Peatoimetaja veerg 07/15 (Artur Räpp)

Ei peata meid ilm ei peata meid 'con. Värske laar kiirgavat ja kuuma lugemisrõõmu on jälle valmis saanud ja ootab läbilugemist. Estconist Jõgevamaalt Archipelagonini Ahvenamaal, valgussõjajõududest Andromeeda maksuparadiisis Terminaatorini filmilinal. Ja lisaks veel paljut sinna vahele. Kõik see on siitsamast Reaktorist loetav.

Kõigil Estconil käinutel on kindlasti hea meel meenutada, kuidas see kõik seal oli. Ka Reaktoril on rõõm, eelmisel aastal Reaktoris esmailmunud 47 jutust mainiti Stalkeri edetabelites ära 24. Kuigi ükski Reaktoris ilmunud jutt Stalkerit ei saanud, jäi tõlkelühijuttude kategoorias Norman Spinradi lool «Abistav käsi» vaid üks punkt puudu. Napilt. Kuid seda suurem lust on Reaktori toimetusel veel rohkem pingutada, et ükskord see tunnustus pälvida.

Estconil jätkus ka mais väljakuulutatud ulmeliste lauamängude võistluse tegevus, Estconil toimus töötuba, et sügisel saaksime ajakirjas pajatada mitmest uuest ja toredast lauamängust. Ega ulme pole ju ainult raamatud.

Kuid kui ulmet üldse poleks...? Siis meil oleks ...? 16. septembril toimub Tallinnas Kirjanike Maja musta laega saalis üritus sõna "ulme" 45. sünnipäeva tähistamiseks - korrektsemalt: sõna "ulme" kasutuselevõtu 45. aastapäeva... Saame kokku, saame teada, mis täpselt.

Mind ennast rõõmustas juulis kõige rohkem järjekordne teadasaamine, et pole me siin Eestis midagi nii dunglielanikud, üsna valged inimesed oleme juba. Käesolevas Reaktoris ilmub nimelt Abercrombie "Splittered sea" sarja esimese osa "Pool kuningat" arvustus. Ilmus see raamat aga alles eelmine aasta, nüüd juulis Reaktori arvustusega samaaegselt tuli välja sarja kolmas osa. Tõlkimine, trükkimine, lugemine, arvustuse ilmumine, ütleks, et elame suure maailmaga üsna samas rütmis.

Kaanepildi autor Edgar Juhkov

Archipelacon, GRRM ja Soome fänniskene (Helena Leif)

Kõige algatuseks tuleks ilmselt mainida, et see oli minu esimene con. Olles õnnistatud Reaktori pressipassiga (aitäh, et te ei läinud!), lugedes Martini intervjuusid ja Not A Blogi, tutvudes Karin Tidbecki loominguga (mida ma polnud seni lugenud), alustasin ärevil ning elevil teekonda Ahvenamaa saarele.

Õigupoolest ei osanud ma väga ette kujutada, mis mind ees võiks oodata. Mõttes olid kostüümides tegelased (ja neid ma ka hiljem trehvasin), vali kiljumine iga kord kui hr. Martin ilmub ja üles-alla hüppavad noored fanaatikud ning rahvas tungimas ühelt seminarilt teisele, aga selgus, et kõik oli ühel või teisel moel midagi hoopis muud.

Olles ainuke eestlane esindamas ulme- ja fantaasiafänne Archipelaconil, pandi mind väga mugavalt teel Tallinnast Ahvenamaale kajutit jagama ainukese lätlasega conil. Tuli välja, et tegemist oli kirjanikuga, kes lisaks niisama lõbusale ajaveetmisele läks ka oma töid esitlema. Nimeks on tal Ieva Melgalve ja tal on Lätimaal ilmunud 3 pigem ulmekirjanduse alla kuuluvat raamatut. Hea algus. Veetsime koos unetu öö ning ajasime omale luuad alla kell 4 hommikul, kui laev end Mariehamni oli loksutanud. Koidikul vedasin oma laialivalguvaid kodinaid ja üle võimete piiri kaaluvat seljakotti telkimisala poole, kus ma kuidagi endale väikese kilemajakese võlusin. Periood, mida ma ei mäleta, palju kajakaid, räuskavad mehed, päike.

Paar tundi hiljem vedasid jalad mind mööda mereäärt Alandica-nimelise konverentsikeskuse poole. Järgnes rida asju, mida ma pole varem teinud (nagu pressikaardi vormistamine ja mõistmine, et tegelikult neil mu nime kirjas polnudki, aga midagi vist nagu oli ka) ja seejärel transformeerusin ma Eesti Pressiesindajaks. Seda, et see midagi ka päriselt tähendab või teeb, ma ei taibanud... kuni viimase päevani (sellest hiljem.) Katsetasin oma uue staatuse piire. Trügisin teiste eksootiliste pressiesindajate vestlustesse ja noogutasin teadvalt kaasa. Küsisin, mida nad siin teevad ja luurasin YLE TV tegemisi. Tegin tähtsa näoga pilte ja olin muidu oma ala proff. Algas avatseremoonia. See tähendab , et aukülalised nagu George R R Martin, (tema abikaasa) Parris McBride, Karin Tidbeck, Johanna Sinisalo ja Gary K Wolfe töllerdasid väga lõdvas olekus lavale, potsatasid lava kõige äärmisesse ja pimedamasse nurka toolidele ja Archipelaconi peakorraldajad pidasid lühikese ja mitte liialt erutunud kõne, kokkuvõtvalt: Jou, meil on rõõm teatada, et meil pole midagi väga öelda, con on alanud. *käeviibe* George Martin (aplaus) *käeviibe* Parris McBride (aplaus) jne. Kõik. Lahkusin hämmingus saalist. Nii palju tundeid, ent nii vähe emotsioone. Mõtlesin, et nüüd oleks hea aeg sõpru leida ja suundusin keskuse chillimissaali, et kohvi võtta ja vestlust alustada ja... härra Martin istub ja sööb pähkleid. Kartuses, et ma teda enam kunagi nii ei näe, võtsin julguse kokku ja tutvustasin end ja küsisin viisakalt, kas ta oleks nõus minuga ühe pildi võtma, endal nägu rõõmust pall. Kuulus kodanik nõustus ja puterdasin midagi lemmikkirjanikest ja temast ja ta kiitis hea maitse eest, surus rõõmsalt kätt. Voolasin värskesse õhku, mõeldes: MIS JUST JUHTUS? Ma polnud tundigi seal veetnud ja juba ma tegin ära suurtes joontes selle, mida ma sinna tegema olin omast arust tulnud. Eksistentsiaalne hämming. Mis nüüd? Ülejäänud õhtupooliku tutvusin kohaliku eluoluga ja läksin varakult väljateenitud und magama - järgmise päeva programm pidi olema tihe.

Ärgates tundsin end kõvasti enesekindlamalt kui eelneval päeval ja võtsin veel julgustava kohvi konverentsi poole teele kaasa. Vedasin kaasas ka oma tähtsat pressikaarti, mida keegi kunagi ei varem ega hiljem ei vaevunud kontrollima. Järgnes rida vestlusi ja kolleegiume, mis on suuremal või vähemal määral üheks seikluseks põimunud. Nendest võiks välja tuua ehk sellise muljetamise nagu Life in Fandom (elu fännina või elu fännidega), kus GRRM, Gary K. Wolfe ja Parris McBride jagasid oma muljeid varasematest aegadest - olles ise fänn ja omades fänne ja kuidas see kõik on aja jooksul muutunud. Meeldejäävaim osa oli proua McBride'ilt, kes rääkis, kuidas nad Martiniga kohtusid ühel basseinipeol, kus nad ihualasti juttu ajasid ja McBride palja Martini ,,A Song for Lya" novelli kiitis. Muhe jutuajamine. Ühtlasi tuli teemaks küsimus, mis vahe on sellel, kui olla lihtsalt kellegi kirjutisi lugenud ja sellel, kui sa elad oma elu fännina. Kõik külalised nõustusid, et ulme- ja fantaasiakogukond on nagu suur ja soe pere, kes hoiab kokku ja seda mitte ainult kirjanduslikul pinnal vaid ka elulistel igapäevavõitlustel. Ühtlasi märgiti , et perekondlik kogukond on hakanud muutuma pigem selleks teiseks, kus tullakse ainult autogramme küsima kuulsatelt kirjanikelt ja lähedust-arutlust jääb üha vähemaks (vähemalt väljaspool internetti). Meid kutsuti üles üksteisega rääkima, leidma sõpru ja neid hoidma jne.

Hiljem läksin kuulama peatükki Martini peagi ilmuvast ,,Winds of Winteri" raamatust (loodetavasti ilmub see tuleval kevadel), kus pandi hääletusele, kas ta peaks lugema Arya või Barristan Selmy peatükki (jah, ta on elus). Võitis Barristan ja Mereeni piiramine. Peab ütlema, et ütlemata vahva oli vanameistrit kuulata lugemas maailmas nii palju ärevust tekitavat kirjandust oma hääle ja ilmetega. Sealt jalutasin kohe ,,A Song of Ice and Fire" fandomi vestlustele, kuhu olid kohale kutsutud Westeros.orgi administraatorid ja vanad GRRMi austajad, arutama, kuidas asjad on muutunud, võrreldes vanu aegu, kus raamatud veel nii suurt tuntust polnud kogunud, nüüdsega. Kohe, kui kõik olid maha istunud, ilmus lauda esinejate sekka ka Martini assistent Johannah Playford (ukulelega) ja Martini abikaasa Parris. Silmapilkselt muhenesid kõik ja peale lühidat naljaviskamist ilmus ka Martin ise lihtrahva sekka jutuajamist kuulama. Aset leidis tore armas diskussioon kogu tema loodud maailmast üldiselt ja ühtlasi ka sarja problemaatikast. Sellele järgnes kujuteldatava lõkke äärne Night´s Watchi meestelaulu ühislaulmine. Peatselt peale seda tutvusin Brotherhoor Without Bannersi liikmetega, kes olid kaugetelt maadelt kohale sõitnud ja vestlesin TitanConi korraldajaga. Suundusime veel BWB liikmetega edasi linna peale, et asjad ikka selgeks saaks. Seal ühinesin nende klubiga ning hiljem läksimegi juba koos Helsinki 2017 basseinipeole. Tutvusin paljude mõnusate ja huvitavate inimestega ja rääkisime palju juttu. Hiljem sain teada, et vahepeal oli toimunud ,,Game of Thrones"-i rollimängijate burlesque, kes tegid skandaalse pildi ka George R. R. Martini endaga.

Järgmine päev algaski Martini autogrammijagamisega. 400-pealine pardirida viis konverentsikeskusest välja teisele korrusele, kus Martin 7 autogrammi minutis kõigile muhedate kommentaaridega kiiresti kätte jagas, seejuures lubatud oli 1 raamat korraga ja ilma pühendusteta. Paljud jooksid uue raamatuga tagasi saba lõppu ja mõni värskendas oma 6 aasta tagust autogrammi. Kuulsused! Minagi sain oma paksu Dreamsongsi raamatusse kena autogrammi, mida ma võrdlesin ühe vanemaga ja analüüsi tulemusel võib selgelt väita, et isik, kes neid jagas, on muutunud suuremaks. Seejärel oli järg Karin Tidbecki käes, keda oli kuulama tulnud kahetsusväärselt väiksem audients. Tidbeck rääkis oma suhtest muusikaga ja kirjutamisega - tal on eraldi playlist iga atmosfääri jaoks. Tuli välja, et ta oli varasemas elus olnud ka DJ, seda ilmselt umbes sellel ajal, kui ta aktiivne gootiinimene oli ja et armastab reptiile. Ühtlasi on tal ka soov tõlkida oma äsjailmunud ,,Amatka" inglise keelde. ,,Amatka" tegevus toimub maailmas, kus kõik sõnad mõjutavad otseselt reaalsust ja kuidas kõikvõimalikud metafoorid ja allegooriad seda tuksi saavad keerata. Olin õnnetu, et ma polnud tema teoseid lugenud, seda enam, et paljud mu sõbrad teda väga kiitsid ja leidsid, et ta mulle väga meeldiks.

Peale intervjuud läksingi siis Tidbecki raamatuid konverentsi raamatulaadalt otsima, aga neid ei olnud kusagil. Otsustasin temalt otse küsida, ega tal endal juhuslikult oma raamatuid kaasas pole, mida ta mulle müüa tahaks. Järgnes naljakas ja vahel kentsakas vestlus, kus ta imestas ja pahandas, et ta raamatuid konverentsil ei müüda. Rääkisime ka China Mieville'ist, kelle suured fännid me mõlemad oleme. Ta oli tänulik meeldetuletuse eest, et ta peab üle lugema ,,City & the City" ja soovitasin talle tungivalt ,,Krakenit." (Kõigile teistele ka, kes seda veel lugenud ei ole.) Paar tundi hiljem oligi juba tema raamatutele autogrammide jagamine, kuhu ma põhimõtte pärast ka kohale ilmusin, näpus Archipelaconi voldik, kus tema lühijutt sees oli. Sabas seistes naeris üks Rootsi tüdruk mu üle, mispeale kurtsin talle oma muret ja rääkisin, et ainuke Tidbecki eesti keelde tõlgitud teos on ,,Jagannath", mida enam ei müüda. Nii juhtuski, et peale pikka vingumist tõmbas ta oma kotist välja täiesti juhuslikult inglisekeelse lugemata ,,Jagannathi" ja pistis mulle näppu. Ma olin liigutatud ja mõtlen siiamaani, kuidas teda vastu tänada. Kui tuli minu kord autogramm saada, teatasin sellest rõõmsalt Tidbeckile. Temagi oli nii õnnelik, et kirjutas pühendusse: ,,To Helena: Yay, you got it!" Jee! Ülejäänud õhtu oli tantsune, vikerkaarene ja rõõmus. Rõõmus oli vaadata Martini kirjutatud ,,Game of Thrones"-i episoodi, kus Joffrey suri, rõõmus oli kuulata, kuidas Martin rääkis oma ulakatest lastest, keda ta koguaeg tapma peab. Rõõmus oli ka Brotherhood Without Bannersi pidu, kuhu me hiljem kõik koos suundusime ja väga mõnusad sulelised ja karvased tegelased seal (kaelahaava ja mõõgaga Brienne of Tarth kleidis naiste tualettruumis), rõõmus oli nii GRRM rüüpamas mohhiitot kui ka kiri, mis mulle Reaktorist saadeti, et Martin oli kutsunud mind endaga intervjuule. Justnimelt! Lähmegi siis nüüd vast kohe selle juurde järgmisel hommikul...

