Peatoimetaja juuliveerg 2013 (Ove Hillep)

Kesksuvi vaikselt möödas ning inimesed puhkavad. Kuid meil siin tuumajaamas puhkust ei ole - reaktori lõõsas niigi hea peesitada. Kuid arvestades kliima iseärasustest tingitud lugejate laiskusega, oleme sel korral pannud kokku ehk pisu kergema ning lustlikuma numbri.

Arvi Nikkarev nimelt tutvustab meile Vene ulme telgitaguseid lõbusaid juhtumeid, Jaan kirjutab oma seiklustest arvutimängumaailmas, Metsavana jutustab oma juhtumistest selleaastasel Estconil ning Jana on ära tõlkinud lustaka loo "Pärast seitsmendat eksperimenti". Pisu tõsisema poole pealt saab lahatud Peeter Helme uusimat romaani "Sofia" ning ka kirjaniku endaga pisu aru peetud.

Loomulikult ei puudu ka pildimäng, mis sel korral rohkem kuulamisele rõhub.

Kiiritavat lugemisrõõmu!

Kaanepildi autoriks Siiri Kumari

Raamatuarvustus: Sofia (Ove Hillep)

Peeter Helme on küll kirjandusmaastikul tuntud, kuid olles ulmeteemas võrdlemisi uus, äratas see mõningad lootused. Ehk mäletate Leo Kunnast, kes üllatas oma lugejaid ootamatu pöördumisega ulmekirjanduse poole, andes kolmel järjestikul aastal välja kogu Gort Ashryni triloogia. Tuleb tunnistada, et sel korral ei ole lood sedasi.

Helme, kelle sulest on senimaani ilmunud vaid üks ulmeline jutustus ,,Jõulud A. D. 3000" (Eesti Ekspress 24. detsember 2012), püüab oma uusimas romaanis ,,Sofia" tuua lugejani eepilist kosmoseseiklust, kuid jääb mitmes aspektis kahjuks hätta. On küll nii kosmos kui ka seiklus, kuid korralikuks ulmeromaaniks sellest siiski ei piisa. Kohati tundub, et asi ei ole jäänud kirjaniku, vaid pigem toimetaja taha, kelle tööks peaks olema kõiksugu ebaolulise väljarookimine ning vajakajäämistele viitamine.

Raamatu tegevus toimub 26. sajandil ehk nipet-näpet 500 aasta pärast. On olemas kosmoselaevad, mis küll kasutavad hüpermootoreid ning sõdurid, kes kasutavad moondeülikondasid, kuid sotsiaalne olustik ei ole karvavõrdki muutunud. Samas ei paku autor ka mitte mingit seletust, mis võinuks olla põhjustanud sellise ühiskondliku stagnatsiooni. Murettekitav on ka Helme suhtumine hüperajamitesse, mis populaarse teooria kohaselt kasutavad hüperruumi (nagu ka nimi viitab), kuna tavaruumis ei ole lihtsalt võimalik läbida 1,1 * 10^15 km ühe nädalaga (see on 10 000 korda suurem kiirus kui valguse kiirus), kuid sellest hoolimata püüavad osad raamatutegelased rakendada seda koos gravitatsioonilinguga.

Raamatu peategelane Karl on ilmsem kõige vähetõenäolisem kangelane. Sellest hoolimata veetakse teda läbi kogu 222 lehekülje, korrutades lugejatele pidevalt, et teda on vaja, kuni viimased uskuma jäävad, ning suurimaks puändiks kogu raamatus on see, et selgub, et see siiski ei olnud sedasi. Teadlane, täpsemalt ksenoarheoloog, kes on ilmselt läbi häda süütusest lahti saanud, suudab esimese pilguga ära öelda, kui naine on 4-5 kuud rase, rebida rajalt maha raamatu kõige kenama tibi (uskuge, seda seksistseeni on kaugelt näha) ning, mis kõige pettumustvalmistavam, jääda kogu oma ebaõnne juures ellu.

Kuid hoolimata oma puudujääkidest on sellel ka positiivsed küljed. Näiteks on raamatus üpriski tihti esinevad palgasõdurid üpriski mahlase suuvärgiga ning kuigi võib täheldada, et autor ise sellise kõnepruugiga suuremalt ei tegele, tuleb tunnistada tema loovust. Samuti ei saa väita, et raamatu tausta vastu huvi ei tekiks - arvestades paljusid ebaloogilisi kohti, tahab lugeja paratamatult teada, mispärast on autor need just nõnda esitanud. Pidevalt mainitakse üht-teist põnevat (GMO-sõdalased, Barnardi Tähe piraadid, väljasurnud tulnukrahvad), kuid suuremaid seiku nendega ette ei tule. Jääb vaid loota, et autor on jätnud nende potentsiaali hilisemaks.

Kuna autor ise pidas selle aasta Estconil maha ettekande kirjanduskriitikast, kus mainis muuhulgas ka seda, et arvustamise kirjutamajätmine ei ole põhjendatav asjaoluga, et arvustajale raamat ei meeldi, siis olgu sedasi. Peeter Helme uusim ulmeromaan ,,Sofia" ei ole kindlasti uus hitt. Lubadus raamatu kaanel, et see on esimene osa, lubab oodata raamatusarja. On see nüüd hea või halb, saame otsustada alles järgmise raamatu ilmumisel.

Intervjuu: Peeter Helme (Ove Hillep)

Peeter Helme on eesti kirjandusmaastikul tundud peamiselt tänu oma artiklitele ning kriitikale. Selle aasta Estconil esines härra ka oma ettekandega kirjanduskriitikast, millel hoolimata mitmestki põnevast mõttekäigust oli ulmega üpriski vähe pistmist, mistõttu see meie ajakirjas kajastamist ei leia. Kuna Peeter Helme ei ole varem ulmet avaldanud, oli loomulik, et Reaktori huvisfäär ka teda puudutab. Nõnda saigi Estconil tal särgisabast kinni haaratud ning intervjuud palutud.

Pildi autoriks Toomas Verrev

1. Olete üpriski tuntud artikli- ning esseekirjanik. Samuti olete avaldanud kolm romaani, kuid seni on teie kokkupuude ulmega olnud võrdlemisi põgus. Kust tuli idee kirjutada ulmeromaan?

Võib-olla mu kokkupuude ulmega näib põgus, aga olen tegelikult ulmekirjandust elu aeg lugenud. Mitte küll alati regulaarselt, aga siiski pidevalt, eelistades pigem teaduslikku fantastikat fantasy'le või õudusele, kuigi kõik sõltub lõpuks ikkagi autorist. Ilmselt on ulmekirjanduse riiul mul kodus üks kõige kiiremini kasvavaid.

Selle taustal oli ainult loomulik, et ma ühel päeval ulmet ka kirjutan. Mõtlesin sellele juba aastaid ja mingeid poolikuid katsetusigi tolmub kuskil kataloogides või on jäänud mingitesse vanadesse arvutitesse. Seega soov on olnud pikaajaline, kuigi vahepeal uinunud. Igatahes viimase tõuke andis teatav enese sundimine - kui ma ikka ise nii hea meelega ulmet loen, siis peaksin ühel hetkel seda ka ise kirjutama. Minu jaoks oli see loomulik areng seega.

2. Palju te ise ulmet loete?

Nagu öeldud - loen. Praegu saab kohe läbi Tiit Tarlapi ,,Aegade julm laul", siis võtan uue Belialsi kätte, järge ootab viimane Maniakkide Tänav. Ma ei tea, kas Sorokin läheb ka ulme alla? Igatahes tema ,,Tuisk" vaimustas mind väga. Ja pikisilmi ootan muidugi uue Lois McMaster Bujoldi raamatu ilmumist. Mulle meeldib nende hoog ja mitmekihilisus - tema asju saab lugeda nii kerge meelelahutusena kui ka mõtisklusena inimpsühholoogiast ja ajaloost.

3. Kust saite inspiratsiooni ,,Sofia" jaoks?

Anna andeks, aga mul on sellele küsimusele varuks uskumatult loll vastus - unenäost. See lugu tuli minu juurde unenäos. Aga asja veidi rohkem lahti seletades, on see muidugi keerulisem. Nimelt valmis teose algversioon juba enam kui kolme aasta eest. Olin siis üsna nõutus seisus, oma eluga ummikus, aga saanud kuuajase stipendiumi Saksamaale, Syldi saarele (kes tahab teada, kuidas seal välja näeb, vaadaku Polanski ,,Variautorit" - see on seal filmitud). Midagi pidin ma seal tegema. Jalutasin siis düünide vahel ringi, vaatasin merd ja mõtlesin, et peaks nüüd lõpuks, pärast mitut ebaõnnestunud katsetust, kirjutama ühe tervikliku ulmeka. Et tundsin end ebakindlalt, otsustasin teha ühe hästi lihtsa loo. Paraku takerdusin sellesse umbes 80 lehekülje järel. Jälle. Aga ei kaotanud siiski lootust. Vahepeal tulid muud tööd ja tegemised vahele, aga möödunud suvel püüdsin puhkuse ajal midagi selle lonkava käsikirjaga ette võtta. Tõmbasin arenguliine maha, muutsin tegevuse järjekorda ja tegin igasuguseid trikke. Ainult selleks, et aru saada, et nii ei saa. Ent ma ei taibanud ka, kuidas saab. Kuni ma seda siis tõesti unes nägin, üles ärkasin, kõik paberitükile kirja panin, siis värske peaga veel pooleteise leheküljelise kavandina lahti kirjutasin - muide, olengi hakanud sellest ajast alates ka lühiproosat nii kirjutama, et teen kõigepealt kavandi ja siis lähtun sellest; see mõjub väga hästi - ja siis sellest lähtusin. Algsest käsikirjast säilis osa tegevuskohti, suur osa tegelasi ja mõned väiksemad ideed siin-seal. Lugu ise on tegelikult uus, sellel pole algkäsikirjaga eriti midagi pistmist.

4. Kes on teie lemmikautorid?

Kas ulme- või mitteulme? Ja kes on lemmikautor? Ühelt poolt autor, kelle loetust on tõeliselt soojad mälestused, teiselt poolt vast ka selline, keda loeksin ikka ja uuesti. Kui ulmest rääkida, siis Asimovi ,,Asumi"-sarja kolme esimest raamatut loen aeg-ajalt ikka uuesti üle - need on lihtsalt nii ägedalt kirjutatud, nii lühidalt öeldakse nii palju. Samas ma näiteks ei usu, et ma ,,Jää ja tule laulu" raamatuid kunagi üle loen, aga need vaimustavad mind ka. ,,Punane kääbus" on samuti miski, mida ma ikka ja jälle üle loen, samas Pratchett ei paku mulle vähimatki huvi.

Rääkides ulmest eemale jäävatest autoritest, siis Haruki Murakami ,,Norra mets" vaimustas mind lugedes tohutult, aga ülejäänud sama autori raamatud tundusid tüütute ja konstrueeritutena. Ma nüüd ei tea, kas ajalooline fiktsioon võib ka ulme alla liigituda - räägitakse ju samuti vähemalt teatud piirini väljamõeldud ilmadest - aga see pole vist ka oluline. Igatahes Tiit Aleksejevi ,,Palveränd" ja ,,Kindel linn" on väga võimsad teosed. Ootan väga järge ja võimalik, et loen juba ilmunud osadki kunagi jälle läbi.

Oeh, nimetada võiks hästi paljusid - kasvõi klassikuid, aga sellest vast praegu aitab.

5. Palju kasutasite ,,Sofia" kirjutamisel kõrvalist abi? (Tehnilised toimetajad jms)

Ei kasutanud. Tähekaardiga nägin hirmsat vaeva, uurides netist kõikvõimalikke lähema ja kaugema kosmose kaarte, et päriselt olemasolevad tähed enam-vähem õigesti paigutada, aga sain ka millalgi aru, et sellega ei maksa hulluks minna - see kaart kaanepöördel on ikkagi pigem orientiiriks mõeldud. Aga näitasin käsikirja mitmele inimesele ja võtsin nõuandeid kuulda. Ma võtan üldiselt alati nõuandeid kuulda. Ja minu tööprotsessi lahutamatu osa on näidata käsikirja võimalikult paljudele võimalikult erinevatele inimestele, et nende reaktsioone kuulda-vaadata. Olgu siinkohal suur tänu edasi antud Veiko Belialsile, kes mu käsikirja väga tõsiselt luges ja terve hulga kohati vägagi kriitilisi märkusi tegu. Aitäh!

6. Mitmeosalisena olete sarja ,,Tuleviku mäletajad" plaaninud ning kaugel on tulevased raamatud?

Ma ei teagi ... Üks õige ulmekas peaks vist triloogia olema, eks? Kirjutama pole veel hakanud, vahepeal tuleb teisigi lubadusi täita.

7. Mida arvate ulmekirjanduse olukorrast Eestis?

Sama, mida ülejäänud kirjanduse olukorrast Eestis: väiksus seab omad piirid, kvantiteet on teinekord ka kirjanduses määrav - mida rohkem autoreid mida rohkem tekste kirjutab, seda suurem on tõenäosus leida pärle. Arvestades meie väiksust ja vähesust, pole seis sugugi halb. Ja arvestades sedagi, et sisuliselt on Eesti ulme pidevas konkurentsis maailma parimatega - sest iga lugeja saab ju vabalt otsustada, kas lugeda siinsest autorit või mõnda välisautorit, kõik on ju kättesaadav, osa lausa tõlgitud kujul - on seis igati hea. Eesti autorid seisavad täiesti väärikalt oma positsioonil ja teevad oma asja. Seejuures asja, mida keegi teine teha ei saagi - Eesti ulmet.

8. Kuidas sa kirjanduskriitikuna hindaksid oma värskeimat teost? Kas sinu arust saab ise oma raamatut objektiivselt hinnata?

Hehee! Ei hindagi. Ma ei ole selleks võimeline.

9. Rääkides ,,Sofia" sisust. Kas sa tegid Karli meelega niivõrd ebatõenäolise peategelase, et tal oleks kuhu areneda?

No nüüd ma jälle julgen kriitikuna rääkida. Ja kriitikuna ütlen seda, et autor ei tohi lugejat lolliks pidada ja et autor ei tohi rääkida asjadest, millest ta ise midagi ei tea. Osalt kehtib see faktiteadmiste kohta, osalt ka tunnete kohta - mitte ainult meie aju ei tea asju, vaid ka meie süda.

Olen hariduselt ajaloolane, käinud elus ka arheoloogilistel väljakaevamistel, kuigi arheoloog ma ei ole ja üks sõber arheoloog juba heitiski ette, et Karl on liiga lontu arheoloogi jaoks. Aga võib-olla mängis minus kaasa ka väike soov näidata, et mitte kõik arheoloogid ei ole indianajonesid. Igatahes leidsin, et võtan mingi tegelase, kellega mina mingil määral samastuda suudan. Seda esiteks. Ja teiseks - et võtan tegelase, keda oleks võimalik arendada. Sest kui kirjutada romaani, peab olema areng, sest romaan ei ole staatiline, vaid alati teekond, liikumine, muutuste kirjeldamine. Ilmselt Karl seal raamatus küll väga ei arene, aga natuke ikka. Ja tema passiivsus laseb mul jällegi väliseid muutusi paremini kirjeldada.

10. Kas peate isiklikult maaväliste tsivilisatsioonide eksisteerimist vandenõuteoreetikute hookuspookuseks, inimkonna võimaluseks tähtedelejõudmisel, meie huku tööriistadeks või hoopis ebatõenäoliseks hüpoteesiks?

Ma pean seda tõsiasjaks, mis vajab veel teaduslikku kinnitust. Ja ma olen veendunud, et see kinnitus tuleb veel meie eluajal. Kas see mõjutab meie jõudmist tähtedele, on raske öelda. Nagu üldse on võimatu öelda, kuidas meie teadmiste kasv meid mõjutab. Eks selleks ulmekirjandus ongi, et sääraste asjade üle spekuleerida ... UFOsid pean küll vandenõuteoreetikute hookuspookuseks.

