Peatoimetaja juuliveerg (J. J. Metsavana)

Estcon edukalt seljataga, kuumad ilmad käes ning Reaktor kütab energiat edasi katkematu rammuga.

Arvi Nikkarev annab enda Soome ulmega väikese soojenduspaugu Estconi teemalisele järgmisele numbrile, kus loodetavasti avaldame terve rodu erinevaid esitletud ettekandeid. Martin Kirotar arvustab-karvustab "Saladusliku tsaari" ning esitab autoritele küsimusi, Ove Hillep avaldab Estconi jutumänguseikluse, oma teise ulmedebüüdi teeb noorkirjanik Heino Nõps ning avaldame ka viimase jupi Võru jutuvõistluse lugudest.

Head energia- ja ulmerikast suve!

Kaanepildi autoriks on muideks taas kunstnik ja muusikamees Mihkel Kleis.

Raamatuarvustus: Saladuslik tsaar (Martin Kirotar)

Maniakkide Tänav

J.J. Metsavana

Jaagup Mahkra

Et pealkiri kedagi ei eksitaks, olgu kohe öeldud, et tegu pole Jules Verne'i klassikalise seiklusjutuga. On hoopis kolme Eesti ulmekirjaniku jutukogu, mille lehekülgedel pajatatakse lugusid Maa tulevasest saatusest. Millalgi lähitulevikus tabab maad suur asteroid ja enamik inimkonnast põgeneb selle eest tähtedele. Kuid mõned jäävad maha ja nende jaoks jäetakse orbiidile hambuni relvastatud satelliitjaam Ippolit, kelle ülesandeks saab maailmarahu hoidmine ja tülikate riiukukkede karistamine (mõistagi orbitaalkahurite kogupaukudega).

,,Saladusliku tsaari" peamine tugevus on kirev ja originaalne olustik. Kogumiku kolmeteistkümne jutu seas leidub neid, mis kirjeldavad lähitulevikku täis kõrgtehnoloogilisi roboteid ja arvutisüsteeme, aga ka neid, mis leiavad aset aastasadu hiljem, kui sedasama tehnoloogiat nähakse müütiliste koletiste või jumalatena. Eraldi võttes jäävad paljud novellid tegelikult üsna nõrgaks, kuna võivad näida seosetud ja sageli puudub ka korralik kulminatsioon, kuid need jutud polegi ilmselt mõeldud kontekstivabalt ja eraldi lugemiseks. Tänu omavahelisele kontrastile ja Ippoliti maailma järkjärgulisele lahti seletamisele moodustab jutukogu mõnusa terviku. Ka stilistiliselt on kogumik väga ühtne - trükisõnas vähem tuntud, ehkki Reaktori lugejaile tuttavad J.J. Metsavana ja Jaagup Mahkra on reaktoriväliselt rohkem tuntud Maniakkide Tänavale väärilised seltsilised. Parimate paladena jäid sellest ulmepopurriist silma lood ,,Stardiloendus", ,,Vanemate nimel" ja Õnnepäeva seiklustest pajatav jutukolmik.

Kogu kõige pikem lugu ,,Stardiloendus" leiab aset vahetult enne asteroid Tooni maandumist ja kirjeldab Eesti kaitselahinguid futuristlikus sõjas, kus kübersõdurid juhivad oma koduseinte vahelt lahinguväljal surma külvavaid roboteid. Siin on gore-kontsentratsioon vast terve kogumiku suurim, kuid seguneb samas psühholoogilise ja filosoofilise tasandiga. Maniakkide Tänav kujutab sõda elukauge nooruki silme läbi väga usutavalt ja näitab, et Remarque'i ja Hemingway väärilise sõjatrauma saamiseks ei pea sugugi ise mürskude keskel roomama.

,,Vanemate nimel" on teistest mõtlikum ja aeglasema jutt, mille ma õhustiku tõttu kosmoseodüsseiade alaanri liigitaksin. See lugu seisab teistest juttudest pisut rohkem eraldi, kuna räägib neist, kes asteroidi tuleku eel Maalt suurtes kosmoselaevades lahkusid. Võimalik, et osalt tänu sellele süeelisele erinevusele on tegemist ühe eraldiseisvalt kõige paremini loetava novelliga, mis on ka juba enne ,,Saladusliku tsaari" trükki andmist siinsamas Reaktoris ilmunud ning ilmselt seetõttu rohkem kommentaare ei vaja.

Kogumiku viimases kolmes jutus seikleb kalevipoeglik Eesti vägimees Õnnepäev, kes kohtub oma sündmusterohke elu jooksul nii Ippoliti kui ka tema vaenlastega. Kalevipoja motiive oli nendest lugudest tegelikult päris lõbus otsida. Sellist sapkowskilikku anrite põimimist võiks Eesti ulmemaastikul rohkemgi olla. Eriti meeldejääv oli siinjuures aga viis, kuidas ,,muistse" Eesti jutustusse (tegelikult muidugi igikaugesse tulevikumaailma, mis teeb lõppkokkuvõttes sama välja) oli sobitatud ulmelisemaid elemente, näiteks tehnoloogiat. Jutukogu paljude lehekülgede jooksul vanaks tuttavaks saanud Ippoliti oli huvitav näha sootuks teisest perspektiivist ja teistsuguses kontekstis.

Nagu juba öeldud, tuleks ,,Saladuslikku tsaari" lugeda pigem 13-osalise romaanina. Kogumik moodustab ühtse terviku ja novelle üksikult lugedes jääks suur osa selle väärtusest kogemata. Kahtlemata on tegemist ühe Eesti ulmemaastiku viimase aja originaalseima ja värskeima üllitisega. Lisaks on autorid vihjamisi maininud, et kunagi võib Ippoliti lugudele veel lisa tulla, millele viitab ka viimase novelli mõnevõrra cliffhangerlik lõpp. Mis siis muud, kui jääme ootama aega, mil pirrud kahel otsal lõkendama löövad ja Õnnepäev oma rahva põlve uueks looma tuleb.

Intervjuu: Metsavana, Tänav ja Mahkra (Martin Kirotar)

1. Kas, millal, kuidas ja mis kujul võib oodata järge või vähemalt lugusid samast maailmast?

J.M: Siis, kui ilmub järgmine kogumik. Vast kunagi järgmisel aastal. Üks algselt "Saladuslikku tsaari" minema pidanud pikem lugu on juba olemas.

M.T: Loodetavasti järgmisel aastal samal ajal on meil taas jutukogu jagu lugusid koos. Paar mustandit on juba valminud. Mõnda neist saab kindlasti juba varem ka Reaktorist lugeda, mõnda ehk ka jutulaborist, kui teema inspireerib. See, kas ja kuna uus kogu ka paberile jõuab sõltub juba kirjastajast.

MV: Plaan oli juba käesolevat jutukogu koostades, et kindlasti tuleb ka sellele järg mistõttu on seljal isegi NR1 peal. Küllap tilgub osa kogumike jutte juba varemgi Reaktori veergudele. Maailm on põnev, ideid on vähemalt minul veel peas omajagu ning kogu Ippoliti lugu jäi ka tehniliselt pooleli. Õnnepäev alles alustab enda ristikäiku ning vaja ka paljastada, et mis tegelikult on Tooni, mis sai minema rännanud inimestest jne.

2. Kui palju tegite kirjutades eel- ja uurimistööd? Milliseid allikaid tavaliselt selleks kasutate?

J.M: Heh, mis uurimistööd selle kuueleheküljelise laastu jaoks ikka vaja oli. Ülalmainitud pikema jutu jaoks pidin paar korda Wikipediast geograafia-alast nõu küsima.

M.T: Osade lugude puhul seisnes uurimistöö peamiselt omavahelises arutamises. Sellistes rohkem teadusulme poole kalduvates lugudes sai tegelikult juba varem, kui Siim Veskimehe Kuu Ordu saagale pastie kirjutasime, suurem uurimistöö tehtud. Tegelikult selle tuules üks ,,Saladusliku tsaari" lugudest - ,,Vanemate nimel" sündiski. Mul jäi veel kosmos kuklasse kummitama ja ideid oli rohkem kui ,,Ordu ja asumi" juttu mahtus.

Maniakkide Tänav, pildistanud Heli Illipe-Sootak

Kas seda võib lause eeltööks nimetada, aga ,,Stardiloenduse" kirjutasin, olles täielikult Arkadi Babtenko autobiograafilise raamatu ,,Sõda Teteenias" mõju all. Üldiselt kui mingi lugu mind ennast rohkem haarab, siis alati loen läbi mingi hulga enam-vähem samal teemal tõestisündinud sündmusi kirjeldavaid memuaare. Parimat eeskuju pea ükskõik mille kirjutamiseks saab alati päriselust.

MV: Mina kasutasin enda lugude kirjutamisel abimaterjaliks peamiselt kaht teost. Sergei Aleksejev ,,Lood Suvorovist ja vene sõduritest" ning ,,Ühe linna lugu". Peamiselt üritasin neid lugedes saada aimu tsaariaegsest venemaa elu-olust ning üritasin ka meelde jätta ning jäljendada edaspidi seal kasutatud stiili. Igasuguseid teatmeteoseid, sõnastikke jms entsüklopeediaid puudutasin kirjutamise aeg üsnagi vähe. Eks tegemist polegi ju mingi ajaloolise maailmaga vaid postapokalüptilise uue maaga, kus segunenud vana ning uus, teadus ja ebausk.

3.Kui tähtsaks peate ulmekirjanduse juures faktuaalset ja teaduslikku täpsust?

J.M: Kui küsimus käib füüsika kohta, siis mitte eriti, kuna ma ei näe end lähitulevikus hard-SFi kirjutamas. Samas põhikoolifüüsika vastu ikka eksida ei tohiks, see solvaks juba lugejate intellekti.

M.T: Faktitäpsus on hea, kuid see ei tohi tappa huvitavat lugu. Kui ma võtan juturaamatu, siis ma tahan lugeda ikkagi kirjanduslikku lugu. See kuidas lugu ja teadus omavahel mõistlikult klappima panna, on juba iseküsimus. Eks peab õppima ja püüdlema selle poole.

MV: Ma olen sada protsenti nõus Kilgore Troutiga, kes ütles, et mida vähem ulmekirjanik teab teadusest ja tehnoloogiast seda parem. Kui Philip Reeve oleks oma sarjas ,,Näljaste linnade kroonikad" hakanud mõtlema, et kuidas tema liikuvad linnad ikkagi liiguvad, mis kütust nad kasutavad, kuidas munitsipaaldarwinism tegelikult toimiks jne oleks terve rodu suurepäraseid lasteraamatuid kirjutamata jätnud. Ma muidugi respekteerin hard-sf anrit ja loen seda heameelega, aga igas ulmejutus selle faktuaalse ning teadusliku täpsuse tagaajamine tapaks lõpuks hunniku suurepäraseid ideid.

Jaagup Mahkra ja J.J Metsavana Estconil. Pildistanud Jaan Hansen.

4. Milline on teie oma lemmiklugu sellest kogumikust?

J.M: "Stardiloendus".

M.T: Enda omadest «Stardiloendus», teistest J.J. «Laenatud elu».

MV: Tõenäoliselt on selleks ,,Stardiloendus", kohati on nimetatud jutu juures tunda küll kiirustamist, aga samas on kirjeldused fantastiliselt sünged ning verised ja lugu ise haaravalt kirja pandud ning hää tempokas.

5. Kas teil on olemas ka mingi täpsem ajatelg, mis kataks tervet kogumikku? Oleks huvitav teada saada, kui kaugel tulevikus need tsaari-Venemaad ja muistset Eestit meenutavad jutud toimuvad.

M.T: Päris tükk aega hiljem. No ütleme 500-1000 aastat peale Tooni saabumist, aga vaid Ippolit oskab täpsemalt öelda.

MV: Leppisime Maniakkide Tänavaga kokku, et kui võimalik siis numbreid ei maini ning jätame asja võimalikult häguseks. Nii on 10 aastat hiljem ka hea uutel ulmesõpradel neid jutte lugeda. Tsaari lood toimuvad kuskil tuhat aastat peale katastroofi. Tooni allalangemine toimub kuskil lähitulevikus, paarkümmend aastat praegusest hetkest ajas edasi.

Viieteistkümmnes Estcon (J. J. Metsavana)

REEDE, 13. juuli

Reaktori toimetus ning muud asjaosalised laekusid Saarjärvele tavapäraselt enne teisi. Esimese asjana sai toimetuse telk üles lükatud ning seejärel lauluõli seltsis teisi asjaosalisi ootama asutud. Läks ikka tubli mitu tundi, enne kui järgmised osalejad platsi ilmusid.

15-nes Estcon algas kell 18. Kuskil tund aega toimus registreerumine, asjade paigutamine, tutvumine ja vaba suhtlus. Seejärel juhatas ürituse sisse Mart Kalvet ettekandega "Ulme ja muusika". Mart Kalvetit teavad ulmehuvilised eelkõige kui suurepärast tõlki ja sõnameistrit, aga lisaks sellele on temas peidus ka muusikaanne.

Nii rääkiski ta teemast, mida Estconil rahvas omavahel on mitmel korral arutanud, kuid keegi pole viitsinud ettekandeks vormistada. Audio-video oli ka, ehk siis oma teema vürtsitamiseks näitas Mart vahepeal muusikavideosid. Kahjuks kandis Mart oma jutu ette sedavõrd vuristades, et paljudel, kes ei olnud antud vallas pädevad, läks kuulamine keeruliseks. Õnneks lubas autor järgmiseks kuuks ka valmis teha artikli, mida siis Reaktori augustinumbris näha saab.

Jätkas Mart Redi. Teemaks "Mecha - ajalugu ja tänapäev". Jutuks tuli mecha definitsioon ja selle algusajad. Rääkija isiklik kontakt ja suhtumine antud teemasse. Mechade erinevad ilmingud läbi ajaloo ja meediumite: Mazingerist Pacific Rimini ning mõne sõnaga käsitleti ka mudelite ehitamisest. Kurta võis ehk teksti liigse anime-kesksuse üle ning norida liig väheste kirjandus näidete tõttu, aga muidu oli tegemist kindlasti meeleoluka ja ladusalt ettekantud jutuga.

Reedese ettekannete vooru lõpetas reissöör Raul Tammet. Ulmefilmid "Soolo" (1979) ja "Pulmapilt" (1981) Nagu juba Maaleht enne HÕFFi ütles: "Eesti ulmefilmid on väärt vaatamist". Vaatamist tuli ca tunni jagu, koos kolmanda, üllatusfilmiga, mille lõpus vastas Raul ka mitmetele põnevatele küsimustele.

Põhiprogramm lõppenud, läksid tubasemas keskkonnas lahti laua- ja kaardimängud. Esimesel korrusel avati aga näitus parimatest Reaktori illustratsioonidest ning kaanepiltidest. Lisaks said veel vatti saun, järv ning grill ja puude vahele püstitatud telgis läks käima filmiprogramm. Tegevust jätkus varaste hommikutundideni ning kuuldavasti mõned kangemad ulmehuvilised ei saanudki sel ööl magama.

Laupäevast ettekandevooru alustasid kell 11 Taavi Tuvikene ja Raul Sulbi, kes rääkisid teemal "Kuidas see kõik algas?", ehk siis tagasivaade ulmeühingu loomise ning algusaastatele,

mil Taavi ja Raul täiesti asendamatud olid. Kuna aga ilm oli võrdlemisi heitlik, näidates kord nii päikeselist kui vihmasemat poolt, otsustati edasised ettekanded teha varju all ning seega koguneti suurele välisrõdule.

Peale neid jätkas Andri Riid teemal ,,15 aastat Ulmekirjanduse BAASi", kus ta heitis pilgu sellele, kuidas baas algas, mida seal põhiliselt arvustatakse, millised on arvustajad, millised "skandaalid" on arvustustegevust aja jooksul saatnud ning mida kõike selle põhjal võiks BAASist arvata. Jutt oli ladus ning vürtsitatud nii mõnegi tahedama arvustusega, mida inimesed aegade jooksul nii ühe kui teise raamatu kohta olid öelnud. Loodetavasti pusib Andri oma ettekande Reaktori jaoks augustikuuks ka arvutusmasinasse, kust see siis ka meie lugejateni võib jõuda.

Andri järel sai sõna Reaktori peatoimetaja Joel Jans, kes seletas kohalviibijatele ,,Miks kütta Reaktorit?". Jutu käigus sai kuulajatele räägitud, kust tekkis üldse mõte uus ulmeajakiri luua, kui Algernon töötaval kujul kõrval oli, mis on selle ajakirja ülesandeks või missiooniks ning mille poolest erinetakse näiteks Algernonist.

Kohe peale Joeli jätkas Jutulabori ettekandega Sirje Kingsepp, kes tegi lühida ülevaate jutulabori blogi tekkimisest, kasutajatest ning statistikast.

Ka see ettekanne kuulatud, tehti rahva ajude puhkamiseks väike paus, mille ajal pakuti ka kõigile maksnutele lõunasööki. Peale seda algas Maniakkide Tänava juhendusel lühijutu kirjutamise töötuba voor I, kus võeti kätte ja kirjutati üks lühijutt vastavalt etteantud parameetritele. Tegemist oli siis eelmise aasta populaarseima töötoa kordusega, mis sai alguse iganädalasest üritusest Tartus ja viis edasi Jutulabori ja Reaktori sünnile.

Ettekannetest astus aga esile Arvi Nikkarev, kes elab Soomes ja hobikorras annab kirjastuse Skarabeus egiidi all välja ulmejuttude kogumikke, kusjuures tihti on tõlkijaks ta ise. Mitmeid kordi on tema kogumikud toonud talle Stalkerivõide või jätnud ta napilt teisena auhinna haardeulatusse. Kes võiks seega veel paremini osata eesti keeles teha ülevaadet sellest, mida soome keeles ulmest kirjutatakse? Antud ettekanne on ka illustreeriva pildimaterjaliga sellekuises Reaktorinumbris ära toodud.

Peale Arvi pikka, väga sisutihedat ning elavat Soome ulme ettekannet võttis Jüri Kallas kokku ulmeauhinna Stalkeri ajaloo ning statistika. Kuna seekordsed olid juba 15. Stalkerite jagamine tundus, et oli paras hetk teha väike tagasivaade hääletusele ja hääletajatele.

Teoreetiline pool läbitud, siirduti edasi praktika kallale ehk hakati käesoleva aasta Stalkereid jagama, misjärel seati kohalolijad fotoaparaadi ette ning klõpsiti neist ühispilti.

Ühispildile järgnesid kirjastuste plaanid ehk mida on kavas avaldada ning värsked uudiseid sellest, mida kohe varsti lettidele oodata on. Räägiti niipalju, kui kirjastused teada andnud olid või kohalviibivad kirjastuste esindajad avaldada said.

Järgnes Taivo Risti poolt läbiviidud Mälumäng, mida on Estconil tehtud nii kaua kui keegi mäletab. Teemadering oli nagu arvata võib ulmega seotud ja üllatavalt lai. Varasemate aastate küsimusi ja vastuseid saab lugeda võrguajakirjast Algernon.

Paraleelselt mälumänguga toimus LARP, mis kirjade järgi pidi olema postapo-westerni teemadel. Niipalju, kui täheldada võis, ei olnud suuremat sorti metsikut Läänt esindatud - tegevus toimus suurte postapokalüptiliste prügimägede keskel, kus maailmalõpust ellujäänud üritasid prahtist kasulikumat otsides püsima jääda. Mängu positiivse külje pealt tuleb aga ära mainida põnev elupunktide süsteem, mis põhines õhupallidel.

Sellega oli ka laupäeva programmi ametlik osa lõppenud ning taas võis lahti minna vabas vormis suhtlus, saunatamine ning grillivoor. Nagu ka reedel jätkus laupäevalgi jututeemasid pikalt ning mitmed vestlused venisid päikesetõusuni.

Kella 21 paiku õhtul toimus ka rollimäng (jutumäng), mis viis sel aastal 7 mängijat zombidega heitlema. Kasutatud seiklus, Kükita ummik, on ka Reaktori selles numbris ning iga huviline saab seda oma sõprade peal ise katsetada.

Pühapäev algas esimesena Lühijutu kirjutamise töötoa II vooruga, mille boonusena rääkis algaja noorkirjanik Triinu Meres jutukirjutamisest nii lugeja kui kirjaniku silme läbi.

Teiseks pühapäevaseks ettekandeks oli Indrek Hargla poolne ,,Ulmeseriaalid, mis polegi ulme", mille käigus tundud ulmekirjanik lahkas süviti paljusid sarjasid, mis eesti vaatajatele rohkem või

vähem tuttavad olid.

Liisa Vesiku planeeritud ettekanne lükati sujuvalt järgmisse aastasse.

2012 aasta Estconi näol oli taas kord tegemist ühe mõnusa ulmeseltskonna suursündmusega, mis tuleks igal vähegi ulmehuvilisel isikul ise järele proovida. Kui varem ei trehva, siis näeme järgmisel aastal!

Nähtamatud vandenõud (Kauri Lepik)

Üks noormees satub kokku rühma inimestega, kes näitavad ja tõestavad talle, et maailm sellisena nagu ta meie ümber on, on illusioon ja tegelikult on käimas ränk võitlus, sest mingid kurjad, üleloomulikud ja ülivõimsad jõud tahavad inimesi ära kasutada ja orjastada. Võitlus on raske, vaenlasel on üleloomulike jõududega abilisi igal pool, kuid ka revolutsionäärid pole papist poisid.

Tasapisi selgub, et naiivne noormees on tegelikult sündmuste katalüsaator ja jõu poolest veel kõige võimsaim ning varem või hiljem tuleb just temal astuda võitlusse maailma vabaduse eest.

Kõlab tuttavalt? See on ju laineid löönud ja omal ajal suunanäitajana kiirelt kultusfilmi staatuse saanud ,,The Matrixi" lihtsustatud ja lahjendatud ümberjutustus, ütlete? Ega ei ole küll, see on hoopis ohtralt kiidusõnu ja auhindu pälvinud ja mitte väiksemat kultusmainet omava ,,The Invisibles" (Nähtamatud) nimelise seitsmeosalise koomiksi esimese osa ümberjutustus. ,,The Invisibles'i" esimene osa ilmus septembris 1994, ,,The Matrix" vallutas kinolinad aga 1999. aastal. ,,Nähtamatute" autor Grant Morrison (ja paljud fännid koos temaga) usuvad üsna kindlalt, et The Matrix on plagiaat ja et vennad Wachowskid oleks pidanud õige kopsaka osa tuludest autoritasuna ära andma. Üldiselt on nüüdseks paljud viited, mis Matrixit häbituks mahaviksimiseks nimetavad küll eemaldatud, kuid raske on vastu vaielda, kui rääkimata süee põhielementide hoolikast kopeerimisest on ka mitmed stseenid üsna üks ühele samad. Toogem siinkohal näiteks koha kus Tom O'Bedlam Dane McGowanile/Jack Frostile - tulevasele Buddhale - maailma illusiooni näitab, käskides tal pilvelõhkuja katuselt alla hüpata. King Mob võitleb vaenlase agendiga ja keset võitlust võib näha joonistatud ,,bullett time" visuaali, kui käsi justkui liiguks kiiremini kui silm jälgida jõuab. King Mob ja Morpheus on välimuselt küllaltki sarnased, kuigi King Mob ei ole neeger jne jne. Muidugi peab ütlema, et kui panna kõrvuti ,,The Invisibles" ja ,,The Matrix" ja võrrelda sügavust, mitmekihilisust, viiteid ja tsitaate popkultuurist, vandenõuteooriatest ja okultismi klassikute töödest ja muud taolist, siis samahästi võib võrrelda kaelkirjakut ja teerulli alt läbi käinud lestakala.

