjalikul ilmel jõehobu näoga meesterahvas, kes ütles: “Ärge punnitage, see kaadervärk ei hakka tööle.”

“Mille perse pärast peab kõik läbi arvuti käima… Kurat, nii ei jõua me kuskile. Alustame otsast peale. Kust kurat sa siia said? Ära ütle, et Kõõts tõi!” krigises Gi tüdinult. Selle asemel, et magada, jahmerdas tema siin miskite koduvanade ja kõõtsudega, samas remondiplaanid olid kõik segi, arvuti ei töötanud, kellelgi ei olnud meeles, mis järjekorras sisse tulnud lennukeid ja tähelaevu remontima pidi, mis häda millisel masinal oli.

“No Kõõts juhatas mu siia ja siit edasi ju ei saa!” lõugas jõehobu.

“Kus see kõõts on siis?”

“Ära kriiska, kas sa mõtled, et ma ise ei taha sellest jaburast kohast minema saada? Kõõts on seal eesruumis!”

Gi ruttas remonditsehhi maandumisšahti ning pidi kokku jooksma ühe sasipäise naisterahvaga, kelle tige pilk Gi seisma sundis. Naise taga paistis veel trobikond lühikesi pakse mehikesi.

“Ma leidsin ühe kohaliku!” hüüdis jõehobu Gi selja taga, Gi vaatas lühikesi mehi ning nõudis: “Ja kes need veel on!”

“Mis sa karjud! Vaata, mis sa meiega teinud oled!” hüsteeritses naisterahvas.

“Sittagi ma teile teinud ei ole!” kriiskas Gi mutrivõtit käest visates. See põrkas teemandiitpõrandalt üles ning lendas vähimagi takistuseta läbi Kõõtsu kleidi, nagu koosneks see õhust.

Lan ruttas kaptenisillast koridori, et pääseda energiakeskuse juurde, et arvutivõrgu voolu välja lülitada. Koridoris piirasid ta sisse sinises mundris kahejalgsed jõehobud. Üks punasetriibulise põllega jõehobu tatsas kaptenisillas pultide ja arvutiterminalide vahel ringi.

“Ja ongi nii, et meil on laevas öörahu, jääme peaaegu magama. Ja siis ärkame selle peale üles, et Muumimamma ja My on meile külla tulnud!” ütles admiral Tah aeglaselt, vurre siludes.

“Ma tõesti ei tea, kuidas ma siia sattusin. Mõtle kui naljakas!” vastas Muumimamma leebelt. Punases kleidis pronksikarva krunniga tüdrukutirts hüppas kolmanda peasuurtüki kaitselüliti kangi peale ja sealt admirali ette relvapuldile ning vaatas Tahile selgete, asjalike silmadega otsa.

“See peab praegu ikka niimoodi olema,” ütles Tah suurtüki kaitset uuesti välja lülitades, Muumimamma toetas admirali: “My, ära tee koerusi.”

Tah kummardas lülititele kaitseriivi peale tõmbama, märkas enda nina ees tüdrukutirtsu saapakest, turtsatas ning tõmbus tagasi. Ja võpatas. Ta nina pidanuks kindlasti saapaga kokku puutuma, aga Tah ei tundnud puudutust vaid nägi, nagu oleks saabas ta ninast läbi käinud. Admiral sirutas end, kergitas kulme, mõtles hetke ning proovis My krunni pihta nipsu lasta. Sõrm käis krunnist läbi, nagu ei oleks seda olemas. Ega tegelikult ei olnud kah.

“Kuulge, te ei ole ju üldse siit ilmast,” teatas admiral minekule seades. Kas Lan lülitas arvuti välja? Mis üldse toimumas on? Jah, nad on hallutsinatsioonid, mõtles admiral, nähes põrandal mitmesuguseid pisimutukaid, kellest ta käpad läbi käisid, nagu neid poleks olemaski. Aga kuidas ometi see tüdrukutirts selle suurtüki kaitsme teise asendisse hüppas?

Lan oli endiselt koridoris sinises mundris politseikoduvanade piiramisrõngas, nende pealik üritas Tahi teed ära tõkestada. Tah marssis edasi ega vähendanud kiirust, naeris vaid: “Noh, kumb on kõvem? Lööme koonud kokku, mis?” ja marssis politseiülemast läbi. See ei saanud aru, kuhu admiral kadus, ta keeras end ringi alles siis, kui admirali hall saba juba energiakeskuse ukse vahele kadus. Siingi oli kummalisi olevusi, Tah ütles ühele arglikule kahejalgsele koerasarnasele olendile: “Ära karda, ma tahan ka siin natuke mängida,” ning avas lülituskilpide kaitseriive ning vabastas paneelid katetest, kuni leidis ka arvutivõrkude peakaitsmed. Ta tõmbas need kõik järjest välja, ootas mõned sekundid ning lülitas taas sisse ning vaatas ringi. Võõrad olendid olid kõik kadunud, emalaev oli taas tuttav, taas tavaline tuttav maailm, mida kamandab tema, admiral Tah. Ta kõndis tagasi koridori, mille seina najal lõõtsutas politseikoduvanade piiramisrõngast vabanenud Lan.