11. Kuidas suhtute "Sofia" autorina Fermi paradoksi?

"Sofiat" kirjutama asudes lugesin üsna põhjalikult maavälise elu võimalikkuse ja võimatuse ning sellega seoses ka Fermi paradoksi kohta. Ma arvan tegelikult, et paradoksi polegi. Maailmaruum on lihtsalt tohutult suur ning nagu teame, muudavad need mõõtmatud vahemaad ruumi ajaks: ühest punktist teise jõudmine võtab meeletult aega. Samuti võtab kaua aega ka maailmaruumi uurimine, aga olen kindel, et me avastame maavälise elu - iseasi muidugi, kas mõistusega elu - veel sel sajandil. Võib-olla isegi käesoleval kümnendil.

Estcon 2013 - pisut muljeid ja arvamusi (Jüri Kallas)

12.-14. juuli toimus Estcon 2013, eesti ulmehuvilise jaoks ilmselt üks aasta olulisemaid sündmusi. Kindlasti pole mina kõige õigem inimene kirjutama üritusest Estcon 2013. Kasvõi juba seetõttu, et esimesel õhtul mind polnud kohal. Elu tahtis nõnda ja suvel kipuvad üritused ikka kattuma ning juhtuski see, et esmakordselt ei jõudnud ma esimeseks õhtuks Estconile.

Nagu öeldud jõudsin ma kohale kell üks-kaks öösel, taskulambi valgel sai telk kähku üles pandud ning hiljem veel kahe telgi püstitamise juures assisteeritud. Olmeküsimused lahendatud, sai liigutud suure maja ette, kus rahvas suhtles juba täitsa vabalt. Mingil hetkel anti mulle üle ka üsna räsitud ajalooline dokument, kuhu oli kogutud hulk allkirju ja mis nõudis minu kohest ilmumist Estconile. Rahvas olevat olnud n-ö paanikas, et kuhu see Jyrka siis jääb...

Eks päev Eestimaa teedel oli olnud väsitav ja umbes kell neli-viis tundsin ma, et peab magama minema, seda enam, et laupäeva hommikul tuli mul esineda kriitikapaneelil. Uni oli rahutu, sest rahvas oli virge ja häälekas ning hoolimata soojast ilmast oli öö soojärve ääres üsna rõske ja jahe.

Hommikul sai seetõttu üsna vara ärgatud, siin-seal pisijuttu aetud, siis oli hommikusöök ja mingil hetkel algaski Veiko Belialsi ohjatud kriitikapaneel, kus Peeter Helme, Kristjan Sander, Triinu Meres, Andri Riid ja mina said arutleda kriitika ja eriti ulmekriitika olemusest. Oma sõna said sekka öelda ka paneeli ohjaja ning samuti publik. See kriitikajutt toimus siis nõnda, et alguses rääkis Peeter Helme pool tundi ja defineeris kriitikat kui sellist. Siis rääkisin mina umbes kümme minutit fännikriitikast, siis Andri Riid rääkis Ulmekirjanduse BAASist ning siis Kristjan Sander ja Triinu Meres kriitikast autori ja kriitiku seisukohalt.

Hiljem üks inimene, kes on omajagu käinud ulme ja muidu kirjandusüritustel, ütles, et kõike seda on ta erinevate variatsioonidega juba kuulnud. Tõsi ta on, et pole miskit uut siin päikese all! Takkajärgi targana oleks isegi ehk seda kriitikapaneeli pisut teistmoodi teinud. Ehk oleks parem olnud, kui Veiko Belialsi asemel oleks seda asja juhtinud mõni käredama loomu ja teravama ütlemisega isik ning selle leebe jutuajamise asemel oleks selline hulknurkne terav monoloogide kogum olnud. Kuid iga asja saab teha erineval moel ja miski ei keela sedasama paneeli mõnel teisel aastal, teiste isikutega ja teistmoodi teha.

Kui paneel möödas, siis vestles Veiko Belials Peeter Helmega - kirjanikuga, kellelt just äsja oli ilmunud ta esimene ulmeromaan ,,Sofia", mis ühtlasi on sarja ,,Tuleviku mäletajad" esimene köide. Järgnes lõunasöök, ulmeauhinna Stalker võitjate väljakuulutamine ja ühispildi tegemine. Seejärel rääkis Arvi Nikkarev lustakatest juhtumistest Venemaa ulmekirjanike ja -fännide elus. Siim Veskimees pidas ettekande reisimisest ruumis, mis ühtlasi oli kenaks kaaslaseks tema aastatetagusele ettekandele reisimisest ajas.

Pärast Veskimehe ettekannet oli pisuke hingetõmbepaus, mis minule lõppes natuke kurvalt - hälbisin pisut kursilt ja maandusin telklinnaku kõrval olevasse n-ö välisööklasse, kus toimus vabas vormis suhtlus erinevate kirjanike ja fännide vahel. Vestlused olid lõbusad ja harivad, kuid kahjuks jäid mul seetõttu kuulmata kirjastuste uudised ja Helmut Jänese HÕFFijutt. Nojah, kuigi ma olen suur, on ka mind siiski vaid üks.

Õhtul/öösel järgnes taaskord vabakava, mille käigus sai pisut liha küpsetatud, hulgaliselt lobisetud ja isegi kinotelgis filmi vaadatud. Kahjuks oli filmivaatamine sedavõrd staatiline tegevus, et uni kippus silma ja taaskord tuli magama minna. Eelmise öö kogemusest õppustvõtnuna panin kohe ka öösokid jalga ning uni tuligi parem. Õnnetuseks olid grillivanni ümber kogunenud mingid tühmused, kes laulsid valjusti lolle joomalaule ja teostasid miskit animaalset röökimist. Ma nimesid ei nimeta, eks te ise teate ja ehk on teil järgmine aasta ka rohkem mõistust peas...

Pühapäev algas samuti hommikusöögiga. Järgnes Andri Riid, kes rääkis ulmekirjanduse tellimisest välismaalt ja ingliskeelsetest pehmekaanelistest üldiselt - tagasivaatavalt ja nostalgilise rõhuga. Samaaegselt alga sauna ees Maniakkide Tänava poolt läbiviidud n-ö kirjutamistuba ning mille vilju peaks käesolevas ajakirjanumbris ka nautida saama. Andri vahetas välja Liisa Vesik, kes rääkis teatavast rotikatsest ja selle seostest ulmega. Tuleb tunnistada, et kui ma seda ettekannet kavas nägin, siis mõtlesin, et mis see veel on, aga takkajärgi targana ütleksin, et tegu oli väga hea ettekandega, mis kindlasti läheb Estconi ettekannete kullafondi.

Seiklused udusel Estconil (J. J. Metsavana)

Esiteks peab ütlema, et juba konni alguses oli mul mingi väike uimasus, kaelasoonkonnavalu ja võimalik, et ka väike palavik sees. Proovisin seda parandada neljapäeval koos Ove, Priidu, Whiskey ja Valge Wiinaga ning tiba vist isegi paranes, sest reede hommikul ei teinud kõige suuremat häda mitte kaelasooned (need olid hoobilt valutamise lõpetanud), vaid hoopis pööritav magu ja valutav pea.

Ove ja Priit jutumängule raamistikku ehitamas.

Toppisime siis asjad kahte autosse (Ove oli mingi kavalusega töölt endale konkuga auto välja petnud) ja veeresime (aegajalt roobipeatusi tehes) Tarbatu suunas. Seal sai provianti ladustatud ja neljast eri kohast ulmikuid ning varustust otsitud. Üle pika talve nägin ka esimest korda Mannut, kes oli endale mingis meelesegadushoos JUUKSED pähe kasvatanud. Ehmatus oli nii suur, et mul jättis isegi magu valutamise järele.

Edasi kupatasin ma roolitaha Priidu, mis oli strateegiliselt vale samm, sest mu autol pole

juba aastaid roolivõimendust, mille tõttu oli Priidu õrnadel kirjanikukäekestel raskusi rooli pööramisega. Kuidagi jõudsime ikkagi kohale - ESIMESTENA muide, nagu juba kombeks ja edasi läks juba tavalise kombe järgi.

Ehk siis omanikutädi keeras uksed lukust lahti, luges sõnad peale, näitas kust

saunapuid saab ja soovis hüva pidu. Priit, Ove ja Jaan lõid lahti morskade väljanäituse

ehk käisid end vette kastmas. Mina vette ei läinud, sest vesi sisaldab teadagi igasuguseid

ohtlikke satikaid ja kiirendab lagundamisprotsesse. Mingis meeltesegadushoos sai ka telk üles upitatud ja selleks ajaks olid juba ka teised ulmikud kohale jõudnud. Algas esimene päevakorrapunkt - taaskohtumine ja jällenägemisrõõm, mis läks sujuvalt üle Belialsi ettekandeks Videodisko Strugatskite hääbuvas linnas (pesni i pljaski ehk labrakas laulu ja tantsuga).

Labrakas oli nii tore, et pohmetus ehmatas päris ära ja puges peitu. Kuulasin häid laule, tagusin kätega rütmi kaasa nii, et pihud valusad ja kuukasin õlut. Edasi jätkus programm Hukkunud alpinisti hotell" näitlejaproovide materjaliga ja lühifilmide programmiga ning kella neljani ommukul kestva tutvumise ja jällenägemisrõõmuga.

Mingil hetkel kohtusin uuesti karvaseks muutunud Mannuga kes mässas mingi purilennuki laadse aparaadiga. Selgus, et imemasin polegi purilennuk vaid hoopistükis telk, mida vaene mees juba hoolimata mitmest äpardunud korrast visalt üles proovis upitada. Soovitasin tal selle niinimetatud telgi kohe tagasi kotti pakkida, sest sellises teravatest metalltraatidest koosnevas asjas magamine võib lõppeda ainult enda vigastamisega ja meie super-sõjatelki ümber kolida. Mannu võttis pakkumise muidugi rõõmuga vastu ja peatselt kostis telgist juba kahehäälset norskamist (Ove suutis end kuidagi kole kiiresti ära väsitada).

Lauba algas minu jaoks kriitikapaneeliga.

Ulmekriitikud langetatud päi

Kriitika kui sellise üle arutamine saabki kahel kujul olla, kas rahulik või siis verine lööming.

Kahjuks valisid kokkutulnud selle rahuliku poole. Patsutati sõbralikult üksteisele õlgadele ja defineeriti maruigavalt kriitika olemust ja selle rolli. Kannatasin sellest ettekandest poole ära ja suundusin siis uusi vestluskaaslasi otsima. Võibolla oli asi Raul Sulbi puudumises, kes oleks asja märksa tulisemaks kütnud (mingite tema FB väljaütlemiste tõttu oligi Andri Riidil tekkinud idee sedalaadi paneel korraldada).

Kriitikapaneelile järgnes külalisetund Peeter Helmega, mille ma ka üsnagi osavalt ja jõhkralt vahele jätsin. Lobisesin seeaeg hoopis Estconi ja ulmeveteranidega Melchiorist ja aitasin Indrekul ta ema läpparist üht süütut aga ebameeldivat ussi välja koristada. Tasuks oli purk külma õlut, mis arusaadavalt ainult tõstis mu motivatsiooni ja indu.

Järgnenud lõunasöök oli mul kõigist Estconidest esimene, kus olin ka reaalselt raha maksnud ja võisin seekord ausalt ja puhta südamega supipoti äärde astuda. Lisaks supile oli ka veel praad lihalatakaga ning magustoit, mis meenutas välimuselt vahtuklopitud tulnukaloodet, aga oli sellest hoolimata isegi söödav.

Märkamatult jõudiski kätte stakerite jagamise aeg, mis oli üllatavalt hmm... üllatusterohke. Igaljuhul asjade sellist käiku, nagu seal aset leidis, ei osanud ma küll Estconile tulles oodata ja olin seda enam järgnev õhtu otsa õhku täis ja ebatavaliselt rahuloleva moega.

Peale stalkerit jätkus Estcon kahes paralleelses plaanis. Neist esimeses rääkisid vanameister Arvi Nikkarev, keskmiselt vanameister Ats Miller ja HÕFFiguru Helmut Jänes. Teises toimus Maniakkide Tänava eestvedamisel larp ning Ove korraldatud rollimäng. Lahendasin keeruka dilemma - kumba osa valida - sellega, et panin kaamera väljaku nurgale salvestama ning jooksin metsa.

Selleaastane LARP toimus Westerose maailmas, kus kuningas Robert, keda Priit suurepärase innuga kehastas, sõitis koos kaaskonnaga külla Hornvalli isanda äsja avatud jahimõisasse. Toimus kehvapoolselt korraldatud turniir, möll ning muud intriigid, mille tulemuseks oli purjus kuningas, kes ka lõpuks maha löödi. Kogu mängu keskmeks oli Priit, kes suutis oma rolliga Mark Addy kaugele seljataha jätta. Ise mängisin ma ser Mõduhabet, kelle peamiseks ülesandeks oli kuninga kruusi täis hoida - loomulikult pidin ma seda ennetavalt proovima, kas seal mitte mürki sees ei juhtu olema.

Ove korraldatud jutumäng toimus aga 18. sajandi Ida-Euroopa linnakeses, mille külje all oli kurja geeniuse dr. Aberlaid Wellsi loss, kus paharast püüdis luua elu-eliksiiri. Selleks vajas ta ohjeldamatult väikesi lapsi, kellest suure keldrisuuruse seadeldisega ta elujõudu välja ammutas. Doktoril oli ka 6 abilist:

Mängu illustreeris kõrvalt Eva Liisa Sepp

Mängusüsteemiks kasutati Paul Czege põnevat ning köitvate mehaanikatega jutumängu ,,My Life with Master", milles mängijad kehastusid Isanda käsilasteks ning pidid temalt saadud ülesandeid täitma. Ideeliselt gooti õudust esindavast mängust ei tulnud suuremat midagi välja, kuna Estconile kohaselt läks mäng kiirelt läbuks, kuid sellest polnud midagi - kui peab, siis peab. Põnev mängumehaanika hoidis mängijaid pidevalt ohjes ning kui pärast nelja tundi mängimist Isand lõpuks oma otsa leidis, olid kõigil mängijatel kõhulihased valusad.

Mängu lõppedes oli pimedus laskunud Saarjärve peale ning inimesed kogunesid suurtes kampades grillide ümber. Otsustasin sel õhtul Makke ja Gilderi liha rahule jätta ning vestlesin mõnda aega peakorraldaja Belialsiga, õnnitledes üksteist selle-aastase stalkeri-võidu puhul ning arutades mitmesuguseid tulevikuplaane. Ehk siis toimus vabas vormis ettekanne Belialsi veel ees ootavatest tõlke ja kirjatöödest.

See päeva viimane ettekanne kuulatud sai mul ootamatult mana otsa. Et seda juurde koguda, võtsin Jana ja Ene enda käe alla ja õpetasin neile kuni kella neljani hommikul Arhkam Horrori lauamängu. Joodud õllest ja hilisest kellaajast tulenevalt polnud kõik reeglid enam nii hästi peas, kui võiksid, mistõttu katsusin olla loominguline ja ilmselt sai nii mitmeski kohas jämedalt reegliraamatu vastu eksitud, aga mängijad paistsid rahule jäävat.

Ehk siis kuskil kella nelja paiku, kui esimene udu hakkas juba vaikselt järve kohale formuleerima, otsustasid mu kallid kaasmängijad, et aitab kah, sest silmad ei püsi enam lahti ning kobisid ära kotile. Endal oli ka terake und silmas, aga mõtlesin, et teen siiski veel enne pikaliviskamist ühe tiiru läbuplatsil. See oli VIGA! Nimetet platsil sattusin ma nimelt vastamisi Spiriti ja tema rummiga, mis päädis lõpuks spontaanse laulupeoga kuskil kella seitsme paiku hommikul, kuhu ühinesid mu mälu järgi veel reaktori toimetajad Tõnis ning Ove ja karvane-Mannu.

(Mõned kurjad inimesed, väitsid hiljem nagu oleks laulmise asemel leidnud aset röökimine, mis olla häirinud mitmete pereinimeste und. Kinnitan, et see on täielik ja alatu laim. Mingit röökimist ei olnud - ilmselt nägi seda väitnud kodanik kõike seda unes.)

Pühapäevased loengud ja töötoad jäid kaua üleval olemise tõttu vahele. Üritasin küll Tõnise ettekannet kuulata, aga sõnad kippusid miskipärast kõrvus sõlme minema ja lõppkokkuvõtteks ei saanud ma midagi aru. Liisa ettekandele jõudsin aga päris lõpuks kus arutati rohkem juba ettekandega mitte niiväga seotud teemasid.