Niisiis võitlevad Nähtamatud inimesi lõplikult orjastada püüdvate, kuskilt teisest dimensioonist saabuvate-tegutsevate jumalate moodi kõikvõimsate Archonite vastu. Archonitel on meie hulgas palju agente ja käsilasi. Nähtamatute organisatsioon koosneb rakukestest, milles igaühes on 5 liiget ja koomiks jälgib ühe sellise raku tegutsemist. Sinna kuuluvad: pealik ja juht King Mob - kiilas ja rõngastatud tantristliku seksi ja erinevate võitlus- ja tapmisviiside asjatundja, tema pruut Ragged Robin, salapärane oraakel, kes on saabunud tulevikust, endine New Yorgi politseinik, samuti erinevate võitlusviiside spetsialist Boy, Lord Fanny, brasiilia transvestiit, kes on samas ülivõimas amaan ja last but not least, Dane McGowan alias Jack Frost, ehk tulevane Messias, Buddha ja Vabastaja ühes isikus. Dane on tavaline kergelt pätistunud tänavapoiss ja pole oma tulevasest rollist Messiana ei vaimustatud ega üldse huvitatud.

Mitmedimensionaalsed Archonid on kõikvõimsad, liiguvad ajas edasi-tagasi, juba nende juuresolek ja materialiseerumine meie tasandil mürgitab inimeste elukeskkonna suhteliselt kiiresti.

Peamiselt ajavad nad asju oma agentide läbi, kelle eesotsas on briti aristokraat Sir Miles Delacourt. Grant Morrison kasutab mõnuga kõiki hullumeelseid vandenõuteooriaid, nii on koomiksis iseendastki selge, et briti monarhia on loomulikult proovinud tulnukrassiga geene ristata, tulemuslik koletislik Moonchild (Kuulaps), kellele tuuakse söögiks loomulikult tänavalt kinni püütud hulkureid. Mis aga briti aristokraatiasse puutub, siis sama loomulikult peavad nad ,,rebasejahte", rebasteks noodsamad hulkurid. Ja nii edasi, kui ühe täiesti jabura looga jõuad juba ära harjuda, käiakse kohe välja teine, veel oluliselt jaburam. Nähtamatutes on ainult selline pisiasi et absoluutselt kõik vandenõuteoreetikute jampsimised on täiesti õiged. See kuidas üksteisele risti vastukäivad segased uskumused, linnalegendid, väljamõeldised ja teooriad on andekalt ühte maailma mahutatud, on muidugi omaette lugu väärt.

The Invisibles jaguneb kolme ossa. Esimene osa - Volume I - hõlmab trade paperbacke 1, 2 ja 3. Esimese osa sisu on enamjaolt Dane McGowani vastuvõtmine Nähtamatute hulka, tema esialgne keeldumine ja hilisem leppimine ning samas esimene tõsine kokkupõrge Archonitega, mille käigus King Mob saab peaaegu surma.

Volume II hõlmab köiteid 4, 5 ja 6 ning keskendub Nähtamatute võitlusele Mr. Quimperi nimelise veidra kääbusega, kes ilmselgelt on Archonite ehk Kadunute ehk Väliskiriku agent. Palju on tegemist ka ajamasinaga ja erinevate artefaktidega ning aeg ajalt vilksatavad äärmiselt müstilised ja ülisalapärased tegelased nagu Arlekinaad või Pime Malemängija.

Volume III koosneb ainult köitest nr. 7, mis lõpetab nii selle osa kui kogu sarja. Suur Finaal toimub - mitte just erilise üllatusena - 22. 12. 2012, inimkonna päästja Jack Frost võidab Rex Mundi ja viib inimkonna läbi maailmalõpu kuhugi, arvatavasti Singulaarsusesse.

Tähelepanuväärne on sarja ülihea läbimõeldus. Erinevaid vihjekillukesi jagatakse läbi sarja ja tegelased ütlevad krüptilisi lauseid, mis selguvad alles peale teist või kolmandat korda kogu sarja ülelugemist või nõuavad isegi interneti abi. Näiteks kohe esimeses köites, kui Nähtamatud projitseerivad ennast markii de Sade manu, siis Ragged Robinit pole koos teistega. Tema vestleb sundimatult hoopis ühe teatava malemängijaga, kes jagab viiteid, millest lõplikult arusaamiseks on vaja sarja uuesti lugeda. Tegelikult on selliseid tegelasi üsna palju, kes justkui ei oleks kummagi osapoole poolt ja abistavad kord üht, kord teist. Nähtamatute koomiks on mitmetahuline nagu David Lynchi film. Ma olen veendunud et õigesti avanebki ta alles teisel või kolmandal lugemiskorral.

Kui seesama The Matrix välja jätta - sest The Matrix kasutas Nähtamatutest ainult ühte, kõige labasemat ja kergestiseeditavamat külge ja öelda et The Invisibles = The Matrix on sama kui öelda et ulme = Heinlein või heavy metal = Black Sabbath - siis loomulikult pole Nähtamatutest filmi tehtud. Materjal on primitiviseerimiseks ja mis peamine, potentsiaalseks kassapurustajaks, liiga raske, liiga mitmekülgne ja taustateadmisi nõudev, ja tänapäeva maailmas, miks mitte ka liiga tuleohtlik. Kuigi elu on näidanud, et filmi saab teha ükspuha millisest filmitamatuks peetavast materjalist ja kui vaja tehtaks ka Nähtamatutest. Siiski ei ole siin ilmselt trikoodes supervõimeid omavate mutanteerunud tegelaste teismeliste ja nende vanemate raha taskutest automaatselt kinokassadesse imevat sarmi. Otse vastupidi, kui The Invisibles ilmuma hakkas, siis juba Volume I näitas järjest kahaneva huvi märke ja kerkis esile tõsine oht, et sari lõpetatakse enne kui ta õiesti hoo sisse saabki.

Autor Grant Morrison igatahes tuli välja enneolematu geniaalsusepuhanguga. Ta palus kõikidel hoolivatel fännidel teatud kellaajal üheaegselt läbi viia nn. wankathon, ehk siis sünkroonne onaneerimine. Onaneerimist oli vaja vallanduvaks võimsaks seksuaalmaagiaks, mis aitaks sarjal jätkata. Ei tea öelda, kas sadade (tuhandete? sadade tuhandete?) fännide üheaegne pihkulöömine aitas või mitte, kuid sari ilmus hoogsalt edasi kuni lõpuni. Nähtamatute ülikummalise, varjatud ja salajase maailma ja meie illusioonimulli purunemistega harjunud huvilisele ei ole siin muidugi midagi kahelda - loomulikult aitas!

Soome kaasaegsest ulmest (Arvi Nikkarev)

Soome ulmes võib märgata kahte iseloomulikku nähtust:

1) Kirjastused avaldavad palju lastele ja noortele suunatud fantaasiaromaane; arvukalt on autoreid, kes nende kirjutamisega ära elavad. Siinkohal tuleb märkida selliseid kirjanikke nagu Ritva Toivola, Marja Luukkonen, Hannele Huovi, Leena Laulajainen ja Anu Holopainen.

2) Ajakirjades avaldatakse palju täiskasvanutele suunatud novellistikat, kuid romaane ja kogumikke täiskasvanuile ilmub vähe ja ning leiba need ei anna. Iseloomulik on, et ajakirjad ei maksa autoritele honorare, kuid sellele vaatamata kirjutatakse eriti innukalt ja pakutakse oma tekste meelsasti tasuta avaldamiseks. Mõned üksikud täiskasvanutele kirjutavad autorid on kutselised, kuid sissetulekut ei saada ulmest, vaid teistest kirjandusliikidest (Johanna Sinisalo TV-sarjade käsikirjutustest, Petri Salin näidenditest ja kuuldemängudest, Risto Isomäki populaarteaduslikest kirjutistest).

1. Ulme kirjastajad

Ajakirja Portti andmetel ilmus 2010. aastal 165 soomekeeleset ulmeraamatut ( 1990-tel aastatel ca 100 aastas), neist ca 80% fantasy't (127 nimetust). Üle 18 erineva raamatu aastas avaldasid neli kirjastust, kõige rohkem (32 nimetust) WSOY, järgnesid Tammi, Otava ja Gummerus. Ühtekokku oli ulmet avaldavaid kirjastusi 26. Möödunud viisaastaku huvipakkuvamateks kirjastusteks olid aga siiski ühemehe väikekirjastused Vaskikirjat ja Turbator.

Vaskikirjat rajas 2007. aastal Tampere ulmefänn Erkka Leppänen, kes jõudis enne pankrottiminekut 2010. aastal avaldada 12 nimetust. Kirjastuse raamatud olid nii tehniliselt kui ka keeleliselt hästi toimetatud ja kirjastus sai nende eest ka väärilist tunnustust. Tähtivaeltaja-auhind parima soomekeelse ulmeraamatu eest tuli 2008. a (Richard Mathesoni Olen legend), 2009. a tuli Tähtifantasia-auhind parima soomekeelse fantasyraamatu eest (Ellen Kushneri Thomas the Rhymer). Veel paar raamatut on olnud nominandid. Kõige rohkem osteti Mathesoni Olen legendi (900 eks) ja kõige vähem Robert Silverbergi Kuningas Gilgamei (300 eks).

Alates 2007. aastast avaldab Turu väikekirjastus Turbator anrikirjandust (põnevus, seiklus, ulme), peamiselt kogumikke. Ulmeraamatuid on ilmunud ligi 20. Avaldatakse vaid soome autoreid, et poleks vaja tõlke eest maksta. Teiseks eripäraks on see, et kirjastus ei teosta keelelist ega tehnilist toimetamist. Tekst trükitakse sellisena, millisena kirjanik selle kirjastusele on saatnud. Kuigi taoline hoolimatus paneb paljud lugejad hambaid kiristama, suudab kirjastus ka sellega kulusid kokku hoida ja tegevust jätkata.

2. Ulmeajakirjad

Soome on sedavõrd väike keeleareaal, et kaubanduslikult edukaid ajakirju pole tekkinud. Ajakirjad on oma olemuselt fanzine-tüüpi, mis tähendab, et neid teevad amatöörid või poolamatöörid. Soome kõige suurema levikuga ulmeajakiri on Tamperes ilmuv PORTTI ja seda toimetab rajamisest (1982. aastast) saadik algkooliõpetaja Raimo Nikkonen. Teiseks tähelepanuväärseks ajakirjaks on Helsingis ilmuv TÄHTIVAELTAJA, mida toimetab üle veerand sajandi Tony Jerrman. Võrreldes ameerika fänn-ajakirjadega on paljud Soomes ilmuvad professionaalsemad ja trükitud märgatavalt kvaliteetsemalt. Korralik paber ning mitmevärvitrükis kaaned ja sisu ei lase märgatagi, et ajakirju avaldab vaene ulmeühing talgutööna. Ajakirjad on professionaalselt toimetatud ja küljendatud ning suhteliselt laia levikuga: paarist sajast tuhandeteni.

Ajakirju avaldavad linnade ulmeühingud, kelle ressurssidega ka neid trükitakse. Osa ajakirjadest saab haridusministeeriumilt kultuuritoetust (katab kuludest 25-30%). Tihtipeale võtavad asjale pühendunud peatoimetajad osa trükikuludest enda kanda. Ajakirjade sisu ja toimetamine tehakse talgu korras ja abilised saavad mainet, kogemusi ja rahuldust tehtud tööst. Nüüd peamistest ajakirjadest.

PORTTI (tõlkes Värav) on Tampere Ulmeühingu ajakiri ja ilmunud kolmkümmend aastat, neli numbrit aastakäigus, seega juba 120 üksiknumbrit. Viimased viisteist aastat on Soome suurima trükiarvuga ajakirja paksus olnud 120-150 lk. Igas numbris on olnud ca 4-5 kodumaist ulmejuttu (osa lühiromaani mõõtu) ja paar tõlkelugu. Üldiselt sisaldab aastakäik Hugo-auhinna võitnud short story' ja novelette'i, mõnikord ka novella'. Tihtipeale on avaldatud ka mõni Hugo- või Nebula-auhinna nominant. Märkimisväärsed on mõningad nüüd juba lõppenud sarjad:

1) Itaalia ulmenovelle (1988-2006, 46 tk), valinud ja tõlkinud Jukka Nyman.

2) Vene novelle (1989-93, 6 tk). Vene ulmejutud tõlgiti inglise keele vahendusel.

Kolm aastat tagasi algas sari Klassikute uustõlked. Seni on ilmunud 7 juttu (mh W. Irvingi "Rip Van Winkle", B. Stoker'i "Skvoo", J. London "Kogu maailma vaenlane", J. Conrad "Elajas" jt)

Aastakäigu ühes numbris keskendutakse ühele teemale või kirjanikule (näit Jack Vance, Dean Koontz jpt).

Kodumaisest ulmeloomingust trükitakse Portti-novellivõistluste paremik ja harva ka otse ajakirjale saadetud jutte (peamiselt Boris Hurtta loomingut). Ajakiri avaldab ka oma raamatusarja (Lovecrafti, Bradbury, Jack Vance, Howardi, Jääskeläise, Boris Hurtta jt kogumikud).

TÄHTIVAELTAJA (tõlkes Täherändur) on Helsingi Ulmeühingu ajakiri ja ilmunud niisama kaua ja sageli kui Portti. See ajakiri on natuke õhem, viimased tosin aastat umbes 100 lk. Tähtivaeltaja keskendub anglo-ameerika ulmekirjanduse uute nähtuste tutvustamisele. Peaaegu iga teine number käsitleb mingit teemat või kirjanikku, alati tutvustatakse põhjalikult 4-5 lugemisväärset ingliskeelset raamatut. Trükiarv ületas küllalt varakult 1000 eksemplari, nüüd on see 1600. Peatoimetaja Toni Jerrmani andmetel võtab ajakirja toimetamine talt ca 60 tundi nädalas. NB! Toni Jerrman on avaldanud mitmesugustes väljaannetes tuhandeid arvustusi.

Kumbki peamine ajakiri avaldab soomekeelsete ulmeraamatute arvustusi, DVD- ja videoarvustusi, kirjandusartikleid ning koomikseid.

AIKAKONE oli kolmas oluline Soome ulmeajakiri viisteist aastat. Seda hakkas avaldama astronoomiaühing URSA ning 1981-95 ilmus paberikandjal 50 numbrit ja seejärel veel viis aastat võrgus. Siinkohal on õige märkida elukutselist toimetajat ja ametilt filmimonteerijat Jyrki Ijäst (1943-2010), kes osales paberist Aikakone kõikide numbrite toimetamisel ning avaldas 1985-86 oma kulu ja kirjadega kõrgetasemelist fanzine't Ikaros. Ijäs oli üks Soome ulmefändomi loojaid ja esimesi sihikindlaid ulme propageerijaid (tema ulmekirjandust käsitlevad artiklid ilmusid alates 1966).

Soome vanim ulmeajakiri on alates 1977. aastast ilmuv SPIN ja seda avaldab Turu Ulmeühing. Algul ilmus kaks 10-20 leheküljelist numbrit aastas, alates 1981 neli numbrit, mõnikord ka rohkem. Esimene soome autori ulmejutt ilmus 1981 ja tõlkenovell 2000, mil numbrite paksuseks oli 36-52 lk. Spini kuldaeg näib olevat 2002-2008, mil seitsme aasta keskmiseks numbri paksuseks tuleb 64 lk. Neil aastatel ilmus Michael Swanwicki enam kui 120 keemilist elementi käsitlev sari, neli Hoshi lühipala, Dave Smedsi, Mary Gentle'i, Eric Browne'i, Bruce Holland Rogersi jt ulmenovelle. Viimased kolm aastat on numbri paksus enamasti alla 40 lehekülje ja tõlkenovelle on kokku 8 (peamiselt vähetuntud autoritelt). Hiljuti ilmus ajakirja 150 number.

KOSMOSKYNÄ on ajakiri, mida avaldab Ulmekirjanike Ühing alates 1984. Ajakiri on A4 mõõtu ja seda on ilmunud 100 numbrit. Paksuseks on üldiselt 40-64 lk ja enamasti on seal arvustusi, teooriat ja muid kirjanikele vajalikke artikleid, kuid tihti ka mõni jutt.

ALIENISTI on Jyväskylä Ulmeühingu ajakiri ning 1990. aastast alates on ilmunud 28 numbrit. Keskmiselt avaldatakse igas ajakirjas üks tõlkenovell, kuid autorite valik on kõrgetasemeline: Ian Watson, R. Holdstock, M. Resnick, N. Stephenson, V. McIntyre, N. Gaiman, J. Carroll, G. Jones, Pat Cadigan jt.

Soome Tolkien-Ühing avaldab ajakirja Legolas, Espoo Ulmeühing Escape'i, väga põhjalik on Anne Leinose initsiatiivil ilmuv võrguajakiri Usva (tõlkes 'udu') (2005 aastast alates 26 soomekeelset numbrit ja 2 ingliskeelset, kõik küljendatud raamatuna). Rootsikeelsed ulmefännid avaldavad alates 1987 ajakirja Enhörningen (= Ükssarvik), mille enamik numbreid on ilmunud võrgus (paberil 12 numbrit). Oluline ajakiri oli alates 1991 ilmunud Finnzine, mis kahjuks enam mitmeid aastaid ei ilmu selle rajaja ja peatoimetaja raske haiguse tõttu.

3. Ulmeauhinnad ja -võistlused

1. Atorox-auhind on tähtsaim ja see antakse 1983. aastast alates aasta parimale soome ulmejutule. Auhind on nime saanud Aarne Haapakoski ehk Outsideri teostes esineva roboti järgi. Eeskujuks on olnud Hugo auhind. Seitse korda on robotikuju koju viinud Johanna Sinisalo, kolme korraga järgnevad Pasi Jääskeläinen ja Anne Leinonen.

2. Tähtivaeltaja-auhind antakse igal aastal eelmisel aastal ilmunud parimale soomekeelsele teaduslik-fantastilisele raamatule. Traditsioon sai alguse 1986. aastast. Auhinna on pälvinud ka kolm soome autorit: Pasi Jääskeläinen (2001, kogumik "Seal, kus rongid pööravad ringi"), Risti Isomäki (2006, romaan "Sarasvati liiv") ja 2011. a Maarit Verronen.

3. Nova-võistlust korraldavad alates aastast 2000 Soome Ulmekirjutajate Ühing ja Turu Ulmeühing ning see on suunatud algajatele. Kõigile auhinnatuile ja ka poolfinaali jõudnuile antakse personaalset tagasisidet. Peaauhind on kõikunud 200-400 euro vahemikus. auhinnatud jutud avaldatakse kas Spinis või Kosmoskynäs. Eelürii loeb igal aastal läbi 120-180 ulmejuttu. Nova kõrval korraldatakse ka Noviisi-võistlust 13-17 aastastele kirjutajatele.

4. Portti-võistlusi korraldatakse alates 1986. aastast, auhinnafondiks on 4000 eurot, millest pool läheb võitjale. Neli korda on võitnud P. Jääskeläinen, kolme korraga järgnevad M. G. Soikkeli ja A. Leinonen. Kõiki neid kirjanikke tunneb ka eesti lugeja. Igal aastal saab ürii lugeda 150-250 juttu, neist suur osa lühiromaani mõõtu.

Regulaarsete võistluste kõrval toimub ka temaatilisi konkursse, näiteks 2003 ja 2005 korraldati ökoloogiliste ulmejuttude võistlus ning 2006 erootiliste ulmejuttude võistlus.

4. Ulmekirjanikud

Kui mitte käsitleda oma romaanid algselt inglise keeles kirjutanud autoreid Björn Kurteni (nn. paleoulme-alased romaanid Must tiiger (1978) ja Mammuti kaitsja (1984) mis said Ameerikas bestselleriteks) ja Hannu Rajamäke, siis võib soome ulmekirjanikud jagada kolmeks rühmaks.

1) Juhu(ulme)kirjanikud

Sellisteks võib pidada tavakirjanikke, kes harva ja juhuslikult kasutavad oma teostes ulmet. Üldjuhul on juttude või romaanide tegevustik paigutatud lähitulevikku, kus mingi negatiivne arengusuund meie ühiskonnas on võimendunud. Toon siinkohal mõningaid näiteid:

1) Reijo Mäki on populaarne detektiivromaanide kirjutaja, kelle enam kui kahekümnes romaanis lahendab mõrvalugusid eradetektiiv Jussi Vares. Ka eesti keeles on avaldatud kirjaniku ainuke tulevikku paigutatud Vares-romaan Hard Luck Cafe (2006, e. k. 2007) Autor on avaldanud ka teise ulmeromaani, seekord ilma Jussi Vareseta. 1996 ilmus Tatuoitu taivas (= Tätoveeritud taevas), kus Kolmanda Maailmasõja tõttu on EU kokku varisenud, Euroopa valuutaks on jeen ja romaani peamiseks tegevuskohaks on Union City. Muidu korraliku ulmeteose puuduseks on tegelaste nimed (Uno Louner, Genious, Dian Kiss jne), mis muudab maailma ebausutavaks.

2) Kari Hotakainen kuulub Soome kirjanike paremikku, kelle Finlandia-preemia võitnud romaan Kaitsekraavi tee ilmus 2005 ka eesti keeles. 1993 avaldas ta majanduskriisis vaevlevas Soomes düstoopia Bronks. Kiidetakse romaani keelt ja ühiskondlikku teravust.

3) Antti Tuomainen on avaldanud alates 2006 kolm kriminaalromani, milledest viimase Parantaja (2010) tegevus toimub tuleviku-Helsingis, mis vaevleb kliimamuutuse tagajärgede käes. Romaani avaldamisõigused on müüdud peaaegu kahekümnesse maasse.

4) Ilkka Remese teoseid on trükitud ja müüdud märgatavalt üle miljoni. Ka eesti keeles on ilmunud kaks (2007 Ürgöö ja 2008 Piraadid). Tema debüütromaan Pääkallokehrääjä ilmus 1997 ja on alternatiivajalugu, milles Remes kujutab Soomet, kui Nõukogude Liit oleks selle 1944. a vallutanud. Seega põnevik Soome Nõukogude Sotsialistlikust Vabariigist.

Ulmehuvilistele pakuvad sellised teosed vähe uut, kuid keel on nõtke, tegelaste käitumine motiveeritud ja dialoogid paigas.

2) Laste- ja noorteulme kirjanikud

Kui täiskasvanute proosas valitseb Soomes realism, siis laste- ja noortekirjanduses on ulmet ja fantaasiat teistelegi jagada. Mõningad näited:

1) Tove Jansson (1914-2001) on oma muumilugudega kogu maailmas populaarne.

2) Ritva Toivola (s. 1942) on avaldanud 25 ulmealast proosaraamatut, mis on Soomes väga populaarsed. Kirjanik on saanud mitmeid riiklikke preemiaid.

3) Leena Laulajainen (s.1939) on kirjanik, kelle loomingut on tõlgitud vähemalt üheksasse keelde, kes on saanud kümneid kirjandusauhindu, milledest märkimisväärseim on Finlandia-junior auhind (30 000 eurot) muinasjuturaamatu Kultamarja ja metsän salaisuudet eest.

4) Anu Holopainen (s. 1968) on alates 1996 avaldanud kümme fantaasiaromaani teismelistele.

5) Tomi Kontio (s. 1966) on peamiselt luuletaja, kuid saavutas suure populaarsuse noorte fantaasiatriloogiaga Keväällä isä sai siivet (= Kevadel isa sai tiivad). Samanimeline avaromaan sai 2001 Finlandia-junior auhinna. 2009 kirjutas ta 10-13 aastastele fantaasiaromaani Viidakon kutsu (= Dungli kutse).

Nagu juba näidetest võib näha, on enamus lastekirjanikke naised.

3) anrikirjanikud

Soome kirjanduses valitseb ülekaalukalt realism. Seetõttu püüab enamik lugejad vältida ulmeraamatuid nii kauplustes kui ka raamatukogudes. See on põhjus, miks nii mõnigi kirjanik ei taha oma loomingu liigitamist teaduslikuks fantastikaks või fantasy'ks (L. Krohn, P. Jääskeläinen, J. Sinisalo, M. Verronen jt). Võetakse kasutusele kõikvõimalikke muid termineid (eriti populaarne on 'spekulatiivne kirjandus').

Võtan alljärgnevalt vaatluse alla kümne kirjaniku loomingu, kes põhiliselt on avaldanud ulmet.