Kiirustasin, kulm kortsus, konverentsikeskuse poole, et leida omale ruttu kuskilt korralik diktofon, millega intervjuud salvestada. Uurisin ringi ja saingi Rootsi coni Confuse korraldajalt tema isikliku diktofoni. Asusin siis seda salapärast kohta otsima, kuhu pressiesindajad kutsutud olid, ja tuli välja, et ürituse korraldajadki ei teadnud sellest asjast mitte midagi. Ma ise olin eeldanud, et see on selline suurem pressikonverents, kus on kõik suuremad ja väiksemad reporterid koos, eks. Olin paar päeva varem uurinud intervjueerimisvõimaluste kohta ja öeldi, et Martin intervjuusid ei anna. Hah! Uitasin arvatavas kokkusaamiskohas ringi ja märkasingi Martinit istumas pisikeses hotellikohvikus nutitelefoni taga, assistent kõrval. Suu tahtis ammuli vajuda - kas m i n a olengi ainuke, kes pressikonverentsile kutsuti? Lähenesin ebalevalt lauale ja küsisin, kas see ongi see. Assistent käskis mul istet võtta ja oodata natuke teisi, kaks tükki pidi veel tulema. Istusin närviliselt kõrvale tugitooli ja otsisin küsimusi, mille ma õnneks olin siiski enne ette valmistanud, kuigi mitte nii põhjalikult kui isiklik intervjuu oleks nõudnud. Otsustasin vooluga kaasa minna ja rääkida niisama juttu. Tutvustasin end uuesti Martinile (seekord korralikumalt) ja ta hakkas kohe õnnelikult Eestist vadistama. Järgnes intervjuu minu, tema, ühe Ahvenamaa blogija ja ühe Vene ulmeajakirjaniku vahel (seda saate eraldi lugeda.) Aeg läks väga ruttu ja juba kärataski assistent, et aeg on läbi Ruttu kiirustati hotelli ette pilte tegema. Mina olin juba oma pildi saanud ja tegin niisama teistest pilte. Siis aeti meid minema ja Martinil tuli järgmine kohtumine. Lahkusin sooja tundega ja panin inteka purki. Peagi oligi juba lõputseremoonia käes ja pidu läbi... kuni kõik ikkagi hotelli peoalasse liikusid ja edasi pidutsesid. Rääkisin Soome ulmeühingu liikmetega, et kindlasti peame koos Tallinnas pidutsema. Juttu tuli ulmest ja muust heast ning kui kajakas mu käele sittus, oli see nagu õnnistus ja kinnitus, et see oli üks pagana kordaläinud üritus.

"Tänud Archipelaconile, te tõesti oskate näidata ühele tüdrukule, kuidas hästi aega veeta."

- Parris McBride

Vestlusring George R. R. Martiniga (Helena Leif)

Ajal, mil kogu maailm üritab saada kinni George R.R. Martini traksidest, et teada, kaugel ta on uue raamatuga, kutsus Martin mind ja veel kahte inimest - kahe väikese hobiajakirja reportereid ja ühe raamatublogi autorit - intervjuule. Koos minuga oli kutsutud üks noormees Vene ulmeajakirjast (kodulehekülg mirf.ru) ja hobi-raamatublogija, keskealine naisterahvas. Tegemist oli väga ootamatu kutsega. Võib öelda, et tegemist oli rohkem vestluse kui intervjuuga.

Kuuldes, et ma olen Eestist, Martin rõõmustas ja ütles, et ta käis Eestis 2009. aastal ja neile (tema abikaasale McBride'ile ja talle endale) väga meeldis Tallinn ning nad kindlasti soovivad kunagi tagasi tulla. Nii me siis neljakesi istusime hotell Arkipelag kohvikufuajees George´iga väikese lauakese taga ringis ja rääkisime natuke juttu. Siin see jutt siis on.

George tuli praamiga Stockholmist Mariehamni Archipelaconile, kuhu ta oli lubanud tulla juba jaanuaris.

Ahvenamaa raamatublogija: Ma võin alustada! Ma kuulasin sind eile, kui sa tegid oma küsimusi ja vastuseid ja selle sessiooni ajal sa ütlesid, et su tegelased on nagu su lapsed -

GRRM: (naerab) Ma kirjutasin kord sellest loo. Raamatu nimi on ,,Portraits of His Children." See räägib kirjanikust ja tema suhtest oma tegelaskujudega.

A.r.: Niisiis, kes on su lemmiklaps ja kes neist on olnud kõige sõnakuulmatum ja kes sulle kõige rohkem peavalu on valmistanud?

GRRM: Oh, see on vana küsimus. Ma olen sellele mitu korda vastanud. (A.r ,,Vabandust.") Tyrion on minu lemmik, Branist on aga kõige raskem kirjutada. (A.r ,,Miks?") Kuna ta on kõige noorem. Nii noore poisi pähe saamine on keeruline. Sa ise tead, mis stseenis toimub, aga kas ka tema teab? Võib-olla ta ei tea, mis seal toimub. Võib-olla ta ei saa päris hästi aru toimuvast, kuna ta on nii noor. Aga muidugi ta saab vanemaks, nii et muutub natuke lihtsamaks.

A.r: Sõnakuulmatu, aga endiselt elus. ( naeravad, GRRM ,, Just")

Mina: Ma võiks ka küsida tegelaste kohta, aga neist on nii palju juba räägitud... Seega küsiks hoopis selle kohta, kui sa 2009 aastal Eestis olid ega olnud üldse nii kuulus sellel ajal. Sinu autogrammi oli küsimas kuskil ehk 40 ringis inimest...

GRRM: Ma ei mäleta, see oli päris hea, ma mõtlesin tollal. Kes teab? Aga see oli tore reis.

Mina: Sellest ajast saati on palju muutunud. (GRRM ,,Oluliselt, jah") Kas sa ütleksid, et see on hea, mis on juhtunud või meeldivad sulle vanad ajad rohkem?

GRRM: Ah, tead, see on mõlemat. Kindlasti on edu tore asi. Raha muidugi on imetore! Tore on omada palju raha... kuulsus aga... ma pean tunnistama, et on aegu, kus ma tahaks natuke tagasi tõmmata. Ma ei saa autogrammijagamisi teha enam, nad on lihtsalt liiga suured. Või kui teengi, siis nad peavad väga rangelt kontrolli all olema - ma ei saa väga rääkida lugejatega, ma ei saa isiklikke pühendusi panna. See on nagu: ,,Okei! Mul on 7000 inimest ukse taga reas, ma pean nad läbi võtma ja olema 4 tundi siin ja kirjutama oma nime üha uuesti ja uuesti ning kõik saavad 2-3 sekundit." Ma püüan vastata nii paljude inimeste ootustele, kui ma saan, aga selle juures oli vanadel aegadel midagi kenamat. Mul oli inimestega isiklikum kokkupuude, mis autogrammide jagamist puudutas, ja võimalus pidada nendega vähemalt minutiline vestlus.

Mirf: Sinu raamatutel ja telesarjal on alati palju erinevusi, kas sa pead seda üheks looks või kaheks erinevaks?

GRRM: Nad on kaks eri versiooni ühestsamast loost, kuid neil on üha suurenevad erinevused, kindel see. Samamoodi on kõikide kohandatud lugudega. Terves televisiooni ajaloos pole olnud täiesti tekstitruud kohandust. Ei saagi olla. Need kaks meediumit on selleks liiga erinevad.

A.r: Jah, sa ütlesid ka, et sul olid need tegelaskujud peas palju varem, kui sari käima läks, nii et näitlejad ei ole sinu jaoks samad tegelased. Milline näitleja on kõige lähedasem sinu ettekujutlusele tegelaskujust?

GRRM: Noh, mingis mõttes Peter Dinklage, kuigi ta on ka väga erinev. Peter pole füüsiliselt väga Tyrioni moodi. Ta on jala võrra pikem, ta näeb palju parem välja kui Tyrion, kes (ma olen korranud) pole sugugi ilus mees. Maisie Williams mängib Aryat, ta on sellele tegelasele, keda mina kirjeldan, väga sarnane, kuigi taas mitte välimuselt. See-eest on ta selle karakteriga imehead tööd teinud ja tegelaskuju väga hästi ära tabanud. Aga seda on paljud näitlejad teinud - head tööd.

Mina: Ma uuriksin natuke su kirjutamisprotsessi kohta. Nüüd, kus sa lõppu tead, kas sa naudid selle raamatu kirjutamist endiselt?

GRRM: Ma pole kunagi öelnud, et ma naudin. Kirjutamine on töö. See on päris hea töö - see on kindlasti parem, kui masinlik füüsiline töö või paberimajandus, või teised tööd, mida muud inimesed teevad, aga ta on siiski töö. Mida mina naudin on see, et ma olen kirjutanud: kui ma lõpetan millegi ja saan tagasi vaadata ning öelda ,,Jah, tegin ära, töö on tehtud, ma olen selle üle uhke." See on suurepärane tunne. Kui ma aga päriselt selle sees olen, sellega maadlen, seda kirjutan ja siis jälle ümber kirjutan, siis ma mõtlen küll, et oh jumal, see on kohutav, ma vihkan seda. Tead küll, ,,Kas ma tõesti kirjutasin nii? See ei lähe kunagi tööle." Mul on eneses kahtlemise perioode, mul on perioode, kus ma rebin asju katki ja kirjutan täielikult ümber ja ümber. See pole protsess, mida ma ilmtingimata naudiksin. Ma pole kindel, kas inimesed mu ümber ka seda naudivad, sest minuga võib olla päris raske koos elada, kui kirjutamisega hästi ei lähe. Kuid kui see kõik on tehtud, siis tuleb nauding.

Mirf: Sinu raamatutes on palju suuri lahingstseene, mida lugedes on väga lihtne mõista, mida tegelased tunnevad. Mis on alustalad hea lahingstseeni kirjutamiseks?

GRRM: Lahingstseenid on rasked! Loen palju Bernard Cornwelli ajaloolisi romaane, õpin tema lahingstseene, et näha, kuidas tema neid teeb. Ma arvan, et tal on parimad lahingud, mida ma kunagi lugenud olen. Trikk seisneb selles, et sa pead tõesti kätte saama kaks aspekti: esmalt pead sa haarama inimese perspektiivi, selle inimese oma, kes on täpselt lahingu keskel: kõik, mida tema näeb, on segadus. Ta näeb, et keegi läheneb kirvega, seal on hobused, seal on muda ja ta koperdab sopas ja tüübi pea ta kõrval lüüakse sisse ja tüübil teisel pool teda on sisikond välja kukkumas. Seal on hirmuhetked, vaimustushetked, väsimus, rõvedus. See on kaos! Kõik on: ,,Issand jumal, kas ma jään ellu sellel minutil, kas ma jään ellu järgmiseks viieks minutiks?" See tunne tuleb talletada, sest see on sõja reaalsus, eriti keskaegse lahingu puhul. Kuid selleks, et teha lahing mõistetavaks kui tervik, on vaja edasi anda ka kindrali vaatevinkel: see tüüp, kes istub mäe otsas, laadis: "Mu vasak läheb edasi, ma hoian oma paremat ja ma võtan selle kõrgendiku siin ning seejärel saadan ma oma ratsaväe peale ja ründan neid tiivalt." See annab lahingust malemängu aspekti, ülevaate sellest, mis sõjatandril päriselt juhtub. See on koht, kus Hollywood jääb sageli alla: ta haarab sõjamehe vaatevinkli, mitte kindrali oma. Hollywood paneb lihtsalt kaks inimest lahinguvälja kummassegi serva ja saadab nad röökides üksteise poole jooksma. Seejärel on palju stseene sellest, kuidas kirved lendavad inimestele pähe, vaadakem näiteks Bravehearti - seal on klassikalised lahingud. Olles palju sõjaajalugu lugenud, seda õppinud, ei soovi ma seda niimoodi näidata; ma soovin anda aimu, kuidas lahinguid on päriselt võidetud ja kaotatud ka, mida kasutatud taktikaga teha annab, mida maastikuga peale hakata, mida teha sellega, kuidas sa oma vägedest lahti saad, mis tüüpi väeosad need on, kui hästi treenitud need on. Ja mis on otsustavad sündmused, mis pööravad lahingu kulgu. Tõeline võti lahingustseeni tegemisel on nende kahe vajadusega ongleerimine ja see, kuidas seda just parajasti teha. Tehnika, mis töötab minu jaoks kõige paremini, on mitme tegelase vaatepunktid. Ma arvan, et ma sain Blackwateri lahinguga päris hästi hakkama, mis teises raamatus toimus, sest mul oli selle lahingu ajal 3 eri vaatepunkti. Mul oli Tyrion, kes on sisuliselt kindral vaatamas, kuid hüppab hobuse selga ning sõidab lahingu keskele, saades ka sõduri vaatevinkli. Mul on Davos Seaworth, kes on laevadel, mul on Sansa, kes on pealtvaataja ja ma vilksan nende kolme vahel, et te saaksite lahingust erinevaid tükke maitsta, kuidas see tundub. Loodetavasti jooksevad nad kõik kokku, et näidata lahingust terviklikku pilti.

A.r: Mida sina loed? Kui palju sa loed?

GRRM: Oi, ma loen kõike! Ma loen loomulikult palju SF'i ja fantasy't, ma loen palju ajaloolisi romaane, ma loen palju populaarajalugu, ma loen kriminaalromaane, (neid ma armastan), ma loen klassikalist ilukirjandust, ma loen tarbekirjandust, palju tarbekirjandust. Ma loen kogu aeg - ma laadisin enne siia tulekut oma Kindle'i raamatuid täis ja olen teel siia neid enne magamaminekut lugenud. Praegu loen ma üht vana Gore Vidali krimkat, mille ta kirjutas päris oma karjääri alguses. Nüüd on see taas avastatud ja uuesti välja antud. See on huvitav, kuna see on teistest selle autori töödest väga erinev, seega põnev lugemine. Enne seda lõpetasin ma just uue Erik Larsoni raamatu lugemise, mis rääkis Lusitania uppumisest. Seega mitte ilukirjandus. Need on mitte ilukirjanduslikud raamatud, mida saab lugeda nagu romaane, seega nad on tavaliselt päris head tükid.