Sedasi kulges siis seiklus Põltsamaa radadel koos ulmeühingu seltskonnaga. Palju seltskonda, kes eelmistel aastatel osa võtsid, polnud sel aastal kohal, kuid see-eest oli paar uut nägu, kelle kiusamisel need puudujad meelde ei tulnudki. Igal juhul on üks aasta taas üle elatud ning jääb vaid loota, et järgmisel läheb sama hästi...

Valdava enamuse piltide autor Veiko Kastanje

Stalker 2013 (Jüri Kallas)

Laupäeval, 13. juulil kuulutati Estcon 2013 raames välja Eesti ulmeauhinna Stalker 2013 võitjad.

Auhinnale kandideerisid 2012. aasta jooksul eesti keeles esmakordselt ilmunud tekstid ja raamatud. Hääletuses võis osaleda igaüks, kes oli neid teoseid lugenud ning tundis endas vajadust ja tahtmist loetute seast (kategooriate kaupa) reastada kolm parimat.

Stalker 2013 suurimaks erisuseks oli vast, et seekordse hääletuse raskuspunkt oli jutukategooriatel. Paljud hääletajad suisa kurtsid, kuidas romaanide seast pole midagi valida jne. 2013. aastal said ka tõlkelood enesele kaks kategooriat, nii nagu eesti juttudel see juba aastaid on olnud.

Kuigi auhinna väljakuulutamisel olid kategooriad dramaatilise pinge tekitamiseks teises järjekorras, on siin need täpselt nii nagu alati olnud.

Kaldkirjas tekst siin ja edaspidi kujutavad Reaktori toimetajapoolseid kommentaare.

Stalker 2013 heerold Jüri Kallas

Parim tõlkeromaan

Osales 28 hääletajat. Hääli said 17 romaani ning nagu allpool näha toimus põhiline rebimine kahe romaani vahel.

1. Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski «Hääbuv linn» (Fantaasia, tõlkija Veiko Belials) 61

2. Vernor Vinge «Sügavik taevas» (Fantaasia) 55

3. Mihhail Jelizarov «Raamatuhoidja» (Varrak) 25

4. Patrick Rothfuss «Targa mehe hirm» (Varrak) [2 köidet] 23

5.-6. Lois McMaster Bujold «Cetaganda» (Varrak) 18

5.-6. Lois McMaster Bujold «Relvavennad» (Varrak) 18

7. Aleksei Pehhov «Danga varjudega» (Varrak) 10

8.-9. Terry Pratchett «Tubakas» (Varrak) 8

8.-9. Vladimir Sorokin «Suhkrust Kreml» (Argo) 8

10.-11. Catherine Banner «Pimeduse hääled» (Varrak) 5

10.-11. Kate DiCamillo «Mustkunstniku elevant» (Draakon & Kuu) 5

12.-13. Aleksandr Beljajev «Professor Dowelli pea» (Fantaasia) 4

12.-13. Paul Hoffman «Jumala vasak käsi» (Pegasus) 4

14. Roger Zelazny «Kaose prints» (Fantaasia) 3

15.-17. Jon Skovron «Sobimatu» (Ajakirjade Kirjastus) 1

15.-17. Vladimir Sorokin «Tuisk» (Tänapäev) 1

15.-17. Mats Strandberg - Sara Bergmark Elfgren «Tuli» (Varrak) 1

Parim antoloogia või kogumik

Osales 28 hääletajat. Hääli said 8 raamatut.

Esikoht läks jagamisele, sest kaks raamatut said ühepalju punkte. Sellisel juhul oleks võit pidanud minema sellele raamatule, millele hääletajad andsid rohkem esikohti. Kuid ka selles küsimuses jäid raamatud viiki, sest mõlemad said hääletajatelt kaheksa esikohta.

1.-2. Alastair Reynolds «Suur Marsi müür» (Fantaasia) 62

1.-2. Maniakkide Tänav - J. J. Metsavana - Jaagup Mahkra «Saladuslik tsaar» (Fantaasia) 62

3. Ursula K. Le Guin «Meremaa jutud» (Fantaasia) 38

4. Raul Sulbi (koost) «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement» (Fantaasia) 25

5. Kristjan Sander «Õhtu rannal» (Varrak) 22

6. Gene Wolfe «Doktor Surma saar» / John Varley «Barbiemõrvad» (Skarabeus) 21

7. Stephen King «Pärast päikeseloojangut» (Pegasus) 15

8. Raul Sulbi (koost) «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne» (Fantaasia) 7

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus

Osales 27 hääletajat. Hääli said 16 lühiromani ja jutustust.

Sel aastal sai Reaktor esmakordselt kandideerida tõlkelühiromaanide kategoorias. Ja seda lausa kahe looga. Weinbaumi "Marsi odüsseia" jagas lausa 7.-8. kohta. Nowlan'i «Armaggedon 2419 AD» jäi küll pisu kaugemale, kuid vähemalt sai temagi punkte.

1. George R. R. Martin «Öölendajad» (Fantaasia, tõlkija Tatjana Peetersoo) 48

2. Alastair Reynolds «Suur Marsi müür» (autorikogu «Suur Marsi müür») 41

3. Paolo Bacigalupi «Alkeemik» (Fantaasia) 36

4. Alastair Reynolds «Liustikuline» (autorikogu «Suur Marsi müür») 28

5. John Varley «Vajuta ENTER ■» (duubelkogu «Doktor Surma saar» / «Barbiemõrvad») 21

6. George R. R. Martin «Tema laste portreed» (antoloogia «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne») 16

7.-8. Stanley G. Weinbaum «Marsi odüsseia» («Reaktor» nr 9 (juuni 2012)) 9

7.-8. Gene Wolfe «Tsikuraat» (duubelkogu «Doktor Surma saar» / «Barbiemõrvad») 9

9. James Grant «Viirastuslik rügement» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 8

10. Ursula K. Le Guin «Leidja» (autorikogu «Meremaa jutud») 6

11.-13. Stephen King «Velotrenaöör» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 5

11.-13. Ursula K. Le Guin «Kõrgel nõmmel» (autorikogu «Meremaa jutud») 5

11.-13. Ursula K. Le Guin «Tumeroos ja teemant» (autorikogu «Meremaa jutud») 5

14. Philip Francis Nowlan «Armaggedon 2419 AD» («Reaktor» nr 11 (august 2012)) 3

15. John Varley «Barbiemõrvad» (duubelkogu «Doktor Surma saar» / «Barbiemõrvad») 2

16. Stephen King «Asjad, mis jäid neist maha» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 1

Parim tõlkelühijutt

Osales 17 hääletajat. Hääli said 19 lühijuttu.

Ka tõlkelühijuttude kategoorias kandideeris Reaktor oma lugudega esmakordselt. Parima koha sai Jaagup Mahkra tõlgitud Lovecrafti jutt "Festival". Kohe tema sabas oli ka Jüri Kallase tõlgitud "Kriitilised päevad", mida fännid võivad mäletada ka meie voldiku pealt. Juba kaugemale (7. kohale) jääb samuti Jüri Kallase poolt eesti keelde ümber pandud "Marss".

1. Ursula K. Le Guin «Nimede seadus» (antoloogia «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne», tõlkija Eva Luts) 24

2. Gene Wolfe «Kaart» (duubelkogu «Doktor Surma saar» / «Barbiemõrvad») 19

3. Ursula K. Le Guin «Maa luud» (autorikogu «Meremaa jutud») 16

4. H. P. Lovecraft «Festival» («Reaktor» nr 6 (märts 2012)) 14

5. Vladimir Arenev «Kriitilised päevad» («Reaktor» nr 7 (aprill 2012)) 13

6. Ursula K. Le Guin «Lahtisidumise sõna» (antoloogia «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne») 12

7. Rafał Kosik «Marss» («Reaktor» nr 12 (september 2012)) 10

8. Gene Wolfe «Pulpkaas» (duubelkogu «Doktor Surma saar» / «Barbiemõrvad») 9

9. Gene Wolfe «Doktor Surma saar ja teised jutud» (duubelkogu «Doktor Surma saar» / «Barbiemõrvad») 7

10. Stephen King «Peatuspaik» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 5

11.-13. A. C. Benson «Punane laager» («Algernon» 2012; aprill) 4

11.-13. Jeff Carlson «Surve» («Algernon» 2012; detsember) 4

11.-13. Stephen King «Põrgukass» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 4

14.-16. Stephen King «Ayana» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 3

14.-16. Stephen King «Koolilõpu pärastlõuna» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 3

14.-16. Stephen King «New York Times soodushinnaga» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 3

17.-19. Stephen King «Harvey unenägu» (autorikogu «Pärast päikeseloojangut») 1

17.-19. Laura Lee McArdle «Tulnukad või?» («Algernon» 2012; aprill) 1

17.-19. Adriana Simon «Pärast veeuputust» («Algernon» 2012; aprill) 1

Parim eesti autori romaan

Osales 21 hääletajat. Hääli said 11 romaani.

Kuna vanameister ise pidustustel ei osalenud, jäi tema pildistamata. Toimetus vabandab tekkinud ebamugavuste pärast.

1. Tiit Tarlap «Lõhestusjoon» (Varrak) 54

2. Tiit Tarlap «Roheliste lippude reservaat» (Gamma & Ji) 39

3. Siim Veskimees «Lahkulöömislahingud: Kuu Ordu 2061. aasta sõja teine raamat» (Fantaasia) 34

4. Kristjan Loorits «Literistid, ehk Patrik Laurise kummaline elu» (Tänapäev) 18

5. Siim Veskimees «Lõputu juuni» («Lääne Elu» 2012; & autori koduleht) 13

6. Kadri Pettai «Jaanik(a)» (Tänapäev) 9

7. Leila Tael-Mikein «Loojate mängud» (Fantaasia) 6

8. Kent Raju «Tuntud Universum: Kadunud Maa» (Ajakirjade Kirjastus) 5

9.-10. Nikolai Baturin «Lendav hollandlanna» (Eesti Raamat) 4

9.-10. Riina Pauklin «Suure lohe maa: Värava saladus» (Sinisukk) 4

11. Rein Põder «Laev» (Eesti Raamat) 3

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus

Osales 29 hääletajat. Hääli said 14 teksti.

Eelmisel aastal jutustusega "Maomehe surm" 6. kohale tulnud Jaagup Mahkra jäi sel korral oma looga "Verepulm vaksalis" seitsmendaks. Hämmstav kokkusattumus, et just samast numbrist sai punkti ka Maniakkide tänava "Ordu ja asum".

1. Maniakkide Tänav - J. J. Metsavana «Kaelani vaakumis» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 61

2. Triinu Meres «Kuningate tagasitulek» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 58

3. Maniakkide Tänav «Stardiloendus» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 39

4. Triinu Meres «Sulavesi ja vereside» (antoloogia «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne») 21

5. J. J. Metsavana «Pudrumägi» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 19

6. Siim Veskimees «Kerge on olla jumal» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 16

7. Jaagup Mahkra «Verepulm vaksalis» («Reaktor» nr 4 (jaanuar 2012)) 10

8. Ülle Lätte «Puskarimees» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 8

9. Siim Veskimees «Pimeduse järv» («Algernon» 2012; detsember) 7

10.-11. Kristjan Sander «Galahar» (autorikogu «Õhtu rannal») 6

10.-11. Ahvide Tarzan «Saladuslik saast» («Algernon» 2012; detsember) 6

12. Heli Illipe-Sootak «Pörkölt» (Tiritamm) 5

13. Marcus Kaas «Mitte millegi prints» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 4

14. Maniakkide Tänav «Ordu ja asum» («Reaktor» nr 4 (jaanuar 2012)) 1

Parim eesti autori lühijutt

Osales 21 hääletajat. Hääli said 23 lühijuttu.

Lühijuttude kategoorias sai punkte lausa 5 Reaktori juttu. Parima koha (14.-15.) napsas Toomas Kripsi lugu "Teene võlgu". Samas on esikümnes suures enamuses Reaktori teenelised toimetajad Maniakkide Tänav ning J. J. Metsavana, kes kogu aupaiste enda peale võtavad.

1. Veiko Belials «Seal, kus voolab valgus» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 25

2. Maniakkide Tänav «Lahkumiskink» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 22

3.-4. Jaagup Mahkra «Väike täpp horisondil» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 20

3.-4. J. J. Metsavana «Proovisõit, ehk Kuidas vürst kuu peale kippus» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 20

5. Maniakkide Tänav «Must muna» (antoloogia «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne») 17

6.-7. Laur Kraft «Sügelisnõia kingitus» (Nailboard Records) 10

6.-7. Tea Roosvald «Pime aken» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 10

8.-10. Kristjan Sander «Mere pruut» (antoloogia «Täheaeg 10: Juubeliväljaanne») 8

8.-10. Maniakkide Tänav «Ja rongid peatusid» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 8

8.-10. Maniakkide Tänav «Põrguvärav» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 8

11.-12. J. J. Metsavana «Laenatud elu» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 7

11.-12. Kristjan Sander «Kolmevalitsus» (autorikogu «Õhtu rannal») 7

13. Maniakkide Tänav «Robonaut» (autorikogu «Saladuslik tsaar») 5

14.-15. Toomas Krips «Teene võlgu» («Reaktor» nr 9 (juuni 2012)) 4

14.-15. Rein Raud «Võimsalt voogab Olemise jõgi» (antoloogia «Täheaeg 11: Viirastuslik rügement») 4

16.-18. Meelis Friedenthal «Kass» (antoloogia «Mitte-Tartu» & «Algernon» 2012; detsember) 3

16.-18. Krafinna «Kasper» («Reaktor» nr 11 (august 2012)) 3

16.-18. Lee Leithammel «Kombinaat» («Reaktor» nr 7 (aprill 2012)) 3

19.-23. Veiko Belials «Kuller Cato: Viimane ülesanne» («Algernon» 2012; detsember) 1

19.-23. Tõnis Andreas Hallaste «Kolm tõde ja Loch Nessi koletis» («Algernon» 2012; aprill) 1

19.-23. J. J. Metsavana «Tondilatern» («Reaktor» nr 15 (detsember 2012)) 1

19.-23. J. J. Metsavana «Vasekarva sõjajärgne» («Reaktor» nr 4 (jaanuar 2012)) 1

19.-23. Taivo Rist «Kolm soovi» («Algernon» 2012; aprill) 1

Piltide autor Veiko Kastanje

Vene ulmekirjanikud läbi huumoriprisma (Arvi Nikkarev)

1. Arkadi Strugatski kohtus lugejatega. Küsimus saalist: "Kas te praegu millegi kallal töötate?" ASi tõre vastus: "Muidugi töötan. Ma ei saa ju 24 tundi ööpäevas viina juua."

2. Kohtumine lugejatega. Hääl saalist: "Öelge, kuidas te suhtute partei KK otsusesse võitlusest alkoholismi ja joomarluse vastu?" AS vastas raskelt ohates: "Üldiselt on see küsimus valesti adresseeritud. Mina olen selle jälkuse tarvitaja."

Arkadi ja Boris Strugatski

3. Arkadi Strugatski tütar Natalia õppis Moskvas Aasia ja Aafrika Maade Instituudis. Kord kõndis ta piki instituudi koridori ja kuulis enda selja taga sosinat: "Poisid, vaadake: sealt läheb vendade Strugatskite tütar."

4. Kuznetski silla raamatukauplus Moskvas teenindas ka NL Kirjanike Liidu liikmeid. Äsja oli ilmunud kaheköiteline Strugatskite teoste kogumik. Rahvas tungles ostmas. Üle ühe eksemplari kellelegi ei müüdud. AS palus häbelikult vähemalt kaks eksemplari, öeldes: "Vaadake, ma olen autor." "Tean ma teid, autoreid," vastas müüja nipsakalt. "Te olete täna juba viies või kuues." Ja andis vaid ühe eksemplari.

5. 60. aastate alguseks olid Strugatskid jõudnud nõukogude ulmekirjanike paremikku. Arkadi S. polnud oma kirjutatuga rahul. Ta räägib ühele sõbrale: "Teaduslik fantastika ei paku mulle huvi. See on nagu ketis koer." Sõber küsib: "Aga mis sind siis huvitab?" AS: "Mind huvitab metsik koer." Mõne aja pärast hakkavad vendadelt ilmuma üksjagu teravad asjad ("Raske on olla jumal" 1964, ,,Ajastu ahistavad asjad" 1965). Nn ,,sula" lõpeb ja Strugatskitel on üha raskem oma romaane trükki saada.