1) Leena Krohn (s.1947) on tähtsamaid soome kaasaegseid kirjanikke. 2002. aastal tehti lai küsitlus: kes on momendil tähtsaim Soome intellektuaalse elu mõjutaja? Ainsa kirjanikuna jõudis kümne hulka Leena Krohn. (Nüüd vast lisanduks sinna ka Jari Tervo.) Krohni laiaulatuslikus loomingus uuritakse inimsuse olemust: mis teeb inimesest inimese, mis eraldab meid teistest eluvormidest? Tema loomingut on raske lahterdada ning see pole isegi oluline. Peamine on mõtte selgus, ilus keel ja teravad seisukohavõtud. Eesti keeles on ilmunud kolm teost: 1987 Inimkuues, 1994 Tainaron ja 2008 Matemaatilised olendid, ehk, Jagatud unenäod. Viimast ei peeta üldiselt ulmeraamatuks. Ulmeteosteks võiks liigitada ca 15-16 L. Krohni raamatut ja neist osa on laste- ja noorteraamatud.

2) Boris Hurtta (s. 1946) töötas Turus politseinikuna ja on nüüd pensionil. Ta on tuntud bibliofiil ja tema koduraamatukogus oli viie aasta eest üle 15 000 teose ning see on jätkanud kasvamist. Hurda jutud on täis nostalgiat, igatsust vana, kaduva maailma vastu. Kirjanikul puudub mobiil ja loomulikult ka meiliaadress. Novellis ,,Pärispatu puudutus" (1989) küsitakse peategelaselt bibliofiil Valdemarilt, kas ta tahaks elada kultuuri tõusu- või languse ajastul. Vana bibliofiil vastab, et tõusuajastul, sest languseajastul on ta juba elanud. See vastus iseloomustab ka Boris Hurta suhtumist tänapäeva. Ta on avaldanud seitse ulmeraamatut, neist viimane on 2010 ilmunud tüse kogumik Valdemarin kirja. Boris Hurtta on stiilimeister, seda peamiselt lühiloomingus, kus stiil on mänglev ja täis huumorit. Romaanides kõik see puudub.

3) Johanna Sinisalo (s. 1958) on vaieldamatult kesksel kohal soome ulmekirjanduses. Seda tõestavad juba tema seitse Atorox-auhinda, romaani Enne päikesloojangut ei tohi (2000) Finlandia-auhind ja rahvusvaheline menu ning ka see, et soome edukaima ulmefilmi Iron Sky (2012) üheks stsenaristiks kutsuti just tema. Eesti lugeja on võinud tutvuda Sinisalo kolme jutuga: ,,Lendav Hollandlane" ja ,,Baby Doll" ilmusid 2008. aastal Soome ulmes ning ,,Üheksa savipotti" 2011. aastal antoloogias Nekromanteion. Soome keeles on J. Sinisalolt ilmunud seitse ulmeraamatut, lisaks sellele on ta toimetanud kaks antoloogiat, neist viimase The Dedalus Book of Finnish Fantasy (2005) tellis temalt briti kirjastus.

4) Risto Isomäki (s. 1961) on samuti rahvusvaheliselt läbi löönud ulmekirjanik, kelle romaan Sarasvati liiv on tõlgitud mh ka eesti keelde. Ta on avaldanud 8 ulmeraamatut ja 10 populaarteaduslikku raamatut. Kõik romaanid on teadusliku fantastika anris ja neile on omane vähemal või rohkemal määral sama nõrkus. Tegelaskujud on ilmetud, dialoogid venivad tihtipeale monoloogideks, kus selgitatakse mingeid teaduslikke nähtusi. Erinevalt enamikest ameerika ökothrillerite autoritest on Isomäe teaduslik tagapõhi korralik ja seda näitab ka 2007. a ilmunud romaan Litium 6, kus kujutatakse hiigeltsunaamit, mis põhjustab rannikul asuvates tuumaelektrijaamades katastroofi. Õnnetuspiirkonda (Jaapanit) ei suutnud kirjanik küll ette näha, ent kas see ongi ulmekirjaniku ülesanne?

5) Maarit Verronen (s. 1965) on astronoomiks õppinud kirjanik, kes on avaldanud 9 novellikogu ja 8 romaani. Verronen on olnud kaks korda Finlandia-auhinna nominant ja eelmisel aastal pälvis ta Tähtivaeltaja auhinna parima soomekeelse ulmeraamatu eest. Laias laastus võib tema toodangut iseloomustada kui kaugenemist ulmest, kuigi ulmeline element on isegi tema kõige realistlikumates teostes selgelt säilinud. Millegipärast pole võimalik osta tema raamatuid ei soodushindadega ega ka antikvariaatidest.

6) J. Pekka Mäkelä (s. 1962) on Philip K. Dicki tõlkija, muusikatoimetaja ja muusik, kes 2004-2012 on avaldanud viis ulmeromaani. Tema debüütromaan 391 on ajarändamislugu antiigi lõpu Aleksandriasse. Teine romaan Alshain (2006) räägib Maa tulevasest kolooniast planeedil, mis tiirleb Kotka tähtkuju Alshain tähe ümber (Beta Aquilae). Mäkelä kolmandas romaanis Nedut (2007) tulevad neandertaallased kosmosest tagasi Maale. Neljas romaan Karsta (e. k. Kõnts, 2009) räägib inimkonna ja Päikesesüsteemi teiste liikide vahelisele sõjale järgnenud ajast.

7) Pasi Jääskeläinen (s. 1966) sai soome ulmes kiiresti menukirjanikuks, kuid samas on ta ka suur, lootusi mitte täitnud talent: 1995-2000 võitis ta neli korda ajakirja Portti võistluse ja teenis kolm Atoroxi kuju aasta parima ulmenovelli eest. Seejärel pühendus ta gümnaasiumis õpetamise kõrval romaanide kirjutamisele. Seni on neid valminud kaks, mõlemad pälvisid nii kriitikute kui ka lugejate heakskiidu, kuid... ulmerahvas polnud täiesti rahul - tegu on nn reaalifantaasiaga, millele kõige lähem meile tuntud termin on maagiline realism.

Lumikko ja yhdeksän muuta ilmus 2006 ja seal rajab kuulus lastekirjanik väiksesse kohakesse Jäniksenselkää kirjandusseltsi, mille kümme liiget saavad kõik mingil ajal üle Soome kuulsateks kirjanikeks. Üks lõik sellest: Kõik ju teavad, et ega terve inimene suuda romaane endast välja pigistada. Tervetel on tervete inimeste tööd. Kogu see kuradi kirjandus, mille ümber sebitakse ja lömitatakse - see pole ju midagi muud, kui trükimasinatest läbi lastud hullumeelsus.

Harjukaupungin salakäytävät (2010) räägib kirjaniku kodulinnast Jyväskyläst ja maagiline realism tuleneb selle all olevatest salakäikudest, kust kõik ei suudagi väljuda.

Kes on nautinud eestikeelse kogumiku jutustust Seal, kus rongid pööravad ringi, see mõnuleb ka neid romaane lugedes.

8) G. M. Soikkeli (s. 1963) on filosoofiadoktor, kes õpetab Tampere Ülikoolis kirjandust. Tema sulest on ilmunud kõikvõimalikes ulmeajakirjades väga palju ulmejutte, suur osa lühiromaani mõõtu. Seni on talt ilmunud kolm ulmeraamatut. 2007 novellikogu Marsin ikävä ja muita kertomuksia, 2010 täiskasvanute fantasyromaan Kuninkaantekijät ja 2012 teaduslik fantastiline romaan Kadonneitten kaupunkien kronikka. Kirjutamisstiililt on ta kameeleon - kirjutab ühteviisi hästi nii nii fantasyt kui ka küberpunki. Eesti keeles võib lugeda tema lühiromaani Berliini näitelavad (2008).

9) Kimmo Lehtonen (s. 1967) on eelkõige ulmekirjanduse asjatundja, kelle Tähtivaeltajas ilmunud artiklid on kogutud 2000 a raamat tellimusel vormi teoses Kutzpah. Kirja kerrallaan. Ulmeromaane on talt ilmunud kolm: 1997 Timbuktun hetket, 2000 Yli uusien rantojen ja 2006 soome esimene nn. Creative commons teos Lueminut. Veel kord: Kimmo Lehtonen on keskne mõjutaja, tänu kellele soome ulmehuvilisel on hea ülevaade uuemast ingliskeelsest ulmekirjandusest.

10) Anne Leinonen (s. 1973) on kirjutanud kahasse lapsepõlvesõbra Eija Lappalaisega seitse noorteraamatut, tema omad ulmejutud ilmusid 2006. a kogumikus Valkeita lankoja. Eesti keeles on lugejad võinud nautida tema kolme juttu: Valged lõngad (2005, kogumikus Aphra) ja 2008. a Soome ulmes ilmunud Tss, tss! tegid need ja Teislane. Tuleb veel kord rõhutada, et lisaks ainsale kogumikule on tema eestvedamisel ja suures osas tema tööga ilmunud võrgus 28 numbrit eriti kõrgetasemelist ulmeajakirja Usva.

Kuigi soome nüüdisulmes on mitu ligi kümme ulmeraamatut avaldanud kirjanikku, kes sellesse ülevaatesse pole mahtunud, pean selliseid autoreid kui J. P. Mäkelä, P. Jääskeläinen, G. M. Soikkeli, K. Lehtonen või A. Leinonen neist märgatavalt olulisemaks.

5. Kokkuvõte

Soome ulme on üsnagi omanäoline. Harrastuskirjanikke on palju, eriti populaarne on etnoulme. Puuduvad L. Bergi või T. Tarlapi taolised actionulme kirjutajad. Arvestatavaid tippe on umbes niisama palju kui Eestis, kuigi võõrkeeltesse on nende loomingut tõlgitud märgatavalt rohkem (L. Krohn, J. Sinisalo, R. Isomäki, M. Verronen). Teise eripärana võib märkida, et naiskirjanikud on nii taseme kui ka auhindade poolest märgatavalt paremad kui mehed: Soome on naisulmekirjanike tõotatud maa.

Arvi Nikkarev elab Soomes ja hobi korras annab kirjastuse Skarabeus egiidi all välja ulmejuttude kogumikke, kusjuures tihti on tõlkijaks ta ise. Tihti on Stalkerivõit tema, või napilt teisena pea haardeulatuses. Kes võiks veel paremini osata eesti keeles teha ülevaadet sellest, mida soome keeles ulmest kirjutatakse?

Larbimuljed: Warjupaiga vangid (Melian)

Esimesel juulil toimus Tartus Lovecraftilike sugemetega WV larpide kolmas osa ,,Warjupaiga vangid". Sarja teisest osast rääkisime Reaktori detsembrinumbris. Lubatagu veidi minevikku meenutada ning tõmmata paralleele Hollywoody masinavärgis uuesti aktuaalseks puhutud Tulnuka-saaga ning WV õuduslarpide vahel. Kui esimese osa ,,Wabariigi varjus" puhul oli tegu Alieni sarnase puhta survival horroriga tsivilisatsiooni ja terve mõistuse poolt hüljatud kauges kolkas, siis larbiseeria teine osa ,,Wasara valgus" oli suurepärase butafooriaga meisterüritus. Julgen väita, et "Valgus" oli ühe õõvastavaima olustikuga rollimäng Eesti larbiajaloos, mis lõppes vana nahavabriku treppidel märulifilmi väärilise verevalamise ning massisuremisega. WV-seeria 3.osa - ,,Warjupaiga vangide" - tegevus toimus nagu Alien3 filmiski vabatahtlik-sunniviisilises kinnipidamisasutuses. Larbis oli selleks Torsåkeri eksperimentaalsanatoorium Rootsis. Ja nagu ühele õigele sanatooriumile kohane - esindatud oli terve plejaad vaevatud hingi.

Sanatooriumi personal

Hullunud detektiiv

Eks-eradetektiiv Sabina Vargas puhkas eksperimentaalsanatooriumis närve ja taastas mälu. Üks aastatetagune juhtum mahajäetud maja keldris viis talt mõistuse - pr. Vargas leiti nädal aega hiljem rängas amneesiahoos metsast uitamas. Raviasutuse rahulik keskkond mõjus soodsana ning ta suutis kildhaaval hakata oma eelmist elu taastama. Kuidas võiski teisiti minna, kui sanatooriumil oli niivõrd idülliline aed - turvalisuse oaas lageda taeva all. Endiselt pelgas Sabina kinniseid ruume, keeldus laskumast keldritesse ning valgusallikata magama jäämat. Kui hooldajad vaid lubaks, magaks ta parima meelega üldse väljas tähtede all.

eradetektiiv Sabina Vargas

Uued näod...

1927. aasta 01. juulil lisandus raviasutusse uusi nägusid. Vähemalt kolm neist olid pärit noorest Eesti Wabariigist. Kas oli tegu Rootsi kuningriigi lahke sotsiaalabiga närvihaigete vastuvõtmise näol või pelgalt juhusega, jäi kunagisele eradetektiivile selgusetuks, kuid ega see oldnudki oluline - selles idüllilises maapaigas on vaimse tervise taastanud nii mõnedki vaevatud hinged. Ei saa see ka eestlaste puhul teistmoodi minna. Üks härrasmees, kes tutvustas end Julius Purtfuliusena, väitis end olevat niinimetatud ulmet kirjutav Eesti kirjanik. Küllap ta sellepärast meie juurde jalust ära saadetigi, dedutseeris pr. Vargas ning tundis head meelt oma taastuvate dedektiivivõimete üle. Õhtul pidi Torsåkerit külastama ka filantroobist sanatooriumi põhirahastaja Olaf Stjörsson isiklikult. Sanatooriumi aednik oli pahur ja manitses nii uusi kui vanu patsiente aiaradadelt mitte kõrvale astuma. Kõik märgid lubasid oletada suurepärast päeva värskes õhus.

Äsja on sanatooriumisse saabunud eesti ulmekirjanik Juljus Purfulius

Kirev ravialuste pere...

Aias pakkusid Sabina Vargasele seltsi vanahärrast ohvitser Hans Ingvar Thorvald Gabrielsson. Nagu ta pikkadest heietustest selgus, ootas ta peagi Torsåkerisse saabuvat paraadi. Tema lapselapsed olevat teda siia selleks toonud. Täiesti segane, aga hästi säilinud vanaätt, nii et paraadi ootab ta meil veel kaua, mõtles Sabina Vargas endamisi. Aias jalutasid veel krüptoarheoloog hr. Palme, kel oma tööst rääkides lõi välja sügav hingetrauma, nii et närvide rahustuseks mängis ta iga vastutulijaga malet ning muusikust hr. Lund, kes jutustas nasaalsel häälel oma ettekujutustest õõvastavast maailmalõpust ja hävigu lävepakul seisvast inimkonnast. Patsientide kitsas ringis levisid muuhulgas ka rassipuhtuse teooriad ning noor aadlipreili Annmarie Stockebroe koos oma nähtamatu sõbraga juurutasid armastust kõrgkirjanduse, eriti just Pukini igihalja Jevgeni Onegini vastu. Üks noor hoolealune - preili Alsvik - vaikis nagu vande all ning ladus kive keerulistesse geomeetrilistesse kujunditesse ja preili Stromberg maalis nagu alati.

Kirev ravialuste pere

Kummaline karje!

Õhtul saabus hr. Stjörsson, kes kõndis majesteetilikul sammul aias, pärides hoolealuste tervise kohta. Oli pea ideaalilähedane soe suveõhtu, mil kõik oli kõige paremas korras. Pr.Vargas oli parajasti rahustamas hiljuti hooldekodusse saabunud ja värske mälukaotuse all kannatavat noort Thomas Bergsenit, kui sanatooriumi aia kõrgendikult kostis kohutav kisa. Pingilistujad jälgisid, kuidas valgetes riietes töötajad tormasid rahustama lõugajat, kes neile kohutavaid ähvardusi näkku röökis. Rahurikkuja vaigistati peagi, kuid hooldekodu korduvate rahuõhtute helge loor oli õmblustest hargnema hakanud. Personal rahustas ärevusse aetud hoolealuseid, rääkides ühe patsiendi ootamatust segadusehoost. Kas oli äkki tegu uue eksperimentaalse ravimeetodiga? Selgitus jäi patsientidel saamata.

Patsiendid arutavad jahmunult toimunut

Ilmuvad sünged varjud...

Mõne aja pärast mängis üks väiksem seltskond hr. Palme juhtimisel laua taga kaarte ja püüdis leida äsjajuhtunule selgitust. Patsientide seas levisid kuuldused Stjörssoni seotusest inimröövidega ja eelmisel aastal toimunud kohutava ohvriterohke põlenguga Londonis. Räägiti, et sanatooriumisse tunginud karjuja oli ennustanud samaks õhtuks patsientide massimõrva. Kurja aimdus oli tungimas Torsåkeri Eedeni aeda ning tema asukate hinge. Nii mõnigi püüdis tõrjuda kuulujutte, suutmata uskuda heategija valgustkartvat tausta. Prooviti rääkida hr. Stjörssoniga isiklikult, kes muidugi eitas kõike. Kui jumalad oleks vaid veel aega andnud, oleks väikeses kaardimängu konspiratiivseltskonnas küpsenud ehk mõni põgenemis- või päästeplaan, kuid Saatus tahtis teisiti.

Härra Stjörsson ei saa ju olla nii paha mees!

Pimedus ründab!

Taas rebestas õhtut kõrgendikult kostev mürgel ja kisa. Osa kaardiseltskonnast tormas mäenõlvast üles, lootes lahendada lõplikult nende rahulikku elu rikkunud pinged. Neid ootasid mustades hõlstides kujud. Esimene, mida kunagine eradetektiiv Sabina Vargas mäest üles jõudes nägi, olid raskelt maha prantsatavad hr. Palme ja Eestist pärit äsjasaabunud kirjanik. Seejärel tabas teda löök kuklasse.

Mõnel teravama vaistuga patsientil õnnestus pakku saada

Võigas riitus!

Ärgates leidis ta end maast kinniseotud kätega. Kõrval ägisesid krüptoarheoloog Palme ja Eesti kirjanik Purtfulius. Eemal olid hõlstides kujud moodustanud küünaldest ringi, mille keskel lamas vereloigus liikumatu inimkeha. Keset ringi seisis olevus timukamaskis. Varjudest ilmus välja Stjörsson, kes oli aastate eest sõlminud pimeduse elukatega teiseltpoolt aegruumi elupikendava lepingu, lubades vastutasuks regulaarselt ohverdada süütuid hingi. Ah siis selleks oli ta loonud ja rahastanud tasuta sanatooriumit! Võidukas irve näol, nägi ta välja kui inimene, kelle kõik plaanid õnnestuvad suurepäraselt. Keegi rabeles ja püüdis küünlaid ümber ajada, kuid mustad kujud tirisid ta keset ringi ning tõmbasid noaga üle kõri. Palme suutis end püsti ajada ja pistis jooksu, üks pikk hõlstis kuju kannul. Nähes tekkinud segaduses võimalust põgenemiseks, tormas pr. Vargas vastupidises suunas, kuid ta saadi treppidel kätte ning tiriti ringi, kus keset oma soolikaid ja verd vedeles viimaseid korinaid huulte vahelt välja suruv Eesti kirjanik.

Kolm riituseks kinni seotud ohvrit

Saatuslik viga!

Nuga oli juba naise kõril, kui äkki tekkis tüli ja segadus Stjörssoni sektantide seas. Kostsid lasud, millele järgnes pimeduse timuka röögatus ning too tormas taganeva Stjörssoni suunas, mattes oma kirve viimase pealuu sisse. Rootslane oli vihastanud ühe oma arulageda alluva peale ja valanud isiklikult verd nõiaringist väljas, rikkudes sellega lepingut pimedusega. Nuga langes Sabina kõrilt ning Torsåkeri sanatooriumis võttis maad kummaline vaikus.

Härra Stjörsson

Sabina Vargas ei rääkinud enam eales ühegi elava hingega, tundes, et ainus turvaline paik maailmas on tema sisemine valguse ja vaikuse aed. Torsåkeri hooldekodu jäi veel aastateks avatuks.

Mängujuhtid selgitasid, et Stjörssoni pahelised plaanid said seeria kolmandas osas ootamatu läbikukkumise osaliseks ning siinpool pimeduse müüri ta enam ausaid inimesi tülitada ei saa. Taaskord parallel Alien3-ga, sealgi said võõrkoletised lõppmängus ootamatul viisil lüüa ja seda vaatamata nende eelnevale edule.

Lõpetuseks tasub mainida, et sanatooriumi aia rolliga sai suurepäraselt hakkama Tartu botaanikaaed. Tulevastele mängujuhtidele võib seda kohta julgelt soovitada mõne vähese võitlusega väiksemat sorti intriigimängu tarbeks. "Warjupaiga vangid" kestis umbes 3 tundi, mis taolise kiire lõpplahendiga larbi tarbeks oli täiesti piisav. Mäng ei veninud ega muutunud tüütuks. Sarnaselt eelnevatele WV mängudele polnud siingi mõtet rabeleda ning loota probleeme loogika ja järelduste abil lahendada, sest lõpuõudus saabub vältimatult nagu päevale järgneb pime öö. WV maailmas päästis peamiselt pime juhus ja mõnede mängijate oskus end alati kuskile ära barrikadeerida. Ainuke, mida allakirjutanu 3. osast ei leidnud, oli Kommunismuse tume vari.

Kuuldavasti jäi see WV-seeria viimaseks mänguks. Mis võibolla ongi hea, kuna ka kõik Tulnuka-triloogia nn järjed ja eellood maitsesid esialgsete filmidega võrreldes nagu ülessoojendatud nädalavanune supilurr.

Üks larpi korraldajaist: Marten

Fotod: larpi teine korraldaja Ülo Leppik

Rollimänguseiklus: Kükita ummik (Ove Hillep)

Antud rollimänguseiklus sai läbi viidud Eesti ulmeühingu igaaastasel kokkutulekul (sõpradele Estcon), kus seitse mängijat asusid zombisid trotsima. Mängusüsteemina oli kasutusel Zombie Squad, kuid seikluse läbiviimiseks sobib praktiliselt igasugune rollimängu süsteem. Seiklus on mõeldud ühekordseks meelelahutuseks (mitte mitmeid mängusessoone kestvaks mänguks) ning seetõttu ei ole eeldatud, et kõik (või halvemal juhul mitte ükski) mängijad ellu jäävad.

1. osa - Ummik

On aasta 2013. Suvine kuum õhtupoolik umbes kella 9 paiku. Tegelased on teel Estconile (kahe autoga). Teel mööduvad mängijatest mitmed politsei-, kiirabi- ja tuletõrjeautod. Kilomeeter enne Kükita grilli on kütusetsisterniga veok ümber läinud ning mitu sõiduautot on sellele veel mõlemalt poolt sisse sõitnud, tekitades teele korraliku ummiku. Tegelaste ees on kümme-kakskümmend autot juba kinni pidanud ning autodest välja roninud. Nende taga toimub veel mitu väiksemat avariid, kui mõni tähelapanematu juht ei suutnud õigel ajal pidurdada. Võimalik ka, et ühele tegelaste autole sõidetakse sisse, millest tuleneb esimene konflikt mõne madalalaubalise bemarigorillaga. Need selja taga toimuvad õnnetused takistavad mängijatel ka tagasi pöörduda. Teed piirav kraav on piisavalt sügav, et sealt sõiduautoga mitte läbi sõita.

Pärast mõnda aega operatiivametnike askelduste jälgimist jookseb tegelaste autost mööda karjuv naine, nägu verine. Peeglisse vaadates märkavad tegelased mitmeid autode vahel jalutavaid tegelasi ning paljusid rüselusi. Möödajooksvate karjuvate isikute hulk suureneb. Ka põhjapoolsest metsast (teest vasakult) tuleb zombikamp, rünnates tegelasi küljelt.

Kui tegelased õigel ajal autost väljuvad, võivad nad taibata ohtu ning ennetavalt põgeneda. Kui nad autosse jäävad, ümbritsevad zombid auto ning pagemiseks tuleb neil võidelda. Mõni politseinik võib neile isegi appi tulla ning oma teenistusrevolvriga zombide tähelepanu endale tõmmata. Ta ilmselt hukkub.

Üldiselt on operatiivametnikud liialt tegevuses avarii tagajärgede eemaldamisega, et ohtu märgata. Õnnetuses hukkunud ärkavad samuti zombidena üles ning asuvad kustutajaid ja mente tapma. Tanker ning mõni sõiduauto on ohtlikult lekkima hakanud ning mõni paanikas politseinik (või mängijad, kui neil eluisu otsas) võib zombisid nähes üritada autot käivitada, mis sellises bensiinilehas süütab gaasid ning tekitab tohutu plahvatuse. Ka mängijad võivad selle tahtlikult korraldada, üritades aega võita.