A.r: Jah, ma olen ka siin lugejana, ma olen raamatublogija, ma pole pressiga ega midagi. (GRRM ,,Aa, okei.")

Mina: Ma pole ka pressiga.

A.r: (naerab) Ei, ma olen lihtsalt lugeja, lugemine on minu üleloomulik võime. Seega tahan ma alati kuulda, mis teised loevad.

GRRM: proovi Erik Larsonit! Lusitania raamat on huvitav, aga parim on ,,The Devil and the White City," mille ta andis välja paar aastat tagasi. See räägib Chicago maailmanäitusest ja sarimõrvarist, kes ehitas tapjahotelli, et kasutada ära noori naisi, kes linna tulevad. Täiuslik raamat ja kõik puha tõene.

A.r: Aitäh!

Mina: Küsiksin Roger Zelazny kohta, milline on sinu lemmikraamat temalt?

GRRM: Rogerilt? ,,The Lord of Light" (,,Valguse isand", toim). See on üks paremaid ulmeraamatuid, mis kunagi kirjutatud on.

Mina: Ma nautisin Amberist väga Benedicti, lahingstseenide pärast.

GRRM: Amber on samuti suurepärane! Eriti esimesed osad, aga ma arvan, et ,,Lord of Light" on tema meistriteos. Kõik tema raamatud on head! ,,Creatures of Light and Darkness" on suurepärane, ,,Call me Conrad!", ,,Road Marks" (,,Teemärgid," toim.). ,,Lord of Light" on aga Rogeri enda arust tema meistriteos.

Mirf: Seoses sinu lugemistega, sinu blogis on postitus Hugo nominatsioonide kohta ja nende seas räägid sa hiina keelest tõlkimisest. Kas sa arvad, et ingliskeelne turg nõuab rohkem võõrkeeltest tõlgitud raamatuid?

GRRM: Ma usun, et selles on potentsiaali, kui raamatud on piisavalt head. Asi puudutab tõesti konkreetset raamatut. ,,The three-body problem" on väga huvitav raamat! Ma arvan, et sellega on probleeme Ma olen huvitatud nägemast, kuhu see viib, kuna selles sarjas on veel 2 raamatut, mida tuleb veel tõlkida või siis inglise keeles välja anda. Seda on huvitav jälgida. Ameerika lugejad ei ole ulmekirjanduse tõlkeraamatute suhtes väga vastuvõtlikud olnud... konkreetsemalt öeldes suurema osa selle anri ajaloost. Võib vaielda, miks see nii on... Ameeriklased on kurikuulsad ainult inglise keele rääkimise poolest, seega võib asi olla tõlke kvaliteedis, mis pole hea olnud. Kui üritati välja tuua varajasi venekeelseid raamatuid, algselt seitsmekümnendatel avaldatuid, ei leitud tõlkijat, kes oskaks vene keelt. Nad pidid töötama saksakeelse tõlkega, nii et raamatud tõlgiti vene keelest saksa keelde ja siis inglise keelde. Pole ime, et need lonkasid! Seega autorid nagu Stanislav Lem ja vennad Strugatskid... neil pole Ameerika turul väga mõju olnud. Mõned lugesid ja nautisid neid, aga sul peab olema hea tõlge. See kehtib teistpidi ka. Kui raamat on kehvasti tõlgitud, ei hakka see tõlkekeeles kunagi õieti mõjuma, kuna see tundub konarlik, aga...

A.r: Kui sa ,,A Song of Ice and Fire´i" (,,Jää ja tule laul," toim) kirjutamist alustasid, siis kui täpne sisukokkuvõte ja tegelaste kava sul oli?

GRRM: Väga ebatäpne, see lihtsalt kasvas orgaaniliselt. Ma ei teadnud tegelikult, mis mul päriselt oli, kui ma alustasin. Ma polnud isegi kindel, kas see on raamat - võibolla lihtsalt lühijutt, midagi sellist. Päris alguses. Kuid siis taipasin üsna pea, et see on vähemalt raamat, seejärel ehk triloogia ja siin ma olen, kirjutamas kuuendat raamatut, seega... See kasvas!

Mina: Ma küsisin atmosfääri kohta, kui ma olin sinu konverentsil ja lugesin ,,The Hedge Knighti" enne siia tulekut. See tundus ASOIAFist tõepoolest erinev, seetõttu ma pärisingi. (Et kas tema arust on atmosfäär raamatutes ka aastast aastasse muutunud ja kas ta loeb oma raamatuid vahetevahel üle ka.)

GRRM: Jaa, sellel on kindlasti kergem toon.

Mina: Just, see tundus rohkem nagu muinasjutt Ice Dragoni maailmast või midagi. See oli väga vahva! Kuid kas sa tunned, et telesari on endiselt sinu tehtud töö või tunned sa, et see on nüüdseks juba nii palju muutunud, et see on juba kätest läinud?

GRRM: Noh, see põhineb minu tööl, aga seda teevad teised inimesed. Telesari pole ühe inimese töö, see on koostöömeedium. Sul on originaalteksti meedium, sul on stsenaariumikirjutajad, kes seda lugu kohandavad ja siis sul on lavastaja, kes paneb oma visiooni selle kihi peale, näitlejad, kes tõlgendavad tegelaskujusid ja sellised asjad nagu eriefektid ja kostüümid ja lavakujundus ja kõigel sellel on koos mõju, mida sa lõpuks ekraanil näed.

Mirf: Sa mainisid, et mõned tegelaskujud ilmusid ekraanil varem ning mõned surid enne kui raamatus... Kas sa oskaksid öelda, kuidas see protsess telesarja tehes käib?

GRRM: Telesarja tegijad David Benioff ja Dan Weiss on...põhimõtteliselt teinud otsuse, kui nad uut hooaega planeerivad. Kõigil on oma mõju, lavastajatel, nagu ma ütlesin, näitlejatel, HBOl endal loomulikult on suurim, kuna nad kirjutavad palganumbreid. Nad võivad välja võtta kõik, mis neile ei meeldi, või nõuda, et me teeksime midagi teisiti, kui nad seda teha tahaksid, aga enamasti nad ei nõua.

A.r: Ma tean, et sult on seda varem juba küsitud, aga ma pean siiski küsima. Kas need muutused, mis sarjas on tehtud, mõjutavad ka sind mingil moel, näiteks seda, kuidas sa tegelaskujusid näed? (GRRM ,,Ei.") Ma mõtlen nagu näiteks Khal Drogo ja Dany pulmaöö - sinu raamatus on see väga kena moment ja sarjas on see...midagi muud. See on ka karakterimuutus, ta ei jäta sama tunnet nendele tegelaskujudele, mis sinu raamatutes...

GRRM: Õigus, see...on tõsi, aga...

A.r: Aga sind ei mõjuta sellised muutused?

GRRM: No mina juba kirjutasin oma versiooni sellest ja ilmselgelt ma eelistan enda oma, sellepärast ma kirjutasingi selle ju. (naerab)

A.r: Ma armastan sinu versiooni!

GRRM: Seega...Noh, veidral kombel selle konkreetse stseeni puhul... Me tegime esimese pilootosa, mida pole kunagi näidatud. Me muutsime mõningaid rolle, Daeneryst mängivat näitlejat ja päris esimeses variandis oli see palju sarnasem sellele stseenile, mida ma raamatus kirjeldasin. Mingil põhjusel nad muutsid selle ära, ma lootsin, et ei muuda, aga...

A.r: Jaa, ma arvan, et see on nii oluline moment Dany elus, kus ta lõpuks saab valida ja midagi öelda...

Mina: Sansa muudeti täiesti ära... ta muudeti täiesti teiseks tegelaseks. Kuid kas sa oled lugenud ka Karin Tidbecki ja Johanna Sinisalot, kuna ma pole kedagi teist näinud siin üksteise konverentsidel...

GRRM: Ma pole ühelgi konverentsil temaga korraga olnud, kuigi ta oli kunagi mu õpilane, kui ma õpetasin Clarine´is paar aastat tagasi San Diegos. (,,Tidbeck siis?") Jah. Ta oli üks umbes 20st inimesest klassis, seega...

Mirf: Mõned kuud tagasi teatas HBO, et sa töötad Captain Cosmose seriaali kallal (GRRM ,,Yes!") Kas sa saaksid rääkida natuke...

GRRM: Mul on leping HBOga, et teha neile teisi sarju ning Captain Cosmos on üks neist. Ma töötan selle kallal koos Michaeliga. Ta on mu kolleeg, kes kirjutas mulle Wild Cards'i sarja, ühtlasi me töötasime mitu aastat tagasi koos Twilight Zone´iga ja Max Headroomi kallal.

Mirf: Ja kuidas see projekt edeneb?

GRRM: Oo, see läheb hästi! Me oleme teinud mitu käsikirja, HBOle on need meeldinud, senikaua oleme ainult käsikirja arendanud, me pole saanud seda veel filmida. Aga loodetavasti meeldib see neile piisavalt, et saame pilootosa teha ja vaatame, mis edasi saab.

A.r: Midagi täiesti teistlaadi: kelleks sa tahtsid saada, kui sa väike olid?

GRRM: Noh, kui ma olin väga noor laps, tahtsin ma saada astronaudiks või nagu me tollal ütlesime, kosmosemeheks. Sel ajal polnud sellist terminit nagu astronaut. Ma tahtsin saada kosmosemeheks. Teised tahtsid saada kauboideks või politseinikeks, aga mulle meeldis idee kosmosemehest. Ee, ilmselgelt see ei kukkunud välja. (Naerab.) Seega ma otsustasin kosmosemehest kirjutada! (Naerab.)

Mina: Sul on endiselt võimalus minna, minu teada peab selleks olema kuskil 20 miljonit dollarit, et minna ISSile umbes kuuks ajaks või nii.

GRRM: Ma tahaks, noh, minna elama kosmoselaeva oma pensionipõlves... Ma mõtlesin, et meil on see nüüdseks juba olemas, et saad minna lihtsalt ülesse ja..

Mina: See on pikk protsess, sa pead treenima seal olemiseks ja see on minu unistus ka olnud.

A.r: On olemas suurepärane raamat, ,,The Martian"... (GRRM ,,Jaa, super raamat!")

Mirf: ,,The Martian" oli ise kirjastatud raamat internetis, nii et mida sa säärasest kirjastamisviisist arvad?

GRRM: Tead, on olnud edulugusid nagu ,,The Martian" ja John Scalzi ,,Old Man´s War", nagu ka Hugh Howie - täiuslikud edulood. Küll aga tuleb iga eduloo kohta tuhandeid inimesi, kes ka ise kirjastavad ja vahel on need tekstid lihtsalt kohutavad! Ise kirjastamisel pole ühtegi väravavalvurit, sa võid igast jama kirjutada sinna ja lugejal pole mingit võimalust enne ostmist teada saada, kas selles on midagi head või lugemist väärivat. See avab ala mingis mõttes igaühele, kellel on arvuti, aga ma pole kindel, kuhu see viib...pikas perspektiivis. Ma usun, et toimetajatel ja kirjastajatel on oma funktsioon, vahel on väravavalvureid vaja. Kuhu see kõik lõpuks viib, ma ei tea!

A.r: Ma olen sinuga tegelikult nõus, kuna Hugh Howie omad on ,,The Martianiga" võrreldes väga erineva kvaliteediga raamatud ja ma arvan, et nende jaoks oleks võinud ka olla väravavalvur.

GRRM: Need on mõlemad väga edukad raamatud, sulle võibolla ei meeldi Howie ,,Wool," aga paljudele see ilmselgelt meeldis, kuid on raamatuid, mis mitte kellelegi ei meeldi! Autorid ei suuda isegi arusaadavat lauset kirjutada või teha mingisugustki faabulat. On inimesi, kes tunnevad, et nad on diskrimineeritud, kuna kirjastajad lihtsalt ei taha neid, kuid lihtne tõde on see, et nad pole lihtsalt piisavalt head. Ma saan praegu ajasignaali oma truult käsilaselt, seega hakkab meie aeg otsa saama.

High Frontier: Colonization (Ove Hillep)

"Taevas on silmadele igapäevane leib."

Ralph Waldo Emerson

Kui ÜRO oli viimaks kosmoseprogrammi jaoks piisavalt raha annetanud, jõuti niikaugele, et aastaid valminud automatiseeritud ruumilaev sai võtta suuna Merkuurile. Pärast mitut aastat päikesetuultes seilamist jõuti viperusteta kohale, kuid juba pärast pinnaseproovide teelesaatmist ütles tehniliste viperuste tõttu üles kogu süsteemi toitnud generaator. Kümme aastat hiljem, kui meeskond varustusega kohale jõudis, leiti Merkuuri Päikesest puretud pinnasest vaid ammu töö lõpetanud robonaudi jäänused. Jaapani Shimuzu korporatsioon ei olnud aga sel ajal laiselnud. Ehitanud oma hiiglasliku teadusjaama Kuu taha orbiidile, kus see sai Maalt tulevate raadiolainete eest kaitstuna oma eksperimente läbi viia, võttis see oma uueks eesmärgiks Kuule tehaste rajamise ning uute tehnoloogiate arendamise. Selleks ajaks, kui Merkuuri pinnaseproovide alusel hakati uusi võimalusi nägema, töötasid Shimuzu tehased Kuul juba täie võimsusega.

Õnneks ei jäänud ÜRO poliitikud Maal seda nähes käed rüpes istuma vaid Maa orbiidil tiirlev hiiglaslik bernal mehitati esialgu islamimaade põgenikega (kõlab irooniliselt, kuid nii see oli), kes, suutmata midagi suuremat ära teha, hukkusid mõned aastad hiljem, kui turvasüsteemide poolt märkamata jäänud kosmoseprügi purustas elamukompleksi välisseina. Järgmisena saatis Maa valitsus juba orbiidile geneetikud ning Vatikani saadikud - mida viimastelt täpselt oodati, jäi tol hetkel arusaamatuks.