6. 1976. aasta. Vladivostok. Teadlaste maja. Kohtumine Arkadi Strugatskiga. Saal rahvast tulvil, noored teadlased segamini KGB-meestega. Küsimus saalist: "Öelge, Arkadi Natanovit, kust võib lugeda teie "Muinasjuttu troikast"?" AS vastab täiesti tõsiselt: "See on trükitud emigrantlikus ajakirjas "Grani". Teie raamatukogus seda ajakirja ilmselt ei ole, kuid ma tõin paarkümmend eksemplari kaasa, võite võtta..." Strugatski avas portfelli, tõstis välja virna ajakirju ja läks nendega lava ette. Publik hakkas tasapisi saalist lahkuma.

7. Juuni 1987. Moskvas peeti rahvusvahelist kongressi "Maailma arstid tuumasõja vastu". Kongressi raames organiseeritakse diskussioon "Ulme ja tuumasõda". Õhtu naelaks oli ASi esinemine. Sel korral polnud ASil aga tuju. Ta rääkis lühidalt: "Arutleda tuumasõjast pole mingit mõtet. Kui see toimub, hukkume me kõik ja seda teemat pole vaja arutada. Kui ei toimu, on veel vähem põhjust asja üle mõtteid vahetada." Organiseerija Vl. Gakov pidas esinemist läbikukkumiseks. Suur oli aga tema üllatus, kui ta luges "Locus"e järjekordses numbris: "Diskussiooni kõige eredamaks sündmuseks oli Arkadi Strugatski esinemine. See oli aforistlik, lühike, heas mõttes provokatiivne, filosoofiliselt sügav ja paradoksaalne. Oma kõnega avaldas Arkadi Strugatski kokkutulnutele kolossaalset muljet."

8. Roger Zelazny külastas stagnaaja kõrgperioodil ameerika kirjastajate delegatsiooni koosseisus Nõukogude Liitu. Vene ulme- ja seikluskirjanikud ootasid ameerika delegatsiooni Leningradi kirjanike majas. Lõpuks saabusid külalised koos kohaliku KGB tõlgiga. Algas kerge vestlus, nii-öelda luure enne otsustavat sotsialistlikku rünnakut. Ja siis sekkus jutuajamisse seni vaikinud Zelazny: ,,Ja kes teist on Boriss Strugatski?" Vanake Brandis - väga aus inimene - tunnistab üles, et Strugatskit nende hulgas ei ole. (Noh, kust tema võis teada, et Strugatskit spetsiaalset ei kutsutud) ,,Siis pole mul siin midagi teha," lajatas Zelazny. ,,Boriss (Zavgorodnõi, tõlk. märkus) kirjutas mulle, et Leningradis on vaid üks hea kirjanik - Boriss Strugatski!"

Andrei Salomatov

9. Kirjanik Andrei Salomatov tutvus alles ,,Interpressconil" Boriss Strugatskiga. Kui neid teineteisele esitleti, surus Andrei väljasirutatud kätt ja lausus: ,,Ma olen teist palju kuulnud..."

Andrei Tertkov

10.,,Inerpresskonil" osalenud Boriss Strugatski läks kord õhtul lifti juurde, vajutas nupule ja jäi ootama. Lift jõudis kohale, uksed avanesid ja seal sees oli Andrei Tertkov. Maani täis. Kuid meistri tundis ta siiski ära ja küsis: ,,Boriss Natanovit, kas üles või alla?"

,,Alla."

Ja siis vajutas Tertkov nupule ,,1. korrus" ja sõitis ära, jättes hämmeldunud Boriss Natanoviti liftiesisele tasandile.

Kui hommikul sellest Tertkovile räägiti, ei suutnud ta lugu kuidagi uskuda, mõeldes, et rahvas püüab teda alt tõmmata. Kuid pärast otsustas ta siiski Boriss Natanovitilt järele uurida.

Meister laiutas vaid käsi: ,,Kellega ei juhtuks, Andrjua..."

11. Seitsmekümnendate aastate keskel käis Kir Bulõtov (s. 1934) Krakovis, külas oma tõlgil Tadeusz Goskil. Mehed läksid antikvariaati, kus üldiselt müüdi ameerika kirjandust.

,,Kahjuks meil välismaiseid raamatuid täna pole," ütles peremees, ,,sest pan Stanislav Lem, kes meile raamatuid toob, pole ammu käinud."

Ja siis Tadeusz, tahtes näidata, et ka nemad pole tühjatallajad, osutas Bulõtovile ja teatas peremehele: ,,Aga tema on ka kirjanik. Ulmekirjanik Nõukogude Liidust."

,,Tere tulemast, pan Strugatski," pöördus peremees Bulõtovi poole.

Kir Bulõtov

12. 1982. aastal sai Kir Bulõtov korraga kaks riiklikku preemiat (oli kahe filmi stsenarist). Ajalehtedes avaldati mittedelikaatselt: Kir Bulõtov (Igor Vselevodovit Moeiko). Kui Bulõtov järgmisel päeval instituuti tööle tuli, öeldi talle, et osakonnajuhataja ja partorg läksid direktori juurde nõu pidama, mida temaga ette võtta. Tõsine osakond, asjalikud inimesed ja siis äkki - niisugune lops!

Instituudi direktoril oli õnneks huumorimeelt. Ta kuulas Bulõtovi otsesed ülemused ära ja küsis: ,,Kas ta plaani täidab?"

Ülemused vahetasid pilke ja kostsid: ,,Täidab."

,,Noh, las täidab ka edaspidi," otsustas direktor ja sedasi jäigi kirjanikul tema töökoht alles.

13. Bulõtov ei kuulunud kunagi Kirjanike Liitu, kuid 90. aastate algul kutsuti ta sellegipoolest Kirjanike Liidu ulmekomisjoni esimehe asetäitjaks. See ühiskondlik tegevus lõppes tema osalt aga kiiresti, sest provintsidest hakkas tulema kirju ja telegramme lõpetada taoline korralagedus. Näiteks Krasnojarski kirjanikelt tuli selline kiri: ,,Kir Bulõtov on tundmatust rahvusest inimene, kes on ümbritsenud end kõigile tuntud rahvusest isikutega."

14. 2001. aastal tutvustati elavale klassikule Kir Bulõtovile umbes kolmekümneaastast meest, kes silmad pärani ajas ja küsis: ,,Kas te olete ikka veel elus?"

15. Autobiograafia ,,Kuidas saada ulmekirjanikuks" (2001) lõpetas Bulõtov sõnadega: ,,Igaüks meist elab ühesainsamas ja püsivas vanuses. Ühed on jäänud kogu eluks viieaastasteks, teised sündisid juba vanadena. Muutub vaid kest. Mina olen umbes kolmekümne kuue aastane."

16. Doni äärses Rostovis oli 80. aastate algul väga aktiivne ulmesõprade klubi. Klubi põhikirja esimese punktina oli tsiteeritud NL konstitutsiooni paragrahv 54: ,,NL kodanikel on õigus ühineda isetegevuslikesse ühiskondlikesse, et rahuldada oma kultuurilisi vajadusi." Kui ulmesõprade klubisid hakati taga kiusama torkas üks oblastikomitee komisjoni liige sõrmega põhikirjale ja küsis: ,,Kes andis teile õigusega siin konstitutsiooni tsiteerida?"

Lev Verinin

17. Kord saabus noor Tomski kirjanik Juli Burkin (s. 1960) Odessa ulmefestivalile ,,Fancon". Talle oli autoga vastu tulnud üks organiseerijatest, Lev Verinin (s.1957, ,,Kuninga tagasitulek" autor). Kohe, kui Burkin istus autosse, teatas Verinin: ,,Võta arvesse: sina oled Beljajev."

,,Miks?" imestas Burkin.

,,Kui ma otsisin festivali jaoks sponsoreid, ütles mulle ühe kasiino direktor: ,,Ah et raha fantastika jaoks? No, ma ei tea... Ma lugesin kord Beljajevit, mulle meeldis. Kas Beljajev tuleb?" Mis ma teha sain. Ütlesin: ,,Muidugi tuleb!" Ja ta andis mulle raha. Siis torkasin sõrmega osavõtjate nimekirjas huupi tähele ,,B" ja kui see mees tuleb festivalile, siis pead sina olema Beljajev."

,,Olgu," nõustus Burkin, ,,Beljajev on hea kirjanik."

Kuid saatus oli Burkinile armuline, sponsor kasiinost ei tulnud festivalile.

18. Kord mingilt konvendilt tulles said Tomski mees Juli Burkin ja tollal veel alma-atalane Sergei Lukjanenko (s. 1968) Moskvas ühise sõbra pool kokku. Joodi veini ja söödi pelmeene. Oli suvi ja väga palav. Burkin läks välja end jahutama.

Sõbra maja lähedal oli suveturg. Ja siis nägi Burkin, et läbi turu läheb kolonnide viisi sadu noori kenasid neide. Pärast sai ta teada, et sealkandis oli toiduainetetööstuse instituudi ühiselamu. Burkin osutus olevat tänaval just elektrirongi tuleku ajal, mil tudengid saabusid loengutelt.

Vaatepilt oli nii suurejooneline, et Burkin pani peopesa silme ette, nagu oleks sinna päike paistnud. Järsku tundis ta, et keegi võttis tal kaenla alt kinni. Temast mõlemal pool seisid ja hoidsit teda tugevas haardes kaks mehemürakat, silmanähtavalt bandiitlike lõustadega.

,,Milles asi?" ehmus Burkin.

,,Mida sa meie tüdrukuid jõllitad?" küsis üks neist.

,,Vabandust, poisid, ma ei teadnud, et nad teie omad on"

,,Turg on meie oma, tähendab, ka tüdrukud on meie omad," selgitas teine.

,,Selge," vastas Burkin. ,,Ma siis lähen?"

,,Ahah," ühmas bandiit. ,,Lähed? Aga ainult koos meiega."

Ja nad viisid Burkini kuhugi.

,,Poisid," ehmus Burkin, ,,kas te tapate ära või röövite ainult paljaks?"

,,Aga kas sul on, mida võtta?" elavnesid mehed.

,,E-ei," kinnitas Burkin, kuigi taskus oli tal viissada dollarit.

,,Aga kes sa selline üldse oled?"

,,Kirjanik."

,,Kirjanik?" imestasid mehed. ,,Kuidas tõestad?"

No küll vedas, just selleks festivaliks oli Burkin endale teinud mõned visiitkaardid.

,,Oodake, kohe näitan."

Ta otsis need välja. Mehed lugesid: ,,Ulmekirjanik."

,,Super!" rõõmustasid nad veelgi rohkem. ,,Kirjanikuga pole me veel iial joonud! Seda enam, ulmekirjanikuga."

Nad viisid Burkini ühe turuputka juurde. Selleks ajaks oli Burkin mõistnud, et mehed olid turule katust pakkuva mafiabande liikmed. Kabuhirmus putkaomanik kattis kiiresti laua värskete juurviljade, alõki ja viinaga.

,,Poisid, mind ootavad sõbrad," püüdis Burkin end välja keerutada.

,,Ole tänulik, et elu sees," vastasid ,,poisid". ,,Räägi parem midagi, kui oled juba kirjanik."

Burkin rääkis neile paar anekdooti, mille peale mehed naersid, nii et kõht kange.

Joodi.

Uus anedoot.

Joodi.

Veel ja veel ja veel...

Oma kahekümne minuti pärast, olles rääkinud kümmekond anekdooti ja hirmuga ära

joonud peaaegu kogu pudeli, kordas Burkin jälle: ,,Mind ootavad sõbrad, laske minema!"

Ja Burkin lastigi minema. Öeldi veel, et oli meeldiv koos kirjanikuga juua.

Kui maani täis Burkin tuppa jõudis, tulid Sergei ja korteriperemees otsusele, et Burkin on sopajoodik: läks tänavale, ostis pudeli valget ja kulistas otse pudelisuust alla. Kuidas muidu seletada fakti, et paarikümne minuti eest väljunud peaaegu kaine mees tuleb mõistuse mahajoonuna tagasi.

mesilane Burkin

19. Kord jõi Burkin Novosibirski ulmefestivalil end maani täis ja hakkas kõiki veenma, et ta on mesilane: pealtnäha inimene, kuid kromosoomide ja mõtteviisi poolest mesilane. Ta vajus lõpuks ära, jäi magama. Kui ärkas, nägi ta, et teised istuvad ja joovad õlut. Küsis:

,,Inimesed, andke õlut."

Inimesed (Baikalov, Lukjanenko jt) vaatasid ta poole ja vastasid: ,,Mesilased õlut ei joo." Ning kaotasid Burkini vastu huvi.

Burkin hakkas vähehaaval toibuma, läks tualetti ja nägi peeglist, et magades oli keegi maalinud ta näo ja kaela kollase-mustatriibuliseks. Kollasetriibuline Burkin hakkas siis koos saatjaskonnaga hotelli koridoris ringi liikuma. Välismaalastele seletati, et Venemaal on igas hotellis oma hulluke ja see siin on kohalik hotellihull, kes peab end mesilaseks.

Fuajees oli militsionäär, kes ei osanud lõbusat seltskonda küll milleski süüdistada, kuid tabas ära, et korda rikuti.

,,Noormees, mis teie näoga lahti on?" küsis ta lähemale astudes.

,,Mul on selline haigus," vastas Burkin ja kiirustas liftikabiini.

Üks seltskonnast lisas ukse sulgudes: ,,Haiguse nimi on skisofreenia."

Aleksandr Gromov

20. Igal kevadel peetakse Peterburis ulmefestivali ,,Interpresskon". Moskva fännid ja kirjanikud ostavad kõik piletid ühte vagunisse, on lõbus, võetakse napsu ja aetakse ulmejuttu. Vagunit kutsutakse ,,purjus vaguniks".

Burkin oli hankinud purgi kapparit ja pakkus seda teistelegi. Kes võttis, kes ei. Kirjanik Eduard Gevorkjan (s. 1947) ütles: ,,Ei, ma ei taha. Elasin üheksa ja poole eluaastani Armeenias ja seal toideti mind nii soolatud, marineeritud kui ka keedetud kapparitega, nii et ma ei taha elu lõpuni neid enam näha."

Siis läks Burkin tamburisse suitsu tegema ja rääkis Gevorkjani vastusest kaassuitsetajatele.

,,Imelik," ütles Lukjanenko, ,,ma pakkusin talle konjakit, kuid ta vastas, et pärast

Armeeniat ta konjakit enam ei joo, eelistab viina."

Siis sekkus jutuajamisse Aleksandr Gromov (s.1959): ,,Paarkümne minuti eest ütlesin Edikule, et tead, see Marina Djatenko on ikka väga ilus naine, kuid tema vastas, et millegi poolest meenutab Marina talle armeenia naisi ja seda tüüpi naistest on talle juba Armeeniast saati kõrini."

See müstiline lugu võimekast poisist Eduard Gevorkjanist pani neid kõiki imestama ja ringles aasta otsa ulmefännide seas. Aasta pärast tõi asjasse selguse Gevorkjan ise. Selgus, et Burkin oli valesti kuulnud. Gevorkjan oli elanud Armeenias oma elu esimesed kakskümmend üheksa ja pool aastat.

Harry Harrison ja Djatenkod

Harry Harrison ja Juli Burkin

21. ,,Interpresscon-99" aukülaliseks pidi olema Harry Harrison. Siberlane Juli Burkin oli varahommikul, kõvas pohmellis, hotelli fuajees ja nägi kohvreid sikutavat väärika välimusega hallpead, kõrval sammumas kena neiu. Burkin sai kohe aru, et see on Harry Harrison. Ta astus julgelt lähemale, tonksas vanameest sõrmega rindu ja teatas: ,,Juu aar Harri Harrison."

,,Yes," nõustus vanamees, ,,I am."

Siis osutas Burkin neiu poole ja teatas: ,,Juu aar hiz dootö."

,,Ei," vastas neiu puhtas vene keeles, ,,mina olen tõlk."

,,Suurepärane!" rõõmustas Burkin. ,,Tõlkige siis talle, et mina, esimene inimene, keda ta siin kohtas, teatan pidulikult: ta on üks mu lapsepõlve lemmikkirjanikest."