Variant 2: Mängijad otsustavad kohe, nähes avarii ulatust, minna Kükita grilli.

2. osa - Kükita grill

Grilli juurde jõudes märkavad mängijad, et koht on võrdlemisi rahvast täis. Grilli ees on Paide poolt kohale tulnud kiirabi, kes zombide poolt hammustatutele arstiabi osutab. Sisse minnes panevad nad tähele, et paljud on just Tartu poolt tulnud rahvas, kes nähes õnnetuse ulatust, tulnud kohe aega parajaks tegema. Üks arstiabi saanu (rohelise harjaga punkar, tagi seljas) seletab parajasti, mis Tallinna pool toimub

Mingid kutid tulid võsast välja ning hakkasid inimesi hammustama. Mind tõmmati autost välja ning kaks tüüpi hüppasid mulle peale. Pole kunagi miskit sihukest oma kõigi kakluste juures näinud.

Söögikohas on tööl kaks teenindajat, nõudepesija ja juhataja.

Mängijad võivad seal passida või, teades olukorra tõsidust, kohe edasi minna. Igal juhul hakkab mõne aja pärast kostuma väljast karjumist, kui zombid kiirabiautoni jõuavad. Kollektiivselt võidakse esiuks ja aknad laudadega barrikeerida, millele söögikoha juhataja väga vaenulikult reageerib (tal on ka kontoris väikesekaliibrine 6-lasuline laetud revolver).

Kui mängijad ei kontrolli, ilmneb, et nõudepesija oli viimasel suitsulkäimisel tagaukse pärani lahti unustanud. Kui seda ei suleta ega lukustata ronivad zombid ka sealt sisse. Ühel naiskliendil on kaasas ka purk pipragaasi, mille ta paanikahoos siseruumi tunginud zombi vastu käiku laseb. Zombidele see küll ei mõju, kuid enamus ruumis paiknevaid inimesi peaks selle tõttu koolnutele kergeks saagiks muutuma. Samuti hakkavad ajapikku koolema kõik zombide rünnaku alla sattunud isikud.

Lisa 1: Kükita grilli plaan.

Selleks ajaks on tegelastel üpris vähe võimalusi sellest jamast elusalt välja tulla. Nad võivad proovida jõuga välja murda, kasutades selleks kõiki kättesattuvaid relvi. Voolikuga gaasiballoon oleks tõhus relv, kui gaas süüdata.

Kui mängijad grillist mööda teed edasi lähevad, märkavad nad, et seal on tee samamoodi kinni kui Tallinna poolel. Ummik ulatub Statoili tanklani. Sealmaal märkavad nad ka idasuunast tulevaid zombisid. Otsustades minna põhja poole, näevad nad põõsaste vahelt väljaronivaid zombisid. Kui nad ka pärast seda otsustavad sinnapoole suunduda, peavad nad enne nendega võitlema (kui nad just ei leia, et hea oleks ringiga eest ära joosta). Kui mängijad lähevad lõunasse, jõuavad nad pärast väikest lagendikku ojani. Neile järgneb umbes 10-pealine zombikari.

3. osa - Tankla

Olenevalt sellest, kas mängijad suunduvad mööda teed Tartu poole või läbi võsa põhja poole, jõuavad nad kas Statoili või Neste tanklani. Statoilis on neil oma pood, Nestes R-kiost.

Tanklas on igastahes vaid paar autoga inimest (lapsega (2-aastat) noor ema ning habemega rokipeer). Kui nad zombidest rääkima hakkavad, ei usu neid loomulikult mitte keegi. Seda niikaua, kuni mööda teed sõidab tankla poole ilmselgelt juhitavuse kaotanud mersu, mille avatud uste-akende küljes ripub mitu zombit. Auto suundub täpselt tankla poole. Tegelastel on vaid mõnikümmend sekundit sealt minemapagemiseks, kui mersu ühte tankurisse sisse põrutab ning kogu kupatus vastu taevast lendab. See plahvatus rebib maha ka tankla kõrval olnud moblamasti, mistõttu kaob mängijate mobladest levi.

Selline heli- ja tulevärk meelitab kohale mitmeid läheduses luusinud zombisid.

Lisa 2: Tankla plaan.

4. osa - Maja

Teel kohtuvad mängijad rattal külajoodikuga, kes läheb oma 2-liitrise diislipudeliga kodu poole. Kui mängijad teda küsitlevad, võib ta nad juhatada Tarbja külasse, mis asub 3 km kaugusel. Ta ise elab 6 kilomeetri kaugusel ega tea ähvardavast ohust miskit. Ta peab mängijaid LARPariteks. Kui mängijad Tarbja poole liiguvad, hakkab juba hämarduma ning igasugune loogika ütleb, et pimedas ei ole väga mõtet zombidest küllastunud keskkonnas kolada.

Kilomeetrijagu edasi liikunud, hakkab mängijatele silma tuluke. Lähemalt minnes osutub selleks miski uus noorepereelamu - loomulikult kipsist üles löödud. Õuel näevad tegelased üht laipa. Kodus on jahipüssiga pereisa Joonas (õlg sidemes ning nägu äravaevatud), tema naine Merle ning kaks last (7 aastane Joonas ja 4 aastane Mari). Pereisa on loomulikult kutsumata külaliste vastu ning võib neid piisava jultumuse korral isegi rünnata. Pereema on lastega tagakambris, kus 4-aastane haigena voodis lamab - üks zombidest oli teda hammustanud.

Kui mängijad asja seletavad, jutustab pereisa, kuidas üks narkar oli tema last hammustanud ning teda isegi rünnanud, enne kui ta uimas tegelase maha jõudis lasta. Joonase majas leidub veel 1 sileraudne haavlipüss ning kui temasse piisavalt sõbralikult suhtuda, annab ta selle mängijatele.

Lisa 3: Maja plaan

Kui öise madistamise jaoks peaks inspiratsiooni nappima, võib mängujuht koguda inspiratsiooni menukatest filmidest nagu näiteks ,,The Night of the Living Dead" või ,,Dawn of the Dead".

Kui mängijad peaks hommikuni vastu pidama, võib neid peale korjata mõni möödasõitev auto - kopter oleks Eesti oludes üpriski ränk ülepingutamine.

Mängijate eesmärgiks on jõuda Estconile. Mängujuht võib seiklust soovi korral veel pikendada, lisades näiteks zombidest kihavad Saarjärve puhkemaja. Zombistunud Indrek Hargla ei ole enam küll midagi uut, kuid kindlast palju mängulusti pakkuv kogemus.

Tegelased:

Sunji Masterson - kokast ulmefänn; relvaks 7 kokanuga; keeled: eesti, jaapani, inglise

Enn Soo - loodusuurijast ulmefänn; relvaks fotostatiiv; keeled: eesti, vene

Krista Kõlli - geenitehnoloogist ulmefänn; keeled: eesti, inglise, hiina (kantoni murre)

Juhan Muul - ajakirjanikust ulmefänn; relvaks kott ulmeraamatutega; keeled: eesti, saksa

Urmas Reha - saemehest ulmefänn; relvaks nuga; keeled: eesti

Vadim Kurmov - programmeerijast ulmefänn; relvaks Dell sülearvuti; keeled: vene, C++, Bython, Rubi, Assembler

Voldemar Otsa - sõjaväelasest ulmefänn; relvaks 9 mm Beretta (12 kuuli pidemes); keeled: eesti, vene, inglise

Juuli ulmkonnakroonika

Estcon

Sel aastal täitus Estconi korraldamisel 15. aasta. Taas kord said südasuvisel ulmeüritusel, mis taas korraldati Põlvamaal Saarjärvel, kokku kõik ulmehuvilised, kes suutsid end korraks põnevate raamatute tagant välja vedada. Arutleti ulme ning muude maailmade asjade üle, kuulati asjalikke ettekandeid, kirjutati, mängiti rolli nii päris-elus rollimängus kui ka jutumängu mängumeistri käe all, käidi saunas, grilliti ning tegeleti muude meelelahutuslike tegevustega.

Pikemalt saab antud ettekannetest lugeda sellestsamast Reaktorinumbris (link) ning ka ulme.ee lehelt.

Stalker 2012

14. juulil anti viieteistkümnendat korda Estconil välja Stalkeri-nimelist ulmeauhinda. Auhindu jagati 6-s kategoorias. Hääletuses osales 39 inimest, kuid kõigis kategooriates andsid oma hääle vaid 9 fänni. Parima tõlkeromaani tiitli pälvis tubli punktienamusega sel aastal Varraku välja antud G.R.R. Martini ,,Mõõkade maru". Parima kogumiku auhind läks Indrek Harglale ,,Suudlevate vampiiride" eest ning tõlkejutu eest sai premeeritud Eva Lutsu, kes tõlkis Paolo Bacigalupi loo ,,Liiva ja räbu rahvas". Auhind nii parima eesti autori romaani kui ka lühiromaani eest sai jällegi teisi kanditaate kaugele selja taha jättes Indrek Hargla. Võidu toonud loos olid siis vastavalt ,,Suudelvad vampiirid" ning ,,Jõgeva elavad surnud". Parima eesti autori lühijutu tiitli pälvis aga loo ,,Euromant" eest Maniakkide Tänav, kes sai kõva rebimisega lõpuks pikalt oodatud ning ammu väljateenitud omaenda esimese Stalkeri auhinna. Indrek Hargla aga peab ilmselt omale Stalkerite hoidmiseks uue maja ostma, kuna sel aastal saanutega on tal neid kokku juba 17.

Reaktoris ilmunud lugudest sai parima tulemuse Canis Vedru ,,Läbimurre", mis tuli lühijuttude kategoorias 5-ndale kohale. Reaktor soovib väärika tulemuse eest õnne ning loodame, et mõnel aastal toob ehk ka mõni Reaktoris ilmunud lugu selle autorile Eesti ulmeauhinna.

Stalkeri hääletuste tulemusi saab näha ulme.ee lehel.

Kuu arvustus

Kuu arvustust oli pagana raske valida, häid tekste oli palju ning lisaks on mul nõrk kriitikameel ning vähene kogemus.

Ära tahaks märkida Silver Sära tekstid, mis harisid mind üsnagi kõvasti Aleister Crowley poolt kirjutatud ulme alal.

Triinu Merese ,,American Gods" arvustuse juures meeldis vahetu lugeja emotsioon ja lugeja siiras rõõm.

Lõbus oli lugeda ka Ats Milleri marutamist Barrayari ümber - emotsioon on ehe, kuigi ülevaade tundus samas tiba pealiskaudne, mistõttu heitsin selle viimaks kõrvale.

Peale mõningast vaagimist ja ülelugemist hakkas aga teisest nõksu rohkem ettepoole kerkima Lauri Lukase kirjutatud ,,Saharniy Kreml". See on piisavalt mahlane ning samas ka mõnusalt ülevaatlik ega kipu ka liiga pikaks heietuseks. Selline lobeda käega kirjapandud arvustus.

Teiseks favoriidiks tõusis Raul Sulbi, kes on teinud kõva tööd Robert Silverbergi loomingu arvustamisega. Pikad ilusad tekstid, mida kohe mõnu lugeda. Temapuhul tekkis ainult raskeim probleem, et millist teksti lõpuks esile tõsta. Kõik ühtviisi kvaliteetsed, ja teiseks ühendavaks lüliks see, et mina pole isiklikult neist ainsatki lugenud. ,,Saharniy Kreml" kõnetas mind rohkem, kuna olen kah selle teose fänn.

Viimaks otsustasin peale lühikest (aga ägedat) sisemist heitlust põrgatada kuu auhinna ikkagi tagasi Raulile Robert Silverbergi ,,Castaways of Space" eest.

Valitud sai seepärast, et võrreldes teiste Silverbergi arvustustega, tekitas see kõige enam teose vastu huvi.

J.J. Metsavana

Tallinna ulmehuviliste kogunemine 20.07.2012

Seekordne kogunemine oli erandlik, kuna Lost continent on remondis ja see pärast sai korraldatud niinimetatud kontrolljoomise erinevates baarides. Alustatud sai Von Krahli teatris aga sealt lahkusime suhteliselt kiiresti kuna mingi bänd tegi seal algava kontserdi eel proovi ja selle lärm ei võimaldanud omavahel rääkimist. Otsustasime siirduda Hella Hunti kus spioonide teatel pidavat vaba ruumi olema kuid ennem kui sinna kohale saime soovitas Liisi Ojamaa soovitusel hoopis Lai tänav 8 asuvasse "Koht mis on avatud juhul kui pole suletud". Sinna jäimegi pidama kuigi õlut on seal külluses siis toiduga on veidi raskusi kuna peale pähklite pole seal eriti mitte midagi süüa. Faceboogi kaudu sai ürituse lehel teavitatud meie uuest asukohast ja päris mitmed tulid selle peale kohale. Vestlus oli muidugi suhteliselt estconi teemaline, mis ei tähendanud, et kõigest muust me poleks rääkinud.

Margus Makke

Jutt: Nagu nuga vööl (Triinu Meres)

Üleval mägedes ei teata tasandiku sõdadest sageli midagi.

Üleval mägedes ei ole ka midagi peale lume, hallasambla, kivide. Noh, ja mägirahva, männipuu ja kitsede samuti. Räägitakse muidugi, et mägede südames leidub kullasooni, aga kuni keegi teadaolevas maailmas pole leidnud kulda kusagilt mujalt kui Kullajõest ja kuumalt Oileáni saarelt, seni võid uskuda või mitte, aga mägedes lihtsalt ei ole suurt midagi, mille nimel sõda pidada.

"Me peame su sooja saama, isand," pomises Joonet ja lükkas nahkkindas käega kõrvale heledad kahlud lamava noormehe silmadelt. "Külm ei lase verd liikmetes kiiresti ringi käia, liha haava ümber sureb ära ja muutub mustaks. Mees sureb. Mu isa oli mägedest pärit, ma tean."

Jäärulinna Valdar ei vastanud midagi. Ta värises ning tema teadvus uitas ärkveloleku ja teadvusetuse pimeduse vahel, sest haavapalavik püsis kõrgel - kui kaua juba? Sestsaati, kui nad olid Kitsenõlvast roninud üles, võinuks Joonet hetkekski järele mõtlemata öelda, aga Valdar ei küsinud.

Selle asemel ta värises. Mõõgahaav küljes, mille ta kaljuseina mööda üles ronides uuesti lahti oli rebinud, ei olnud teist korda õmmelduna enam puhtalt paranenud. Haava ümbrus oli paistes ja punane ning tulitas, piinas, painas. Valdar värises, hoolimata vöömehe kasukast, mis tal seljas oli, nägu külmast ja palavikust õhetav, mõte uitamas kes-teab-kus. Joonet tõmbas punakaspruuni kinda käest ning katsus pihuga isanda laupa.

Mõistagi, neil oli õnne, et nad üldse elusalt üles välja jõudsid. Nõlvak kujutas endast teed, aga ainult neile, kes seda tundsid. See oli mägilaste tee.

Vöömees Joonet oli sealt ainult mõned korrad käinud, paarikümne aasta eest. Tema ise ei olnud kunagi mägedes elanud, aga tema isa - toosama, kellelt ta oli saanud oma karedad mustad juuksed ja samasugused karedad mustad silmad - oli ta oma vanemate kogukonda kaasa toonud. Iga kord, kui mägedes toimusid Suured Peied, palus Jooneti isa end oma lauskmaaisanda käest vabaks ning viis pojad kodukülla.

Kord olid nad Vàihrasse lausa kuuks ajaks jäänud. Toona õpetas isa Joonetile, kes muidu ju lauskmaanaise poeg ja seega lauskmaarahva mees oli, ka mägede kunste ja mägiteid.

See sai neile kahele siin suureks õnneks, et vöömehe isa teda omal ajal õpetada võttis.

Tol esimesel korral läks Joonet oma isaga muidugi ülevalt alla, mitte alt üles. Ja tookord ei olnud ühelgi ronijal kämblalaiust raiumishaava vasakus küljes ega ka noolehaava käsivarres. Keegi ei kandud laubal sidet mälestusena riivavast terast, mis silmad verest pimedaks oli teinud.

Jah, Valdaril ja Joonetil oli kõvasti õnne olnud, et nad üldse elusalt üles välja jõudsid.

Mõistagi, neil oli juba siis õnne olnud, kui nad Aluselt tulema said.

Kuidas leegid kaugusest vaadates torni kivistest laskevadest välja olid löönud..!

Valdar, Jäärulinna linnaparuni poeg, oleks Täheliste jaoks võinud ju pantvangiks sobida, aga nii väärtuslik polnud ta ometi, et sellisel juhul oma elu säästmises kindel olla.

Suur Täheliste pere oleks võinud Valdar Hõbehüübi ka pea jagu lühemaks teha, hoiatuseks kõigile oma valla linnaparunitele, kes arvasid, et ka Väike Perekond nagu Hüübid võib julgelt tegutsedes suureks saada.

Oh, mõistagi, neil oli väga palju õnne olnud.

Joonet hoidis kätt oma isanda kuklal ning jootis talle ettevaatlikult vett, mis vöömehe jaki all rinnal rippuvas lähkris kenasti vedelas olekus püsinud oli. Valdar jõi kohmakalt ja tõstis siis hallid silmad, udused, aga siiski käskivad. "Sina ka! Muidu sa ei jaksa mind edasi lohistada. Joo!"

Joonet noogutas ja hoidis pudelit oma huultel, paar korda kuivalt neelatades. Keel sai niisutatud, aga tal polnud veel nii suur janu, et poleks võinud joomisega järgmise puhkuseni oodata.

Isand Valdar oli liiga haige, et pettust märgata. Kollakad habemetüükad tema näol tundusid tumedad, nii kahvatu oli noore mehe nägu sealt, kus külm polnud seda punaseks näpistanud. Ja ringid tema silmade ümber olid sügavlillad, nagu oleks teda sinna löödud.

Joonet surus pudeli külili lumme ning lükkas sinna pihuga lund. See võttis pisut aega, sest hanged olid väga värsked ning kohevad, aga ta oli lumekorjamises juba kogenud. Isand Valdar vajas vett peaaegu sama hädasti kui soojust.

Pudeli libistas vöömees rinnale, kuue alla, särgi peale. Sulges jakipöörad - oma kasuka oli ta andnud oma isandale, kes seda ilmselgelt rohkem vajas - märgates alla vaadates hajusalt, kuidas härmatis tema enda hõreda habeme hõbedaseks oli värvinud.

"Nagu tarkmees," mõtles ta endamisi ning muigas pruunide lõhenenud huultega pruunis näos. Tuleval aastal oleks ta mägirahva arvestuse järgi täismees, 44 talve täis. Aga lauskmaal käisid asjade teistmoodi: seal oli ta mees olnud üle kahe tosina aasta, nii et küllap ei või ta niisiis kaevata, kui seesinane talv peakski tema viimaskes jääma.

Ta mõtles, kas Ellerhein kaebab, kui ta tagasi ei tule. Vaevalt küll. Naine saab hakkama, see on naiste loomuses. Ja nende tütred, nemad õpivad samuti mitte kaebama.

Aga kui ta ka surema peaks, enne tuleb tal isand Valdar kuhugi sellisesse paika viia, kus too võiks oma haavast paraneda. Ning siis peab ta Jäärakusse sõna saatma. Perekonna lastekandjatel ja paruniemandal endal (rahu hukkunud isandaga!) on õigus teada, kus ja mis seisundis nende verd hinged on.

Jakk, villane kuub ja särk - ning muud naha ja külma vahel ei olnudki. Aga kuigi Joonet, Valdari vöömees, nende lühikese paigalpüsimise vältel külmast lausa vappuma hakkas, ajab noorparuni edasiaitamine ta küllap varsti jälle higiseks.

See võib väga hästi olla tema surm, aga enne, enne viib ta oma isanda varju alla.

Väga tõenäoliselt olid nad kõik võimalikud jälitajad kannult kaotanud.

Valdar oli jälgi katnud. Iseennast ja teda pagedes armutult takka sundinud.

Oh, parunipoeg Valdar oli tasandikusõdalaseks kasvatatud, kuid mägiküti hingega. Suutis ronida kui kaljukits. Ei kohkunud kunagi vaeva ega väljakutse ees tagasi, polnud kohkunud sest ajast saati, kui vanuselt 7 suve täis sai. Kui ta nüüd haavapalavikku sureb, on see selge raiskamine.

Nad hüüdsid teda Hõbehüübiks ta heledate juuste järgi.

Nüüd oli mütsi alt paistvad juuksed tõesti hõbedased. Härmatisest. Samuti kui pügamata vurrukarvad nina all.

Neil oli vaja soojust. Kuigi Joonet oli Kellamägede verd, ei tundud ta seda kohta palju rohkem kui tema noor isand. Ta aimas uduselt, kuhu kanti jääb Vàihra küla, lootis, et mägirahvas ei sega ennast tasandiku sõdadesse ega müü Jäärulinna parunipoega Täheliste Suurele Perekonnale maha.

Ning kui ta selle võimalusega, nii ebatõenäoline kui see tundubki, riskida ei söandaks (kas tohib ta oma kohustuste järgi sellega riskida?), peab siin ju ometi olema jahionne. Mägiküttide varjualuseid pikkade retkede tarvis.

Jahionnist neile piisaks.

Tal ei olnud kavas lasta Jääraku noorparunil siia lumme ära surra, eriti mitte nüüd, kus nad juba nii kaugele jõudnud olid.

"Selleks vöömehed ongi," mõtles Joonet vaid piisa kibedusega vürtsitatult omaette, "nagu nuga ja kukkur ja kott su vööl, olemas ajaks, kui neid vaja läheb."

Ja pealegi, poiss meeldis talle. Valdar oli inimeste vastu lahke, ei lobisenud liialt ja isegi kui ta oli veidi ülemäära julge, oskas ta ka külma pead hoida.

Kuuevalla hinnatuim sõdalasvoorus. Külm pea.

Nüüd oli tema laup tuline ning nahk tundus külma ja kuuma vahel lausa põlevat.

"Leebe lehm, raisk, ja tema sõnnik!" pomises Valdar madalalt, kui vöömees ta taas jalule vedas, pressis hambad kokku ja hingas kiiremini.

"Ära teota jumalaid, isand," vastas Joonet, ning lisas, kui noorparun teravalt sisse hingas,"ja ära naera!"

Valdar oigas. Hoiatus naermise kohta tuli liiga hilja. Tema külg ning kõht ning kogu sisemus otse põletasid. Aga ta tõstis oma abilise vasaku õla küljes rippudes siiski jalgu, ikka uuesti ja uuesti ja uuesti.

Ülemäära julge, jah, mõtles vöömees. Aga visa.

***

Sliaben vaatas lõkse üle. Ta ei olnud väga hea kütt. Väga halb ka mitte. Aga ta oli järjekindel ning laia haardega, sest tal oli plaanis kevadel naisele minna ning ta tahtis pruudiperre ka midagi kaasa viia.

Oda ning vibu olid tal kaasas pigem selleks, et head õnne mitte kaotsi lasta, aga paelad olid tema relv ja sinna jäävad linnud-küülikud - need, keda ta tõemeeli koju viia lootis.

Noor mees sumpas oma karvaste lumesaabastega järgmiste püüniste juurde Vanameheseedrist veidi ida poole ja tõesti, seal oligi lumikana lingu läinud. Veel elus, veel rabeledagi jaksav, kui nooruk ta õhust kinni püüdis ning kiiresti vaguraks tegi.

Siis painutas tüve uuesti alla ja puistas laiali uue pihutäie sööta.

Linnud olid vahel väga rumalad. Sama lõksupuud võis mureta paar korda järjestki kasutada.

Sliabeni käed, mis sooja sulise kaela kahekorra käänasid, olid pruunid ning lühikeste kandiliste küüneplaatidega. Tema paljudesse peenikestesse patsidesse palmitud juuksed olid mustad nagu tema rahval ikka ning nina lame. Ta ei olnud väga hea kütt, aga kuna ta oli ka vaid 17 talve näinud ning ei tema isa ega ema ei kuulnud Jahiliste hulka, polnud muud lootagi.