Shimuzu aga oli välja töötanud robootika teel parendatud loomaliigid, mida ta suurel hulgal oma jaamades ning laevades töö tegemiseks rakendas. Nende üle pidasid järelvalvet Vene kosmonaudid. Tänu ÜRO koostööle Siren Cybernautic Inc. meeskonnaga, suutsid meie agendid aga targad loomad kiibistada, mistõttu ÜRO tehnikud said neid piiratud ulatuses mõjutada. Vahepeal oli Merkuuril valminud esimene prototüüp Helmholtzi rõngaid kasutavast ruumilaevast, mille katsetused ületasid kõik ootused. Väiksema tähelaevaga pukseeriti see Maa orbiidile, kus sellega sai tegeleda juba tunduvalt kompetentsem meeskond. Tolmplasma tehnoloogial arendati välja ülivõimas tähelaev, mis seejärel saadeti Ceresel äsja valminud tehasesse tankima. Laeva pandi juhtima endised Vatikani saadikud, kelle vaated olid muutunud mõnevõrra fanaatilisteks, mistõttu leiti paremaks neist lahti saada. Keegi aga ei arvestanud asjaoluga, et olles laevale piisavalt kütust võtnud, põrutasid viimased Maast kaugelt mööduvale komeedile Pholus ning ühendanud oma laeva mootorid taevakeha külge, hakkasid seda tüürima Maa suunas.

Sellist asjade kulgu nähes otsustas Shimuzu võtta tarvitusele karmimad meetmed ning ehitas oma vastvalminud võimsa tähelaeva ümber sõjalisi eesmärke silmas pidades. Kuna ÜRO väetimad laevad ei oleks suutnud komeeti kinni püüda, jäi Maa päästmine japside ülesandeks. Pärast aastaid kestnud lahinguid komeedi pinnal, ei suudetud siiski vallutada juhtruumi ning kuna endised Vatikani mehed olid kaevunud sügavale komeedi pinnasesse, ei õnnestunud neid sealt ka välja kõrvetada. Päästemeeskond hukkus koos Maaga, mille purunemisest tekkinud pilv katkestas aastakümneteks raadioside Kuu tehastega. Õnneks ei surnud inimkond koos Maaga, vaid uus ühiskond saab aluse Cerese asteroidil ning Wilson-Harringtoni komeedil.

"Me vajame kosmosesse inimest, kes ütleks meile, kuidas see tundub, mitte vaid piloote ja insenere."

Buzz Aldrin

Arvustus baasmängule ilmus meie ajakirjas üle kolme aasta tagasi. Antud laiend ilmus 2 aastat tagasi. Miks me kirjutame sellest nii hilja ning mis põhjusel üldse enam kirjutada, kuna High Frontier on juba ammuilma igalt poolt läbi müüdud? Esimesele küsimusele pole lihtne vastata - peamised põhjused seisnevad laiskuses reeglite lugemisel, kuna mälestus piinarikkast baasmängu õppimisest on sügavale alateadvusesse juurdunud. Teise küsimuse vastus aga peitub temas endas. Nimelt on mängu autor Phil Eklund otsustanud mängu kõvasti edasi arendada ning paisata massidesse ka kolmanda väljalaske. Mis see endast kujutab, võite lugeda siitsamast numbrist Essen Spiel 2014 ajal temaga tehtud intervjuust ning uurida parasjagu käimasolevalt Kickstarteri projekti lehelt. Kes täpselt ei tea, mis mängust juttu on, võib esialgu tutvuda baasmängu arvustusega, kuna antud artikkel toetub suuresti sellele ega hakka sealset sisu kordama.

Mängulaiend High Frontier: Colonization on teine suurem laiend baasmängule (esimeseks võib nimetada mängulaua ja -kaartide lisa, mis suurendas päikesesüsteemi Pluutoni - nn. advanced game, mis oli esimese väljalase lisa. Colonization dubleerib seda, lisades veel hulga nodi), mis sisaldab suures osas uusi kaarte ning reegleid. Tuleb tunnistada, et Phil on reeglite kirjutamisel kas palju arenenud või kõvasti abi saanud, kuid laiend ei olnud üldsegi nii enigmaatiline, kui seda oli baasmäng. Küsimusi tekkis vaid paaris kohas ning ka neile sai pärast mõningast tuhlamist BGG foorumites selgust. Kuid mida antud laiend siis täpsemalt teeb?

"Jumalal pole plaanis piirata inimkonna püüdu kosmose vallutamiseks."

Paavst Pius XII

Kõige fundamentaalsemalt muudavad mängu muidugi mängureeglid, mida on üpris palju ümber tehtud. Kavala nükkena on need jaotatud mooduliteks, mida saab oma äranägemise järgi üht- või teistpidi kasutada, leides endale kõige meeldivama variandi. Ehk kõige sobivam (ning esmapilgul üpris kohatu) võrdlus oleks siinkohal Katan, mille laiend Linnad ja Rüütlid muutis mängu rõhuasetust sama kapitaalselt. Tänu laialtlevinud 3D-printimistehnoloogiale ei ole enam tarvilik maaväliste tehaste ümberseadistamine, mis tähendab, et tehased saavad parendada ükskõik millist patenti, mis mängijal käes olema juhtub, kui vaid toorained (taevakeha tüüp) sellega sobima peaks. See muudab mängu kulgu oluliselt kiiremaks, kuna enam ei ole vaja iga musta kaardi jaoks eraldi tehast ehitada. Samuti on mängijate päralt tunduvalt suurem arsenal tegevusi, mis on jagatud kolmeks eri valdkonnaks: inseneri-, teadus- ning rahandustegevused. Seniseid võimalusi on laiendatud operatsioonidega, mille hulka kuulub nii anti-trust, hostile recruit, promote kui palju teisi.

Tublisti on täiendatud ka poliitilist süsteemi, kus sarnaselt advanced mängule on igal reiimil üks või mitu eriomadust, kuid juurde on pandud dünaamiline turumajandus, mille tõttu võib erinevate valitsusvormide puhulkõikuda patentide müümisest saadav tulu. Õrnalt on muditud ka päikeseringist lähtuvaid sündmusi ning D-tüüpi taevakehad annavad omaette punkte.

Kuna Maa-väline (sõnal ,,maaväline" kipub olema pisut teine tähendus) tehnoloogia mustade kaartide näol on nõnda lihtsasti kättesaadav, langeb rõhk uutele mänguosadele, milleks juhtuvad olema bernalid, kolonistid ning giga- ja teravatt-rakettmootorid. Uued kaardid (v.a inimkolonistid) on suuresti musta-lillad, mis tähendab, et neid saab ehitada vaid taevakehadele rajatud tehastes ning täiendada vaid oma bernalil.

"Meie kaks suurimat probleemi on gravitatsioon ning bürokraatia. Gravitatsioonist saame me jagu, kuid bürokraatia matab meid enda alla."

Wernher von Braun

Bernal on pikaajaliseks kosmoses elamiseks rajatud jaam, millest kirjutasime J.J. Metsavanaga juba 2013. aasta veebruaris. Mängu algul saab iga fraktsioon endale ühe bernali ning ühe erzats-bernali, mis võib hiljem ära liikunud bernali asendada. Iga bernal on oma orbiidil (nagu eessõnas mainitud, on jaapanlaste bernal kuu taga) ning toimib seal, nagu LEO toimis baasmängus - sinna saadetakse üles kõik, mis Maa teadlased-insenerid mängija soovil välja mõtlevad ja valmis ehitavad. Madal Maa orbiit (LEO) jääb laiendiga mängus suuresti üldse kasutamata. Samuti hoitakse bernalil mängija veevarusid. Viies oma bernalile kas töötava generaatori või reaktori (olenevalt taas kord fraktsioonist), võib mängija seda uuendada, millega suureneb tema kosmoses olevate kolonistide limiit, bernal saab edaspidi ise liikuda ning kaitseb seal olevaid kaarte kõiksugu sündmuste eest. Bernalidega on seotud ka fraktsioonide eriomadused - kui see oma kohalt ära liigutada, need kaovad. Võimalus on loomulikult oma eriomadus taastada, ostes 10 vee eest omale erzats-bernali.

Kolonistid on teine suurepärane lisa, mis annab mängule juurde hea hulga kroomi. Lisaks eelnevalt mainitud Vatikani saadikutele, vene kosmonautidele, kes saabuvad kosmosesse suure ,,Slava" sildi all, ning islamimaade pagulastele leidub seal veel kõiksugu põnevat rahvast, rääkimata robotitest, kelle valik on samuti parajalt lai. Kas mehaanika, et kõik robotikaardid on mustad, on põhjendatud Maa tehnoloogilisest või moraalsest mahajäämusest, jääb mängijate endi otsustada. Igal kolonistikaardil on eriomadused, mis annavad mängijale taas kord piraka arsenali, millega mängu käiku ning isegi teisi mängijaid mõjutada. Senine interaktsioon High Frontieris on kahjuks seisnud sõdade ning läbirääkimiste taga ning võimalusi otseselt teise mängija käiku mõjutada on jäänud vajaka. Kolonistide abiga on see aga võimalik. Loomulikult on igal kolonistide grupil omad vaated ning eelistused, mistõttu eelistavad nad teatud fraktsioonide vaateid teistest pisut enam. Mängumehaanikast rääkides aga tähendab see seda, et rahuaja hääletustel annavad nad oma hääle sulle. Samuti on robotitega - kuni emantsipatsioonini ei ole neil loomulikult hääleõigust, kuid vabadena on nad rahuajal alati neile vabaduse võidelnud mängija poolt. Loomulikult on võimalik teiselt mängijalt sinu vaadete poolt olevaid koloniste enda poolele kaubelda. Samuti võivad kolonistid anda mängijatele lisategevusi, lähtuvalt oma ametialasest kompetentsist.

"Ütleme ausalt, kosmoselennud on riskantsed. Igat õhkutõusu võib võtta kui napilt kontrolli all olevat plahvatust."

Aaron Cohen

Kapitaalselt on muudetud ka freighterite süsteemi, mida ei saa enam suvaliselt ehitada, vaid ka selleks on nüüd kaardid, mida arendada. Uuendatud freighterid suudavad ette antud materjalist toota uusi, paremaid vidinaid ning muudavad kõik tehased liikuvateks, nii et neid saab vajadusel soodsamatesse kohtadesse transportida. Näiteks asteroidivööndis on see ülimalt kasulik, kuna tihtipeale on tarvidus uute toodete järele ning planetoidid juhtuvad seal just parajalt koos olema, et suurema ajakaotuseta oma kuubik uude kohta viia. Samas tuleb tunnistada, et arvestades ringikärutavate bernalide ning tehastega muutuvad freighterid mõnevõrra mõttetuks ning kui arendatud versioonidel ei oleks peal 3D-printereid, millega saab kaartide näol toorainet ette andes toota uusi musti patente, jääks need vist hoopiski kasutamata.

Uued võimsad mootorid võimaldavad mängijatel aga avastada uusi seninägematuid valdusi. Nüüd on täiesti võimalik põrutada kogu oma tootmissfääriga Pluutole ning rajada sinna oma kolooniad. Kütusekulu on uutel tõukuritel minimaalne, kuid see-eest on kütust raskem hankida, kuna seda leidub vaid kaardist lähtuvatel planetoididel. Pärast teravatt-mootorite valmimist ei ole mängijal isegi probleeme komeetidele järele jõudmisega.

Koos lillade kaartidega toodi mängu ka uus võimalus punkte teenida: tulevikud. Nimelt on paljudel kaartidel kirjas võimalik tulevik, mille tingimuste täitmisel saab mängija võidupunkte. Sissejuhatuses kirjeldatud komeedikaaperdamine on näiteks üks (vist ainuke, mis mängu lõpetab) neist. On üksikuid erandeid, kuid üldiselt kajastavad kõik kaardid võimalikku tulevikku, mille täitmine on üks variant punktide kogumiseks - tuleb tunnistada, et see on üks kõige rohkem rahulolu pakkuvamaid variante.

"Kui sulle pakutakse raketis kohta, siis ära küsi, mis koht see on. Roni lihtsalt peale."

Christa McAuliffe

Puudustest rääkides jääb kohe jalgu päikesering, poliitiline triangel ning punktiarvestus. Ega sellega suurt lahti ei olegi, peale väikese tähtsusetu fakti, et kogu seda andmestikku sisaldav leht asub reegliraamatu TAGAKÜLJEL! See ei ole ju ometi selline mäng, et loed korra reeglid läbi ning kõik on selge. Isegi pärast kümneid mängukordi tuleb vahel üht-teist üle kontrollida ning tagaküljel asuvad mängunupud, mida ei tohiks väga liigutada, segavad sedasorti kontrollimist üpris kapitaalsel määral. Sellega võrreldes kahanevad ülejäänud pisivead olematuks. Tooks veel välja ohu, et poliitilise stagnatsiooni korral (kui ühtki valimist ei toimu) muutub Shimuzu fraktsioon ülivõimsaks, korjates enda kätte hulga kaarte, mida teised mängijad vajavad. Kaartide kättesaamine teistelt mängijatelt on küllalt keeruline, kuid uue anti-trust tegevusega on see nüüd vähemalt võimalik.

Võib puhta südametunnistusega väita, et mängulaiend Colonization teeb seni väga hea mängu suisa suurepäraseks. Bernalid ning täiesti erinäolised kolonistid annavad mängule hulga uusi aspekte ning 3D-printtehnoloogia tõmbab mängu suurepäraselt käima, nõudmata seniseid suuri investeeringuid mitmete ja mitmete tehaste näol. Tulevikuvõimalused annavad mängijatele uue võimaluse teenida võidupunkte ning lisavad mängule hulga kroomi ning temaatikat. Tuleb tunnistada, et tegu on väärt lisaga väga heale mängule. Nüüd jääme vaid ootama, mida toob meile mängu kolmas, uuendatud trükk.

Intervjuu: Phil Eklund (Ove Hillep)

Phil Eklund ei ole just kuulus inimene. Lauamänguautorite Bruno Cathala, Reiner Knizia või Friedemann Friesega teda tuntuse osas just võrrelda ei saa, kuid sellest hoolimata julgen väita, et sellel mehel on tugevam (mitte aga suurem) fännibaas, kui eelmainitutel. Sierra Madre Games, mida Phil juhib, on suutnud aasta-aastasse üllatada huvitavate mängudega, millest on kõlakad ja isegi mõned eksemplarid jõudnud meie maile. Antud kontekstis on tema oluliseimaks mänguks "High Frontier", mille puhul on võimatu ükskõikseks jääda. Mängija kas hakkab seda mängu vihkama või siiralt armastama.