Neiu tõlkis. Harrison pomises midagi viisakat ja siis otsustas Burkin uhkeldada - kuulsat kirjanikku tema oma emakeeles tänada. Seda teinud, kohmetus ta ja läks fuajeest välja. Erutusest pani ta isegi suitsu ette.

Tema järel tuli tõlk, läitis ka sigareti, ja küsis siis mornilt: ,,Kas te oskate hästi inglise keelt?"

,,Üldse ei oska."

,,Aga ameerika filme vaatate tihti," jätkas neiu pigem konstateerivalt kui küsivalt.

,,Tuleb ette," tunnistas Burkin, mõistmata, kuhu jutt kaldub.

,,Just-just," noogutas neiu pead. ,,Selle asemel, et öelda ,,thänk ju", ütlete te ,,fak ju"..."

Gennadi Prakevit

22. Gennadi Prakevit (s.1941) sai tuntuks ajarännulugudega sarjast ,,Tööstusspiooni märkmed". Usbeki pealinnas Takendis ilmus kogumik Sirli alam (= Maailma saladused) ning selles Prakeviti lühiromaan tööstusspioonist. Kirjastajate arvates oli lugu liialt ebaharilik (mis tööstusspionaai võis olla Nõukogude Liidus?) ja nad varustasid teose lühikese eessõnaga: ,,Kaasaegne ameerika kirjanik Gennadi Prakevit elab röövkapitali maailmas..."

Vassili Zvjagintsev

23. Keegi valgevene ulmekirjanik N. T. (eetilistel kaalutlustel jäetakse perekonnnimi avaldamata) elas ,,Interpressconi" ajal samas hotellitoas Vassili Zvjagintseviga (s.1944). Ühel ööl tõi ta tuppa naisterahva, meeles teatud kavatsus. Kuid naine, näinud kõrvalvoodis kedagi magamas, tundis huvi: ,,Kes see on?"

,,Zvjagintsev," vastas N. T.

,,Zvjagintsevi juuresolekul ma ei suuda!" keeldus naine kategooriliselt.

See lugu sai peagi tuntuks nii fännide kui ka kirjanike hulgas. Kord kogunes baari lõbus seltskond, ja keegi tegi Sergei Lukjanenkole ettepaneku juua. Lukjanenko vaatas Zvjagintsevi poole ja teatas: ,,Zvjagintsevi juuresolekul ma ei suuda!"

Andrei Izmailov

24. Andrei Izmailov (s. 1953) läks ,,Interpressconi" ajal ükskord tualetti vett laskma, käes õlleklaas. Ta seisis pissuaari ääres, pilk mõtlik, ja sõnadega ,,Milleks selline pikk ja vaevaline protsess", kallas pokaali pissuaari ning lahkus.

H. Harrison ja Korenevski

25. Järgneva loo mõistmiseks peab teadma, et venekeelne sõna ,,mudak" on tõlkes ohmu ja ,,sam" on tõlkes ise.

,,Worldcon"i ajal Glasgow's 1995 otsustas Korenevski (s. 1957) osta baarist pokaali tumedat õlut. Sel ajal tuli tema juurde Sinitsõn ja ladus välja kõik, mis ta arvab Korenevskist ja inglise tumedast õllest. Seejuures olid tema arvamused inglise tumeda õlle kohta peamiselt mittetsensuursed.

Baarmen, kes vene keelt ei mõistnud, kuulas ometi väga pingsalt kahe fänni vestlust, ja jõudnud otsusele, et kõne all on õlu, pöördus Sinitsõni poole: ,,Moo daak?"

Sellele vastas Sinitsõn täiesti õigustatult: ,,Sam mudak!" (= Ise oled ohmu!)

Baarmen naeratas ja lausus heakskiitvalt: ,,Oo!"

Ja ta täitis mitte nii väga tumeda õllega pokaali ning ulatas Sinitsõnile, sest fraas ,,some more dark" seda ju tähendas. Korenevski (tõlk ja ameerika ulmekirjanike agent Venemaal), kes dialoogi pealt kuulas, pokaal tumedat õlut käes, pidi vaimustusest vaat et lakke hüppama.

Juri Braider

Nikolai Tadovit

26. Vene ulmekirjanduse entsüklopedisti ja bibliograafi Vladimir Borissovi põhjal: Kaks Minski kirjanikku Juri Braider (1948-2007) ja Nikolai Tadovit (1948-2011) kirjutasid üheskoos. Nad erinesid teineisest radikaalselt. Braider oli võimas ja jultunud - endine võmm. Kolja Tadovit seevastu oli selline vaikne ja heasüdamlik. Kuidas nad koos kirjutasid ja kas üldse kirjutasid, seda ei tea keegi. Braider mõistagi väitis, et ainult tema kirjutab ja jätab Tadoviti kaasautoriks vaid kaastundest. Tadovit omakorda väitis, et Braider polnud isegi nooruses millekski võimeline ja nüüd pole tast enam üldse asja, kuid kõrvale ta meest heita ei saa, sest Braider vajuks kohe põhja. Kuid konventides, kui mõni tõi honorari kaasa, läks kõik raha Braiderile. Asjale andsid nad ühesuguse seletuse, rõhuasetus on vaid teine. Braider: ,,See alkohoolik jooks ju kõik maha." Tadovit: ,,Mul on helde süda, hakkan kohe kõiki kostitama, aga millest siis Braider pärast elab?"

Vassili Golovatov

27. Ulmekirjanik Andrei Izmailov kirjutab: ,,Üks mu hea tuttav oli koos noore armsamaga rahvarohkel kirjanike kokkutulekul Razlivi ääres. Paarike sai toa teisele korrusele. Kõikide mugavustega. Oli vaid üks ebamugavus - rõdud olid ühendatud ja rullkardinad ei läinud korralikult kinni. Noh, pole viga, mõtles mu hea tuttav, kõrvaltoas on Minski kirjanikepaar Braider-Tadovit, nad on delikaatsed inimesed, pealt vaatama ja veel vähem segama ei hakka.

Varahommikul, kui peale päikese polnud veel keegi tõusnud, andub üks mu hea tuttav armurõõmudele. Ja siis kuuleb ta peaaegu kõrva juurest rõdult siirast ja südamlikku Tadoviti häält: ,,Juba pool tundi jälgin ma sind... Kuidas sa teda küll silitad! Kuidas sa teda küll lakud! Sa armastad teda ju rohkem kui omaenda naist!"

Tõsi küll, kõik on ju õige, mõtles üks mu hea tuttav, kuid nüüd kohe tõusen ma voodist ja tapan su. Sõprus sõpruseks, ent igal asjal on ometi piir!

Aga siiras ja südamlik Tadovit jätkab, nagu poleks midagi juhtunud: ,,Seejuures saan ma sust aru. Kui mul oleks selline, ka mina..."

Tapan!

,,Ilus on ta sul! Lihtsalt super!"

Ta-pan!

,,Hea käru!"

Selgus, et Tadovit oli oma teise korruse rõdult jälginud, kuidas arvukate raamatute autor Golovatov (s. 1948) oma autot pesi..."

Jevgeni Lukin

28. Järgnev lugu on võetud võrgus ilmuvast Volgogradi ulmeajakirjast Stra-ptitsast. Ühel järjekordsel ,,Interpresscon"-il kutsus külalislahke peakorraldaja Svjatoslav Loginov Jevgeni Lukini sauna. Ja Lukin nõustus minema. Tõsi küll, Loginov unustas öelda, et see on segasaun. Jevgeni läks leiliruumi, aga seal olid naised, naised, naised. Palju - ja kõik alasti. Ja ka Lukinil polnud tegelikult riideid seljas. Mees seisis, punastas ja ei teadnud, mida teha. Häbi tahtis ära tappa. Ja siis märkas ta veel naiste seas kaaslinlast. Kogu Volgograd saab teada, mõtles Lukin minema joostes, ja võib-olla kirjutatakse isegi ,,Stra-ptitsas". Volgogradi kohta ei oska midagi öelda, aga siin see lugu on.

Svajatoslav Loginov

29. Nagu eesti ulmefändomis, esineb ka vene omas nii kirgi kui ka teravaid reageeringuid. Toon näitena ulmefänni Tatjana Pridannikova meenutuse ,,Interpresscon-93"st, mille kõige tähelepanuväärsem kavaväline sündmus oli Svjatoslav Loginovi ja Moajevi kaklus:

,,Kõik sai alguse kunagisest Loginovi rahulolematusest toimetaja Jevgeni kljarevski tegevuse suhtes, kes trükkis Slava jutte (sh. ,,Rotipüüdja Hans") neid muutes ja midagi isegi juurde kirjutades. Loginovile, kes nägi saabunute nimekirjas kljarevskit, meenus, et ta oli lubanud mehel näo üles lüüa. Kuid Jevgenit polnud ta varem näinud ja sellepärast pöördus ta sööklas meie laudkonna poole, paludes näidata, kes on kljarevski. Fjodorov, kes tahtis auväärsele kirjanikule meele järgi olla ja tutvustada teda niisama auväärse toimetajaga, täitis ta palve.

Mina, teades selle palve tagamaid, jõudsin hüüda: ,,Ainult mitte sööklas!" Slava sai asjast aru ja ütles: ,,Hea küll, sööklas mitte."

Siis läks ta kljarevski juurde. Jutuajamine oli väga äge, kui Loginovi monoloogi jutuajamiseks võib pidada. Lõpuks teatas Loginov, et ootab kljarevskit all ja lahkus.

Jevgeni läks sööklast alla koos Moajeviga. Loginov oli juba ootamas ja püüdis kljarevskile kohe tohlakat anda. Hüüdega ,,Ta lõi mu effi!" tormas vahele Moajev ja hakkas Loginovi jalgadega peksma. Nad kisti kohe laiali, kuid Slava prillid olid juba katki."

Oleg Divov

PS. Svjatoslav Loginovil on hämmastav autoriteet vene ulmefändomis. Ei tea, kas põhjuseks on see, et ta on üks Peterburis ja selle lähedal toimuvate ,,Interpresscon"ide organiseerija, tema karisma või miski muu. Toon näite oma praktikast.

Püüdsin suvel 2012 saada moskvalaselt Oleg Divovilt luba avaldada tema lühiromaan ,,Meie töötame raha eest". 27. juulil vastas Divov, et selle jutu õigused on kolmel tahul: kirjastustel AST, Eksmo ja temal. Ta ei tahaks vastata kirjastuste küsimusele: ,,Miks sa lubasid välismaisel kirjastusel jutu avaldada kogumikus tiraaiga 250 eks?" Ta võib seda küsimust ignoreerida vaid siis, kui Slava Loginov kirjutaks talle: ,,Kuule, see Arvi on hea inimene, teda peab aitama." Loginov lubaski hea sõnaga toetada, kuid see kõik võttis aega ja avaldamisloa Divovilt sain alles 13. märtsil 2013. Aga jutt oli tõlgitud juba novembri alguseks.

Kasutatud kirjandus:

1. Как стать фантастом, Кир Булычев, изд. ,,Околица", Челябинск, 2001

2. Королева белых слоников, Юлий Буркин, изд. ,,Снежный ком", Рига, 2009

3. Малый бедекер по НФ..., Геннадий Прашкевич, изд. ,,Транзиткнига", Москва, 2006

4. Volgogradi võrguajakirja ,,Страж-Птица" erinevad numbrid

5. Разбитые скрижали-2, Андрей Легостаев, võrguajakirja ,,Страж-Птица" lisa.

2013. aasta suvel, Arvi Nikkarev

Mänguarvustus: Evoland ja Penny Arcade (Jaan Hansen )

Hiljuti sattusin internetis kolades vanade Nintendo ja Super Nintendo J-RPG anri mängude klippide peale. Pärast mõningast vaatamist oli nostalgiakratt mul kõrvad pihku võtnud ähvardusega mitte enne lahti lasta, kui olen mõne sellise mängu oma arvutis käivitanud. Taolise tegelasega ei tasu pikalt vaielda ja nii asusingi otsima sobivat fantaasiaseiklust, milles saaks päästa maailma ja seejuures karjal deemonitel pikslid kurku lüüa. Ruttu sai aga selgeks, et vanad on end pea kõik ammendanud ja uuesti tallatud rada ei tahtnud siiski käia. Final Fantasy osad, Chrono Trigger ja Phantasy Star Sega Genesise peal - head, saan soovitada, kuid ikkagi - ehk leidub ka midagi värskemat? Ja tõepoolest minu kahjuks ja hiljem ka suureks õnneks leiduski.

Kahjuks seepärast, et esimeseks leiuks osutus Evoland, mis on ideaalne näide sellest, et tööst väsinud peaga hilistel öötundidel arvuti taga istumine ja indie-mängude ostmine ei ole hea mõte. Analüüsivõime ja arvustustesse süvenemise tahe on juba ammu voodi poole jalga lasknud ning poolel teel norsates põrandale prantsatanud, võimaldades seega kasutada järgnevat loogikat - hinded 3/5 ja 2/5 annavad kokku 5/5, järelikult peab asi suurepärane olema. Liiatigi jäi veel silma lause, milles kiideti mängu huumorit ja läbi erinevate mänguajastute viivat graafikastiili. Mõeldud(mitte väga)-tehtud - pärast pangakonto kergendamist 10 dollari jagu asusin otsekui säravas raudrüüs kangelane eepiliste ja fantaasiaküllaste seikluste pikale rajale, et tunda end paar tundi hiljem lõpuks sama suurejooneliselt, kui joodik, kes kogu õhtu välikäimla august sisse põrnitsenud ja imestanud, kes küll kõik need smurfid siin ära veristas.

No kui päris aus olla, ega algusel ei olnud tegelikult vigagi. Idee ise on hea ja tundus, et sama võib ka teostuse kohta väita... esialgu... väga-väga esialgu. Mäng algab monokroomse ja suurepikslilise graafikaga ning oma kangelast saad liigutada ainult ühes suunas - esimese aardelaeka poole. Sinna jõudes, saad võime liikuda ka teisele pool. Siis lisanduvad värvid, parem resolutsioon, inventar jne. Pea iga ettejääv laegas annab mingi graafilise või mängutehnilise uuenduse. Kuid siin on ka esimene paljudes probleemidest. Need aardelaekad jäävad tõepoolest lihtsalt tee peale ette. Suuremat osa ei õnnestu isegi kuidagi vältida, rääkimata siis vajadusest neid otsida või läbi raskuste nendeni jõuda. Ka lugu, nii paljukest kui seda üldse on, areneb väga lineaarselt ja tilluke maailm ei paku palju avastamisrõõmu. Lõpukoletiseni jõudes on igasugune eepilise seikluse tunnetus kadunud, jäänud vaid mälestused mõnest lahjast naljast. Kui põhipaha pikutama saadetud, ununevad needki vähesed muljed umbes tunni ajaga.

Lahingusüsteem (õigemini süsteemid) on inspireeritud mitmest erinevast mängust. Peamiselt Zelda, Diablo ja mainitud Final Fantasy. Kahjuks on tegu iga kord kehvema imitatsiooniga, mis näitavad oma puudujääkidega lausa rõhutatult, kuivõrd olulisel määral paremini saab selliseid asju teha. Käigupõhise lahingu puhul jäi täiesti arusaamatuks, mis oli antud tegelastele piiramatult mana, võimaldades seega loitse (mida on üldse kokku kaks) lõputult kasutada, välistades nendes lahingutes igasuguse surmasaamise ohu, välja arvatud olukorras, kus see on ette nähtud. Zelda-laadne mõõgaga vehkimine on 2D graafika puhul parimal juhul adekvaatne, kuid muutub kolmanda mõõtme lisandumisel tüütuks, kuna pea võimatu on aru saada, kui kaugel sa vastasest asud. Ja erinevaid vastaseid napib, liiatigi pole tegu originaalide kavalate või pööraste paroodiate vaid igavate koopiatega. Ning ma parem ei räägigi raskustest, mida tõi endaga kaasa lühike, kuid masendav ala tulepallide ja laavaga. Taas näitan näpuga ebaõnnestunud 3D-perspektiivi poole. Et päriselus midagi võrdväärset kogeda, tuleks põrand knopkasid täis loopida, juua ära pudel viina ja üritada siis paljajalu ühest seinast teise navigeerida - lühike, aga valus.