Ta oli - piisavalt hea.

Méabhi, oma neiu jaoks oli ta samuti küllalt hea ja kui nad paari lähevad, kui tüdruk peaks varsti ka käima peale saama, on ta piisavalt kütt, et perele vahepeal naise abitagi liha lauale tuua.

Võib-olla on Sliabenil selleks ajaks isegi esimene habemeude ümaral näol juba nähtaval.

Sel moel omaette uneledes lasi nooruk mõtte uitama. Tema tumedal nägusal näol oli leebe ilme ning tema kõrvad olid küll teravad, aga mõistus nende vahel tegeles vaid Méabhi ja ei millegi muuga. (Ah, tal on suu nagu kullitiivad, kaks lennukat kaart, aga maitseb paremini kui mesikajook. Ja tema reied on nii kuumad ja pehmed tugevad...) Nii et kui heli viimaks tema teadvusse jõudis, adus poiss korraga, et on seda juba kuulnud. Päris mitu korda kuulnud. See kostab lähedalt ja kui too hääl üldse midagi meenutab, siis sinipantri kähedat näugumist.

Sliaben surus oda pihku ning kontrollis, kas saagikimp ta seljal nööri küljes on kindlalt kinni. Sinipanter on kohutav vastane ja tavaliselt väga vargne.

Ning samuti on sinipantri pehme tähniline nahk peiukink, mida kadestaksid kõik tüdrukud külas ja Méabh ei suudaks varjata ei oma naeratust ega ka uhkust.

Ta kuulatas veel. Sinipanter noigab niimoodi valjusti ainult võideldes või siis, kui ta on rängalt vigastatud. Valjud kähedad näugatused, vahele urinat ja ulgumist...

Kütt liikus hääle poole nii sujuvalt, kui vähegi suutis, teades, et jänest ta kõrvupidi kinni võtta ei suuda, aga kui üks loom juba sellist häält teeb, on tema tähelepanu juba millegagi väga hõivatud. Jahimehel oli võimalus.

Nooruk nägi liikumist okste vahel, torkas oda lumme ja, keharaskust päkkadel hoides, libistas siidja sujuvusega vibu pihku.

Siis märkas ta välgatavat punast.

Mitte vere loomulikku ehmatavat erepunast värvi vaid midagi punakaspruuni nagu suvise hirve karv. Ning samal hetkel ta taipas, et see liikumine seal lumes ei saa olla pantri liikumine, suur kass võiks vast ainult surmaagoonias nii nurgeliselt tõmmelda, ja veel ühe silmapilgu järel teadis ta, mida kuuleb: inimest.

Nooruk libistas vibu tagasi seljale. Võttis oda pihku. Ning astus edasi, varjudes lumest raskete seedermänniokste taha, kust liikujaid selgelt näha võis.

Üks inimene oli põlvili teise puusadel, hoidis tema käsi reitega kinni ning sobras lamaja riietes. Kohutavad, lämbunud näugatused, mis raevunud pantrit meenutasid, kostsid maaslebaja suust, kusjuures ta rabeles nõrgalt ning püüdis ründajat eemale tõrjuda sellise jõuetu liigutusega, nagu poleks tal enam üldse jaksu alles.

Mägilane ei hüüdnud ega tõmmanud ka muidu endale asjatut tähelepanu. Ta ei olnud väga hea kütt, aga see polnud jänes, kellele ligi hiilida. Need kaks seal üksteise kallal olid lauskmaamehed (ta nägi ülemise habet ja naine teeks kõrgemat häält kui lamaja suust kostuv), kes ei kuulnud ega näinud midagi enda ümber.

Sliaben peatus hetkeks noaga mehe taga - tol olid mustad juuksed nagu temal endalgi, aga lõuani maha pügatud ja palmimata. Pea ümber oli mähitud villane riidetükk, seljas oli turviseneetidega nahkjakk (ilmselt mingi sõdur), ning ta paistis oma noatöö juures kuidagi kõhklevat. Lamav mees lõi sihitult jalaga, nii et lumi tuiskas (neil olid sellised kummalised saapad, märkas mägilane seosetult, ta polnud kunagi inimest tapnud, polnud sellele mõelnudki...)

Järgmine oie, mille lamav mees kuuldavale tõi, oli vaiksem. Aga ta oli veel elus.

"Ole paigal," ütles pealmine mees õela teravusega läbi hammaste. "Ole nüüd ometi paigal, pulli ja tema munade nimel!" ning langetas noa - aeglaselt - teise ihusse.

Aumine mees ulgus, ulgus nagu tiritaks tal nahka seljast ning Sliaben, südamerütm kihutav nagu põgeneva kaljukitse sõrad, ei võinud seda enam kuulata. Ta kargas kolme kiire hüppega võõrastele ligi, ning lõi jahioda selja tagant mustajuukselise mehe kaela, nii puhtalt ja tugevalt, et õhuke lame tera pärast selgroo läbilõikamist mehe kõrist välja tuli.

Röövel tõi kuuldavale midagi kõõksatuse ja ohke vahepealset ja vajus löögihoost ettepoole, teisele peale. Too sai oma käed vabaks ning tõukas keha omakorda endast eemale, pomisedes midagi arusaamatut. Seal olid tuttavad sõnad, aga Sliaben ei saanud nendest aru, sest ta lasi odavarre lahti ja lihtsalt vaatas oma saaki - vaatas oma ohvrit. Silmitses meest, kelle ta just tapnud oli ja - tundus kuidagi õiglane vaadata mehele ka otsa, kui too sureb.

Mingil moel oli nooruk isegi märkamata, kuidas just, juba meeste peade kõrvale jõudnud. Ta põlvitas lumme, et vaadata kõhulivajunu silmadesse. Need olid tühjad ja mustad, liikumatud. Surnumad kui ühegi vasttapetud kitse omad. Kõrihaavast, kust tera naha läbi oli lõiganud, nirises aeglaselt veidi verd. Ta jäi hiljaks.

Aga ehk mitte tolle teise jaoks.

Teine mees elas. Vähemalt veel.

Noor kütt toetas käed surnu õlgade alla ning hakkas teda alumise pealt ära hiivama. Lamaja karjus taas. Sisutu valuhüüd, kähe, pikk ja piinatud. "Sõber, sinuga on kõik korras," sõnas mägimees pisut hingetult, lootes, et tema sõnad endas tõtt kannavad. "Sinuga on kõik hästi."

Aga ei olnud.

Laiba kõrvale lohistanud, kummardus Sliaben elusa keha kohale. See oli noor mees pikkade, aga palmikutesse sugemata kahvatute juuste ja lühikese habemega. Tema nahk oli soe ning hallid silmad segased.

Palavik?

Ja imelik lõhn, mingi imelik lõhn oli tal küljes.

Kui Sliaben oli avastanud haavalt eemaldatud ligeda sideme, mida teine mees oligi sealt lahtiste kasukahõlmade alt kobanud, kui ta oli sinna kollase villase tuunika alla näinud ning põletikus, mädaneva lihaga ääristatud haava ettevaatlikult sõrmedega kompides haavatu oigamist kuulanud, jäi tal hing kinni.

Jäi päriselt kinni. Nooruk püüdis asjatult uusi hingetõmbeid võtta, aga õhk justkui ei suutnud kõrist alla minna, ning tema rõivad tundusid korraga teda lämmatavat.

Sest see ei olnud värske haav, kohe kindlasti mitte, ning sellises olukorras poleks mees mingil juhul ilma abita siia jõudnud, tulnuks ta siis kust tahes. Keegi oli teda aidanud. Keegi oli parasjagu püüdnud tema haava surnud lihast puhastada.

Keegi oli teda kandnud või lohistanud, soojas hoidnud, jootnud...

Poiss ahmis õhu järele, mis ei tahtnud kuidagi talle kopsudesse jõuda. Põlvili lumes soniva võõra kohale kummardunud, rabeles tema teadvuses ainult kaks üksteisesse põimunud selget mõtet: ma ei või siia surra, sest ma pean selle mehe külla tervistajate juurde viima. Ei tohi. Surra. Peab. Mehe külla viima. Peab!

Veel mõned pinnapealsed, peaaegu kasutud hingetõmbed. Süda kloppis. Lämbumise piin ihus üha tugevnes - ja siis hakkas noore küti kopsudesse taas natukehaaval õhku jõudma.

Sellele võõrale on tervistajaid on vaja. Jah.

Aga laip, mida sellega teha?

Sliaben oli mägirahva seast ning nemad laotavad oma surnud, mitte ei mata ega põleta neid. Ometi ei tahtnud nooruk oma saaki - oma ohvrit - nõnda, ilma tseremooniata metsa loomadele jätta. Hüljata seda meest, kelle ta tappis ilma mingi põhjuseta peale omaenda rumaluse ja arguse.

Kuid ta teadis ka, et ei jaksa korraga vedada surnut ja seda teist tolle lehkava haava ja segaste silmadega. Seda teist tolle palavikuga, mis on piisavalt kõrge, et panna võõras sonima ja katta tema teadvus nagu raske lumevaibaga.

Mägilane surus käekannad silmile ning vaatas lainetavat pimedust laugude all.

Mitte kaua. Ta pidi tegutsema.

Kui Sliaben taas pilgu tõstis, märkas ta, et elus mees vaatab otse tema poole. Võõra näos oli justkui pisut arusaamist. Mägilane lükkas oma patsid teisele poole kaela ja vastas pilgule nii otse kui suutis:

"Ma viin su varjule ja toon tervistaja sinu juurde, sõber. Ma luban."

Harjumatult heledad silmad vaatasid teda hetke ning silmapilgu jagu hiljem mees noogutas. "Joonet?" küsis ta käheda häälega.

"Mis?" küsis Sliaben rumalalt vastu, on see mingi võõras keel? Ja taipas siis, et see on nimi.

Sellele küsimusele ei olnud tal muud vastust anda kui teisele poole haiget jäänud surnule nihkuv pilk. Aga haavatu ei jälginud tema vaatesuunda vaid sulges väsinult silmad. Tema huuled oli sinakad.

"Kui ta ei sure palavikku, sureb ta varsti külma kätte," mõtles mägimees, isegi tema nägi seda. Ja ta tegi oma otsuse.

Ta küll ei tahtnud jätta siia metsa seda meest, kelle oli tapnud ilma mingi põhjuseta peale omaenda rumaluse ja arguse, aga lõpuks polnud ju vahet, kas oma võtavad kotkad või hundid või sinipanter.

Uue elu saab surnu ikkagi.

Nooruk kummardus laiba kohale ning vaatas tolle nägu - palju tuttavamate joontega kui teisel mehel, temas pidi olema mägirahva, võimalik, et isegi Kellamägede verd. Suguvend, võib-olla. Kuidas too nimi oligi - Joomet?

Nooruk sulges pruuni kandilise sõrmega need mustad silmad (ka seda polnud ta iial varem teinud, sulgenud surnu silmi, need liikusid veidra kuulekusega) ja sõnas karuselt, kurk kähe: "Ma tulen tagasi ja laulan sulle. Sa ei kao mäletamata."

Sõnad olid nõrgad. Neist ei piisanud.

Surnu küsis rohkemat.

"Ja ma püüan teha ära selle, mis sinul jäi tegemata. Sinu poolikud tööd. Need jäävad minu õlgadele."

Vaikus, mis neile sõnadele järgnes, oli sügav. Tuult polnud. Lumevaikus ainsagi helita peale noore mägilase enda hingamise. Hingeõhk jättis ta suu ette valkja, aeglaselt hajuva pilve.

Teine võõras oli samuti tasa, pilk udune ja laud poolkinni.

Noor kütt võttis vaikust nõusolekuna.

Nii uuris ta kiiresti läbi surnukeha rõivad ning kaasasolevad asjad. Koti kõigega, mis seal iganes ka oli, otsustas ta kaasa võtta, aga mehe keha küljest eemaldas vaid lähkri. Kaunistatud pika noa jättis noor kütt surnu vööle ning tõmbas ka lumele lebama jäänud punakaspruuni kinda mehele kätte. Oma oda lõi ta mehe pea kõrvale sügavale lumme. Kui peaks hakkama sadama või panter keha minema lohistab, aitab see tal tagasi tulles õiget kohta leida.

Kui hundid võtavad oma, võib ta ülejäänu (noa, võib-olla ka saapad?) viia teisele võõrale. Kui too ellu jääb.

Tahtmata vaikuses minema pöörduda, andis ta surnule viimase, mis tal anda oli:

"Ma palun sinu andestust."

Siis pöördus ta elusa tasandikumehe poole ning hiivas tolle endale õlale. Mees oli temast tublisti pikem, aga kuigi Sliaben oli veel noor ja mitte väga hea kütt, oli ta mägirahva tõugu ja nemad on harjunud raskematki saaki läbi lume külla lohistama.

Tema saab koormaga hakkama. Kui ainult võõras vastu peaks!

***

Valdar püüdis kellanööri järele kobamiseks külili keerata, aga see ponnistus pani kogu keha teravas valuhoos krampuma. "Hoi, Joonet!" pomises ta kuiva kurguga, kuid vaikis siis ning avas valvsalt silmad.

Midagi oli olnud teistmoodi. Kas hääle kaja ruumis või lõhn, aga... ta polnud korraga enam sugugi kindel, kus ta on.

Hetk hiljem oli mees täiesti kindel selles, et ta ei olnud oma toas.

Oli täiesti pime, aga käsi külgsuunas sirutades (oh pullimunad, milline valu!) ulatusid need kahelt poolt üle voodiservade, ning tema ase Jäärulinnas oli laiem ning madalama äärega. Nüüd puutusid käed enne vastu voodi küljelaudu kui õlekotti, ta lõi parema küünarnuki üsna kõvasti ära. Kolks. Valdar tõmbas sunnitud aeglusega hinge ega vandunud.

Ta ei teadnud, kus ta on. Ja see võis tähendada ohtu.

Kui Jäärulinna Valdar üldse midagi hästi oskas, oli see igas olukorras mõistlikult käituda.

Nii et ta hingas vaikselt ning kuulatas. Nuusutas (polnud just meeldiv lõhn, aga enesetunde järgi võis oletada, et leha allikaks on ta ise). Libistas parema käega, narrilt jõuetu parema käega üle voodiriiete (mingi paks tihke kiud, mitte linane). Üle valutava külje (nii särk kui side selle all olid linased). Üle näo.

Habe. Päris pikk.

Siis meenus talle mingi lameda ninaga väike tõmmu nägu hallikas valguses ja murelik hääl midagi rääkimas.

Mida rääkimas..? Ta ei suutnud meenutada. Ruum tundus õõtsuvat ning Valdar võitles iivelduse ja kiustatusega aseme küljelaudadest kinni haarata, et end paigal hoida. See on lihtsalt uimase pea tekitatud iiveldus, meenutas ta endale.

Uimane pea käib ringi.

Peamine uim k... äib ringi. Ringi. Peamine uim, pea käib peal.

Lollus. Ta ei tohi magama jääda. Tuleb keskenduda, end kasvõi valuga ärkvel hoida.

Valdar Hõbehüüp on Jäärulinna parunipoeg ja suudab täita oma kohust. Hoida end liigutades ning meelega valu tekitades ärkvel. Hoida silmad avali, isegi kui need midagi ei näinud.

Ruum oli pime ning vaikne ning keegi teine ei tundnud seal hingavat.

Valdar jäi avali silmadega uuesti magama.

Läks öö ja läks päev ja veel neli.

Ruumil oli tumepruun, suitsust määrdunud lagi ning heledamast puust seinad. Lameda ninaga pruuninahaline nooruk (peaaegu poiss, aga kuidagi teadjalt enesekindla hoiakuga, õlad vastutusekoorma all kumerad), kes ei olnud Valdari korduvale nimeküsimisele midagi vastanud, pöördus ning küsis: "Soovid sa enne kusta või juua, sõber?"

Kõnetatu naeratas, veidi viltuselt. Üks suunurk tõusis kõrgemale kui teine.

Naerda ei tasunud ikka veel. Kuigi tal oli parem, palju parem, polnud lihased vasakus küljes end veel tihedateks pikkadeks kiududeks kokku kasvatanud. Seda meenutas iga teine hingetõmmegi.

Ta jaksas (poisi abiga mõnevõrra edukamalt) tõusta, et oma vajadusi rahuldada. Vajus pärast seda küll asemele nagu palk. Jaksas veidi aega istuda. Rääkida. kruusi hoida.

Aga naermine, see oli ikka veel liig.

Ometi, tal oli palju parem. Valdar sõi vahel isegi veidi tahket toitu, kuigi enamasti leppis puljongi ja kördiga. Ta oli ennegi kõhnapoolne olnud. Vilajas, nad ütlesid. Sitke.

Nüüd oli ta kondine. Nahk hallikasvalge, käsivarreluud läbi naha nähtavad ka kämblajagu randmest ülalpool.

Ta polnud oma teadvuse tagasitulekust saati näinud kedagi teist peale patsidega poisi. Kunagi pidi olema käinud mingi ravija, teda abistav nooruk oli mitu korda tolle käskudele viidanud. Valdar ise ei mäletanud mingit ravijat.

See ei tähendanud muidugi midagi. Ta ei mäletanud ka, millal ta oli sellise pullipreesterliku habeme kasvatanud ega seda, kuhu Joonet jäänud oli.

Poiss ei olnud tema küsimustele vastanud. Tema suu vajus kriipsuks ning õlad veel kumeramaks, ta ei tahtnud Valdari vöömeest jutuks võtta mingil põhjusel, mis meeldivast väga kaugele jäi - aga ikkagi tundus Hüübile, et noormees ei kavatse tema suhtes kurja. Ta tundus üldse pigem leebe ning lootuserikka loomuga olevat: polnud kordagi ust lukustanud ega krampi pannud, talle midagi keelanud - ja Valdari hüübipeaga perenuga oli tema käeulatusse männipakule seatud. (Mõõga oli ta kaotanud vist juba tükk aega tagasi.)

Kui poiss tahtnuks teda lõunasse vangina maha müüa või Hüüpidelt tema eest lunaraha välja kaubelda, poleks ta nuga talle jätnud - kui mägilane muidugi üldse teadis piisavalt palju, et noapea põhjal otsustada, millisest Perekonnast Valdar on. Noorparun ise polnud oma põetajale öelnud enamat kui eesnime.

Poiss polnud talle niigi palju vastu pakkunud. Kuid Valdar usaldas teda. Magas tema minekutest ja tulekutest hoolimata nii palju, kui tahtis. Uni toob tervise, nii ütles juba tema ema. Ning sellisena nagu ta oli, nõrgana kui parditibu, poleks ta suutnud nagunii eriti kellegi vastu võidelda, kui ta ka ärkvel ja valvel suutnuks püsida.

Siiski, Valdar surus oma õhukesed huuled kokku, oleks mu süda palju kergem, kui Joonet oleks siin valvet pidamas, kuni mina magan.

Vöömees teab oma isandast tihti rohkem kui teaks ema, vend või abikaasagi. Sageli ka vastupidi - olnuks raske oma teenrit mitte tunda ja mõista, kui nii kaua nii tihedalt koos elati. Kui isanda ja tema vöömehe iseloomud sobima ei juhtunud, vahetati viimane varakult välja, aga kui nad sobisid hästi, tekkis - side. Mõnigi kord väga tihe.

Ma peaksin poisilt uuesti tema kohta küsima. Veenvamalt, pealekäivamalt. Ta on ainult noor mägilane - ja mina ju tean, kuidas küsida nii, et vastatakse!

Aga Valdar ei küsinud. Sest ta uskus, et Joonet on surnud. Vöömees poleks teda muidu jätnud, eriti mitte nii haige ning nõrgana, omalt poolt kirja või teadetki varrukasse pistmata.

Valdar ei küsinud, sest ta ei tahtnud teada. Veel mitte. Kui ta teab, peab ta tegutsema hakkama, aga praegu tuleb tal magada. Uni toob tervise. Tervis tähendab jõudu.

Ja raskete otsuste tegemiseks peab mees olema tugev.

Valdar jõi, kusi, sõi ning magas.

Ta tundis oma vajadusi ja kohustusi. Nad hüüdsid teda Hõbehüübiks mitte ainult ta heleda juukselaka pärast vaid ka seepärast, et ta luges oma hõbedat sama täpselt, kui seda sepikojas vormis. Miski ei läinud raisku. Miski polnud kunagi ülearu, kõik sai ära kasutatud parimal võimalikul viisil. Nüüd olid tema tooraineteks aeg, voodi ja haige kere.

Nii et ta magas.

Patsipoisi maja oli üsna omaette. Nägemiskauguses ei paistnud ühtegi teist hütti. Küsimuse peale selgitas Valdari võõrustaja (ohtralt sõna "sõber" kasutades), et nõnda on mägirahva juures tavaline. Elatakse vast ehk kuuldekauguses, aga mitte üksteise nägemisulatuses.

Noorparun Hüüp ei kurtnud eraldatuse üle. Tal polnud midagi selle vastu, et uuesti käima ja muidu liikuma õppimise aegu ei ümbritse teda terve parv võhivõõraid jõllitavaid põngerjaid, vanamehi ja -naisi.

"Meil on sinuga vaja üks jutuajamine maha pidada," ütles ta patsipoisile tuulisel õhtul, kui too naases oma käigult külla või jahile või kus iganes ta ka käis.

Seekord ei tõmbunud poiss tema pilgu ees kühmu.

"Varsti," vastas ta hoopis tõsisel moel. "Kui kuu on jälle noor."

Ja Jäärulinna Valdar ei käinud rohkem peale.

Uudised lauskmaa sõdadest ning poliitikast ei jõua mägedesse kergesti. Polnud mingit võimalust öelda, kes Hõbehüüp tasandikule tagasi jõudes on - oma koja noorparun, kes võib eelduste poolest abielluda ka mõnda Suurtest Perekondadest või tagaaetav lindprii.

Ei olnud aga mingit mõtet saabuva tuleviku üle enneaegu muretsema asuda.

Järgmisel päeval ajas Valdar habeme maha ning hakkas järjekindlalt tasaseks tampima maja ümbritsevat lund. Tugevdab jalgu ning keha. Ning on siledam käia.

Aga tampides silmitses ta ümbrust ning mõtles. Kas ei olnud tegelikult kummaline, et see patsipoiss elas siin kuuskseedrite vahel päris üksi? Kas mägilased ei elanud mitte oma emade või vanaemade (või naiste) kodades nagu lauskmaalgi kombeks? Talle kuuringi jagu koduks olnud onnil polnud isegi ahju. Ainult kolle ning seega oli kogu aeg külm. Kütet kulus sooja hoidmiseks väga palju. Milline arukas naine Kellamägedes laseks endale sellise koja ehitada?

Vast elab ta hoopis suvises jahimajas, mitte patsipoisi õigusepärases kodus? Ning kui see on nii, siis mispärast?

Või on see mingi mägede poissmehease?

Mispärast pole ta näinud mitte ainsatki hinge peale oma põetaja ning tolle ravitseja, keda ta isegi ei mäletanud?

Noorkuu esimene serv kumas uduselt läbi pilveserva.

Oli külm, väga külm, peaaegu niisama külm, kui päris selgetel, pilvedeta ning kirgastähistel öödel. Lumevalgusest piisas, et näha, kuhu lähed, kuigi puude vahel oli seda pisut vähem.

Rada oli hästi sisse tallatud.

Valdar Hõbehüüp teadis väga hästi, et kui neil veel pikalt kõndida tuleb, hakkab ta selle tallatud raja eest väga tänulik olema. Ta ei olnud sugugi nii tugev, kui talle meeldinud oleks.

Alguses arvas Hüüp, et nad lähevad viimaks päriskülla. Kuhu mujale võiks viia see paljukäidud tee? Tõesti, ning kas mägirahvas mitte ei pidanud oma tarkade nõukogusid alati noorkuu ajal, sest see andvat otsusele kindlust? Aga mida edasi nad jõudsid, seda enam ta kahtles. Nad polnud näinud ühtegi kauguses vilkuvat tulukest, onnist, hütist või korralikust majast rääkimata. Rada kulges esialgse keerutamise järel üsna sirgelt, paratamatud mägikurvid välja arvatud ning Valdar kohendas noavöö paremini puusadele.