Aga kes ta tegelikult on? 2014. aasta Essen Spieli ajal püüdsin ma mehe kinni ning küsitlesin teda pikalt. Rääkisime nii tema lauamängudest, tema isiksusest kui ka muidu ulmest. Siin on selle tulemus:

Nii et... Sa oled raketiteadlane!?

Jah, ametlikult olen ma pensionil kosmoseinsener. Ma töötasin sel postil Tähesõdade programmi jaoks 35 aastat, peamiselt EKV kallal.

Aga nüüd töötad sa täiskohaga mängumeistrina?

Just nii. Ma elan nüüd Saksamaal ja mõtlen põhikohaga mänge välja.

Sa oled High Frontieri kallal tööd teinud umbes 20 aastat. Kuidas see välja nägi ja kui palju erinevaid prototüüpe sellel aja jooksul olnud on?

Jumal küll! Ma nikerdasin kosmoseteemalise lauamängu kallal juba aastal 1987, nii et see teeb isegi kauem, pigem kolmekümne aasta ringi. Esimesed prototüübid kajastasid 3D liikumisi kuusnurksetel väljade ja vektorite liitmise ning muu sellise abil. Ma valmistasin sellest umbes 12 eksemplari. See oli päris esimene prototüüp, toona nimetasin ma seda "Rocket Flightiks". Vahepealsete aastate jooksul on olnud veel viis erinevat versiooni "High Frontierist". "Rocket Flight" sai ümber tehtud palju lihtsamaks mänguks, mida ma trükkisin ja müüsin üheksakümnendatel umbes sada eksemplari. Sierra Madre Gamesile sai alus pandud 1992. aastal ja "Rocket Flight" oli selle idee üks varaseid müügiversioone.

Peale seda tekkis High Traderi kontseptsioon, mille kallal ma ühe teise lauamängude kirjastuse jaoks nokitsesin, et kasutada samu elemente, kuid keskenduda kosmoses kaubitsemisele. Ma nägin selle kallal palju vaeva, kuid see ei saanud kunagi avaldatud - seda võib ka üheks "High Frontieri" versiooniks lugeda. Lõpuks tuli aastal 2008 välja "High Frontieri" esimene versioon. Aastal 2010 tulid välja nii teine versioon kui laiend.

Aga kuidas High Frontier lõpuks selliseks sai, nagu me seda praegu teame?

Minu nägemuses oli pigem energia- kui asukohapõhine mängulaud, nii et ma valisin välja delta-v'l põhineva kaardi, kus iga liikumine oleks energeetilise potentsiaali muutus, mitte asukohavahetus. Energeetilise potentsiaali siis lähtuvalt Päikesest või mõnest planeedist. Nii et kui ma olin viimaks, peale kõiki neid versioone, saanud hakkama kaardiga, mis mulle meeldis, tuli selle ümber ehitada ülejäänud mäng. Nii et High Frontier on väga kaardikeskne. Mul oli nii palju versioone, nii palju kujundusi! Mõned olid kontsentriliste ringide ja sääraste sektoritega, aga praegune meenutab veidi metrookaarti oma pisikeste joonekestega, kus pöördekohtadel loovad paikade vahel ühenduse delta-v'd. See kaart esitas kõiki soovitud ühiskondliku süsteemi elemente kõige paremini.

Kui palju teisi raketiteadlasi on seda mängu testinud ja mänginud? Kas seda on mänginud ka keegi, kes on ise kosmoses käinud?

Ma tean mitut raketiteadlast, kes seda on mänginud, isegi koos minuga, sealhulgas Rob Zubrin ja Anthony Zuppero. Ma ei suuda hetkel aga meelde tuletada ühtegi astronauti või kosmoses käinud inimest, keda ma teaksin olevat seda mänginud.

Anthony Zuppero leidis, et sellel on väga kaugelearenenud ideed, talle jättis see sügava mulje. Seevastu Zubrin oli selles osas palju kriitilisem. Ta on Mars Society esimees ja rõhutab alati Marsile jõudmise keerukust, mis on minu mängus aga vaid esimesi eelposte. Nii et ta tahtis versiooni, kus planeedid liiguksid, asukohtade kaarti, mitte delta-v kaarti. Ta oli paljude mängu elementide osas üsna kriitiline, kuid nõustus, et energiapõhine lähenemine on päris hea. Algne planeetidevaheline laev oli megavatt-skaalal, Päikesesüsteemi kaugemate osadeni jõudmiseks juba gigavatid ja tähelaevade jaoks lõpuks teravatid. Paljud teised teadlased, kellele meeldiks vältida tuumaenergiat, peavad üritama läbi ajada kilovattide skaalal - hästi väikeste rakettidega - ja need, otsustasime me, lihtsalt ei töötaks. Nii et laevade võimsuse skaleerimine tuli päris hästi välja. Teine asi, mida Anthony väga imetles, oli ISRU'st tankimine - mõte, et laevad vajavad vett. Oma joonistes meeldivad talle väga vee- või jääpõhised laevad. Kui aus olla, on tal jooniseid rakettide tarbeks, mis on üleni jääst konstrueeritud, isegi strukturaalsed osad - raketid, mis sulatavad iseennast, et saada propellanti. Väga futuristlikud jää abil edasi liikuvad kosmoselaevad.

Olen kuulnud laevaesisest jääkilbist, mida saaks sulatada. Kuid kas see oli projekt Orion, mis liikus tuumaplahvatuste jõul?

Jep, oli küll. Orioni tüübi suurim eelis on, et see kulutab ära kõik tuumapommid, mis on siin Maa peal vedeledes tsivilisatsioonidele ohtlikud.

Mis on plaanid High Frontieri osas? Kas on plaanis veel laiendeid?

On küll. Kolmas versioon on hetkel töös. Mul on kõik failid ja kujundused valmis ning ära saadetud. Samal ajal tuleval aastal peaks see valmis olema. See ei lisa mängule uusi reegleid, kuid annab palju kaarte ja võimalusi juurde. Asjad nagu kosmoseseiklused ja saavutused tulevad kaartidel, mitte tähistatud kuubikutega nagu praegu. Ja sel saab olema uus kütusejoon, mitte -diagramm. Ma loodan, et nii on lihtsam ja ühtlasi on see vähese energiakulu puhul täpsem kasutada. Lisaks võimaldab see täpsemini teisendada veeühikuid kütuseks või rahaks, kuidas vaja. Nii et ma olen ses osas väga põnevil. Sellised plaanid kolmanda väljalaske jaoks. Nagu ma ütlesin: reeglid, kaardid, hästi palju pingelist testimist ja kuhjaga valusat tagasisidet on selleks kulunud, aga see on peaaegu valmis.

Kas on kavas High Frontier tänapäevasena hoida? Näiteks teoreetiliselt võimalikud warp-kiirused või mootorid, mis kasutavad propellandina elektrit?

Ma kavatsen kaardi kindlasti tänapäevasena hoida, arvestades uusi avastusi Päikesesüsteemis ja olen huvitatud ka uutest rakettide joonistest. See konkreetne, mida sa mainisid, ei tundu paljulubav. Kosmoses manööverdamine nõuab alati propellanti, ja kuigi mass muutub ka elektrivoolu juures, jääb see alati ebapraktiliseks. Elektronide välja heitmine muudab kosmoselaeva enda kogulaengut, nii et lahti tuleb saada ka prootonitest või teha midagi, et laengu kogunemine saaks jätkuda. Kui kogu laeva tuleb hoida elektriliselt neutraalsena, kaob suur osa selle mootori eelistest. Lisaks on kiirendus praktiliselt olematu. Ma ei usu, et see konkreetne kontseptsioon praktikas töötaks.

Lisaks tahaksin ma teha väljaütlemise Deani ajami kohta üldiselt. Mõte, et on võimalik liikuda ükskõik kuhu kosmoses vaid energia abil, vahetamata teragi ainet või impulssi, tundub mulle isiklikult võimatuna. Kui see oleks võimalik, siis jah, selle leiutaja saaks rikkaks. Mitte ainult kosmoses, vaid ka Maa peal. Näiteks, kui sul oleks sellise ajamiga auto, peaks sellel endiselt olema mootor, et energiat oleks, kuid sellel ei oleks vaja rattaid. Kui sul oleks lennuk, ei vajaks see propellereid, sest Deani ajam on hüpoteetiliselt ainult energiapõhine, ilma ainevahetuseta. Sellegipoolest on fakt, et kõik sõidukid või liikurid, mis kunagi ehitatud on, on olnud võimelised manööverdama ja kiirendama vaid massi ülekandmise teel. Nii et kosmoses või Maal või kus iganes liikumiseks on vaja nii energiat kui massi. Ei saa nii, et on vaid üks või teine. See on pelk -fantaasia, mis käib risti vastu termodünaamika esimesele ja teisele seadusele. Nii et kõik kosmoselaevad "High Frontieris" on kas raketid või purjelaevad, mis kasutavad liikumiseks impulsi muutust.

Kui kaugele on High Frontieriga kavas minna? Tulnukmõistused? Võibolla mõni Dysoni sfäär?

Dysoni sfäärid! Ma ei pea ka Dysoni sfääri heaks mõtteks. Küll aga on mul paar mõtet Dysoni rõnga või pilve kohta, mis on kolmandas väljalaskes juba sees. See ei ole üleni tahke objekt, vaid parv miljonitest arukatest peegelelementidest, mis on tähe või planeedi orbiidil ja võivad näiteks peegeldada päikesevalgust planeedile, et muuta selle kliimat või valgussoojussatelliidile, tootmaks energiat. See peaks võimalik olema peale seda, kui muutuvad võimalikuks iseennast kopeerida suutvad kosmosesõidukid. Nende valmistamiseks võib kasutada näiteks Päiksest lähedalt mööduvaid asteroide või Merkuuri. Kuid Dysoni sfäär on mitmel põhjusel ebapraktiline. See rebeneks iseeneslikult erinevate laiuskraadide erineval kiirusel pöörlemise tõttu, kui see poleks just ebamõistlikult tugev.

Mis tulnukatesse puutub, toob kolmas väljalase sisse veidi astrobioloogiat, näiteks elu otsimise Päikesesüsteemi kehade pinnaalustest ookeanidest. Juba "Interstellaris" otsitakse Päikese lähedusest elavaid või asustamiskõlbulikke planeete. Nii et kahekümne valgusaasta kauguselt on kõik, mis võiks olla asustatav või asustatud, kaardil olemas ja pikki lende on rakettidega võimalik sooritada "High Frontieri" solo-variandis, mis on hetkel Zazzle kaudu saadaval. See on nagu äärmiselt keerukas pasjanss, mis viib High Frontieri üsna mitu sammu kaugemale. Vähemalt 20 valgusaastat kaugemale.

Paljud on väitnud, et High Frontier ei ole tegelikult mitte mäng, vaid simulatsioon. Mida sellest arvata?

Noh, see sõltub mängu ja simulatsiooni definitsioonist. Ma ütleks, et mäng on miski, kus mängijatel on vabad käed lõbusatest väljakutsetest üle saamiseks. "High Frontieris" on väljakutseks vähem rivaalide üle võidutsemine kui elementide ümber paigutamine, mis ei ole ette nähtud koos toimima, rakettide ehitamine, mis ei ole optimaalsed, aga siiski just piisavalt head, et kuhugi jõuda... Lõbu on just väljakutses. "High Frontier" ei ole suunatud seiklus, kus tuleb liikuda mööda kindlat teed või olla sellel esimene. Ja "High Frontier" pakub mängijaile probleemi ilma ettenähtud lahenduskäiguta - mul ei ole ette mõeldud, mis oleks parim viis võita. Ma kujutan vaid elemente, mis on minu kogemuse põhjal olulised ja on juba mängija asi need nii kokku panna, et probleem lahenduks. Ma ise ka ei tea enne mängimist vastust. Lahendusi avastavad pühendunud mängijad ja nende kogemused teevad meid kõiki targemaks.

Aitab "High Frontierist". Milliseid mänge ise soovitaksid? Millised mängud on enim inspireerinud?

Ma ei ole ise suurem asi lauamängur. Nooruses sai mängitud Milton Bradley mänge ja need olid lõbusad, kuid mul tekkis tunne, et ma suudaksin ise paremini. Nüüd lõbutsengi ma peamiselt mänge arendades ja paremaks ehitades. Ma üritan lasta end juhtida pigem universumil kui teistel mängudel. Kuna mul ei ole palju viiteid varasematele mängudele, pean ma simulatsioonile mõtlemisega alustama algusest. "Ma tahan tähistada rakette. Mis on raketi juures oluline? Olulisim on konkreetne impulss, järgnevad kiirendusvõime ja mass. Ma pean neid kolme märkima samades matemaatilistes suhetes kui nad tegelikult on. Kõik ülejäänu sõltub juba sellest."

Kas loed ise ulmet?

Veidi. Ma ei loe seda väga palju, peamiselt loen tarbekirjandust. Kuid hiljuti lugesin näiteks Weiri "The Martian'i" ja Stephensoni "Seveneves'i" ja alustan parajasti Brini "Existence'ga".

Selge, aga mida arvad tänapäevasest ulmest nagu Stross või Vinge?

Vinge on vinge! Ta pole mitte ainult tõsiulme, vaid tal on ka palju uusi ideid ja tema poliitilised vaated kõlavad mus vastu. Tema tegelaste saatusi määravad nende sügavaimad veendumused, mis määravad läbivalt nende otsuseid. See ei ole sugugi fatalistlik. Kõiki tegelasi tabavad nende valikute ja põhimõtete tagajärjed ning see meeldib mulle. Eriti naudin ma tema totalitarismi ja riikluse kirjeldusi.

Kuidas on ulmeklassikutega? Asimov, Heinlein?

Nemad on inspireerivad ja tsiteeritavad. Ma olen antikollektivist ja jälestan tugevaid maailma-keskvalitsusi, mida eelistavad nii Asimov kui Heinlein. Just eriti Asimovi toetus "Rooma klubile" on läbini väär. Heinleinil oli isikuvabaduste osas häid mõtteid.

Kas näed kosmoselendude tulevikku pigem riiklike kosmoseagentuuride või pigem eraettevõtjate kätes?