Õige pisut saab siiski ka positiivset öelda. Viited teistele mängudele (jah, õhulaeva kapten on Sid, ju siis C-tähega oleks liiga ilmselge olnud) ja mõned naljad, nt Diablolike mängude inventaris leiduvaste asjade ,,kasulikkuse" üle, ajavad veidi muhelema. Lisaks on kogu keskpärasuse lombikeses ka üks kui mitte täiesti originaalne, siis vähemalt piisavalt leidlik idee - nimelt võimalus teatud kohas vahetada 2D- ja 3D-graafika, ehk anri tehniliste ajastute vahel. Ühes nendest dimensioonidest pääsed läbi kohtadest, mis teises on takistuseks ja vastupidi. Oleks sellist mehhaanikat rohkem aretatud ja rohkem sisu lisatud, poleks ehk põhjust nii kriitiline olla.

Kuid sisu polnud. Kogu mängu läbimiseks piisab kahest-kolmest tunnist ja 10 dollari (Gog.com) või 10 euro (Steam) peale oli seda vähe. Seda enam, et need tunnid pole eriti nauditavad. Kui iga üheülbalise nurgataguse läbikolistamine ja kõigi 30 tähekese ja mis iganes arvu mängukaartide kokkukogumine huvi pakub, võib vist mänguaja tõepoolest 6 tunni peale välja venitada, nagu väidetakse, kuid miks peaks keegi seda tahtma? Ma pole kunagi aru saanud Steami saavutuste süsteemist, mis annab n-ö medaleid asjade eest, milleni sa jõuad mängides vältimatult nii ehk teisiti "Super, sa oled mänginud 1 minuti!" või mille jaoks pead sa tükk aega tegema midagi erakordselt rumalat "Soovime õnne, sa suutsid sajandat korda endale mõõga tagumikku toppida!".

Kokkuvõtteks. Ei, ma ei soovita seda mängu. Hinda on nüüd küll poole võrra vähendatud, kuid isegi tasuta oleks ta sellisel kujul kaheldava väärtusega. Kõike, mida teha üritatakse, on tehtud juba ka varem ja paremini. Tahad mängu, mille sisuks on mängu enda uuendamine? Võta Upgrade Compelete 2, tasuta flash-mäng, mis ei taha sulle esilagu isegi hiirekursorit anda ja sa pead raha kulutama sellele, et viltu olevat mängumenüüd sirgeks saada. Või huvitab ehk tõesti eneseteadlik, humoorikas ja originaalne indie-mäng? Siis on Rock of Ages õige valik. Tahad, et see eneseteadlik ja humoorikas mäng oleks ikka kindlasti RPG-stiilis... noh... loe edasi...

Four Gods wait on the windowsill

Where once eight Gods did war and will

And if the Gods themselves may die

What does that say for you and I?

Kuna nostalgialaks jäi kätte saamata, tuli edasi mingit paremat mängu otsida. Ja ennäe imet ja RPG-d - Steamis olid saadaval Penny Arcade veebikoomiksist inspireeritud 4-episoodilise mängu sooduspakid! Esmamulje oli hea, seekord sai ka arvustusi uuritud ja seejärel need 18 eurot kulutatud ning keerulist nime kandev Penny Arcade Adventures: On the Rain-Slick Precipice of Darkness kogumikku lisatud. Mängud maksavad eraldi ostes 25 eurot, kuid soovitan minna kohe täispangale ja osta 1+2 ja 3+4 pakid, säästes sellega 7 eurot. Uskuge - see raha on hästi investeeritud, kui eesmärgiks mängida humoorikat fantaasiaseiklust, mis on hea ja ilusti lõpuni areneva looga.

Veebikoomiksist olin varem küll kuulnud, kuid ei kunagi lugenud. Nüüdne põgus tutvus näitab, et ilmselt tasub mõnel vabal õhtul ka selle lehekülje koomiksiarhiiv ette võtta. Kuid see pole eeldus mängu läbimiseks. Nimelt on koomiksi ühed peategelased Tycho Brahe ja Jonathan Gabriel küll sama nime ja näoga, kuid tegutsevad hoopis uute isiksustena 1920-ndate maailmas, kus kohtuvad mänguri juhitud peategelasega, kelle maja hiiglasliku aurupunk-roboti poolt laiaks litsutakse. Koos asuvad nad juhtumit lahendama ja seisavad peagi silmitsi kõikvõimalike koletistega, paljud neist üsna hirmuäratavad, teised montypythonlikult absurdsed. Tõepoolest - kui palju on mänge, milles sa saad võidelda puuviljadega armatsevate robotitega, kes kannavad sobivalt nime Fruit Fuckers, või pantomiim-kerjustega? Ja erinevaid vastaseid ja minibosse on nii palju, et uute strateegiate proovimine ei lõppe kunagi. Lisaks tehakse läbi episoodide nalja kõikvõimalike popkultuuri elementide üle ja nt kõige esimese Final Fantasy mängu austajatele on olemas eriline maiuspala.

Iga episood suudab pakkuda mingit uuendust ja üheski ei ole mängutegijad jäänud puhkama vanadele loorberitele. Tegelased tulevad ja lähevad, seejuures areneb lugu pidevalt edasi ja sündmustel on oma loogika. Absoluutselt iga episood teeb mängude niigi mitmekülgses võitlusmehhaanikas mingi täiendava muudatuse, nii et madin ei jõua kordagi üksluiseks muutuda. Kui esimesed kaks episoodi, mis on 3D-graafikas, kasutavad poolaktiivset ja paljuski reaktsioonikiirusele ülesehitatud stiili, millest ei puudu siiski ka strateegiline element, otsustavad viimased kaks episoodi täielikult planeerimise ja traditsioonilisema RPG-lahingu kasuks. Eriti just 3. ja 4. episoodis on võimalikke kombinatsioone sedavõrd hämmastavalt palju, et paljud mitukümmend eurot maksvat suurte tegijate mängud kahvatuvad selle süsteemi põhjalikkuse ees. Pööraste ideedega mittekoonerdamine ja osav näppamine immitseb igast praost. Nt loobub 4. episood tegelaste lahingusse saatmisest. Selle asemel kogud ringi rännates koletisi, kes sinu eest võitlevad. Jah, pokemonlik... ikkagi palju lahedam. Sõltuvalt neile määratud tegelasest ja esemetest on neil ka erinevad lisaboonused. Näiteks ninja, kelle niigi kiiretele rünnakutele lisandub tema treeneri täiendav boonus. Või müügiautomaat (jah, ka selline on siin olemas... ta kannab keepi), kelle tulemaagia rünnakud muutuvad vastava sõrmusega veelgi võimsamaks.

Ainsaks tõrvatilgaks, ehkki üsna väikeseks, on esimese kahe episoodi tehnilised vead. Nt võivad AMD-graafikakaardi omanikud avastada, et maksimumgraafikaga need mängud ei jookse. Probleemiks pole jõudlus, vaid lihtsalt mingi konflikt mängu ja süsteemi vahel. Õnneks aga näeb mäng ka tavalisel graafikatasemel piisavalt hea välja. Ka ei õnnestunud paaril korral mängust normaalselt väljuda. Kuna 3. ja 4. episood kasutab hoopis teist graafikamootorit ja on loodud teise firma poolt, ei kandu esimeste probleemid neile üle. Mängu kõik episoodid on kättesaadaval Windowsi, Xbox Live ja Maci kasutajatele. Linuxiga, nagu mängude puhul sageli, on lugu veidi kehvem - seal saab mängida ainult esimest kahte.

Juulikuu pildimäng (Jana Raidma)

Juulikuu toob vahelduseks pildimängu asemel hoopis muusikamängu.

Videos võib kuulda viie rohkem või vähem tuntud ulmelise telesarja avamuusikat. Mis on nende sarjade nimed? Vihjeks on iga loo juures sarjaga seonduv pilt. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee).

Ühe sarja äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada seega suisa 5 punkti. Vastata saab kuni 25. augustini.

Kõikide vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi George R.R. Martini Jää ja tule laulu kolmanda raamatu teine osa "A Storm of Swords: Blood and Gold."

Juunikuu pildimängule vastuseid ei saadetud ning auhind läks draakonitele kes olid filmidest:

Quest for Camelot

Spirited Away

Sleeping Beauty

Tales from Earthsea

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Juulikuu ulmkonnakroonika 2013

Eesti ulmetähed

Reaktori lugejatele ei ole Soobli nimi tundmatu - on ta kirjutanud meile lausa kaks lugu ning neid isegi ise oma käega illustreerinud. Soobel kirjutab omamoodi stiiliga ning mitte kõik ei pea tema kirjatükke heaks, kuid maitse üle ei vaielda. Tihe külaline Tallinna ulmeseltskonna koosviibimistel, mudelraudtee konstruktor-koguja, vedurijuht jne... Täiesti omamoodi karakter.

1.Mida praegu loed?

Ohh... Polegi hetkel midagi käsil. Olen tegelikult kaunis vilets lugeja. Viimati sain Veskimehe "Lõputu juuni" läbi. Aeg-ajalt uurin BAAS-ist, mida kiidetakse, mida laidetakse, siis valin, mida eelisjärjekorras osta. Viimasel ajal meenutasin tatipõlve lemmikuid - näiteks sai hiljuti läbi võetud "Purpurpunaste pilvede maa," "Eroti kraater," "Insener Garini hüperboloid." Mis siis, et need BAAS-is omajagu nuuti on saanud, on tegu ikka lahedate asjadega. Olen nagu natuke ka antiigi ja vanatehnika fänn ja teinekord meeldib lugeda, kuidas vanal ajal arvati, milline tulevik olla võiks ja kuidas seda kirja pandi ja kuidas tegelased käituvad jne.

2.Mis naelutab sind raamatu külge?

Esimese matsuga hüppas meelde lahe peategelaskond. Pole üht kõikvõimast meest nagu orkestrit, vaid seltskond peategelasi, kes tegutsevad ühe asja nimel, igaühel omad nõrkused, kaklevad, lõõbivad, vennastuvad, aitavad üksteist. Saab nalja ja seiklusi. Indrek Hargla "French ja Koulu" on üks stiilinäide. Sarnane võlu on filminduses näiteks seriaalil "A-rühm" ja "Politseiakadeemia" esimestel seeriatel.

Tõsisema poole pealt meenuvad siin Asimovi "Asum ja Maa" ning muidugi Sõrmustevennaskonna triloogia. Veel meeldib selline mahakäinud vinnaga virilduvale maailmale seljakeeramine. Põgenemine. Tagurike persesaatmine. See on aktuaalne Veskimehe viimastes romaanides. Aga oli ka näiteks C. Simaki "Linnas." Ja on ka endal ühes pikaltkäiatud pikas tekstis teemaks. Iseasi, kas sest kunagi asja saab.

Ja kõige enam meeldib kõva esoteeriline-müstiline vint, siin- ja sealpoolsuse segunemine, lapsepõlve kollihirmude meeldetuletamine. Seda vinti keeras elegantselt Tove Jansson oma jutustuses "Trollitalv."

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

1. Kas just ulme, aga noh BAAS-is on ta olemas. Muidugimõista Tove Jansson. On andnud meile muumipere, kus Muumitroll ohkab elu üle, mis võiks lihtsam ja kergem olla, kus Muumipapa üritab alati kõigest väest, aga välja tuleb, nagu alati. Ja Muumimamma, kellel kulub palju auru meeste korraldatud segaduste silumiseks. Ja parastav väike My. Jälle on siin see lahe tuumikseltskond toimetamas. Ja see seltskond on küllaltki universaalne igasuguseid imeasju korda saatma. Neist jutustavad meile 50-datel joonistatud koomiksid, kust tundub, et on inspiratsiooni ammutanud nii Simpsonite, Family Guy kui ka Piraajaklubi loojad. Vahepeale on muidugi kirjutatud ka hulk toredaid lasteraamatuid: "Ohtlik jaanipäev," "Muumipapa memuaarid," "Võlukübar," "Sabatäht." Aga ka kolm mitte niiväga lasteraamatut: "Trollitalv," "Muumipapa ja meri" ja "Hilja novembris." Vot need kolm viimast teost on vapustavalt head.

2. JRR Tolkien ja tema sõrmustesaaga. Ei vaja ju tutvustamist. Võimas ja mastaapne, põhjalikult läbimõeldud muinasjutt. Nii filmi kui raamatutena.

3. G. Lucase "Star wars." Läbileierdatud, läbikirutud, parodeeritud, ilgutud. Tõsiulmikud vaatavad kõõrdi, kui meelde tuletad. Aga kui ikka kõik kuus osa episoodide järjestuses (mitte nii, nagu televisoon: 4-5-6-1-2-3) läbi vaadata, rullub ka lahti ilus dramaatiline muinasjutt poisist, kes tahtis universumis kõike heaks teha, aga välja tuli nii, nagu alati. Ja sai lõpuks ikka hakkama ka. Vaatemänguline kärts-mürts, vähe uimaseid hetki ja terve põlvkond on juba lasermõõgavalgel üles kasvanud!

Tallinna ulmehuviliste juulikogunemine

Estcon 2013 väärikas vahetus naabruses võinuks ju oletada, et regulaarkogunemise asemel puhatakse jalga ning piirdutakse koduse mõtisklemisega, vahest koguni ollakse lubanud end sugulaste juurde külla - laduma küttepuid või käima marjul. Ulmehuvilised pole aga kunagi pehmete killast olnud ja suutsid seegi kord Aknaaluse Laua igast küljest ümbritseda. Puud, marjad ja muud kohustused võeti lihtsalt kaasa ning lahendati edasi kohapeal. Ämbritäit Metsikuid Vaarikaid aitasid näiteks koosoleku kõrvale ära süüa Margus Makke, Marilin Eessalu, Tea Roosvald, Tarki, Tanel Raja, Lianne Ristikivi, Tarmo Teder, Ats Miller, Taavi Kalju ja Silver Sära. Raamatuid müüdi samuti: laua äärest sai soetada Siim Veskimehe "Lõputu juuni" värske eksemplari koos autogrammiga. Jututeemade hulka mahtusid Estcon, relvad ja nendega ümberkäimine, Stalkerid, naiste ja meeste nutikuse põhjused, Estcon, muusika, firmandus-ühinglus-paberimajandus-asjadeasjandus, Estcon, mõned paljutõotavad kuulujutud ja muidugi filmid ning raamatud. Kõige lõpuks selgitati, kuidas juhtus, et augustikuu kolmas reede on hoopiski esmaspäeval. Säilitage valvsus!

Tea Roosvald

Selle kuu kroonika hõredus tuleb ilmselt asjaolust, et suursündmused, nagu Estcon ja seal toimunud ulmeauhinna Stalker jagamine, said eraldi artiklid ning Tartu ulmikute kokkusaamine jäi ära, kuna samal ajal toimus Estcon. Päris tühjaks see rubriik siiski ei jää. Peamiselt tänu Tallinna ulmehuvilistele.

Juulikuu kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Fantaasia

Vari aja sügavikust

H. P. Lovecraft

Tõlkijad: Priit Kenkmann, Iris-Barbara Jeletski, Martin Kirotar.

Sarja koostaja Raul Sulbi.

Õudusklassik H. P. Lovecrafti (1890-1937) uuest jutukogust «Vari aja sügavusest» leiab kirjaniku samanimelise lühiromaani, mida õuduse ja fantaasia asjatundja Lin Carter peab tema suurimaks saavutuseks ilukirjanduse vallas, jutustuse «Värv maailmaruumist», mida Lovecraft ise luges oma lemmikjutuks, ning pika ja põhjaliku esseistliku ülevaateartikli õuduskirjanduse tekkimisest, «Üleloomulik õudus kirjanduses», mida legendaarne ulmetoimetaja David G. Hartwell peab kõige tähtsamaks esseeks õuduskirjandusest üldse.

Kogumiku nimiloos vallutab ühe Miskatonicu ülikooli professori teadvuse võõras olend, kes asub uurima inimkonna varjatud okultset ajalugu. Jutustuse «Värv maailmaruumist» tegevus keerleb 1882. aastal Arkhami lähedale kukkunud salapärase meteoriidi ümber, mis kuidagi jahtuda ei taha. Kirjandusajaloolist ülevaadet «Üleloomulik õudus kirjanduses» peetakse parimaks õuduskirjanduse kujunemisloo kokkuvõtteks ning Lovecrafti säravaimaks esseeks. Kirjanik peatub selles põhjalikult nn. gooti romaanil, kirjeldab kõigi olulisemate 19. sajandi õuduskirjanike loomingut ning jõuab välja oma otseste eelkäijate M. R. Jamesi, Arthur Macheni ning Algernon Blackwoodini.