Kui see patsipoiss peaks üritama mind kuristikku tõugata... Talvisel ajal söövad mäed liha ja joovad verd, räägitakse Jäärulinnas - ja küllap mujalgi tasandikul. Mägilased toovad mägedele lepitusohvreid, kõik teavad seda. Kas ta selleks mu jalule ravis?

Valdar polnud veel sama mees, kes varem. Aga ta paranes ning ühe lühikese mägipoisiga võiks hädavajadusel ehk hakkama saada?

Kuigi, vaeval küll, et nad oma ohverdamisi niiviisi peavad. Ainult üks verinoor mees neid täide viimas. Kui seal just teisi ees ootamas pole... Aga kui ei, siis kuhu, kuhu me siis läheme?

"Peaaegu kohal, sõber Valdar," sõnas poiss.

Oli vaikne ja külm, kuuskseedrite oksad raske lumekoorma all kaardus. Jäine õhk pressis ninna ning tundus sõõrmeid jõuga laiemaks suruvat. Külm oli sissehingatud õhk ka siis veel, kui ta kurgus voolas, seal kõrvetades ning kipitades. Varjulise joonena lumes kulgenud rada paistis lõppevat. Ning raja lõpus oli miski lumme torgatud.

Minu mõõk? mõtles Hüüp hetkeks vastupidi igasugusele mõistlikkusele ja loogikale, sest ta oli mõõgast puudust tundnud - aga muidugi oli see miski pikem kui tema mõõk, muidu poleks ta lumes püsti püsinud. Sirge ning sale nagu oda, küllap sügavale torgatud, aga miski pidemetaoline asi ülemises otsas. Miski, mis ei läikinud.

Nad jõudsid lähemale, ning Valdar nägi, et varre otsa oli torgatud nahast kinnas. Veel mõned sammud ja patsipoiss peatus ning hakkas madalal, külmast karedal häälel kõnelema.

"See juhtus just selles kohas. Oda jätsin märgiks maha, aga sellega ma teda ka lõin, nii et see sobib meenutuseks hästi. Ta istus su puusadel, see, keda sa Joonetiks kutsud. Sinu käed olid tema reite vahel vangis ja ta soris su riietes, nuga käes. Ma nägin kõigepealt sedasama punast kinnast. Sellest ma üldse teadsin, et inimesed on, mitte jahiloom. Kartsin ja kõhklesin tükk aega, aga ei hüüdnud. Ei julgenud hüüda ega küsida. Arvasin teda röövliks ja tapjaks ega tahtnud end ära anda.

Tema veri oli mu odavarrel juba külmumas, kui ma aru sain, et ta pidi olema olnud sinu kaaslane mitte su vaenlane. Ma püüdsin sind aidata, aga rumala abi teeb sageli rohkem kurja kui targa sihilik õelus."

Valdar vaatas poissi. Tema mõtetes oli segadus, ent ta klaaris selle kiiresti, kuuldud sõnadest endale usutavat pilti joonistades. Tapja seisis tema ees oma kandilises kasukas. Liikumatult, pea langetatud ning nägu varjudest must. Kui Valdar ikka veel midagi ei ütelnud, laskus mägilane kohmakalt lumme tallatud rajale põlvili:

"Ma olen valmis andma ära oma elu selle eest, mille võtsin. Mis iganes kohuseid ja väärtusi sinu sõber kandis, mina võtan need enda kanda. Ma unustan oma nime ning kannan tema oma, kui mind selle jaoks vääriliseks peetakse. Mul ei ole tema vereluna õigust pakkuda kellelegi teisele peale sinu, sest ma ei tundnud teda. Oli ta sulle piisavalt oma, et tema eest vastata?"

Valdar vaikis. Tuli kerge tuuleiil ning puistas veidi napis kuuvalguses sädelevat lumetuhka mändidelt alla. Kahe mehe hingeõhk auras.

"Kas teie mail on kombeks vereluna niiviisi maksta?" küsis Jäärulinna Hõbehüüp viimaks.

Poiss jäi kõhklema, tõstis näo üles vaatama ning tema silmavalged välgatasid tähtede kauges külmas valguses. Ta neelatas.

"Ma... pakkusin seda, mida tarkmehed ja -naised külas mult nõudnuksid, kui mu kätele jäänuks Vàihra mehe või naise surm. Palun andeks, kui vääral moel käitusin. Või... kui ma solvasin sinu ja su kaaslase tõekspidamisi." Ta nohistas korraks ninaga. Jätkas, sõnadega komistades: ,,Ometi, sinul on õigus mu pakkutu vastu võtta või keelduda - või nõuda luna omaenda kommete kohaselt."

Hõbehüüp seisis väga sirgelt ja vaatas noorukit. Tolle pea oli ikka veel tõstetud, nii et isand Valdar võis talle otse näkku vaadata.

,,Lausiku Perekondade seas ja sealsetes vana meelt külades pestakse veri maha verega. Surma hinnaks on meie maadel surm."

Sellele ei vastanud teine midagi. Vaikus venis.

Kusagilt saabus järgmine, tugevam tuuleiil, sasis meeste pakse karvaseid kraesid ja nendel laiali lebavaid juukseid. Haaras puudelt kibekülma tuhklund ja puistas selle kaeladele, kasukakraede vahele.

,,Linnarahval," jätkas jäärulinlane pealtkuulda rahulikult, ,,on mõnel pool juba uued kombed, teistsugused kombed. Aga mina olen Väikesest Perekonnast, vana verd. Meie hoiame oma tavadest kinni. Kas sa mõistad, mida sa pakud, lastes mul küsida vereluna minu enda kommete kohaselt?"

Poiss liigutas nüüd taas. Ta ei lasknud pead otse norgu, aga pööras seda pisut, vast ainult mehe pöidla jagu. Liigutus jättis tema näo varju, nii et noorparun ei võinud näha, mis mõtted teise peas liikusid ja näol peegeldusid. Ta ei teadnud ka, mida poiss tema enda näol näha võis.

Ta oli ammu aimanud, et Joonet ei ela enam. Aga ometi...

Veidi eemal raksatas puu külma käes raskelt (oli tõesti väga külm), aga kumbki mees ei vaadanud sinnapoole.

Siis mägilane tõusis ning pööras pilgu taas Valdarile otsa vaatama. Noogutas.

"Olgu siis. On rumal raisata veel ühte elu, mis teist tagasi ei too. Aga ma ei hakka sinu eest jooksma. Minu laskumisköied senisest elust on sõlmitud, nii et kui see on teie seadus ja sa arvad, et see annab hukkunud hingele rahu..." Ta kehitas oma kasuka sees laiadena tunduvaid õlgu.

Korraga näis mägilane Jäärulinna parunipojale vana, vana ja üleolev. Ja tema hääl oli jahe, sama jahe, kui tema ümar tume nägu.

"Kui sa arvad, et nõnda on kohane, siis sul on su nuga. Ma ei jookse ega rabele."

Ning ta pööras Valdarile selja, näoga lummetorgatud oda poole jäädes.

Tema õlad kumerdusid nüüd ainult üsna pisut ettepoole, märkas Hüüp noorukile (poiss oli oma olekust hoolimata ikkagi ju nii noor!) lähemale astudes. Tolle pea püsis otse, karvamüts ei liikunud, mägilane võis teda küll liginemas kuulda, aga igatahes ei püüdnud ta teda näha.

Valdar märkas esimest korda, et poiss ulatus talle, kes ta tasandikul just väga pikk mees polnud, ainult lõuani.

Persse mõlemad pullimunad! mõtles Hüüp vihaselt, ning libistas parema käe kindast välja, et nuga tihedamalt peos hoida. Mida iganes ta ka oma võitlusvormist ei arvanud, tegelikult ei liikunud ta isegi puhanuna veel sujuvalt, rääkimata vankuvast kõnnakust, mis oli parim, millega ta pärast seesugust pikka lumematka toime tuli.

Valdar Jäärulinnast oli väga väsinud.

Kui ta võitleb, olen ma omadega läbi.

Aga ta oli paruniverd ja kasvatatud oma kohust täitma ning nüüd ja siin, sügavas Kellamägede lumes, oli tal kohustus täita.

Ta haaras mägilase patsidest, tõmbas tolle pea tagasi, ta ei võitle, olgu Pull tänatud, lase tal oma tasumises rahu leida! ning lõikas, pannes tera taha kogu jõu, mis ta vigasest kehast parasjagu võtta oli.

Poiss tegi vaikset, ohke ja oige vahepealset häält, ning pöördus vankudes.

Valdar ulatas pihutäie peenikesi äralõigatud patse tema poole.

"See on su eelnenud elu. Tänasest oled sa minu vöömees ja sinu nimi on Joonet." Tumedas näos välgatasid teise silmavalged taas heledalt.

Jäärulinna noorparun naeratas vastumeelset vildakat naeratust ning vaatas kurnatult kõrvale. Kõrvus kohises veidi.

Aga tal oli kohustus täita. Nii et paari silmapilgu jagu hiljem ta jätkas.

"Kui ma olen lauskmaal ikka veel noorparun ja kui minu veri juhib edaspidigi Jäärulinna ja sealseid maid, tutvustan ma sulle Ellerheina. Tema vanim poeg on sinust arvata mõni suvi vanem ja ta oli Jooneti naine. Või siis ehk on ikka veel - Jooneti naine. Sinu naine. Tema pojad on Jooneti pojad - on sinu pojad - tema tütred on tema ja Jooneti tütred. Ma ei tea, kas ta linnanaisena sind vastu võtab, aga minu vöömees Joonet oli eluajal mägede verd. Ja sina oled samuti. Ning Ellerheina kojas kulub kindlasti ära palk, mille sa minu vöömehena teenid, nii et ta võib su vastu võtta.

Oled sa sellega päri?"

Mägilane võttis kinda käest ja puudutas oma lahtipääsenud juukseotsi.

Surnud mehel olid olnud samasugused, lõuaniulatuvad karedad mustad juuksed.

"Ma olen sinu vöömees. Mu nimi on Joonet." Poiss sulges korraks silmad. Sest ta oli oma otsuse teinud, oli andnud teistele teada, et läheb ja ometi... Ja ometi.

Kuid tal ei olnud teist valikut. Tema käed olid verega määritud.

"Ma teen, mis ma võin, et olla see Joonet nii hästi kui see võimalik on. Kui mind ootab lausikul naine, kellele ma enda lubanud olen, teen ma kõik, et ta mu vastu võtaks."

"Siis lähme kõigepealt tagasi," noogutas Valdar, keskendudes kõige tähtsamale. Keskendudes tegevuskavale. "Üks päev puhkust ja pakkimist, ning meil tuleb tasandikule teele asuda. Mäed on sinu jaoks möödas; ja mina olen nüüd piisavalt tugev."

Siis pöördus Hüüp ümber lumme torgatud oda suunas. Seisis veidi aega vaikuses, enne kui uuesti häält tõstis. Tema sõnad kõlasid mändivahelises külmas tasaselt, aga selgelt. "Hüvasti, Joonet! Sinu vere eest kantakse hoolt ja sinu kohus ei jää täitmata. Ma tänan sind. Ega unusta."

Ta seisis veel veidi, varbad külmast valusad, ega suutnud selga pöörata.

"Puhka hästi, sõber," sõnas ta viimaks veel, keeras ringi ja lahkus nii kiiresti kui jaksas.

Mustade juustega nooruk kõndis veidi maad tema järel, astus siis paremale poole lumme Valdari kõrvale ning pakkus oma õlga isandale toetuseks.

Nõnda nad läksid.

Jutt: Cartigani seiklused (Martin Kirotar)

Vapra ja nägusa kapten Benjamin Cartigani

peadpööritavad seiklused ohtlikul Komeedimerel

>> EURO-HIINA ALLIANSS /// AMETLIK DOKUMENT <<

>> SALASTATUD

> Lahingukäsk nr: 002680

> Kood: 204.3351.2217 // operatsioon ASTEL

> Saaja: Kpt Benjamin CARTIGAN // tsiviilkorvett ERAKVÄHK

> Ülesanne: Tiibav toetusrünnak EHA 8. laevastikule // aeg 25.04.2217 // koordinaadid 6320.B.500::3992.G.002.

> Üksikasjad: Vastase laevastik ootab EHA 8. laevastiku rünnakut suunalt 6322.B.482::3992.G.143. Korveti ERAKVÄHK eesmärgiks on hävitada ootamatu rünnakuga vastase kaugtule-toetuslaevad. Ülesande ajal viibib EHA vaatlejana pardal ltn Miguel Rodriguez, kes esindab EHA ülemjuhatust.

> Lisad: [manus] sektori kaart

>> DOKUMENDI LÕPP <<

Kapten Ben Cartiganil oli tavalisest huvitavam päev.

Tema tähelaeva navigatsiooniruumis plinkisid erinevatel monitoridel üksteise võidu ohuteated.

,,Tundmatu objekt suunal kakskümmend neli kraadi, distants: kaks tuhat meetrit, kokkupõrke oht!" teatas üks.

,,Parempoolne manööverdusmootor number kaheksateist tõrgub, manööverdusvõime kaheksakümmend neli protsenti," virises teine.

,,Vööri kaitsekilbid maksimaalse surve all," lausus kolmas, Cartigani lemmikmonitor, mille ta oli mõttes Taibuks ristinud. ,,Soovitan jõudlust ahtrikilpidelt ümber suunata," lisas Taibu asjalikul toonil.

Cartigan õnnistas vaikselt tundmatut programmeerijat, kes oli kunagi ammu Taibule keskmisest parema tehisintellekti installeerinud.

,,Suuna ümber," käskis ta Pieterit, kes asus otsekohe virtuaalklahvistikul piiksutama.

,,Kapten, me ei pea selle kivirahe all kaua vastu," pomises Ilona murelikult.

,,Pole ka ime," ühmas Rodriguez, sihtides kaptenit süüdistava pilguga. ,,Kelle tark mõte oli ronida keset asteroidivälja?"

,,Pea lõuad!" käratas Cartigan. ,,Alternatiivid olid veel hullemad, usu mind." Sellelt mehelt ei olnud veel tulnud ühtegi konstruktiivset kommentaari, kuid mida muud võinukski oodata? Rodriguezi ametinimetus oli ,,Alliansi vaatleja", aga Cartigani arvates oli see lihtsalt ilus sõna nuhi kohta. See hispaanlasest lurjus oli pardal vaid selleks, et tema iga sammu kritiseerida ja talle vajaduse korral kuul pähe kihutada.

,,Me veel räägime sellest," ei andnud Rodriguez järele, aga tema ähvardav must püstol jäi oma kabuuri. Cartigan ohkas. Praegu oli vaja situatsioonist eluga välja tulla. Kui Rodriguez oma relva just kohe käiku ei lase, jõuab ta veel hiljem seletusi jagada.

,,Kristallroos päästab meid hädast, küll sa näed," sosistas Li hispaanlasele. Cartigan saatis hiinlasest mehaanikule mürgise pilgu. Kristallroos oli tobe hüüdnimi, millega meeskond teda õnnistanud oli, tõenäoliselt tema ebaseaduslikult hea väljanägemise ja sama uskumatult nõrkade lihaste tõttu.

,,Ilona, kuidas on lood vastasega?" küsis Cartigan. Ta saatis kaunile radarioperaatorile oma kõige veetlevama naeratuse ja vaatas talle pisut sügavamalt silma kui põhimõtteliselt vajalik.

,,Neid pole endiselt näha," raporteeris Ilona. ,,Kapten, keegi neist pole nii hull, et sellesse kivisuppi ronida." Üks kahest, kas olukord oli liiga pinev või oli Cartigani flirt liiga diskreetseks jäänud.

,,Ja meil polegi neid vaja, et oma ülesandes läbi kukkuda," teatas Rodriguez vihaselt. ,,Mässuliste laevastiku tagalale oli vähemalt kolm paremat lähenemisteed."

,,Usalda mind, Rod, ükski neist poleks andnud paremaid tulemusi," raius Cartigan. Vaatleja järjepidevus ärritas teda. Mässajad olid oma positsiooni hästi valinud. Ta oleks tahtnud hispaania nuhile öelda, et ühel pool takistas juurdepääsu radioaktiivse gaasi pilv, mis hävitaks Erakvähi-suguse korveti kõigest poole tunniga, laevastiku teine külg aga oli kaetud helimiiniväljaga. Ent loomulikult ei saanud ta kuidagi seletada, kuidas ta neid asju teadis, ja Rodriguez oli sedasorti mees, kes ei jääks lihtsalt tema sõna uskuma.

,,Elutegevuse märgid suunal miinus seitsekümmend kraadi," sekkus Taibu. ,,Loen umbes kahtsadat erinevat signaali."

,,Paistab, et mässajad jätsid meile siiski üllatuse," sõnas Pieter ekraanilt silmi pööramata. ,,Käsud, kapten?"

Tosin laeva kõrgemat ohvitseri vaatasid ootavalt oma kapteni poole.

Li kortsutas kulmu. ,,Kakssada? See on täismõõduline ristleja. Kuidas asteroidid teda puruks ei peksa?"

,,Mõtleme edasi siis, kui oleme ise selle töö ära teinud," urises Cartigan. ,,Hamster, mehita tüürpoordi antiainepatarei. Anname neile valu."

,,Otsekohe," noogutas relvaspetsialist ja kadus sillalt. Kõik ootasid pingelises vaikuses, mida katkestasid ainult kapteni käsud paari läheneva asteroidi vältimiseks.

,,Eluvormid lähenevad suunal miinus seitsekümmend kraadi," kriiskas üks monitor paaniliselt plinkides. ,,Vahemaa: nelisada kilomeetrit. Aega kokkupõrkeni: kuuskümmend sekundit."

,,Jeesus, nad on otse meie külje all!" hüüatas Ilona.

,,Hamster, raporteeri!" haugatas Cartigan.

,,...liiga palju!" jõudis sillale relvuri katkendlik vastus, millele kõlas taustaks antiainerelvade tume kõmin. ,,Kuradi emanussijaist astraalpask! Kosmoseputukad, kapten! Terve parv! Ma ei tea, kas suudan neid..." Hamstri hääl kadus äkitselt ja eetrist kostis vaid sahinat.

Pildi autoriks Daniel Bérard www.danielberard.com kelle deviantarti profiili saab vaadata siit.

,,Mässajad jätsid vist siia bioloogilise pommi," taipas Pieter. Tema häälest kostis õudus, mida see mõistmine kaasa tõi. ,,Me peaksime..."

Ta ei jõudnud lauset lõpetada, sest laeva läbistas hirmus värin, mida saatis metalli kurjakuulutav vingumine. Kusagil tüürpoordis asusid neljanda klassi kosmosekahjurid isukalt Erakvähi keret närima. Korvett vabises ja oigas nagu haavatud loom. Silla seinu kattev tehnika ragises ja monitorid pritsisid sinakaid sädemeid. Ere dioodvalgustus vilkus hüsteeriliselt ja tuhmus siis.

Kõigest loetud sekunditega jõudsid kosmoseputukate miljonid väikesed hambad laeva stabilisaatoriteni. Võimas jõnksatus paiskas sillal viibivad ohvitserid jalult. Ka Cartigan kaotas tasakaalu ja kukkus, kuid jõudis siiski veel enne tekile prantsatamist piisavalt mõtteid koondada ja mõjutada.

,,Mässajad jätsid vist siia bioloogilise pommi," taipas Pieter. ,,Me peaksime..."

,,...liiga palju!" möirgas Hamster läbi pardaraadio, taustaks antiainerelvade tume kõmin. ,,Kuradi emanussijaist astraalpask! Kosmoseputukad, kapten! Terve parv!"

,,Eluvormid lähenevad suunal miinus seitsekümmend kraadi," kriiskas üks monitor paaniliselt plinkides. ,,Vahemaa: nelisada kilomeetrit. Aega kokkupõrkeni: kuuskümmend sekundit."

Li kortsutas kulmu. ,,Kakssada? See on täismõõduline ristleja. Kuidas asteroidid teda puruks ei peksa?"

Tosin laeva kõrgemat ohvitseri vaatasid ootavalt oma kapteni poole.

,,Elutegevuse märgid suunal miinus seitsekümmend kraadi," teatas Taibu. ,,Loen umbes kahtsadat erinevat signaali."

Cartigan hõõrus otsmikku ja krimpsutas mõjutamisest tärganud valu peale nägu.

,,Kosmosekahjurid," ütles ta teistele. ,,Hamster, aktiveeri putukamürgitorpeedo."

,,Kas sa oled hulluks läinud?" ei suutnud Rodriguez oma kõrvu uskuda. ,,Kust sa seda tead? Võib-olla istub seal mõni mässajate ristleja ja sina tahad neid aerosooliga pritsida."

,,Usalda mind, Rod," vastas Cartigan väsinult.

,,Ära muutu familiaarseks!" käratas Rodriguez talle lähemale astudes. Hispaanlane lausa vahutas vihast ja tema sülg pritsis Cartiganile näkku. ,,Relvur, käsin sul kapteni käsku ignoreerida. Seadke antiainepatareid valmis!"

Pikemalt mõtlemata tõstis Cartigan rusika ja virutas vaatlejale korraliku paremsirge. See tegi haiget, sest ta polnud eriti hea kakleja. Aga kui ta oma kätt raputades Rodriguezi okeeritud ilmet ja kiiresti üles paistetavat silma imetles, pidi ta tunnistama, et asi oli seda väärt.

Hispaanlane ahhetas, haaras käega lõuast ja tuikus tahapoole.

,,Nüüd on su lips läbi!" karjus ta siis võidurõõmsalt. ,,Ründasid Alliansi sõjaväelast! Võid oma eluga hüvasti jätta."

Tavaliselt oleks tal muidugi õigus olnud, aga Cartiganil oli veel üks trump varrukas. Tema ohvitserid vaatasid teda pooleldi ehmunud, pooleldi lõbustatud nägudega. Ilona varjas oma lahti vajunud suud käega. Cartigan saatis talle naeratuse ja seekord naeratas naine vastu.

Siis oli aeg mõjutada.

,,Kas sa oled hulluks läinud?" ei suutnud Rodriguez oma kõrvu uskuda. ,,Kust sa seda tead? Võib-olla istub seal mõni mässajate ristleja ja sina tahad neid aerosooliga pritsida."

Cartigan ohkas ja üritas seletada. ,,Ükski ristleja ei mahuks asteroidide vahele ära. See on biorelv."

,,Kristallroos teab, mida teeb," muigas Pieter julgustavalt. Ta oli Erakvähil piisavalt kaua seilanud ja teadis, et kapteni kummalisi käske ei tasunud kunagi vaidlustada.

Rodriguez kiristas hambaid ja asetas käe püstolipärale, aga ei vaielnud rohkem.

,,Putukamürk aktiveeritud," teatas Hamster.

,,Eluvormid eemalduvad. Arv vähenenud kahekümnele," pinises üks monitoridest.

,,Mässajate lõks," konstanteeris Li. ,,Just nagu kapten arvas." Ta saatis vaatlejale särava naeratuse.

,,Järelikult nad aimasid, et võime neile läbi asteroidivälja selja taha hiilida," vangutas Ilona pead.

,,Tuleb tunnistada, et nad on kavalamad, kui me arvasime," pomises Rodriguez.

Võib-olla kavalamad, kui sina arvasid, mõtles Cartigan. Vaatleja paistis silma pigem vihast punetava näo kui ülevoolava geniaalsusega. Cartiganile endale kui igati mõistlikule ja intelligentsele härrasmehele paistis see ülesanne üha enam ja enam võimatuna. Talle ei meeldinud võimatud ülesanded.

Ta vaatas Ilonat, kelle ilusatest silmadest peegeldus monitoril kiiresti mööda libisev andmevoog. Ekraani sinakas kuma andis naise näole pisut ebamaise kuma. Cartigan naeratas. See radarioperaator oli olnud tõeliselt geniaalne leid. Ilona oli üks väheseid häid asju tänases päevas, aga sellest peaaegu piisas, et ohtlikku olukorda ja Rodriguezi väljakannatamatut kohalolu tasa teha.

,,See läks napilt, mis?" sõnas naine tema pilku tajudes.

Cartigan astus lähemale ja nõjatus nagu muuseas Ilona radarikonsoolile. Tema peegelpilt silla vaateaknal ütles talle, et tema hoolikalt sätitud soeng polnud kogu selle segadusega eriti kannatanud. Mõned juuksesalgud olid küll lahti pääsenud ja langesid hetkel üsna suvalisel moel tema laubale, aga Cartigani arvates jättis see temast hooletult elegantse seikleja mulje.