“Eks ma öelnud, et arvuti,” ütles admiral.

“Aga kuidas ometi?” ohkas kapten Lan.

Keegi sakutas Kristo tekki. Suur mees nohises rahulolematult ning vaatas ringi. Voodi kõrval seisis roosas öösärgis Filifjonka, silmis hirm, kaenla all nusaras tekk.

“Oi, Fifi, mis juhtus?” küsis Kristo.

“Sa ei tea, kui õudset und ma nägin,” halises muumimaalane.

“Mida siis?”

“Ma olin keset kõrbe ühes suures kosmoselaevas… Vahepeal ma tundsin, nagu oleksin olnud ise see kosmoselaev, vahepeal käisin seal ringi ja nägin palju nukraid priskeid loomi väikestes kongides kinni. Nad olid kõik surema määratud… Kui õudne…” kaebas Filifjonka edasi.

“Kardad või? Tule siia,” kutsus Kristo ruumi tehes seina äärde tõmbudes.

Filifjonka kaebas: “Ma ei tea mis see oli, selline õudne sõjamasin, täis surma…” ning seadis end Kristo kõrvale, püherdas end tihkelt teki sisse.

“Ära karda, see oli vaid uni,” lohutas Kristo Filifjonkat koonu pealt silitades. Filifjonka tõmbas ninagi tekisse.

Gine vaatas küsivalt Lile otsa.

“Ma ei tea, kuhu merisälg kadus,” ütles Li hirmunult.

“Kas lendame?” küsis Gine õhinal.

“Hilja,” lausus Li. Ta oli otsekui unest ärganud. Emalaev ta ümber oli taas kalk ja metalne, igasugune elu oli kadunud, nagu ka see merisälg ja valge jõehobu moodi olevus. Ainult hiidkärbid said siin peremehed olla. Li hakkas lauda poole tagasi kõndima.

“Oled sa ka argpüks,” hädaldas Gine Lile järgnedes, “ma saaksin selle tähelaevaga kindlalt hakkama, ma tean, kuidas see käib, ma tean kõike! Näiteks selle ukse taga on valvelaud…”

“Ära siis seda kohe ava seepärast,” hoiatas Li, ent hilja. Ukse taga oli ruum ja ruumis hiidkärp pöördtoolil. Li ja Gine pistsid lauda poole jooksu. Gine oli nii paksuks läinud, et Li pidi teda järele ootama.

“Ja mis sa nüüd teed?” lõõtsutas Gine.

“Oma boksi tagasi. Ma olen kaks korda juba niimoodi eluga pääsenud,” vastas Li. “Ja looda, et sa mõnd sellist hiidkärpi ei kohta, kel tekkiks isu sul kõri läbi lõigata. Ja hoidu sellest roosakast joogist, see teeb paksuks. Kui piisavalt paks oled, lõpetad ka läbilõigatud kõriga.”

Gine süda jättis mitu õe sõnadest lööki vahele, värisevatel jalgadel astus ta oma boksi tagasi. Temalegi oli kohale jõudnud, et tähelaeva ärandamine olnuks lootusetu ettevõtmine, taas tundis ta end paksukssöödetava vangina, kes võib iga hetk tapale minna. Aga mis kummaline asi see ometi oli, mis tema ja Liga juhtunud oli?

Laborant Lea kloppis meeleheitlikult “Nemesise” põrandarampi. Viimaks laskus see alla, unine Kai küsis: “Mis uudist?”

“Ma ei tea, mis see oli… Üks vanem filifjonka moodi daam tuli laborisse, väitis ennast Filifjonka onunaine olevat või midagi sellist, otsis Filifjonkat. Kadus siis ära, nagu sina “Laptonist,“ kui Ra juttu uskuda. Ta pidi olema hallutsinatsioon,” jutustas Lea.

“Jah, nad olid hallutsinatsioonid ja kadusid siis, kui ma arvuti kaitsmed välja tõmbasin,” kostis läheneva admirali hääl. “Ma tahaks teada, mida teie teate.”

Kai vaikis, Lea jutustas töödest laboris, energiasammastest ja tšakraahelast. Ja ka sellest, et arvuti jooksis kokku siis, kui ta parasjagu Filifjonka geeni üles üritas lugeda.

“Näita seda tehistšakrat. Mis mõjud selle ümber on?” küsis Kai astuma hakates. Admiral ja laborant järgnesid talle. Labori ukse juures käis juba Gi edasi-tagasi, käpad puusas.

“Kas nägite ka?” küsis Gi.

“Jah,” vastas Lea ust avades.

“Nad olid hallutsinatsioonid. Mis neid tekitas?” nõudis remondimeister.