Seda viimast. Eraettevõtjad on tõenäoliselt ainus viis muuta kosmose vallutamine püsivaks. Riiklikud "ühe korra imed" on siiani toetunud ülespuhutusele, mis peale esimest sammu haihtub. Kuid kui kosmosesse minekuks on kasumlikke põhjusi, mõtlevad üksikisikud välja, kuidas seda õigesti teha. Kui vaadelda sõidukite ajalugu - Goddardi raketid või vendade Wrightide lennukid või Watti aurumootorid või Benzi autod - kõik nad on olnud eraisikutest ettevõtjad väikeste eelarvetega, kelle õnnestumistes polnud sentigi riiklikku rahastust. See jääb ka tulevikus nii. Maailma valitsuste mõttekojad pole eales, niipalju kui ma näinud olen, välja suutnud tulla ühegi päris olemuslikult uue sõidukiga. Jalgrattad, autod, lennukid, rongid, aurulaevad, allveelaevad, tsepeliinid, mis iganes. Need on kõik olnud üksikute hoovigeeniuste pingutuste tulemused.

Korraks veel põige HF'i juurde. Kas kolmas väljalase peegeldab seda nägemust?

No kolmandas väljalaskes jäävad alles needsamad fraktsioonid, mis esimeses kahes olid. Fraktsioon märgib igasugust sorti kollektiive - firmasid, ettevõtjaid, kosmoseagentuure, liitusid nagu ÜRO, valitsusi nagu Hiina ja isegi ametiühinguid. Üks asi, mis küll muutub, on see, et kolmandas väljalaskes ei ole fraktsioonide erivõimed enam ette määratud nagu esimeses kahes. On täiesti võimalik, et Hiina, punane mängija, ei olegi enam röövellik. Nii et meil on rivaalitsevad pooled, nii-öelda "radikaalid". Üks neist on näiteks B612 fond, teine India. Oran mängija on Space-X ja neil on orbiidile lennutamise monopol, mitte NASA'l. Radikaalid märgivad harilike poliitiliste grupeeringute alternatiivseid kujusid, jättes neile alles nende eelised ja puudused poliitilisel diagrammil, ning nende eriomadused.

Eraettevõtjate juurde tagasi tulles, mida arvad Mars One'st?

See on väga riskantne väljaütlemine, kuid ma toetan Mars One'i, kuna selle suur toetaja on Bob Zubrin. Sellegipoolest tuleb märkida, et iga ettevõtmise edukuse määrab selle võime pikaajaliselt kasumit tuua. See peab tegema midagi väärtuslikku. Tehased asteroididel on suurema kasumipotentsiaaliga kui Marsi pinnal asuvad, sest asteroidide unikaalse keskkonna tõttu võib seal olla võimalik toota asju, mida ei saa teha ei Maal ega Marsil. Protsessid, mis vajavad nullilähedast gravitatsiooni või rõhku, näiteks. Protsessid, mille tulemuseks võivad olla niitmonokristallid, nanotehnoloogia, ainulaadsed vahusegud, biomolekulid või uudsed sulamid, mida on võimalik toota vaid kaaluta olekus. Kui nüüd võtta kõik need eelised ja visata need minema vaid selleks, et laskuda uuesti gravitatsioonikaevu, kus keskkond on vaenulikum kui Everesti tipus... See on julge ettevõtmine kaheldava kasumiga. Esimesed kosmoseettevõtted kukuvad ilmselt läbi nagu kõik esmaasustajad alati teinud on, kuid lõpuks suudab keegi hakata kasumit tootma ja laiendama tootevalikut, millest Maal kasu on. Juba on müügil üks meditsiiniline toode, mida valmistatakse ISSil. See ei ole küll suur mõõtkava, kuid see võib olla omalaadsete toodete ettekuulutaja.

Kas Kuule eelposti ehitamine oleks mõttekas, sest gravitatsioon on seal Maa omast kuus korda nõrgem; selleks et kosmoselaevad seal ehitada?

Võib olla. Kui tahta Kuust kasu saada, tuleb sellelt vett leida. Hetkel ei ole ma selles veendunud. Seal võib vett olla. Hfi kaardi juures on arvesse võetud Clementine'i tulemused, mis viitavad vee olemasolule Kuu poolustel. Kuid me ei ole suutnud neid andmeid kontrollida. Kuule kukkunud sondid pidid vett välja pumpama, kuid ei teinud seda. Kuul võib olla palju vett. Aga ei pruugi. Kui Kuul ei ole propellandina kasutavat vett, on see enam-vähem asustamiskõlbmatu. Kui kasutada aineajamit, on seal küll võimalik maanduda ja taas startida, kuid ilma veeta on mõistlik eelpost ebapraktiline. Teises väljalaskes on Kuul kahe tilgaga koht ja kolmas lisab sellele ka ilma veetilkadeta koha. Hfis ei piisa sellest Kuu ligitõmbavaks muutmiseks mängu alguspoolel. Eelpostid on palju praktilisemad märjematel asteroididel või komeetidel. Juurdepääs veele on põhiline.

Ja nüüd meie rahvuslikust uhkusest: oled kuulnud ESTcube'ist, millel oli kaasas uut sorti päiksepuri?

See on see Eesti satelliit ja see on esimene kasutuses olev elektriline puri. Mulle purjed meeldivad. Neil on potentsiaali olla praktiliseks alternatiiviks raiskavatele rakettidele. Ma olen näinud palju vaeva, et purjed mängus oleksid, nii et need tegelikult töötaksid ja pakuksid rakettidele alternatiivi. Uued, realistlikumad kütuseloendurid, mis kolmandas väljalaskes tulevad, muudavad purjed isegi paremaks kui varem. Selle kohaselt ma muidugi vähendasin nende kiirendusvõimet, et neid realistlikumaks muuta. Varem oli purjede kiirendusvõime liialdatud - õigupoolest samahästi kui kahekordistatud. Ma loodan, et uued, aeglasemad, ent võimekamad purjed on kolmandas väljalaskes kenasti mängukõlbulikud.

Intervjuu tõlkis Mirjam Proos.

Metsavana üheksas Estcon (J. J. Metsavana)

Selle suve Estcon oli mitmes mõttes eriline. Esiteks toimus see nelja Saarjärvel olemise aasta järel täiesti uues kohas, Udu talus Jõgevamaal. Teiseks löödi antud Estconiga ka pikalt püsinud publikurekord, ehk kokku tuli 105 ulmehuvilist. Aga et mitte liiga ette rutata, alustan algusest.

Reede

Minu jaoks algas Estconile reis harjumuspäraselt juba lõuna paiku. Sõitu hilisemaks jätta oleks olnud ilmselt ka üsnagi halb mõte, sest Tartu oli võetud ralliässade piiramisrõngasse ning seal, kuhu poldud veel lipukeste-lintidega piire maha veetud, käis usin teeparandus. Noppisin neist piirangutest hoolimata Jana, Sessi ja Väikese-Eva (ja suure Eva raamatukohvri) peale ning hakkasime, autovedrud ragisemas, Jõgeva poole logistama.

Üsna kiirelt selgus, et kaart, mille olin ise tartlastele Udu tallu jõudmiseks joonistanud, kujutas endast vaid poolikut tõde. Kogu tõde oli, et kõige ökonoomsem tee viis läbi Luua. Sellest hoolimata kulges sõit rahuldavalt üllatustevaeselt. Kohapeal tervitasid meid juba Belials ja Kersti. Sihtisin esimese tööna projektori seina vastu välja ning läksin seejärel minule, Janale, Jürkale ja Enele määratud majakest üle vaatama (täpsemalt mõdu külmkappi laduma). Erinevalt Saarjärvest, kus leidus kogu kompleksi peale vaid kaks külmkappi (millest üks ei töötanud), oli seekord külmetamisemasinaid nagu mõnes hästivarustatud elektroonikakaupluses. Igas majas oli oma ning lisaks veel mitu munitsipaalkülmikut peamajas, saunamajas ja üks pirakas sügavkülm, mida kasutasime saiapätside ladustamiseks.

Pudelid kapis, tegin esimese mõdu lahti. Belials sõitis oma bussiga rongile vastu ning peatselt saabusid ka esimesed ulmikud. Tegelikult meenutas see saabumine metsikute hunnide rünnakut, sest ühel hetkel oli plats täiesti tühi ja järgmisel hetkel kihas see juba ratta, rongi ja autoga saabunud ulmefännidest. Registreerimislaud ja Eva raamatulett vallutati tormijooksuga ning kuskilt ilmus välja ka Kriku, kes hakkas rahvale seletama seda, kuidas Päike on üks ebaloogiline nähtus, mida ei tohiks eksisteerida. Või vähemalt ma oletasin, et midagi sarnast võib ta rääkida ja seega jätsin Estconi esimese ettekande julmalt vahele ja läksin hoopis uurima, mida parasjagu saabunud saarlased jutustavad. Kuskil sealsamas oli rahvakirjanik Indrek Hargla ka grilli tossama pannud ja esimesed lihalõhnad tuletasid mulle meelde, et tegelikult polnud ma terve päeva jooksul muud söönud kui ühe jäätise. Järelikult jätsin ka teise ettekande vahele ning tegelesin pisut Taali tagant liha varastamisega. Nii juhtuski, et esimene selle päeva ettekanne, kuhu jõudsin, oli Belialsi videodisko. Seejuures pakuti muusika kõrvale ka gini toonikuga ning neid kahte pakkuv Svetlana Vavulina tegi meile ka kiire kokteilivalmistamise väljaõppe.

Disko peetud, jätsin Jaani projektori ja läpakatega maadlema ning taarusin tagasi grilli juurde, kus lõbus melu ja jällenägemisrõõm kestis nii kella neljani hommikul, mil Jürka mu viimaks ära magama aitas.

Igal juhul, kui ma peaks reede ühe sõnaga kokku võtma, oleks selleks sõnaks ,,tormiline".

Laupäev

Laupäev algas kerge peavaluga (ilmselgelt vihmaste ilmade ja liiga valju disko süü!), mistõttu otsustasin, et vaatan esimesi ettekandeid lindilt ja pöörasin teist külge. Ärkasin seetõttu kuskil kella 12 paiku. Parandasin pead, võtsin vastu kingitusi seoses mu peatselt algava sünnipäevaga ja kiikasin läbi Taavi Tuvikese teleskoobi päikest. (Viimane oli läbi teleskoobi naljakalt roheline ja plekkidega kaetud.)

Pika põõnamise tõttu sai lõunasöögist minule hoopis hommikusöök. Seadsin end sappa ja vitsutasin suppi ja praadi niikaua, kuni torsos pistma hakkas ning lebasin seejärel oimetuna murul kuni Stalkeri väljakuulutamise alguseni. Peale Stalkerit tehti ühispilt, räägiti kirjastusplaanidest (tundub, et ka järgmine aasta tuleb ulmekirjanduse osas neetult rikkalik) ning seejärel algas juba mälumäng.

Moodustasime Jürkast ja minust supermeeskonna Guru ja Jünger ning hakkasime pihta andma. Esialgne võhiklikkus mütoloogiliste küsimuste alal jättis meid alguses küll üsna viimaste sekka, aga ulmeküsimustega rebisime end kiirelt juhtima ja lõpetasime viimaks auväärse teise kohaga (olles vahepeal ajutiselt saavutanud isegi liidripositsiooni).

Kuna Helina Valge ettekanne jäi segastel põhjustel ära (tütarlaps lubas alguses ettekande teha ja pärast häbiväärselt jälle enam ei tahtnud?!), tekkis pikem suhtlemispaus, mille ma suurima heameelega ära kasutasin. Pugisin taas grill-liha, Robi ja Maria pannkooke, kiibitsesin ühest seltskonnast teise, rääkisin Jürka ja teistega kirjastamise teemadel ning ostsin Trashilt piraka virnatäie kassette. Päevase programmi lõpetas Belialsi ulmedisko vol 2, mis ilmselt ärajoodud mõdukoguse tõttu tundus isegi parem kui eelmine. Järgnes taas Jaani koostatud lühifilmiprogramm. Minu jaoks jätkus aga suhtlemisring ehk lobisesin siin ja seal ning ausalt öeldes enam ei mäletagi, millal taas magama sai. Mäletan, et sai veel Mad Maxi lahatud, paduvihmas saun-peamaja-Jürka grill marsruudil tammutud, Ove otsitud ning Sulbiga mingit lolli juttu aetud.

Ehk mini-kokkuvõtteks oli laupäev endiselt kõige produktiivsem Estconi päev.

Pühapäev

Pühapäeval ärkasin taas kell 12 hirmuga, et olen ilmselt kõik olulisemad ettekanded maha maganud, aga elu valmistas mulle üllatuse. Selgus, et ühtegi ettekannet polnud veel isegi alustatud. Sashi ,,Joss Whedoni maailmad" oli nimelt ära jäänud ja esimese programmipunktina arutlesid Jürka ja Raul Hugo auhindade ja kutsikatesõdade teemadel. Peale neid sai sõna Riivo teemal detektiiviulme ning viimaseks ettekandeks jäi Atsi ,,Energiaallikad ulmes". Seda viimast mina kuulata ei suutnudki, liiga palju keerulisi mõisteid (elektronid, prootonid, massid, jõud jne), mis olid mu filoloogiajule liiast. Seega komberdasin värskelt Kreekast saabunud Zurgutti ja Matut tervitama ning päästsin hea samariitlasena saunas teadvusetult lamava Petsi hapnikupuudusest (tegin saunaukse lahti). Belials sõnas viimaks lõppsõnad, tänas kõiki kohale tulemast, mina esitlesin uut toorest ulmeühingu veebi ja äkitselt avastasin, et samasuguse kiirusega nagu inimesed saabusid, olid nad ka lahkunud. Silmitsesin pisut kahetiste tunnete ja segadusega hinges tühja ümbrust ning peamine küsimus, mis peas kõlas, oli, et kuidas see nädalvahetus siis nüüd nii kiirelt läbi sai?! Justkui kass oleks keelega ära lakkunud. Pigem tundus, et möödunud oli vaid pool päeva ja just siis, kui hammas oli verele aetud, sai kõik kuidagi ebanormaalselt kiire lõpu.