,,Niisugused hetked panevad mõtlema sellele, mis on elus tegemata jäänud," lausus ta. ,,Näiteks tuli mulle meelde, et sa pole mulle ikka veel öelnud, kas tuled minuga kohvi jooma."

,,Kas tõesti?" Rodriguez ei üritanudki oma pahameelt varjata. ,,Kas praegu on selleks õige aeg, Cartigan?"

,,Sellepärast, et ma pole veel otsustanud," vastas Ilona hispaanlasest välja tegemata.

,,Mis siin ikka nii pikalt mõelda? See on kõigest tass kohvi."

,,Kohv kapteniga ei ole sama, mis kohv kellegi teisega. Sellega võivad kaasneda... Komplikatsioonid." Ilona pilk vilksas viivuks radariekraanile, ent siis vaatas ta uuesti Cartiganile otsa. ,,Ma ei tea, kas sa ikka oled selline mees, kelle pärast tasuks komplikatsioonidega riskida."

Cartigan tundis rinnus meeldivat värinat. Ilona polnud mitte üksnes kaunis, vaid ka teravmeelne. Kui haruldane kombinatsioon!

,,Enamus noori naisi ilmselt arvaksid, et ma olen seda väärt. Mind ei kutsuta ilmaasjata Kristallroosiks."

,,Mina ei ole enamus noori naisi, kapten." Ilona seadis oma sihvakad käsivarred rinnal risti ja kortsutas kulmu. ,,Ma eelistan sõnadele tegusid. Võib-olla pole Kristallroosi nimi tegelikult nii suur kompliment, kui sa arvad."

Oot-oot, mõtles Cartigan. Stopp! Täiskäik tagasi. See oli vale lähenemine. Pole viga, proovime uuesti. Viimaste sõnade tagasi võtmiseks piisas vaid väikesest mõjutusest.

,,Ma ei tea, kas sa ikka oled selline mees, kelle pärast tasuks komplikatsioonidega riskida," lausus Ilona, samal ajal kui Rodriguez neid mõlemat altkulmu põrnitses.

Cartigan noogutas arusaajalt. ,,Ma võin oodata, kuni sa oled otsustanud," ütles ta. ,,Pealegi võib juhtuda, et kui me tänase päeva üle elame, vajame mõlemad hoopis midagi kohvist kangemat."

Kui Ilona naeratades radari juurde tagasi pöördus, mõtles Cartigan, et selle ülesande juures oli siiski ka midagi head. Ta uskus, et tal avaneb selle käigus veel mitu võimalust Ilonale muljet avaldada.

Õnneks või kahjuks ei tulnud tal aga järgmist võimalust kaua oodata.

,,Neli objekti suunal null koma viis kraadi," hüüatas korraga Taibu. ,,Vahemaa: kolmsada kilomeetrit. Kokkupõrke hinnanguline jõud ületab eesmiste kilpide võimekuse."

Asteroidid, mõistis Cartigan. Tal oli Ilonaga nii palju tegemist olnud, et ta oli unustanud kosmoseprügil silma peal hoida.

,,Valmistuda kokkupõrkeks!" röökis ta ja haaras kahe käega sillareelingust. Loomulikult sellest ei piisanud. Erakvähk rammis nelja kivijurakat lennuka hooga, mis paiskas tema kapteni vastu paksust turvaklaasist vaateakent. Ühestainsast pilgust monitoridele piisas, et teada - eesmised kilbid olid rivist väljas. Ta üritas lõhkuvat peavalu unustada ja mõjutas.

Kohe tõusis ta uuesti õhku ja lendas aknast eemale, kuni jälle jalule maandus. Maailm tema ümber liikus viivuks tagurpidi ja võttis siis taas tavapärase kursi.

,,Neli objekti suunal null koma viis kraadi," hüüdis Taibu. ,,Vahemaa: kolmsada kilomeetrit.

Kokkupõrke hinnanguline jõud ületab eesmiste kilpide võimekuse."

,,Eluvormid eemalduvad. Arv vähenenud kahekümnele," pinises üks monitoridest.

,,Mässajate lõks," konstanteeris Li.

,,Järelikult nad aimasid, et võime neile läbi asteroidivälja selja taha hiilida," vangutas Ilona pead.

,,Neli asteroidi ees!" kamandas Cartigan, teades, et seegi kord on tal aega vaid loetud sekundid. Kui ta oleks rohkem tagasi läinud, oleks ta jõudnud eelmise mõjutamise perioodi sisse ja sellel oleksid võinud olla ettearvamatud tagajärjed. Paradoks oli küll viimane, mida ta praegu vajas - olukord oli niigi neetult keeruline. ,,Li, mine ja pane eesmistele kilpidele vunki juurde. Võid kasvõi üle kellata, kui vaja!"

Aga loomulikult oli aega liiga vähe ja hiinlasest mehaanik hukkus plahvatuses. Esimesel korral sai ta surma koridoris enne kilbiruumi jõudmist, kui asteroidid laevakere purustasid. Teisel korral käskis Cartigan tal eluga teha, nagu oleks kõik maailma deemonid tal kannul, ja Li jõudis kilbiruumi välja, ent seadistusteks tal enam aega ei jätkunud. Kapten proovis üha uuesti ja uuesti aega tagasi keerata, kuid tulemus oli iga kord sama. Viimaks jõudis ta järeldusele, et tuleb kokkupõrkega leppida ja kahjustusi parandama asuda.

Ta paisati taas kord jalust ja seekord tervitas ta turvaklaasi nagu vana sõpra.

,,Suurepärane töö, kapten!" karjus Rodriguez. Tema nõretav sarkasm jõudis Kristallroosini isegi üle hulluvate monitoride kisa. Kuidagi suutis hispaanlane iga kord erineva tüütu mõtteavaldusega välja tulla. Tundus, et selle mehe nõmeduste varamu ei lõpe veel niipea otsa.

,,Parandusmeeskond välja!" käskis Cartigan niipea, kui oli end jalule ajanud. ,,Pöörake laev ümber. Tagumised kilbid kaitsevad meid asteroidide eest, kuni mehaanikud töötavad."

Li võttis kaasa oma parimad mehed ja peagi olid nad skafandrid selga ajanud.

,,Oleme kohal, kapten," kostis silla kuularitest tema sahisev hääl. ,,Augud on päris pirakad, aga me vaatame, mis teha annab. Ulrich, võta vaakumkeeviti ja..."

Eetrisse tungis kellegi summutatud karje.

,,Jin?" küsis keegi.

,,Mis kurat see oli?" paanitses keegi teine.

,,Kapten, me kaotasime Jini," teatas Li. ,,Ma ei mõista, mis..."

Järjekordne karje, siis veel teine ja kolmaski. Nüüd surid Li mehed üksteise järel.

Cartigan masseeris valutavat otsaesist ja asus raskelt ohates uuesti mõjutama. Kuid paistis, et õnn oli ta maha jätnud. Iga kord, kui remondimehaanikud üritasid Erakvähi pardasse tekkinud auke kinni lappida, said nad üksteise järel hukka. Surma põhjust polnud kusagil märgata. Pagan võtaks, mõtles Cartigan. Niimoodi pimesi ei saa ju korralikult mõjutada. Ta pidi olukord oma silmaga nägema - aga see olnuks ohtlik. Salapärane hädaoht võis teda tabada nii äkitselt, et mõjutamiseks ei pruukinudki aega jääda. Ta kaalus hetkeks, kas tasub üldse asjast loobuda, kuid võimalus end Ilonale tõestada oli liiga ahvatlev.

,,Ma lähen ise välja," ütles ta, kui kokkupõrke kõmin oli tema jaoks juba neljateistkümnendat korda vaibunud ja ta oma vastu klaasi paiskumisest valusad lõualuud jälle töökorda sai. ,,Ma tahan näha, mis seal toimub."

Li kergitas üllatunult kulmu ja Ilona pilk pani Cartigani seesmiselt naeratama. Keegi peale Rodrigueze ei hakanud talle vastu vaidlema.

,,Kapten läheb ise avakosmosesse?" vihastas hispaanlane. ,,Vastutustundetum sa olla ei saakski. Mis siis, kui sa surma saad?"

,,Kristallroos on liiga ilus, et surra," irvitas Pieter.

Cartigan ignoreeris neid mõlemat ja kiirustas läbi Erakvähi koridoride, et skafander selga ajada.

Automaatsüsteemid olid sulgenud kõik kahjustada saanud laevaossa viivad õhulüüsid, kuid tema käskude peale need avanesid ja teda tervitas väljaimetava õhu vihin.

,,Õnn kaasa, kapten!" kõlas skafandri kuularitest Ilona pisut kahisev hääl.

Lüüsi metalsed lõuad sulgusid tema taga otsustava kõmatusega, millele järgnes kosmose kõikehõlmav vaikus. Ta kuulis ainult oma rasket hingamist.

Eesmisest kaubaruumist oli järele jäänud vaid metallkonstruktsiooni murdunud ja kõverdunud jäänused, mille tontliku kaare all hõljus hulganisti kiviprügi ja valla pääsenud konteinerid. Cartigan tänas õnne, et siia polnud paigutatud laskemoona - muidu olnuks plahvatus palju suurem.

Kaugemal tagapool märkas ta kosmosehämaruses mitut asteroidi, millest Erakvähk oma nimele nii sobivalt tagurpidi liikudes kiiresti eemaldus, ja mõlemal pool laeva külgedel vihisesid mööda lugematud väiksemad kivitükid.

,,Ilona, kas sa kuuled mind?" küsis Cartigan kosmose haudvaikuses. Kiivri kuularitest kostus ainult ühetaolist raginat. Võib-olla peitus mõne neid tabanud asteroidi sees mingi aine, mis raadiolainetele kehvasti mõjus.

Cartigan mõistis kohe, et temast üksi kahjustuste parandamiseks ei piisa. Kuid ta oligi siin vaid selleks, et välja selgitada, kes tema remondimehi tapab. Ta liikus skafandri tõukemootorite jõul aeglaselt edasi ja üritas mustavas ruumis midagi kahtlast märgata. Ent kiiver piiras ta vaatevälja ja tema esimeseks hoiatuseks oli vaikne plõksatus paremal pool, millele järgnes terav valu küljes. Keegi raibe oli teda tulistanud, aga õnneks ainult harpuunipüstoliga. Ta surus hambad kokku ja mõjutas.

Valu kadus. Ta kuulis vaikset plõksatust endast paremal. Siis ümbritses teda taas vaikus.

Seekord pöördus ta kohe paremale ja andis skafandri vaakumrelvast tuld. Tema magnetiseeritud kuul tabas kokkupõrkerisu taga varitsenud mustas skafandris tegelast, kes nähtavasti oli asteroidide varjus lähenenud. Magnetlaeng lõi vastase tõukemootorid rivist välja ja kuulitabamusest saadud hoog tõukas abitu vennikese avakosmosesse, kallihinnaline hapnik skafandriaugust välja visisemas.

Mässajate luuraja, taipas Cartigan. Ja kus on luuraja, sealt pole ka ülejäänud laevastik kaugel.

,,Kapten, kas sa kuuled mind?" kostis kiivri kõlaritest Ilona murelik hääl. Cartigan mõistis, et ilmselt oli mässajal olnud mingi segamistehnoloogia, mistõttu ka Erakvähi sensorid polnud teda märganud.

,,Kuulen küll, Ilona."

,,Seda et... Meil on väike probleem." See oli Rodriguez. Alliansi vaatleja hääl oli tõsine, selles polnud enam grammigi irooniat. Cartigan muutus rahutuks.

,,Mis on?"

,,Vaata ise. Laeva taga."

Cartigan vajutas nuppu ja mootorite puhinal pöördus skafander ümber. Teisel pool Erakvähi asteroididest räsitud keret kiiskasid mustas tühjuses mässuliste hävituseskadroni sinakad tuled.

Ta vandus mahlakalt. Tundus, et see missioon oli läbikukkumisele määratud. Vaatamata lugematutele katsetele lisandus alati vaid üks häda teise otsa. Ta ei viitsinud mõeldagi, kui palju paradokse ja juhuslikke veidrusi teda järgmisel korral ees ootaksid, kuid kui ta just ei tahtnud koos kogu ülejäänud laevaga kosmoseputukatoiduks saada, polnud tal erilist valikut.

Ta võttis end kokku ja mõjutas juba ei tea mitmendat korda.

Vaenlase eskadroni tuled kadusid. Mustas skafandris mässaja paiskus tagasi tema poole. Kuul väljus tema kehast ja reisis tagasi vaakumrelva torusse. Cartigan hõljus aeglaselt tagasi õhulüüsi juurde, sisenes, võttis skafandri seljast, liikus tagasi sillale...

Tüdinult andis Cartigan ajavoole hoogu juurde, kuni nad jälle navigatsiooniruumis asteroidivälja kaarti silmitsesid. Jälle üks uus algus. Uus võimalus ülesannet sooritada. Ent seekord oli Cartigan veendunud, et talle oli jäänud vaid üks lahendus.

,,See on sulaselge hullumeelsus," vahutas Rodriguez parajasti mõne ohvitseri välja käidud idee peale.

,,Sul on õigus," lausus Cartigan rahulikult. ,,See, mida Allianss minult nõuab, on enesetapumissioon. Ja kas tead, mille poolest ma tuntud olen?"

Vaatleja põrnitses teda mõistmatul pilgul.

,,Kristallroos jääb alati ellu," lausus Pieter naeratades. Ka ülejäänud ohvitserid muigasid, teades, mis tulemas on.

,,Ma olen näinud piisavalt paljusid tulevikke," sõnas Cartigan. ,,Tundub, et ainus viis sellest jamast ühes tükis välja tulla on sellesse üldse mitte sekkuda."

,,Aga... See oleks reetmine," vihastas Rodriguez. ,,Ma kannan kõik ette! Ma ei lase sul sellega pääseda, sa neetud tsivilistist argpüks!"

,,Täpselt nii ma arvasingi." Cartigan kinkis hispaanlasele oma kõige võluvama naeratuse ja tõstis püstoli.

Jutt: Hüsteeriavärinad (Heino Nõps)

Leonhard oli haritud ja üldiselt lugupeetud mees, kuid kui kelner küsis temalt ühes Tallinna viletsas lokaalis õlise naeratuse saatel: ,,Kuidas maitses?" oli see viimane piisk mehe kannatuste karikasse.

,,Kuulge härrased, mis roppus see siin käib?" nõudis Leonhard endiselt härrasmehena kelneri oimetu keha kohal seistes. Ta seitel oli sirge ja isegi sõrmenukid polnud verised.

,,Kuule seltsimees," kostis kõrvallauast kellegi nooruki hääl.

,,Sinule nolk, olen ma härra!" sisistas Leonhard ja pööras oma pilgu ütleja poole. Vaatamata nooruslikule häälele polnudki too aga nolk, vaid üsnagi soliidses eas härra.

,,Härrasmees ei käitu niiviisi nagu teie," ütles noorusliku häälega vanur kõrvallauast.

Leonhard punastas.

,,Vabandust," pomises ta. ,,Täna oli raske päev."

Vanamees naksutas keelt.

,,Jätke kelnerile korralik jootraha ja tulge istuge siia minu juurde."

Awakum hingas mitu korda sisse-välja, rahunes, jättis toibuma hakkavale kelnerile jootraha ja istus vanahärra juurde. Too tellis enast põrandalt üles ajavalt kelnerilt kaks kanget kohvi ja pöördus siis Awakumi poole.

,,Karl-Lembit Raudkivi," tutvustas vanem härra end.

,,Leonhard Awakum," kummardas noorem mees kergelt.

,,Eile," ütles end Karl-Lembituks tituleerinud mees, ,,mõtlesin inimekeha kui sellise peale...kui uskuda evolutsiooni või loodusseadusi, siis peaks ju iga järgnev põlvkond olema oluliselt kiirem, targem, osavam jne. Ehk siis nagu arvutitega, et iga arvuti edasi on eelmisest parem... seda fakti silmas pidades on praegu nii, et teie, see kelner ja muud väikesed armsad totud, kes sünnivad, on näiteks Windows 7 ja mina sellisel juhul Win 95... ja see tõi mulle uue mõtte... just see võrdlus... kas paremate omadustega asi on alati parem? Teame ju omast käest et win 95 on vastupidav ja vigadevaba... ja vista näiteks pole seda mitte! Ehk siis on inimestega ka nii, et mida paremaks ja uuemaks nad lähevad seda rohkem asju võib ,,programmeerimisel" valesti minna."

,,Ja te tahate sellega öelda," küsis Leonhard.

,,Kas teie peate end beetaversiooniks, et niiviisi käitute?"

Leonhard tundis kuidas temas taas viha tõusis, kuid tema vastas istuv mees oli nii rahuliku olekuga, et ta võttis end kätte ja mõtles rahulikult esitatud küsimuse üle järgi.

,,Oot-oot," ütles ta siis. ,,Kui teie olete win 95 ja mina win7, kui vana te siis olete?"

Vanamees muheles. Tänas kelnerit, kes kohvitassid lauale asetas, nuusutas tassi sisu, noogutas heakskiitvalt ja lausus siis:

,,Teile meeldib esitada filosoofilisi küsimusi. See on hea, on näha, et olete mõtlev inimene. Aga vastuseks teie küsimusele - täna töötasin välja uue teooria... ei midagi eriti erikummalist aga jälle midagi, mille üle juurelda... puhkamisest ja töötegemisest. Nimelt mõtlesin, et miks inimeste eluiga on erinev... mõni sureb juba 50-selt ja teine sajaselt alles... tuli idee, et kui nüüd meditsiinilised ja puhtpraktilised aspektid kõrvale jätta, siis äkki on nii, et inimesel on ilmas teatud asjad, mida ta peab ära tegema ja need kes pingutavad ja teevad ja üritavad surevad kiiremini ja need saja-aastased ei ole lihtsalt oma asjadega siin ilmas hakkama saanud ja emake loodus hoiab neid siin kui lootusetuid..."

,,Te tahate öelda..?" küsis Leonhard segaduses.

,,Et ärge tehke tormakaid asju," ütles Karl-Lembit. ,,Mis siis, kui kelneri löömine oli just see viimane asi, mida kõrgemad jõud pidasid vajalikuks, et te saaksite enne surma tehtud?"

,,Te vist teete nalja," muigas Leonhard ja rüüpas kohvi. ,,Äkki oleks viimaseks teoks olnud just selle naeruväärse supi eest säärase röögatu arve maksmine?"

,,Vaevalt," ütles vanamees. ,,Miks peaks mul olema midagi selle vastu, kui te oleksite arve viisakalt ära maksnud."

,,Teil?"

Karl-Lembit noogutas. ,,Ma olen selle lokaali omanik ja kelner... on mu poeg, kes peagi äri üle võtab."

Leonhard kibrutas kulme.

,,Kas seda teie eelnevat juttu," küsis Leonhard, ,,"just seda viimaste tegude osa võib siis nende uute faktide valguses - pidada ähvarduseks?"

,,Kui te peate mürgi sissejoomist lihtsalt tühjaks ähvarduseks..."

,,Mürgi?"

,,Tundub, et teie viimaseks teoks määras saatus, kuigi faktiliselt kohvi joomise võhivõõra inimese seltsis, siis praktiliselt oli selleks siiski kelneri löömine, mis selle kohvijoomiseni viis."

Leonhard tundis kuidas teda haarasid taas hüsteeriavärinad. Või... ei... silme ees keerles, pöörles... talle tundus, et tal on kummaski käes kaks granaati, nende vahele tekib kõrgepinge ja kõik plahvatab-plahvatab ja teda tabab rindu kolm-neli nuga ja...

Kuid vanamehe arvamus Leonhardi viimase teo kohta ei osutunud õigeks. Kõikudes valu ja kannatuse keskel, elu ja surma piiril, õnnestus härrasmehel viimaks siiski taas teadvusele tulla.

Kui Leonhard silmad avas, tundus talle, et näeb oma elu viimast unenägu. Ümberringi istusid mingid vene punkarid ja üürgasid kõigest kõrist ,,Katjuat" laulda. Tema aga lamas prügikasti taga maas, kogu keha valus ja tuld täis. Suus mingi imelik maitse. Pungid märkasid, et ta on ärkvel.

Illustratsioon: Toivo Tooming

,,Noh," kohmas neist lähim, rähmas silmadega joobes tüüp. Kui vennikesel ei oleks olnud peas punkariharja, siis oleks Leonhard pidanud teda lihtsalt mingiks parmuks. ,,Me kuulsime, et sulle ei meeldi proletariaat?"

,,Ei meeldi," nõustus Leonhard. See jäi tema viimaseks teoks. Lähima poole tunni jooksul. Juba teist korda lühikese aja jooksul kaotas ta teadvuse.

Kui härrasmees uuesti pildile tuli, valutas ta pea justkui taoks seda seespoolt sepavasaratega varustatud kääbused. Suus oli aga hapukas rauamaitse, justkui oleks ta keelega patareid lakkunud. Kätega ettevaatlikult kukalt kobades, said ta sõrmed veriseks - seal olnud ajur oli temast punkarite poolt toorelt välja rebitud.

See viimane valmistas Leonhardile ootamatult ülisuurt headmeelt. Valutavatest kohtadest hoolimata ajas ta enda võidurõõmsalt püsti ja sülgas suust verd ning hambakilde. Ta oli elus. Elus!

Virtuaalruumis koos digitaalse kohviavatariga edasi kantud ja bioarvuti kaudu kesknärvisüsteemi rünnanud viirus oli koos rauaga, millel see asus, eemaldatud. Võis vaid kaasa tunda mõnele õnnetule low-tec prussakale, kes otsustas ajuri enda oma asemele paigaldada... või siis mõnele sellisele, kes võis tulevikus punkaritelt selle mürgise sünapsitapjast viirusega implantaat-arvuti osta. Leonhard ohkas. Harva, kui juua täis peaga võrku minek oleks mõistlik mõte. Jamasid oli tal varemgi juhtunud, nüüdne aga oli surmalähedane kogemus. Vast on käesolev kord mulle õpetuseks, mõtles ta.

Midagi oli viirus ta ajus juba teha jõudnud, sest kõik mehe ümber keerles ja pöörles. Ajuri eemaldamine oli omakorda mõttelõngad peas pahupidi keeranud. Leonhard komberdas edasi, ootamatult jäi ta jalge ette telliskivi. Ta korjas selle üles ning kaaluis seda mõtlikult käes. Raudkivi, mõtles ta omaette, raud ja kivi. Pea valutas, kogu maailm tema ümber tundus ebatõeline. Aga miks ka mitte? Ta pistis tellise põue ja hakkas, Raudkivi elupaiga suunas vantsima. Eks kaitse end viiruste ja tulemüüridega selle eest mõtles ta, silitades samal ajal läbi vettinud mantli telliskivi. Oleksid pidanud vagusi istuma, nüüd tegid aga teo, mida loodus oli sult kaua oodanud ja surm võib tulla pähe koputama.

Jutt: Kollased lilled (Anett Aniott)

Ulmeajakiri Reaktor jätkab Võru Linnaraamatukogu poolt korraldatud ulmejutuvõistluse tööde avaldamist.

Antud jutt tuli nooremas vanusegrupis teisele kohale.

Ühes kohas ühes majas elas üks naine Eva. Ta armastas päikest ja kollast värvi. Seega kasvas tal kodus üle kümne kollase lille. Kui päike välja tuli, siis ta läks kohe õue. Nendes kollastes lilledes oli üks helendav pulber.

Ühel päeval ta märkas, et üks lill aina sätendas ja sätendas ning ühel hommikul kui ta ärkas, oli see lill lahti läinud. Ja seal sees olid helendavad kollased pallid, mis hõljusid lille kohal. Eva imestas ja otsustas sellest mitte kellelegi rääkida. Tüdruk kastis ja väetas seda lille ja helendavad munakesed aina kasvasid ja kasvasid. Lõpuks olid need munakesed nii suureks kasvanud, et neile tulid juba väikesed okkad või kiired külge. Päev läbi istus Eva seal ja vaatas, kuidas nad kasvasid. Kui munad olid suureks kasvanud, mõtles Eva, et nimetab neid nüüd päikesteks.