Kirjastus Varrak

Võlulaev. Eluslaevnike triloogia I raamat. 2. osa

Robin Hobb

Tõlkija: Sash Uusjärv

Jätkuvad eluslaevnike saaga tegelaste seiklused. Kennitit tabab ootamatu tagasilöök, kuid samas täitub ka üks tema unistustest. Wintrow peab leidma endas ootamatut hingejõudu, et tulla toime tõelise õudusunenäoga. Anthea tõestab, et ta tuleb toime ka väga keerulistes tingimustes ja saatus viib ta taas kokku salapärase Amberiga. Äsja virgunud eluslaev Vivacia püüab endiselt luua püsivat sidet Wintrow'ga. Muutused on õhus, seda tunnevad nii inimesed, eluslaevad kui ka oma teed ja nende liigi mälestuste kandjat otsivad meremaod.

Tõlkejutt: Pärast seitsmendat eksperimenti (Michael W. Lucht)

,,Eksperiment 6. Seade: Smith & Wesson mudel 13." Sedasi kirjutanud, hakkas professor Hilliban raamatute, paberite ja koduste tööde virnade vahelt revolvrit otsima. Tema õpilased arvasid, et ta on korrapäratu - hah! - taipamata, et segadus pakkus ideaalset peidupaika. Peale revolvri varjas see hetkel mitut pudelit tsüaniidi, erinevaid nuge, papagoid ja isegi elektritooli. Kui asekantsler sellest teada saaks, läheks ta kindlasti endast välja - eriti papagoi pärast. Teaduskonna eeskirjade järgi oli rangelt keelatud lemmikloomade pidamine ülikooli kabinettides.

Viimaks leidis Hilliban relva pehkinud kursusetööde hunniku alt. Olles padrunipesad pedantlikult padrunitega täitnud, jäi ta silmitsi probleemiga. Tema metoodika nõudis, et ta revolvrit katsetaks, kuid püssipauku võidaks kuulda - isegi filosoofia teaduskonnas. Ta vaatas oma kella - oli üksteist läbi öösel. Otsustades riskida, suunas ta relva seina poole, sihtides sellega kõrge vanade ajakirjade virna ning veelgi kõrgema hindamata eksamitööde kuhja vahele.

Lask läks mööda ning kõuena kajavale paugule järgnes pilv paberitükke. Mis seal ikka, kõigest eksamitööd...

Hillabin oli vaevu jõudnud kasutatud hülsi uue padruniga asendada, kui professor Forthington tema kabinetti tormas. ,,Hillabin! Mille paganaga sa nüüd tegeled? Sa rikkusid mu kirjutuslaua ära!"

See oli küll halb õnn, mõtles Hillabin, et tema naaber, kes oli 2000. aastal toimunud filosoofide streigist saadik tuntud kui kellapealt koju mineja, oli valinud just selle öö kauem töötamiseks.

Enne tulija poole pöördumist, märkis ta hoolikalt oma märkmikusse ,,Seade toimib". ,,Vabandust vana semu. Ma viin praegu läbi rida kvant-suitsiidseid eksperimente."

,,Kõlab kohutavalt! Miks ei või sa teha ehtsat tööd Kierkegaardi spirituaalse ängi põhjal?"

Hillabin ohkas. Eksperimentaalse metafüüsiku jaoks oli eksistentialistist naaber justkui põrgupiin. ,,Ma uurin," vastas ta, proovides kõlada mitte liiga ülespuhutuna, ,,reaalsuse olemust!"

,,Jah, ma olen kindel, et inimestele on see elu üleüldise tähendusetusega toimetulekuks ääretult oluline." Silmad punnis, põrnitses Forthington revolvrit. ,,Nii et sa üritad ennast ära tappa?"

,,Kvant-suitsiid - daa!" vastas Hillabin, oma õpilaste sõnavara kasutades.

Forthington kergitas kulmu: ,,Kas ma võin vaadata?"

,,Miks mitte?" kehitas Hillabin õlgu ning pistis revolvritoru omale suhu.

,,Oota!"

,,Mida?" mõmises Hillabin, toru suust võtmata.

,,Ehk peaks enne midagi ütlema?"

Selle asemel, et küsimusele kombekalt vastata, vajutas Hillabin päästikule. Kukk klõpsatas - ja kõik.

,,Näed ?" küsis Hillabin võidukalt.

,,Ma ei tea," vastas Forthington, näpistades oma alumist huult. ,,See võis olla õnnelik juhus."

,,Selles asja mõte ongi!" Kuid et oma tulemust kinnitada, vajutas Hillabin veel viis korda päästikule ning tõi kuuldavale vaid viis klõpsu. Ta pööras revolvri ümber. Taas seina sihtides töötas revolver tõrkumata.

Forthingtoni esialgne reaktsiooni oli karjuda ,,Mu vaene kabinet!", mis muutus aga kiirelt jahmatuseks: ,,See on hämmastav!"

,,On tõepoolest," nõustus Hillabin ning kirjutas märkmikusse ,,Katse õnnestus".

Pöörates märkmikus uue lehekülje pani ta kirja: ,,Eksperiment 7. Seade tsüaniid." Hillabin võttis ühelt väikeselt pudelilt korgi ära, valas tilgakese tillukesse kaussi ning pakkus seda siis papagoile. Kurb küll, kuid Hillabin pidi välistama võimaluse, et keemialabor oli talle hoopis andnud mõne kahjutu vedeliku. Seda oli juba varemgi juhtunud.

Kuid mitte seekord. Papagoi, kes oli veel püssipaukudest pinges, vajas hädasti juua. Kümme sekundit hiljem oli ta surnud.

,,Ta on surnud," pomises Hillabin endamisi.

,,Ei ole!" vaidles Forthington koheselt vastu.

Kuigi Hillabin nautis montypythonlikke viiteid, hakkas ta kahtlustama, et tema kolleeg ei suhtunud tema töösse piisava tõsidusega. Kuna sinna ei saanud hetkel midagi parata, neelas ta kogu mürgi ühe lonksuga alla ning nõjatus seejärel seljatoele. Peale viite minutit kirjutas ta märkmikusse ,,Katse õnnestus. Tõenaoliselt jäin ellu mõne iseäraliku immunsuse tõttu. Tuleb meeles pidada, et mõne bioloogi käest küsida."

,,Nii et sa ei saa tõesti enesetappu sooritada?" küsis Forthington.

,,Mitte ainult mina. Mitte keegi ei saa!"

,,Päriselt? Võimas!" Paistis, et Forthingtonile oli eksperiment viimaks muljet avaldanud. ,,Tead sa, see on märkimisväärne. Kes oleks osanud arvata? Ma peaaegu soovin, et saaks isegi proovida."

Hillabin laadis uuesti revolvri ning pakkus seda siis kollegile: ,,Aga palun."

,,Oh, ma ei tea."

Hillabin üritas ennast uuesti maha lasta ning sai sama tulemuse nagu enne. ,,Sa saad täpselt sama resultaadi, ma garanteerin seda." Ta pakkus uuesti revolvrit.

,,Noh, sellisel juhul..." Värisevate kätega võttis Forthington revolvri vastu ning asetas toru vastu oma meelekohta. ,,Kas ma tõesti peaksin?" küsis ta higistades.

,,Ära ole selline loogiline positivist!"

Lask tappis Forthingtoni koheselt, muutes segaduse Hillabini kabinetis tunduvalt vähem vastuvõetavaks.

Sellele vaatamata oli Hillabin tol päeval saadud tulemustega rahul. Ta oli edukalt tõestanud, et mitme-maailma tõlgendus kvantmehaanikas oli õige. Iga kord, kui ta oli üritanud ennast tappa, hargnes universum mitmeks. Enamuses neis ta suri. Kuid, kuna loogiliselt võttes ei saa ta vaadelda universumi, milles ta ei eksisteerinud, siis leiab tema teadvus - või seisukoht, kui nii võtta - ennast alati universumis, kus ta oli ellu jäänud, ükskõik kui ebatõenäoline see ka ei olnud.

Vaadates maas lebavat Forthingtoni laipa, tundis professor Hillabin ootamatut süütunnet. Ehk oleks ta pidanud Forthingtonile ütlema, et enamikus universumitest saab ta surma? Kindlasti teadis isegi tema seda?

Samas, kas oli sellel tähtsust? Vähemalt ühes paralleelses universumis tüütas Forthington praegu üht Hillabini versiooni, vadrates ikka uuesti ja uuesti, kui hämmastav see on, et ta ellu jäi.

Kuid mitte selles universumis, jumal tänatud. Õlgu kehitades kutsus Hillabin turvamehe.

Tõlkija: Jana Raidma

Michael W. Lucht elab Singapuris, kus ta loodab luua tehiselu või avaldada romaani, kumb iganes on lihtsam.

Jutt: Kuutolm kord katab sind (Leila Tael-Mikein)

,,Sest te olete seda väärt!" Just nõnda lubas paljutõotav tekst reklaambroüüris. Kõrgelt üle reklaami käes hoidva noormehe pea lendav imelik valge lind kääksatas võikalt ja lasi paberile suure läraka. Selliseid oli viimasel ajal linnaruumi palju tekkinud. Tommi ehk Tähepoiss, nagu sõbrad teda juba lapsest saati kutsusid, ei lasknud vahejuhtumil ennast häirida. Ta jättis meelde mustuse alt nähtavale jäänud aadressi, kägardas rikutud reklaami kokku ja tegi täpselt samal ajal, kui nutsak prügikasti kitsast avavust tabas, tähtsa otsuse.

Suures Jehoova tunnistajate auditooriumi meenutavas saalis viibis umbes viiskümmend inimest. Kõik istusid tihedatesse ridadesse paigutatud toolidel ja kantslina kõrguva laua taga pidas rahvale jutlust firma Piiritu boss doktor Jupiter:

,,Nagu juba nimi teile ütleb, puuduvad meie jaoks piirid. Unistused saavad tõeks ja ainsaks takistuseks võib saada fantaasiavaesus. Aga seda teil ju pole, on meil õigus?"

,,Kas piiritust ei antagi?" hüüdis keegi rahva hulgast. Jupiter köhatas viisakalt ja jätkas: ,,Niisiis oleme täna kokku tulnud selleks, et katsetada meie uut toodet, mille abil võivad lahenduse leida kõik laialt levinud psühholoogilised probleemid, nagu stress, unetus ja depressioon. See toode mitte lihtsalt ei loo illusioone, vaid muudab need tõeks. Kes tahaks olla esimeseks proovijaks? Ärge muretsege, me oleme seda toodet testinud juba kanade peal ja tulemused olid imetlusväärsed!"

Rahva hulgast tõusis arglikult üks käsi. Keegi peale selle ühe ei julgenud olla esimene.

,,Astu aga julgelt ligi!" hüüdis Jupiter kutsuvalt käega viibates. ,,Mis on sinu nimi, noormees?"

,,Tähepoiss," vastas Tommi arglikult. Pealtvaatajate hulgast tõusis naerupahvak.

,,Väga hea, just selline nimi sobibki kokku unelmate täitumisega. Me võime ulatuda tähtedeni, kui seda vaid soovime," jahvatas Jupiter edasi ning palus Tähepoisil istuda enda laua kõrvale kõrge seljatoega polsterdatud tugitooli, mis kaudselt meenutas jubedat istekohta hambaarsti kabinetist.

,,Mõtle oma elu suurimale soovile," ütles ta. ,,Mõtle selle peale nii, nagu sa ei sooviks rohkem midagi muud." Rääkimise ajal liigutas ta noormehe pea kohal mingit metalliotsija sarnast lapatsit. Tommi sulges silmad ja soovis nii, nagu ta polnud terve elu jooksul veel kunagi soovinud. Ja äkitselt haihtus ta õhku.

,,See mõjus!" hüüdis Jupiter vaimustunult. ,,Tema suurim soov täitus!" Publik vahtis lava ammulisui, kuni üks väiksemat kasvu kahvatu jumega naisterahvas julges lõpuks küsida: ,,Kuhu ta kadus?"

,,Sinna, kus ta soovis olla," vastas Jupiter. ,,Kanadega juhtus täpselt sama. Ükski neist ei tulnud enam tagasi."

Rahvas hakkas omaette pomisedes kiiresti laiali valguma, jättes pettunud Jupiteri üksinda oma kantslisse seisma ja käsi laiutama. ,,Kas keegi teist ei tahagi enam katset korrata? Pole teie hulgast kellelgi unistusi, mis ootaksid täitmist?"

,,Aga kuidas tagasi saada, kui ei meeldi?" küsis see, kes enne piiritust nõudnud oli. Küsijaks oli asotsiaali välimusega vanamees, kelle räbaldunud pintsakust tõusis sellist lehka, et tema ümber jäi meetrijagu privaatruumi.

,,Milleks eales tulla tagasi kohast, millest oled eluaeg unistanud?" vastas Jupiter. ,,Tehke ise proovi, kulla härra, teil pole nagunii enam midagi kaotada."

Asotsiaal kõhkles, pomises midagi endamisi, kehitas siis õlgu ja istus toolile.

Kuu peale oli vahepeal tekkinud maa pealt nähtamatu tume siluett. Kuutolm kattis juba aeglaselt Tähepoisi elutut keha. Tommi oli oma siiras lapsemeelses soovituhinas unustanud palju olulisi detaile, muuhulgas ka skafandri, hapniku, sõbralikud tulnukad...

Samal ajal kohendas alles paar tundi tagasi prügikastides tuhninud härrasmees, nüüdseks pea äratuntamatult silenenud palgete ja säravvalgete hammastega, oma veinipunast kikilipsu ja köhatas hääle puhtaks.

Kaamerad surisesid.

Ta alustas kõnet: ,,Kallis Eesti rahvas..."

Jutt: Trellitatud aeg (Krafinna)

Järgnev lugu pärineb selle suve Estconi pühapäevasel päeval toimunud kirjutamistoast, kus teemaks oli "Trellid sauna akende ees". Selleks, et anda edasi paremini seda, mida 20 minutiga suudab tekitada inimese mõistus, on need tekstid võimalikult originaalilähedased ja minimaalselt parendatud.

Magnus pistis pea leiliruumi uksest välja ja uuris arupidavalt ettenägelikult valmis seatud külma vee toobrit. Külm vesi on tõeliselt hea, mõtles ta uimaselt. Ühtäkki sauna ette siginenud järv tundus palju ahvatlevam. Järve vesi oli pruun, sogane ja suviselt poolsoe.

Magnus lipsas leiliruumist esikusse ja sumas vette. Majake järve teisel kaldal näis lähenevat niipea, kui mees vette astus. Kahe sammuga oli mees munadeni vees, ja maja soojärve keskel.

Magnus ümahtas imekspanevalt, kahtlustavalt. Majake näis triivivat otse tema suunas. Magnus otsustas, et midagi liiga hirmsat selles ei ole, ja astus kaelani vette. Kõike võib ette tulla. Ükskord, pärast õuka ja ampanja koosmõju proovimist üritas pagan teab kust ilmunud jõuluvana talle suust-suhu hingamist teha. Hiljem selgus, et tegu oli vabatahtliku vetelpäästjaga.

Pärast mõningast vees summimist eristas Magnus majakese palgistruktuuri. Nägi, et saunal oli trellid ees. Täpselt samasugused kui sellel saunal, millest ta oli just väljunud. Majake triivis usalduslikult Magnuse juurde. Nagu aru pidades avanes uks väikese kriiksatusega ning jäi kutsuvalt edasi-tagasi kõlkuma.

Kuna Magnuse otsustusvõime oli juba paar tundi tagasi asjad pakkinud ning läinud maale, kus õlut ei laenata, hiivas mees end majakese trepile, upitas püsti ja astus avatud uksest... sauna.

Kümne minuti pärast pistis Magnus pea leiliruumi uksest välja ja uuris arupidavalt seatud külma vee toobrit. Külm vesi on tõeliselt hea, mõtles ta, isegi kui selles hulbivad veidrad asjad. Sauna ette ühtäkki siginenud uduloori mähkunud järv tundus palju ahvatlevam. Järv lebas mustjaspruunina ja kutsus Magnust.