Kokkuvõtteks

võin korraldajana lisada, et mitmed asjad ei läinud just päriselt nii nagu plaanisime ja mõned asjad tuleks järgmine kord kindlasti paremini läbi mõelda. Näiteks polnud meil erilist aimu sellest, kuidas majades magamiskohad ikka paiknevad, kus on duiruumid jne. Ilmselt tuleks selgitavaid silte rohkem üles panna ja Kersti koormus seoses paberite-hommikusöökidega kasvas liiga suureks. Samas on tegemist ikkagi pisiasjadega ning üleüldist täieliku õnnestumise rõõmu need rikkuda küll ei suuda. Tegemist oli igas mõttes õnnestunud Estconiga, mida näitab mitte ainult rekordiline külastajate arv, vaid ka kolm uut MTÜ Ulmeühingu liiget. Järgmise Estconi peame võimaluse korral kindlasti jälle Udu talus. (Käsiraha on makstud ja hoiame pöialt, et Kulka ikka finantseeriks.) Nagu paistab, tegeleb omanik koha aktiivse arendamisega, mistõttu võivad iseenesest paraneda ka saunatingimused (mitmed inimesed kurtsid, et saun võiks olla kvaliteetsem) ja lisanduda magamiskohti.

Järgmisel aastal jälle! 15.-17. juulil!

Lisandusi

Samal ajal, kui Metsavana jaoks oli varsti algamas laupäevane mälumäng, otsustas see pisike osa rahvast, kes oma mäluga mängimist vajalikuks ei pidanud, mängida hoopis rollidega. Tolle laua taha, mis asus igaks juhuks kogu ülejäänud kärast pigem kaugel eemal, kogunes kuus mängivat ühikut pluss Ove. Peab tunnistama, et viimane osutus mängu juures pigem vajalikuks elemendiks, kuna suurelt jaolt planeerimatu ja juhtnööride, mitte reeglitega Fiasko, nagu sellistel väljamõtlemise mängudel tihti kombeks on, poleks mäng muidu hästi vedama saanud. (Pidama sai pärast paremini - täringud said õigest kohast üsna otsa.) Mäng ise osutus lihtsamaks, kui võiks arvata ning lollustele äärmiselt vastuvõtlikuks. Lõpptulemusena suutis Kõige Kurvema Saatusega mängija muutuda surematuks õllevirde segamise robotvispliks, pea allapoole igaviku suunas pöörlemas. Mängusüsteem või mäng ise näib aga vajavat seltskonda, kes ei pea vajalikuks üksteise ees oma ideid häbeneda ning võib siis olla terve seltskonna nädala nael. Kui mäng otsa sai, kuulutati vist parajasti välja mälumängu võitjaid.

Pildistasid Ene Kallas ja Jaan Hansen.

Raamatuarvustus: Väljapraakimine (Ove Hillep)

Kui esmakordselt sellest raamatust kuulsin, ei osanud väga midagi arvata. Minu senised püüded tutvuda vene kirjameestega on suures osas luhtunud, kui välja arvata mõningad erandid, kes on jällegi väga meeldinud. Seega tekitavad kõiksugu vene kirjanikud minus kahetisi tundeid. Kui aga minu kõrvu jõudsid kuulujutud, et teost olla võrreldud "Terasunelmaga", otsustasin raamatu hankida ning uurida, kuidas asjalood tegelikult on.

Lugedes sissejuhatuseks olevat maailmaanalüüsi jõudis minuni arusaam, et kuuldud võrdlus on üpris kohatu ning reaalselt pole neil kahel teosel rohkem ühist kui ilukirjandusliku tegelase poolt kirjutatud kriitika antud raamatule, mis "Terasunelmas" asus lõpus, kuid sel korral oli autor selle miskipärast algusesse toppinud. Tuleb möönda, et olin raamatut juba käest panemas, kui lahvatas geniaalne idee: otsustasin tatina veniva eelloo vahele jätta ning minna pühadust teotades kohe sisu kallale. Kuna arvustus siinkohal ei lõpe, võib eeldada, et otsus oli õige.

"Väljapraakimine", nagu paljud on maininud, on raamat, mille puhul ei ole täpselt aru saada, kas tegu on utoopia või düstoopiaga. Kuidagi ei saa seda jätta võrdlemata "Opritniku päevaga", kuigi Sorokin kirjutas enda teose hiljem. Mõlemas on ju tegevuskohaks düstoopiline Venemaa ja peategelaseks mingi selle uue ühiskonna tekaa-laadse organi komissar. Sorokini oma on ulmelisem, fantaasiarikkam ja jälgim. Divovi oma on realistlikumat joont hoidev (kuivõrd see selliste teostega võimalik on) ja ulmevaesem. Ainus ulmeline element ongi väljapraakimise seadustamine. Samas on Divovi tegelased kindlasti palju paremini kirjutatud. Sorokini Opritnikust ei mäleta ma palju ning väga ei priisatud ka seletustööga, mis ja kes ta täpselt oli. Divovi peategelased on huvitavad isiksused. Ulme osas on see ehk tõesti natuke nõrk, kipub selle vahepeal üldse ära unustama ja esitama teksti poliitilis-kriminaalse põneviku võtmes.

Raamat kujutab endast omalaadset vanale heale võmmifilmide klieele ülesehitatud lugu, kus vanale kogenud (alkohoolikust ja küünilisele) inspektorile Gussevile (kelle eelnevad paarimehed on õnnetult hukkunud) määratakse noor uljas ja elukogenematu partner Valjuok, keda ta siis välja õpetama asub ja kellesse läbi loo üha rohkem kiindub. Oma väljapraakimise käigus, mida reaalselt tehakse teose vältel üpris vähe ning siis ka peamiselt häda tõttu, (kui välja arvata üks episood, kus Gussev seda ilmeksimatult nautis,) annavad tegelaste moraalsed valikud üsna kena pildi selle kohta, kellega lugejal tegemist on. Iga sellise käänakuga saab järjest selgemaks, millise jälje on väljapraakija amet vanale inspektorile jätnud. Vähemalt minus suurendab see iga korraga austust mehe vastu, kes pärast kõike seda ei ole endale kuuli pähe lasknud, süstemaatiliselt jooma kukkunud või lihtsalt hulluks läinud.

Arvestada tuleb, et Divovi juttu lugedes ei tohi kujutada endale vaimusilma ette mitte tänapäevast Putini maailma, vaid 90-nendate vaest ja maffiast puretud Venemaad. Praegune Putini-Venemaa on samas hirmuäratavalt kiirelt tüürimas Divovi kujutluse suunas, kuid ärgem laskugem poliitikasse. Paljudele meist tuttav äsja lagunenud N-Liit oli hädas kuritegevusega nii valitsuse kui ka erasektori tasandil. Viimase võimalusena võeti kasutusele väljapraakimine, mille inspektoritele anti vaba voli... põhimõtteliselt kõigeks. Seda ilmestab väga kenasti "õiguste" ette lugemine enne vahi alla võtmist:

"Teil on õigus vastupanu osutada! Teil on õigus jätta mainimata oma nimi! Teil on õigus mitte vastata küsimustele! Vastavalt Sotsiaalse Julgeoleku kohta käivale seadustekoodeksile siirdute te käesolevast hetkest meie käsutusse. Vastuhakkamise korral muudetakse teid liikumisvõimetuks või tapetakse. Hoiatan - igat teie liigutust võib tõlgendada kallaletungina."

Sotsiaalne julgeolek on võtmefraas maailmas, kus kogu väljapraakijate institutsioon tegeleb agaralt sellega, et puhastada riik mittesobivatest isikutest. Isegi maas lebavat raha ei julge inimesed üles korjata, kuna seda võib käsitleda vargusena. SJA (Sotsiaalse Julgeoleku Agentuur) tegeleb aktiivselt ka genofondi parendamisega - nende ülesandeks on välja praakida väärarenguga isikud, kelle hälvet ei ole suudetud raseduse vältel tuvastada ega rasedust katkestada. Väljapraagitud saadetakse kas meelt parandama, kust nad väheste eranditega üldiselt ei naase, või kergendatakse nende kannatusi hukkamise teel.

Põigates korraks tagasi raamatu autoripoolse eessõna juurde, siis ei kanna see "Terasunelmaga" võrreldes teravust välja ja võiks olla hoopis raamatu lõpus. Palju sa ikka jaksad tuimalt lugeda analüüsi maailmast, millest sa veel mitte midagi ei tea. Samuti võiksid raamatu lõpus olevad relvakirjeldused jms täiesti olemata olla, kuna ei lisa loole absoluutselt midagi. Põgusas vestluses Arvi Nikkareviga (teose tõlkija ja kirjastaja) selgus, et ka tema oli sama meelt ning kaalus isegi autorile kirjutamist ja selle muutuse palumist. Kuna kõik teised versioonid on siiani avaldatud originaali struktuuriga, loobus ta siiski sellest mõttest.

Läbivalt tõsise ning nõrgema närvikavaga inimestele kahtlemata hingetraumasid tekitava raamatu lõpp on oma ääretus üle võlli keeratud happy-endingus sedavõrd rõlge, et seda ei saa kuidagi võtta muidu kui autoripoolse satiiri või irooniana. Viis, kuidas autor laseb ühel tegelasel väljendada oma viha ja põlgust vanurite vastu või kuidas vana inspektor leiab endale armastuse, olles ta enne päästnud ohtliku seksuaalkurjategija käest, on omamoodi kokkuvõte, kus autor paneb omalt poolt punkti sellele, et tegemist on ebarealistliku utoopia- või antiutoopiaga. Paljud on arvanud, et raamat peaks lõppema haiglastseeniga, aga tegelikult on justnimelt selline äärmiselt üle võlli keeratud punkt vajalik,et keerata kogu lugu veel naeruväärsemaks.

Üks raamat, kolm autorit (Kaja Kleimann)

Lugedes raamatu "Põgenemine" esikaanelt autorite nimesid, võiks seda pidada lühiproosa kogumikuks, aga tegemist on hoopis romaaniga. Mulle on alati pisut segane tundunud, kuidas saab kahekesi ühte raamatut kirjutada, aga no kolmekesi? Õnneks seletatakse järelsõnas kõik täpselt ära: lugu sündis Gardner Dozoisi peas 1976. aastal ja kirja sai mõnituhat sõna, mida ta tutvustas ulmekirjanduse seminaril aasta hiljem ühes katoliiklikus naistekolledis. Kui te juba lugema hakkate ja peategelase Ramón Espejoga tuttavaks saate, näete, et sellises kohas saab ta põhjustada ainult ohtralt risti ette löömist. Lugu ei meeldinud kellelegi peale George R.R. Martini, kes oli autori esinema kutsunud.

Kolme aasta pärast palus Dozois Martinil lugu edasi arendada, mille käigus tekkis tollel mõte, et asi tuleks arendada romaaniks; 1982. aastal sai autor arendatud loo tagasi ja see jäi sahtlisse kuni 2002. aastani, ehkki mitte päris unustatult. Siis kutsuti mängu noor ja dünaamiline Daniel Abraham, kes oli umbes sama vana kui eelkirjutajad kirjutamise ajal. Lõpplihvi andis nüüd juba uue inspiratsiooni toel jälle Dozois. Kaua tehtud, kaunikene.

Raamatu algus ärritas mind, sest tundus kuidagi väga vale, et ka veel nii kauges tulevikus, kus inimesed on asustanud uusi planeete ja suhtlevad erinevate rassidega, kellest osa ei ole isegi humanoidid, on ikka samasugused slummid, salakõrtsid ja puskariajajad ja noaga vehkijad nagu meie päevil. Et inimloomus sugugi ei muutu, tundus kuidagi kurb ja nörritav. Aga mõned jooned, mis ei kao, tekitavad jällegi imetlust ja aukartust.

Raamatu peategelane on esmapilgul tõeliselt vastik tüüp ja eriline inimvihkaja, joodik ja kakleja. Hiljem saame teada, et joob ta ainult inimeste hulgas, välitöödel (ta on maavarade otsija) ei tunne ta alkoholi järele vähimatki vajadust. Ja ta on üks kuramuse sitke kaabakas, muide mehhiklane. Kirjutamise algusajal olid tavaliselt peategelasteks ainult valged. Kogu planeedi koloonia on Ladina-Ameerika ja Kariibi mere saarte taustaga. Tulnukad (ehkki kui tegemist pole Maaga, on nad kõik mu meelest tulnukad), kellega ta lähemat tegemist on sunnitud tegema, on vaimustavalt omapärase mõtteviisi ja tehnoloogiaga, ehkki nende välimus on mu meelest totakavõitu, aga see on maitseasi. Planeedi loodust on kirjeldatud põhjalikult ja värvikalt, sellel on loos üsna suur osa, jõe peal parvetamine toob küllap paljudele meelde Mark Twaini. Jõe osa tõi loosse just ,,Fevre'i unelma" kirjutamise lõpetanud George R. R. Martin.

Ühest küljest võttes on tegemist väga põneva süeega looga, teisest küljest on see nii näkkukarjuvalt allegooriline, et lust lugeda. Mis teeb inimesest just selle inimese? Kuidas üksteisest aru saada? Miks inimesed tapavad inimesi? (Tulnukas ütleb: ,,Sa tapad oma liigikaaslasi. Sa tapad neid, kes on kõige rohkem sinu funktsioneerimise moodi".) Aga kuidas selgitada võõrale rassile ,,naermise funktsiooni"? (Või kuidas ,,vedeliku tarbimine" mõjutab suhtlemist.)

Ma võiks veel palju selliseid küsimusi esitada, aga see annaks liiga palju vihjeid ja palju parem on neid igaühel ise lugedes esitada.

Raamatu lugemine edeneb hoogsalt, kohati saab komistada toimetajal kahe silma vahele jäänud apsudele, aga neid pole siiski väga palju. Mul oli igatahes tore pühapäev, soovitan teistelegi!

Arvustus on võetud Tartu Linnaraamatukogu Lugemissoovituse blogist.

Raamatuarvustus: Pool kuningat (Juhan Voolaid)

Raamatut lugema hakates oli kohe tunda, et Abercrombie. Taas on mängus kuningriigid ja kuningad, üks neist peagi kastis. Intrigeeriv oli kohe esimese peatüki lõpulause: "Yarvi mõistis, et tema isa ja vend on surnud," kus korraks arvasin, et autor on GRRM'ist mööda läinud ja verepilastuse "Kuningas Oidipuse" tasemele keeranud. Paraku oli tegemist kõigest sedasorti kirjanduse lugemisest rikutud meelega ning hauda aeti ikka kaks tegelast.