Pärast mitmeid kuid oli keegi selle välja nuhkinud, et Eva aias kasvavad imepärased kollased lilled. Sellest oli ajakirjanikele teatatud. Eva maja ümber oli kümneid ja kümneid inimesi. Tüdruk ei teinud sellest väljagi. Jõudis kätte õhtu. Eva oli juba parajasti voodis ja luges raamatut. Järsku kuulis ta, kuidas keegi kolistab. Ta jooksis ruttu vaatama, aga kedagi ei olnud seal. Hetke pärast aga nägi ta, et väikesed kollased olendid liiguvad aias ringi. Eva läks nende juurde ja küsis, et kes te olete ja miks te siin olete. Olendid vastasid, et otsivad väikeseid kollaseid munakesi, mis Eva aias lilledes kasvasid. Nad jutustasid, et nende planeeti valitses oht ja nii pidid nad oma lapsed Maale kasvama panema. Sellest hetkest, kui pallikesed hõljuma hakkasid, on nende lapsed võimelised ette võtma reisi koduplaneedile. Nüüd ongi neil kõigil aeg asuda koduteele. Tüdrukul ei olnud selle vastu midagi, kuid kahju oli ikka. Olendid läksid oma planeedile tagasi ja elasid seal õnnelikult.

Kuid teie olge tähelepanelikud kõige vastu, mis teie aias kasvab - võib olla aitate samuti mõne planeedi tillukestel olenditel elu alustada.

Jutt: Atlantis ja Nereidas (Mirjam Leesalu)

Ulmeajakiri Reaktor jätkab Võru Linnaraamatukogu poolt korraldatud ulmejutuvõistluse tööde avaldamist.

Antud jutt tuli nooremas vanusegrupis esimesele kohale.

Igalt tänavalt kostis haavatute oigeid, surijate karjeid ning sõjakisa. Kõlas hüüdeid, nagu näiteks ,,Elektrikahur laadida!" ja ,,Tuuleenergia nimel!". Mererahva sõda Õhuliste vastu kestis juba teist aastat. Mõlemad väed olid kaotanud tuhandeid sõdureid, aga niisama palju tuleb uusi, nooremaid võitlejaid asemele, selliseid nagu mina.

Astusin alles selle aasta alguses armeesse ja juba on mul igal pool loendamatul hulgal arme: kätel, kehal ja sabal. Varem oli mu kalasaba imeilus ning päikse käes läikisid soomused seitsmes vikerkaare värvis. Nüüd on minu uhke saba tumedaid triipe täis. Sabaots on mul alati narmendav olnud. Mu nahk oli suitsusinine ja silmad kuldsed nagu juuksedki. Huuled olid kergelt lillakad ja peas kandsin ma kullast peaehet nagu teisedki kuninglikust soost sõdalased. Jah, ma olen printsess - sellepärast mu veri ongi kuldne. Läikiv turvis, mis oli safiiridega kaunistatud, sobis kokku mu oda ja kilbiga. Samasugused lahingurüüd olid mu õdedel Nerissal ja Kail.

Minu poole hõljus üks Õhuline, valge naha ja valgete silmadega koletis, kes kandis valget rüüd. Viimane nägi välja, nagu oleks ta mõne tondi käest pihta pandud. Jalgu Õhulistel arvatavasti polnudki - nad ainult hõljusid. Nende relvastus oli vägagi imelik. Mitte ükski mereelanik ei osanud öelda, mis need on, aga need tulistasid uskumatult suurt valu.

See Õhuline oli ülimalt kiire ning kaval, ilmselt tuhandeid aastaid vana, ma oleks peaaegu oma käe kaotanud, kui poleks jõudnud teda enne odaga torgata. Võidu üle rõõmustada polnud aega, sest mind kutsus õde. Ta sõitis mu ette kaarikuga, mida vedasid merikilpkonnad. Nerissa hüüdis: ,,Õhulised edastasid teate, et kui me oma linna neile ei loovuta, siis nad tapavad meid kõiki. Armu ei anta. Meil on kaks tundi, et otsustada, mida me teeme." Sellise teate peale ujusin täiskiirusel kaarikusse ja käskisin tal paleesse sõita.

Kui me kohale jõudsime, kutsusin ma Kai eessaali. Mul oli plaan, kuidas Õhulisi võita. Meil läks vaja Tritoni kolmharki. See kuulus kunagi Poseidonile endale, kes andis selle edasi oma pojale Tritonile. ,,Ainus võimalus on minna Atlantisesse. Seal on Tritoni hauakamber ning hauakambris on kolmhark," ütlesin ma teistele. ,,Kuidas me su meelest tagasi Atlantise aega saame?" küsis Nerissa. Mõlemad vaatasime automaatselt Kaile otsa. Kai oli ainus, kellel olid veel säilinud vanaema maagivõimed. Kai teadis, milliseid taimi kokku segada, et tekitada portaal teise aega. Kai taipas, mida me mõtlesime, ja vastas: ,,Olgu, ma segan selle valmis." Ootasime tema kõrval pool tundi , siis võtsime järjekorda.

Seisime vanuse järgi rivvi. Mina, Marina, õdedest noorim, olin esimene. Kai andis pudeli mulle, jõin ja ulatasin selle talle tagasi. Jook kõrvetas veidi mu kurku ja sisemust, enne kui soojus üle keha valgus. Pea käis ringi ja ma olin liiga nõrk, et liigutada. Äkitsi oli kõik mu ümber silmipimestavalt valge. Tundsin end veidi paremini, aga olin veel uimane.

Mõne minuti pärast laius me ees hüljatud Atlantis, seisime keset linnaväljakut. Varemed, mida me mõnikord oleme vaatamas käinud, olid nüüd uhked hooned, skulptuurid terved ning kõik tundus veelgi võimsam, kui me tavaliselt vee alt näinud olime. Kai kihutas otsejoones surnuaia aladele ja meil jäi üle ainult talle järele minna. Poseidoni ja Tritoni hauakambrid olid küll surnuaia teises otsas, aga paistsid kaugele ära. Mõlemad ehitised olid palju suuremad, kui me ette olime kujutanud. Iga viimne kui ruutmillimeeter oli rikkalikult kaunistatud kulla, reljeefide ja wertah'ga. Wertah on värv, mida leidub ainult vee all, see sädeleb ja läigib valguse käes imeliselt.

Kai ja Nerissa proovisid Tritoni hauakambri sissepääsu avada, aga see oli nii kõvasti kinni, et isegi kolmekesi surudes ei saanud me seda lahti. Korraga märkas Nerissa ukse kohal väikest kirja, millelt võis lugeda: ,,Sissepääs on avatud sellele, kel on anne parandada parandamatut." Teksti kõrval oli väike reljeef, mis nägi välja nagu pusle, aga tükid ei sobinud omavahel kokku. Ujusin lähemale ja proovisin seda lahendada. Esimese katsega sain pildi valmis ning uks avanes aeglaselt.

Läksin Tritoni skeleti juurde ja kangutasin tema sõrmede vahelt selle kuulsa kolmhargi. Kusagil kostis raginat ja kivide pragunemist. Tundus, et siit ma eluga ei pääse. Püüdsin jõuda väljapääsu juurde, kuid kõik läks jälle nii valgeks, et ma ei näinud enam midagi.

Illustratsioon: Jana Raidma

Avasin silmad. Silmanurgast oli näha, et me olime tagasi oma palee ees, et mu õed on mu kõrval ja et kaks tundi on möödas. Terve leegion Õhulisi kihutas me poole ning ma teadsin, mida teha. Sukeldusin sügavamale, surusin kolmhargi maasse ja valmistusin võimsaks lööklaineks. Maa alt kostis kõminat ja ma oleks peaaegu teise linna otsa lennanud, kui ma poleks kolmhargist kinni hoidnud. Kõik Õhulised pidid alluma gravitatsioonile, mis tähendab, et nad allusid kolmhargi käskudele, seega ka minule. Pean mainima, et see on võimas tunne.

Ühtki Õhulist polnud näha peale ühe. Nende juht ja sõja algataja Enlil seisis minuga vastamisi, käes hiiglaslik aparaat. See tundus olevat vääriline vastane minu kolmhargile. Kahevõitlus algas. Ainus mõte, mis mu peast läbi käis, oli see, et olgu võidujumalanna Nike meiega. Enlil liikus kiiresti, minu trumbiks oli väike kasv ja hea nägemine. Ta tulistas mitu valusat kera, kuid ma ujusin kiiresti eest. Miski piiksus ja ütles: ,,Palun ühendage okipüstol laadijaga." Enlil klõpsas püstoli külge mingi pisikese karbi ja okipüstol piiksus uuesti. Ta avas taas tule, peaaegu tabas mu puusa. Pöörasin viimasel momendil ümber ja suskasin kolmhargiga tema kõhtu. Enlil hääbus valgustäpiks ja lendles minema.

Rünnak oli tagasi löödud, meie linnriik Nereidas päästetud. Ei juhtunud sama mis Atlantisega: Atlantis tõsteti 600 aastat tagasi õhu kätte, see tappis kõik tema elanikud. Õhulisi polnud enam ja nende plaan vallutada maailm oli luhta läinud. Siiski - kes teab? - võivad nad iga hetk tagasi tulla, sest ega mererahvas pilvedest suurt tea. Maailma valitsemist plaanivaid Õhulisi võib rohkemgi olla.

Jutt: Päästjad (Triinu Avans)

Ulmeajakiri Reaktor jätkab Võru Linnaraamatukogu poolt korraldatud ulmejutuvõistluse tööde avaldamist.

Antud jutt jagas vanemas vanusegrupis esimest kohta Maarja-Liis Jänese looga "Marama".

Avan silmad - ikka seesama bee sein vaatab vastu. Juba 18 aastat sama värvi. Olen isa "töödelnud", et ta käiks teises linnas, selles, mis on meist kolme kupli kaugusel, ja tooks sealt remondiks vajalikke asju. Ühe kupli all asub üks linn, kus toodetakse keemiliselt toidutablette, samuti on igas linnas tehisjärv. Kaupade: riiete, ehitusmaterjalide, tehnika ja muu tootmine on linnade vahel jaotatud. Meie varustame linnu virtuaalsete sidevahenditega. Minu isa on ühe labori tehnoloog-spetsialist. Seetõttu on mul hea võimalus oma teistest linnadest pärit sõpradega leiutised järele proovida. Väljaspool kupleid laiub tühjus, kõrb. Umbes 2000 aastat tagasi, aastal 6030, plahvatas ootamatult supernoova, mis hakkas hävitama Maa atmosfääri. Teadlased üritasid olukorda lahendada, kuid aega jäi väheks - elusloodus hakkas katastroofilise kiirusega hävinema, veekogud aurasid ära ja maa kõrbestus. Lõpuks õnnestus luua kaitsekuppel, mida oli kerge kokku seada. Pärast aastakümneid kestnud katseid loodi vastupidav, eriliselt töödeldud klaaskuppel, millega kaitsti nii paljusid, kui suudeti. Nüüd on ligikaudu tuhat maja iga sellise kupli all, mida omavahel ühendab kaks tunnelit - üks maa peal, teine all. Liikumine käib hõljukitega erinevaid tunneleid pidi kindlas suunas. Ümber kuplite on ka tehisvalvurid, kes hoiavad eemale hiidprussakaid ja 6-meetriseid ohtlikke pika jõulise saba, nõelteravate ogade ja küüniseliste jalgadega kõrbeelajaid, kelle keha eritab mürgist lima, mis kaitseb neid ohtliku kiirguse eest. Just hapniku puudumise ja nende elukate pärast on väljaspool kupleid väga ohtlik käia. Ainult skafandri ja relvadega varustatud teadlased käivad proove võtmas ning katseid tegemas. Ka inimvalvurid teevad kaks korda ööpäevas kontrollkäigu väljapoole. Nad kontrollivad nii turvalisust kui hooldavad tunneleid.

Kõnnin kooli poole, pea täis sisustusideid. Seinad värvin kindlasti heleroheliseks, uusi kardinaid oleks vaja. Minu parim sõbranna Etra rääkis, et tema tuttav kolm kuplit eemal asuvas mööblit tootvas linnas disainis uue tugitooli.

"Lüxbeck! Tervitus, millest selline mõtlik ilme?"

"Tau, Etra. Mõtlesin just sinu tuttava disainitud tugitooli peale. Võiksime selle üle vaadata."

"Jah, see on mega ilus. Lähme täna pärast kooli sinna. Muide, Lyyra tahtis ka endale uut lauda, lubas Serki ka kaasa vedada."

Serk ja Lyyra on kaksikõde ja -vend, elavad kaitserelvi tootvas linnas. Tunneme üksteist juba viis aastat. Tutvusime ühel linnadevahelisel konkursil, mida korraldatakse Teaduskuplis.

"Hästi, kas sellel sinu tuttaval oleks vaja XXX-Turbo laserit materjalide lõikamiseks?"

"Ma usun, et ta on sellest alati unistanud."

Oleme vahepeal kooli jõudnud. Poisid kihutavad hõljuvate toolidega mööda klassi ringi. Morgan salvestab kontrolltöö vastuseid masinasse, mis kinnitatakse kõrva külge, kui neid kasutatakse õppetükkide jaoks. Praegu peidab ta selle ilmselt pluusivoodri vahele.

Õpetajat ei tule ega tule. Tagaruumis heliseb sõnumiandur. Tuli teade, et valvurid leidsid meie kõrvallinna tunnelis mingi läbipääsu. See tähendab, et kõik tunnelid kontrollitakse üle. Taganurgas seisab andur, mille ühendust ei ole me varem näinud. See pidas sidet Energiakupliga. Saabub õpetaja, kes meid koju saadab. Küsin, misjaoks on siin Energiakuppel. Murelik õpetaja vastab pärast pausi, et sealt juhitakse kuplite süsteemi. Kui see kahjustada saab, on elu ohus. Läheme Etraga minu poole. Hoiame nii Lyyra kui ühe valvuriga sidet.

"Õnneks pole elukas kuplitesse tunginud - ilmselt pole hapnikuga harjunud," teatab mõne aja pärast valvur, "kuid viimastel uuringutel saadud tulemuste põhjal on neil suhteliselt kiiresti arenev aju, mistõttu võivad mingi mooduse leida. Hetkel on kõik ohutu."

See nüüd küll eriti lohutav polnud. Etra teatab oma tuttavale, et me tuleme.

"See tool on ilusam, kui ma arvasin," imetlen uut disaini. See on ülimugav, stiilne ja mis peamine - sobib ideaalselt minu tuppa. Ka Lyyra ja Serk on tooli heaks kiitnud.

"Hei, mulle tuli kiirteade," oli disainer närviline - kiirteade tähendas hädaolukorda.

"Elukad said linna. Ilmselt on nad teinud augu, kustkaudu hapnik välja pääseb."

Nüüd oli küll jama: me ei saanud koju minna ega ka kuidagi aidata.

Serkil tekkis hullumeelne idee: "Meie linn asub lähedal, jookseme sinna."

Serk kihutas majast välja enne, kui me midagi öelda jõudsime. Ta võttis õhulaevade sissepääsu juurest skafandrid ja selgitas meile: "Mul on superlaserkiired, mis aitavad neid eemale tõrjuda. See ei kahjusta neid, kuid ajab elukad hetkeks segadusse."

Tormasime mööda liiva, kartes, et iga hetk võivad elukad rünnata. Õnneks ei juhtunud meiega midagi hullemat peale mõne kriimu. Linnast sai Serk tõhusad relvad ning Energiakuplisse jõudmine oli mõnevõrra ohutum.

Elukad olid tapnud meie tähtsaimad valvurid ning Energiakuppel oli kaitseta. Me ei tea, kuidas siinseid masinaid kasutada. Saadan isale kiirsõnumi, teatan, et meiega on kõik korras ning palun tal meid juhendada. Arvasingi, et isa on selle ehituse juures viibinud. Ekraanile peame sisestama keerulisi märgikombinatsioone, et linnade läbipääsud sulguksid. Peame olema hoolikad, et hapnik kuplitest välja ei pääseks.

Oleme kõik külma higiga kaetud ning väga närvis, kui ühe koodi valesti valime. Tundub, et koodidetoksimist kestis tunde, kuid lõpuks on kõik läbipääsud suletud ja valvuritel kerge hapniku käes piinlevad elukad kinni püüda ja surmata. Naasime linnadesse otsekui filmikangelased. Maalimapäästjad!

Jutt: Marama (Maarja-Liis Jänes)

Ulmeajakiri Reaktor jätkab Võru Linnaraamatukogu poolt korraldatud ulmejutuvõistluse tööde avaldamist.

Antud jutt jagas vanemas vanusegrupis esimest kohta Triinu Avansi looga "Päästjad".

Enne kui Sa lugema hakkad, peaksid meeles pidama seda, et kõik, mida Sa siin loed, vastab tõele. Maramad ütlevad: ,,Pole olemas piire, on vaid kehv ajutegevus."

Avan silmad ja tean koheselt, et olen kohale jõudnud. Ma küll ei mäleta, mis toimus reisi ajal, kuid tunnen, kui nõrk ja jõuetu ma olen. Kuulen eemalt kedagi lähenemas, tõusen ja ajan end istukile. Minu ees avaneb uskumatu pilt: ruum on täis neid kummalisi olendeid. Püüan meenutada nende nime. Jah, maramad, need nad ongi. Üks nendest piidleb mind veidike kahtlaselt. Mõtlen korraks oma välimusele, kuid siis heidan selle mõtte peast, väidetavalt pole neil eelarvamusi. Juurdlen hetke, kuidas see võimalik on, kuid loobun ka sellest mõttest kohe. Uskumatu, et mina, täiesti tavaline, silmatorkamatu ja andetu inimene, olen siin kõige uskumatumas kohas kogu universumis. Kui vaid inimesed Maal teaks, kui nad vaid teaks, et meie päikesesüsteem on kõigest imetilluke osa millestki palju suuremast. Kui nad vaid suudaks hetkekski seda ette kujutada. Ei, ega nad ei usukski, enne kui pole oma silmaga näinud kogu selle planeedi ilu ja täiuslikkuse harmooniat.

Maramad juhivad kogu universumi, kuna neil on ainukesena anne muuta ja suunata mis tahes olendi mõtteid ja tegusid. Nad ei kasuta seda kuigi tihti, nende loomus lihtsalt ei luba mingit kuritarvitust. Telepaatia kasutamine on privileeg, mis saab oskaks vaid kõige kõrgematele.

Illustratsioon: Aili Gerz

Nende planeet on nii suur, et selle kirjeldamiseks kuluks kolmel inimesel kogu elu. Kui ma küsisin neilt selle planeedi nime, siis sain teada, et inimkeeli tähendab see tõlkes ,,Kõik", lühidalt öeldes asubki siin planeedil kõik. Siin on kogu meie maailmaruum, siin sulavad ühte Jupiter, Marss, Veenus, Saturn, Merkuur, Neptuun, Uraan, Kuu, Maa - loetelu moodustab vaid viis protsenti kogu sellest planeedist. Ülejäänud 95% on ülejäänud maailmaruum. Sel planeedil on igast planeedist teatud osa ja need osad sulanduvad kokku niivõrd hästi, et moodustab terviku. Seetõttu on Kõik ühtlasi ihaldusväärseim planeet: kui kellelgi peaks tekkima mis tahes hetkel soov minna näiteks planeedile nimega Merspire, siis seda ta ka saab.

Märkusena võin lisada, et nimetatud planeedil elavad ukululud, kes toituvad - ehk oleks õigem öelda saavad elujõudu - erinevatest tunnetest, seega on nende eluülesanne võimalikult palju kogeda. Seeläbi nad kasvavad sisemiselt ja muutuvad üha tugevamaks. Kõlab uskumatult, kuid nii see on. Neil on niivõrd palju erinevaid emotsioone, et inimene kahvatub selle kõrval. Ühesõnaga, kui Sul tuleb tahtmine külastada mingit paika, pead vaid teadma, kuspool see asub, astuma sinnapoole kolm sammu, tegema ümber enda täispöörde, nimetama selle planeedi nime ning sekundi pärast oledki juba seal. Kas pole uskumatu? Alguses olin sellest vaimustuses, ma püüdsin võimalikult paljusid kohti külastada. Mulle said omaseks kirjeldamatud, uskumatud paigad.

Kõike avastades hakkas mind ühel hetkel midagi häirima. See on inimesele nii loomulik ja omane tunne - eelarvamus ja kahtlused. Mind hakkas üha enam ja enam häirima mõte: mis siis, kui kõik see, mis ma näen, kogen ja tunnen, ei olegi minu enda mõtted ja teod; kui need on kellegi teise omad, kui need on juhitud, maramade poolt suunatud, neil on ju vastavad oskused. Ei, kõik see tundus liiga vale - maramad sekkuvad vaid ohu korral. Nende eesmärk on säilitada universumi tasakaal. Nendes pole kübetki halba ja siia planeedile pääsevad väga vähesed ning neidki valitakse äärmise hoolega. Siit aga tekkis mul uus küsimus, miks valiti just mind? Miks saan mina teada selle planeedi saladused ja imepärased paigad? Ma teadsin vastust, seda oli mulle juba enne siia tulekut öeldud. Ma sain siia ainult sellepärast, et tajusin elu Maal omamoodi. Nad tõid seletuseks, et minu hingel ja loovusel pole piire. Ma tunnetan asju, millest võib-olla pole aimu isegi neil. Olin sellest mõttest esialgu häiritud ja segaduses. Kuid mida enam ma siin olin, seda rohkem mõistsin nende sõnade tähendust. Tundsin, et olen siin mingi kindla eesmärgiga, kuid mis see olla võib, polnud mul veel aimugi.

Olgu öeldud, et Kõigel pole aega nagu Maal. Kõik, kes siin on, elavad oma elu lõpmatuseni. Kuid ometi on nii, et neid saab hukka erinevatel käikudel teistele planeetidele või siis kaitstes maramaid ja imelist planeeti Kõik.

Kuna aega siin ei eksisteeri, polnud mul ühel hetkel aimugi, kaua ma siin olnud olen. Otsustasin selle välja uurida ja vastus tekitas minus õõvastust. Olin oma rändude ja uuringute peale kulutanud üle 120 inimaasta. Maal oleksin juba 145-aastane, see tähendab, et olen siin lõksus, vangistatud igavesti Kõigele. Kui läheksin tagasi koju, põrmustuksin. Mu süda seiskuks sekundi pealt. Vajasin kohta, kus oma mõtetes selgust saada. Teadsin kohe, mis selleks kohaks siin planeedil on, kummalisel kombel polnud ma kogu oma rännaku jooksul sinna veel kordagi sattunud. Astusin kolm sammu tükikese osakese poole, mis oli Maa täpne koopia, keerasin end 360 kraadi ja ütlesin selge valju häälega: "Maa."

Sattusin jõekaldale, istusin kivile ja jäin ootama. Ootama omasuguseid, sest minust oli saanud näidisobjekt. Mulle jäi vaid lootus, et ühel päeval valivad maramad veel kellegi minusuguse, see Keegi võtab kutse vastu ja otsustab esimese ettevõtmisena külastada Maad.

Järgmises numbris

Väike teaser tulevases numbris ilmuvast koomiksist "Must muna".

Table of Contents

Peatoimetaja juuliveerg (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Saladuslik tsaar (Martin Kirotar)

Intervjuu: Metsavana, Tänav ja Mahkra (Martin Kirotar)

Viieteistkümmnes Estcon (J. J. Metsavana)

Nähtamatud vandenõud (Kauri Lepik)

Soome kaasaegsest ulmest (Arvi Nikkarev)

Larbimuljed: Warjupaiga vangid (Melian)

Rollimänguseiklus: Kükita ummik (Ove Hillep)

Juuli ulmkonnakroonika

Jutt: Nagu nuga vööl (Triinu Meres)

Jutt: Cartigani seiklused (Martin Kirotar)

Jutt: Hüsteeriavärinad (Heino Nõps)

Jutt: Kollased lilled (Anett Aniott)

Jutt: Atlantis ja Nereidas (Mirjam Leesalu)

Jutt: Päästjad (Triinu Avans)

Jutt: Marama (Maarja-Liis Jänes)

Järgmises numbris