Magnus lipsas leiliruumist esikusse ja sumas vette. Majake järve teisel poolel triivis lähemale. Kahe sammuga oli mees munadeni vees, ja maja soojärve keskel.

Hallika varjundi omandanud majake näis triivivat otse tema suunas. Magnus otsustas, et midagi liiga hirmsat selles ei ole, ja astus kaelani vette.

Pärast mõningast vees summimist nägi Magnus, et saunal oli trellid ja nende vahele oli keegi kavalpea paigutanud musta kassi figuurid. Sarnaseid, veidi juugendlikke kassifiguure kannavad naised kõrvas, mõtiskles Magnus.

Majake triivis usalduslikult Magnuse juurde. Aegunäinud uks avanes väikese kriiksatusega ning jäi kutsuvalt edasi-tagasi kõlkuma.

Kuna Magnuse otsustusvõime oli juba paar tundi tagasi mehele saunalaval hüvastijätuks lehvitanud, hiivas mees end majakese trepile, upitas püsti ja astus avatud uksest... sauna.

Kümne minuti pärast pistis Magnus pea leiliruumi uksest välja ja uuris külma vee toobrit, milles hulpisid silmamune meenutavad asjad.

Sauna ette ühtäkki siginenud sinkjasse uduloori mähkunud järv, mille keskele oli keegi miskipärast ehitanud tontlikuna tunduva majakese, tundus ahvatlevam. Järve vesi oli mustjaspruun, sogane ja vetikaid täis kasvanud.

Magnus lipsas leiliruumist esikusse ja sumas vette. Majake järve keskel näis lähenevat niipea, kui mees vette astus. Kahe sammuga oli mees munadeni vees, ja maja Magnusest vaid paari meetri kaugusel.

Magnus eristas majakese palgistruktuuri ja nägi, et saunal oli trellid ees. Trellide vahele oli keegi kavalpea paigutanud musta kassi figuurid, mis näisid elusatena. Magnusele tundus, et kassid kummarduvad end silmi kissitades pesema.

Majake triivis usalduslikult Magnuse juurde. Koidest puretud uks avanes vaevalise kriiksatusega ning kõlkus kutsuvalt edasi-tagasi.

Magnuse otsustusvõime otsustas piiluda, mida mees ette võtab. Siiski hiivas Magnus end majakese trepile, upitas püsti ja astus avatud uksest... sauna.

Kümne minuti pärast pistis Magnus pea leiliruumi uksest välja. Külma vee toobris hulpivad, sültjad silmamune meenutavad asjad olid kasvatanud endale kombitsad ning üritasid vaikselt sõudes toobri äärtele jõuda.

Sauna ette kolinud tumedasse järve, mille keskele oli keegi miskipärast ehitanud ehtsa tondilossina mõjuva maja, ahvatles rohkem kui silmamune täis toober, kuigi vesi oli sogaselt läbipaistmatu ja vetikaid täis kasvanud.

Magnus sumas vette. Majake järve keskel näis lähenevat niipea, kui mees vette astus. Kahe sammuga oli mees munadeni vees, ja maja Magnuse juures.

Magnus eristas majakese palgistruktuuri. Nägi, et saunal oli trellid ees ja trellide vahele oli keegi kavalpea paigutanud musta kassi figuurid. Rauast kassid elustusid ning hüppasid sauna uksemademele, jäädes Magnust põrnitsema.

Nagu aru pidades avanes aegunäinud koidest puretud uks vaevalise kriiksatusega ning jäi kutsuvalt edasi-tagasi kõlkuma. Magnuse otsustusvõime kolis Magnusesse tagasi. Mees otsustas sauna naasta. Sellesse, millest oli just väljunud.

Magnus kahlas veest välja ja astus sauna trepile. Kaheplaanilised, lapikud kassid trügisid Magnusest mööda, avatud ukse vahelt sauna ning sisisesid ilma mingi näiva põhjuseta. Silmad olid suutnud sõuda külma vee toobri äärteni ning rippusid seal sama haledalt nagu päevadeks nööridele unustatud trussikud.

Magnus pööras end sada kaheksakümmend kraadi ja vaatas lapikuid kasse, kes ajasid sauna eesruumis sisisedes taga üha enam karvutuid ämblikke meenutavaid silmamune.

"Kõtt saunast välja, naised ootavad juba!" kuulis Magnus läbi nätsuvate söömishäälte. Mustad kassid mälusid äraseletatud nägudega silmamune, ning ootasid silmnähtavalt kiitust. Magnus pomiseski: "Tublid kiisud, kenad kassid," ja kallas endale toobritäie külma vett kaela. Kassid tõmbusid kolksatades trellidele tagasi.

Kuklas kaheplaaniliste kasside pilk, astus Magnus saunast välja ja jäi põrnitsema majakest teisel pool järve. Maja põrnitses vastu, trellides aimatav kahetsus ning hukkamõist.

Saarjärve-Lümanda 2013

Jutt: Trellid saunaakende ees (Siim Veskimees)

Järgnev lugu pärineb selle suve Estconi pühapäevasel päeval toimunud kirjutamistoast, kus teemaks oli "Trellid sauna akende ees". Selleks, et anda edasi paremini seda, mida 20 minutiga suudab tekitada inimese mõistus, on need tekstid võimalikult originaalilähedased ja minimaalselt parendatud.

Peategelase nimi on valitud lihtsalt eesti nimi ainsa kaalutlusega, et sellenimelist Estconil ei olnud.

Kuumus muutus tasapisi tapvaks.

,,Mida nad mulle sisse söötsid?" pomises Neeme ebamääraselt. ,,Ma mõtlen, järelikult ma olen olemas." Ja seesama ladina keeles: ,, Cogito, ergo sum." Mingi teadvuseraasuga mõistis ta, et see annab märku just sellest, et mõtlemine on käest libisemas. Oli pime. Aknast paistsid viltused kuukiired. Ja siis sai Neeme aru, miks on akende ees trellid.

,,Miks nad kõik nii liikumatud on?" uuris ta kaaslasi saunalaval.

Ta võttis end kokku ja roomas ukse suunas. Vastupidiselt kõigile eeldustele oli see lahti. Ainult et kuukiired peegeldusid püssitorudel. Lasku ta millegipärast ei kuulnud, tundis ainult tuhmi lööki.

*

,,Kas sa sibulat suudad taluda?" kuulis ta küsimust.

Miski ütles talle, et vastata tuleb jaatavalt. Ja et ta elu sõltub sellest, kas ta oma vastuse järgi ka hakkama suudab saada.

,,Tõuse. Mine. Istu." Ja seejärel jälle vaikne sosin: ,,Ja näe surnud välja."

Laud, mille taga istuvad kuus tuimade nägudega tüüp ja joovad tassidest... sibulateed. Ahah. Eelmisel õhtul tehtud zombid.

Vana klassivenna pilk oli vabandav. ,,Ma ei tundnud sind kohe ära." Ta andis silmadega märku uksel tolgendavate ja suitsetavate karvaste püssimeeste suunas. ,,Töötukassa nõustajad. Koolitus. Ümberprofileerimine..." Ta kortsutas kulme. ,,Palju sa mäletad?"

,,Piisavalt," pressis Neeme endast välja.

Klassivend heitis talle järgmise vabandava pilgu: ,,Ma saan su siia tööle. Mõnedele, kes koolitusel läbi kukuvad, antakse see võimalus."

,,Kas kõik koolitused on sellised?" ägas Neeme.

,,Jah. Üle saja tuhande juba."

Neeme noogutas ükskõikselt pead. ,,Muidugi."

Nüüd sai ta aru. Sellestki, et päris ebaõnnestunud polnud see koolitus ka tema puhul. Oli valitud Lahendus - suure algustähega.

Just see osa, mis polnud ükskõikseks muutunud, oleks eelistanud koos teistega sibulateed juua ja mitte näha ja mõista. Lahendus oli ellu viidud, Elu oli siin maanurgas kaotanud. Laua ümber istus Tulevik.

Jutt: Hüvasti teras (Maniakkide Tänav)

Järgnev lugu pärineb selle suve Estconi pühapäevasel päeval toimunud kirjutamistoast, kus teemaks oli "Trellid sauna akende ees". Selleks, et anda edasi paremini seda, mida 20 minutiga suudab tekitada inimese mõistus, on need tekstid võimalikult originaalilähedased ja minimaalselt parendatud.

Nii kaunil hommikul on lausa patt, kui läbi akna paistev valgus joonistab põrandale trellide nelinurga. Sellest ainult veel suurem patt saab olla see, kui juba kaks tundi korralikult kuumaks köetud laval istunud saunaline pole ikka veel higistama hakanud. Holgerit selles patus süüdistada ei saanud. Tema jahutussüsteemid huugasid täiel rindel, ning metallkeha oli piisavalt jahe. Vesi kondenseerus ja nirises selle pinnal suurte piiskadena.

Säuhh, läigatas automaatika kerisele sähmaka leili. Uus kuum laine lõi üle küborgi. Metallmees istus laval ja vaatas mõtlikult maast laeni ulatuvatest, allakukkumise vältimiseks trellitatud akendest välja. Tema ees, kaugel all, laius suurlinn: silmapiirini ulatuv, kivine, plastine, terasene... ning looduseline. Küborg imiteeris ohet. Kõlas küll, kuigi tunnet, mis oleks pidanud olema selle ohke taga, polnud. Polnud kurbust, polnud paratamatusega leppimist, oli ainult kalkulatsioon.

,,Ajad muutuvad, inimesed muutuvad, evolutsioon ja progress teevad oma töö..."

,,Mida sa mõtled?"

Anneli kasutas sama suud, mis Holgergi. Kunagi, abielludes olid nad pannud protsessorid ühte kehasse. Säästu pärast.

,,Seda, et me muudame end tagasi bioloogilisteks."

,,Aa, ei tea kas see ongi progress, ehk hoopis regress."

,,Eks tulevik näitab. Mina ütleks, et arengukriis. Insener-tehniline teadmine mandub, geneetikud teevad võidukäiku."

,,Nii on, loogika ütleb, et mõistlik otsus, aeg on minna taastuvmaterjalidest kehadele."

Nad vaikisid. Uus leil.

,,Huvitav, kas me oleme oma masinaju poolt vastu võetud otsusega siis ka rahul, kui saame bioloogilise aju. Kas see muudab meie mõtlemist?"

,,Küllap muudab. Loodan ainult, et me ei hakka end siis tagasi mehhaniseerima. Asjatu ressursikulu."

,,Jah."

Nad istusid edasi ja harjutasid veel paar tundi tulevast elu bioloogiliste olenditena.

Jutt: (:)trellid sauna akende ees ((:)kivisildnik)

Järgnev lugu pärineb selle suve Estconi pühapäevasel päeval toimunud kirjutamistoast, kus teemaks oli "Trellid sauna akende ees". Selleks, et anda edasi paremini seda, mida 20 minutiga suudab tekitada inimese mõistus, on need tekstid võimalikult originaalilähedased ja minimaalselt parendatud.

Jõhvi Kontserdimajja olid kogunenud mingid ahvid - seal toimus Ida-Virumaa Arengukongress, mille pikal ja keerulisel järjekorranumbril pole enam vähimatki tähtsust. Mind oli sinna kutsutud üllatusesinejaks. Ettekannet mul veel ei olnud. Istusin saalis, kuulasin ilmselget totrust ja lootsin, et selleks ajaks, kui ma kõnepulti astun on saal täiesti tühjaks jooksnud.

Konverentsi lõunaeelses osas said sõna Euraasia Liidu keskastme ametnikud ja muud ülikud. Minu ettekanne oli planeeritud ürituse teise poole lõppu. Pärast Baltikumi omavalitsustegelaste ustavusheietusi. Üritasin kuulata, et mõnda teemat edasi arendada. Keegi rääkis tööriistadest, mingi mutike näitas sammaldunud eterniitslaide rattast - kõik see oli surmigav.

Mulle see sobis. Mida nürim, seda parem. Seda lihtsam niisama juhuslikke fraase ja ametlikke loosungeid loopides oma kuninglik päevaraha välja teenida. Milleks pingutada, ma olen kogu selle Euraasia kammi suhtes olnud skeptiline, isegi põlglik. Muidugi ei ole ma kunagi midagi öelnud, pole avaldanud kahtlusi ega kõhklusi, seda lihtsalt teatakse. Mainest piisab, korraldajad saavad nii oma selgroogu näidata ja saal ei jookse kohe pärast lõunat tühjaks.

Nad maksid ja see oli kõik. See projekt oli läbikukkunud, kõik neegrid olid küll Aafrikast Euraasiasse toodud, aga need ei jäänud pidama. Murjanid olid peagi põgenenud Hiinasse või Brasiiliasse parema elu peale. Nüüd vedasid nad metsa kasvanud mustalt mandrilt ahve sisse ja korraldasid arengukongresse.

Süüa anti muidugi hästi. Mitte mingit tervislikku ja haisvat inimlobi. Ühelt arengufestivalilt või -seminarilt teisele jõlkudes võis päris mõnusasti ära elada. Minusugused olid progressiivsest evolutsioonitribuudist vabastatud. Olen kõll kõigest vabakutseline darvinist aga vähemalt pole vaja sõnnikut vedada või täisid otsida.

Kuulasin, silm vajus looja ja kõik oli hästi. Ent siis tuli eelviimase lektori kord, sõna sai keegi vintske rauk, väidetavalt endine katlakütja, ta pidi küll vähemalt sadaviiskend aastat vana olema, aga lõppudelõpuks pole see minu asi. Vanake esindas Balti Tuleuuringute Instituuti, oli see alles mees. See oli mees kes muutis mu elu.

Taadil oli kaasas portatiivne tulease. Eriefektid olid megad - suits, ving, sädemed. Ahvid olid täiesti pöördes. Mina veel kõige rohkem. Ettekande lõpus loopis tuleuuringute keskuse vant paari vilunud liigutusega muulakoormajagu põlevat hagu saali. Oh seda kiunumist, karvakärsahaisu ja lõputuid ovatsioone.

Eks mine pärast sellist fantastilist etteastet kõnet pidama. See ei tulnud kõne allagi. Ma oleksin veel verisemalt molli saanud kui prilliarmidega tabelimees. Aga ma läksin ja asusin sel samal hetkel arenguteele. Ma kriiskasin arengu poolt, vorminõuete täitmiseks ülistasin neid keda vaja, muidugi lühidalt, ent saal muutus siiski närviliseks.

Eelmise esinemise tasu olin saanud natuuras, nugades ja kirvestes. Nüüd loopisin selle nii kasutuna tundunud kraami publiku sekka. Ühe pöidlata kämbla kolmandast reast lõikasin puhtalt küünarnuki kohalt maha, vähemalt kahte tabasin silmade vahele. Veri on tegelikult isegi mõjuvam kui suits. Ma vedasin välja ja järgmisel kongressil olen juba peaesineja.

Mul mõlgub meeles ka üks väga hea ettekande teema: Veresaun. Keskendun sellele, et kui oleks väga tore kui paneksime akende ette trellid. Muidugi trellid, tööriistadest üksi ei piisa, areng pakub palju enamat.

Table of Contents

Peatoimetaja juuliveerg 2013 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Sofia (Ove Hillep)

Intervjuu: Peeter Helme (Ove Hillep)

Estcon 2013 - pisut muljeid ja arvamusi (Jüri Kallas)

Seiklused udusel Estconil (J. J. Metsavana)

Stalker 2013 (Jüri Kallas)

Vene ulmekirjanikud läbi huumoriprisma (Arvi Nikkarev)

Mänguarvustus: Evoland ja Penny Arcade (Jaan Hansen )

Juulikuu pildimäng (Jana Raidma)

Juulikuu ulmkonnakroonika 2013

Juulikuu kirjastuste uudised 2013

Tõlkejutt: Pärast seitsmendat eksperimenti (Michael W. Lucht)

Jutt: Kuutolm kord katab sind (Leila Tael-Mikein)

Jutt: Trellitatud aeg (Krafinna)

Jutt: Trellid saunaakende ees (Siim Veskimees)

Jutt: Hüvasti teras (Maniakkide Tänav)

Jutt: (:)trellid sauna akende ees ((:)kivisildnik)