“Olid jah hallutsinatsioonid. Väga kummalised hallutsinatsioonid. Ma pole veel näinud, et mitu kutti oleks ühel ajal erinevaist külgedest ühte hallutsinatsiooni näinud, hallutsinatsioonid on ikka isiklikud, nii et igaüks, kes seisundis juhtub olema, näeb isesuguseid lollusi” jutustas admiral.

Kai takseeris Lea organiseeritud kaost ta töökoha ümber ning lausus: “See siis ongi su tšakraahel… Kas ta oli pidevalt võrgus?”

“Jah,” vastas Lea arvutit uurides. “See on nüüd päris kustunud.”

“Jah, terminalid jäävad pimedaks, kui arvuti korra välja lülitada. Kuni süsteem uuesti üles laetakse,” vastas admiral. Kai vaatas maha ja sulges silmad, passis niimoodi tükk aega. Viimaks lausus ta: “Sul oli see tšakra parasjagu töös. Sa lugesid arvutisse Filifjonka geeni. Kas on võimalik, et see geen arvutis, elektroonilises keskkonnas iseseisvat elu alustas, paljunes ja arvutivõrgu elektrooniliseks filifjonkaks muutis? Arvutivõrk on teil ju jube keeruline? Kas need hallutsinatsioonid ei võinud olla Filifjonka mälupildid, Filifjonka tuttavad?”

Gi ja Lea vaatasid teineteisele otsa, Tah kergitas kulmu.

“No ei saa olla!” krigises Gi.

“Geen üksi ei saa vist niisama elama hakata, selleks oleks vaimu ka vaja. Äkki Filifjonka magab, siis on vaim vaba…” arutles Kai edasi. “Äkki tuli selle tšakraahela kaudu sisse?”

Tah ohkas ning küsis: “Kuule, Gi, kas peasuurtüki kaitsmed kaptenisilla puldis on kaugjuhitavad? Noh, et kas neid saab käskida arvuti kaudu ühenduda, et siis miski servomootor viiks kangi teise asendisse? Need olid kaugjuhitavate lülitite kohta kuidagi lihtsakoelised.”

“Kaptenisillas?” küsis Gi emalaeva ehitust meenutades. “Kaptenisillas… Suurtükke saab küll arvutist juhtida, aga kaitsed käivad neil maha suurtükkide eneste juures, kohalike reaktorite paneelidel. Minu mälu järgi oli see nii. Aga kaptenisillas… ma olen peaaegu kindel, et seal on lihtsad jõuvoolu lülitid, need liiguvad küll ainult käsitsi.”

“Siis saab palju asju olla,” ütles Tah. “Üks neist hallutsinatsioonidest hüppas sellesama lihtsakoelise suurtükilüliti teise asendisse. Hallutsinatsioon liigutas reaalset asja. Vot sellist sorti hallutsinatsioonid olid need! Kui seal siiski ei ole kaugjuhitavad lülitid, nii et arvutivõrgu häire liigutas seda… Aga Lea, sa pea selle filifjonkandusega nüüd hoogu. Enne ära kindlasti selle uurimist jätka, kuni sul pole täiesti iseseisvat, võrgust sõltumatut arvutit.”

“Mis ma enam jätkan… enamus andmeid läks nüüd arvutiga koos õhtale,” kaebas Lea, “iseseisvast arvutist olen ka unistanud sellest ajast saati, kui siia emalaevale tööle tulin.”

“Parem, kui te üldse Filifjonkat ei torgiks. Tegelikult ma soovitan tungivalt teil teda mitte torkida,” lausus Kai. “Kohe üldse mitte puutuda.”

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 06/23 (Joel Jans)

Intervjuu Raul Sulbiga: tõlkeulme kirjastamise mõttekusest 21. sajandil (Raul Sulbi)

Päeva materjal Wikipedias juuni 2023 (Taivo Rist)

Maailmasuurustest-leekidest-ja-tühisusest-jutuvõistluse-tekstides (Tõnis Hallaste)

Arvustus: Surm on igavene, nagu ka head ideed ja tüütud tegelased (Joel Jans)

Arvustus: The Dead Zone (Marko Kivimäe)

Arvustus: LitRPG Lööklaine (Tim Hornet)

Larpiarvustus: Toomemäe troonipärija. (Agur Tänav)

Uudiskirjandus 06/2023

Ulmkonnakroonika 06/23

Reaktori juttudest: 06/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… mai (Maarja Kruusmets)

Jutt: Saatus ja Surm (Mia Lisette Tamme)

Jutt: Kerru mälestused (Anneli Vilbaste)

Jutt: Igavikuteeliste turm (Erkki Viljarand)

Jutt: Kunstinälg (Kert Vasemäe)

Jutt: Teisele kaldale (Sulev Kannike)

Jutt: Ta kirjutas selle ise (Sean Alt)

Jutt: Kosmoseooper! (Karmo Talts)

Jutt: Sobing (Tim Hornet)

Üle ilmapiiri - osa 6 (Osvald Soobel)