"Pool kuningat" on hoogsas vormis kirjutatud raamat, mis koosneb õhukestest, mõneleheküljelistest peatükkidest. Tundub, et pea pool tekstist koosneb dialoogidest ja kirjeldustele pannakse suhteliselt vähe rõhku. Lugu keerleb peategelase Yarvi ümber, kes poisieas ootamatult kuningaks saab. Paha lugu on see, et seda ei tahtnud ei tema ega ka mõnedki teised tema ümber. Nimelt on noormees kogu oma elu pisut vilets vennike olnud, mis taolises viikingite-laadses ajastus ei ole kuningale sobilik. Kaasasündinud defektiga vasak käsi ei tee olukorda sugugi paremaks, kuid see-eest lõikab Yarvil hästi pea ja tarkust on ta kogunud kõvasti. Seni on ta valmistunud karjääriks kuninga ministri ametikohal, mis sisuliselt tähendab kuninga kõige tähtsamat nõunikku.

Igatahes läheb Yarvi elu õige pea hapuks, kui ta oma esimesel lahinguretkel hüljatakse ja maksimum, mida ta olukorrast välja suudab võtta, on vaenlase käes ahelais orjapõli. Orjana satub ta uue peremehe all laevale sõudjaks, kus leiab teiste orjade seast endale seni ustavaimad sõbrad. Läbi katsumuste tekib võimalus põgenemiseks ning hiljem ka kättemaksuks. Autorile ootuspäraselt avalduvad raamatu lõpus mõned üllatusmomendid, kus harutatakse lahti korralikult sassis intriigide võrgustik, mis paneb seni ehk liiga lineaarsele loole hea punkti.

Tuleks vist ära mainida ka seda, et raamat on kirjutatud nooremale lugejale. Minu jaoks oli esimene kord lugeda midagi young adult anrist ning algul seda teadmata tundus nii mõnigi koht natuke väheusutav ja liiga optimistlik. Samuti tekkis tunne, et midagi säärast oleks ma juba lugenud. Võibolla võttis elamust vähemaks see, et olen varemalt lugenud Tamur Kusnetsi triloogiat "Hundipäikese aeg". "Poole kuninga" puhul üllatas mind aga, et raamat oli umbes poole õhem võrreldes sellega, mida ma Abercrombielt seni lugenud olen. Ei ole mina nende tellisemoodi raamatute fänn ning ei tea, kas olengi kohanud sellist, mis mingi koha pealt venima ei kipu. See lugu oli igatahes kiiresti loetav ja terviklik.

Lõpetuseks ütlen, et kuigi hindan raamatut keskpäraseks, on tegemist hoogsa seiklusjutuga, mida hea meelega soovitaks mõnele teismelisele raamatuhuvilisele. Arvan, et see on igati sobilik lävepakk astumaks edasi sellesse karmi ja koledasse anrisse, kuhu autori teised raamatud kuuluvad.

Raamatuarvustus: Spin (Tõnis Hallaste)

Olin päris mitmes parimate ulmeteoste nimekirjas näinud Robert Charles Wilsoni romaani ,,Spin". See pälvis ka parima romaani Hugo 2006. aastal. Tegemist oli väga tugeva ulmeaastaga - sellega konkureerisid Strossi ,,Accelerando", Scalzi ,,Vanamehe sõda" ning George R. R. Martini ,,Vareste pidusöök". Ometigi mõjusid tutvustused teosele natuke pelutavalt.

Need rääkisid sellest, kuidas ühel hetkel on Maa kaetud musta looriga, mille tagajärel Maa-aeg liigub kordades aeglasemini kui universumi aeg. Iga päevaga mööduvad miljonid aastad. Ühtäkki on Universumi lõpp käegakatsutavas kauguses.

Kõlas ääretult ahistavalt. Nurkasuruvalt. Klaustrofoobselt. Muidugi on see üks kirjanduse võimalikke funktsioone - eskapismi asemel viia silmitsi mingi lootusetusega. Lasta tunda kosmilisel skaalal abitust. Seda oodates oli raamatu kättevõtmine natuke ka enesesundimise küsimus. Või noh, teadliku enesemotiveerimise, mitte õhinaga riiulilt haaramise küsimus.

Kui aga lõpuks lugema hakkasin, sain kahe päevaga loetud.

Peamiselt teeb romaani kiiruga ja mõnuga mugitavaks asjaolu, et eelkõige on tegemist looga inimestest. Võib-olla peakski raamatututvustuses esmajoones lähtuma tegelastest, mitte hakkama võõritama potentsiaalset lugejat Maakera katva musta loori ja universumi lõpuga. Romaani minategelane on Tyler Dupree, kes ühel õhtul oma kahe lapsepõlvesõbraga - Diane ja Jason Lawson - on nonde vanemate uhke peo ajaks õue saadetud. Nad vahivad tähti ja lobisevad omavahel - vestlusest ilmneb lugejale, et Diane Lawson on andekas noor, aga Jason Lawson on lähes geniaalne - ning ühel hetkel lähevad tähed kustu.

Lihtsalt, taevas on pime. Kas päike enam tõuseb... Mõni tund hiljem ilmneb, et jah, tõuseb. Aga kõige muu poolest on maailm universumist välja lülitatud. Veelgi hiljem ilmneb, et väljaspool seda süsimusta membraani liigub aeg 100 miljonit aastat meie aasta kohta ehk veidi üle kolme aasta sekundis. Mis juhtus? Miks juhtus? Mis võimalused inimkonnale jäävad?

Kahe noore Lawsoni edasisest eluteest sirguvad raamatu kaks põhiliini, millest Diane'i oma on inimsuhetepõhisem, Jasoni oma aga huvitavam. Mõlema abil ja peategelase Tyler Dupree kaudu esitatakse peamised võimalused selle loo käsitlemiseks.

Diane Lawson liitub ühe apokalüptilise kristliku rühmitusega. Võib-olla eurooplasele on see liin veidi võõram, ent ameerika lugejale on see ehk üks peamisi küsimusi, mis vajab vastamist - kas see ongi kristlaste apokalüpsis ehk The Rapture? Universumi kiirendatud lõpp ei saa ju kuidagi olla mittereligioosne sellise inimese jaoks. See peab kuidagi seletuma Kristusega - ja Diane'i kaudu saab lugejagi seda näha. Tema abiga esitatakse inimkonna üht põhireaktsiooni mustale membraanile, milleks on religioonihüsteeria.

Tema vend Jason Lawson hakkab kummalise nähtuse põhiuurijaks - raamatus öeldakse, et Spini-uuringutes võib teda nimetada kas uueks Einsteiniks või Carl Saganiks. Meid katab must loor - mida me saame selle kohta teada? Mida käegakatsutavat saame me selle suhtes ette võtta? Jasoni kaudu esitatakse lugejale teaduslikku fantastikat selle kõige paremas mõttes - sellisest pealtnäha lootusetust olukorrast leitakse seniolematuid võimalusi. Membraan on muutus, aga iga muutus sisaldab lootust. Inimkonna teine põhireaktsioon mustale membraanile on teaduslik optimism.

Raamatu lugemine oli nagu tagasitulek lapsepõlve. Südames oli selline tunne, nagu oleks kuidagi taaskord värskelt kogenud Asimovi-Silverbergi romaani "Positrooniline inimene" ("The Bicentennial Man"). Erinevalt Asimovi teistest, ulmeideest õhinal teostest oli selles väga suur rõhk inimsuhetel. Inimliku ja teaduslik-fantastilise vahekord on tajutav, ent tasakaalus - mõnele inimesele sümpatiseerib üks aspekt rohkem, mõnele teine, aga midagi leidus mõlemale lugejale. Teine võrdluspunkt oleks "Kohtumine Ramaga" - luuakse kummaline võõrkonstruktsioon, millega hakkab ümber käima autor, kes teadusest midagi ka jagab.

Teose avamise eel mõjus raamat minu jaoks ligipääsmatuna, sest Maad kattev must membraan ahistas juba enne lugemist. Must loor, mis toob päiksesüsteemi lõpu käegakatsutavasse kaugusesse - ma pole sedavõrd sünge inimene, et selline lootusetuna näiv kokkuvõte õhinale ajaks. Lugedes tajusin, kuivõrd kujutlusvõimevaene oli see eelarvamus. Võib-olla tulekski seda raamatut eelkõige kirjeldada kui klassikalist optimistlikku teaduslikku fantastikat. Abitus kosmilisel skaalal asendub õhinaga inimkonna ja universumi tuleviku suhtes.

Eesti ulmeline muusikavideo: Estcon 2015 (Veiko Belials)

Estconiks eesti artistide ulmelisi muusikavideoid otsides avastasin äkki, kui kesine ja virelev see valdkond meil on. Tekkis lausa tunne, et korralik muusikavideo ise on Eestis paras ulme. Ega imestada ole - video on ju olemuselt lühifilm, filmitegemine aga nõuab raha. Raha on aga teadagi asi, mida kunagi piisavalt ei ole. Nii tundubki kõige odavam olevat teha kontsertvideo või selle stuudiovariant - filmime lihtsalt üles, kuidas vennad pilli mängivad ja asi purgis. Või kui tegu on naislauljaga, siis paneme ta lihtsalt punktist A punkti B kõndima ja paneme kaamera käima. Veel on võimalik otsida mõni arvutit tundev vend, kes mingid digitaalselt tehtud plärakad või jooned vonklema paneb ja kui on kõvem vend, siis keevitab need plärakad bändimeeste pillitinistamisele peale. Deep!

Aga raha rahaks. Hullem veel - teinekord näib, et ka ideedega on totaalne ikaldus. Ja selleks, et seda ikaldust ära peita, aetakse asja veelgi ,,deep"imaks. Nii et paljud videod on selline professionaalse ja ilusa pildikeelega abstraktne-absurdne soga, et tekib küsimus, mis seeni või seemneid need tegijad õige söönud on?

Aga asja juurde. Jätsin siis kogu selle sügavmõttelise soga kõrvale ja katsusin midagigi enam-vähem ulmega seonduvat ritta seada. Kindlasti jäi midagi tähele panemata, mõned asjad sai ka teadlikult kõrvale jäetud. Et autoriõigustega mitte pahuksisse minna, ei ole lisatud linke, aga esitaja ja loo nime järgi on kõik lihtsalt leitavad.

Fantasy

00. Kerli - Worlds Apart. Kerli on artist, kelle imago ja videod on kõik kantud teatud kiiksust, mis kokku annab piisavalt ulmelise terviku. Valisin välja ehk kõige enam ulmelise visuaali, mis on ainus fantaasiaanri esindaja selles ettekandes.

Eestlased on naljarahvas (vähemalt enda arust), nii et pole imestada, kui küsitava väärtusega huumor ka videotesse sisse murrab.

Huumor (mõnikord küsitav)

1. Traffic - Elekter. Pluss - tegu on tervikfilmiga. Iseenesest täiega ajuvaba; X-fails Eesti moodi.

Ise kirjutavad nad nii: Saime valmis uue muusikavideo koostöös Contraga valminud loole "Elekter". Videos figureerivad tegelased teiselt planeedilt, kellele Türgi on veel eksootilisem koht kui pika talve külma käes vaevelnud eestlastele. Videos veedavad viis tulnukat oma puhkust e. tegelevad kõikide asjadega, mida turistid tavaliselt teevad - hullavad basseinis, sõidavad banaaniga, veedavad aega hotellitoas ja lõpuks peavad maha ühe korraliku peo. Kõiki rolle kehastavad Trafficu bändiliikmed ise. Trafficu reisi aitas teoks teha reisikorraldaja Novatours. Muusikavideo filmiti Türgi lõunarannikul Alanya lähistel. Enamik tegevusest toimub kuurorthotellis Meryan.

2. Lenna - Ebaõnn naeratab. Kompott. Algab kõhedalt, aga keerab jaburaks ära. Malev meets Kosmoseodüsseia meets Man in Black.

Lenna kommentaar: Video valmis Tallinnas ja mõned võtted Tallinna lähistel põldudel :) Poisid läbisid selleks videoks teatud arvu päevi ratsalaagrit :) Minul oli selle videoga vähem tööd ja vaeva. Elasin rohkem neile kaasa. Neid rüütli rõivaid oli päris piin kanda, sest õues oli lõõmav päike ja 30 kraadi sooja :)

3. Ja kui juba selle laine peal olla, siis A-Rühm - Hakka pihta - omamoodi alternatiivajalugu: kuidas meite mehed Havail ameerika jalgpalli leiutasid. Väga profilt tehtud, kuigi parajalt kiiksuga lugu.

Video on filmitud Ida-Virumaal, võttekohtadena on kasutatud nii Kiviõli tuhamägesid kui ka Liimala randa. Genka: Lugu räägib ürgsest maskuliinsusest, mees mehe ja tiim tiimi vastaseisust, konkurentsist. Olgu see siis palliplatsil või kuskil mujal: meestel on geneetikas sees, et vastane tuleb alistada. Genka: "Meil on jube hea meel, et loo tegemise käigus kohtusime Wett Rugby Cup korraldajatega, sest see sobib nagu rusikas silmaauku kogu rugby teemaga kokku. Aga miks mitte ei võiks tulevikus laulu refrääne laulda ka teiste pallimängude fännid ja toetajad". "Hakka pihta" oli Pirita rannas toimunud rahvusvahelise rannaragbi turniiri WETT Rugby Cup 2012 tunnuslooks!

Aga aitab naljast. Nüüd läheb asi tõsiseks. Vaevalt nad seda ise nüüd päris nii mõtlesid, aga tulemus sai üsna ulmeline.

Post-apo

4. Evestus - No God ja The Fall. Apo ei ole enam lihtsalt post. See on pigem mingi post-post-post. Mad Max on sellega võrreldes poisike. Jumalat ei ole. Nendele meestele ei tule isegi Antikristus külla, jõuluvanast rääkimata. Vaadake ja värisege! Täiesti segane värk, aga fiiling ja visuaal on võimas.

5. Evestuse kommentaarid: "No God" oli mõnes mõttes uus algus, uus tee, uus suund ja põhjus, mis vahepeal oli kaduma käinud. Ma ei teadnud, mida ma teen ja miks ma seda teen...

,,The Fall" - Töötasime selle video kallal viis nädalat. Tavaliselt teeme kõike ise (filmimine, stilistika, montaa), aga seekord kutsusime appi jumestaja ja disaineri, kes aitasid meid deemonite väljanägemise ja muusikainstrumentide kujundamisega. Tänu sellele olime valmis tegema oma tööd kõrgemal tasemel.

Kogu video on filmitud loomulikus päikesevalguses ja ehtsat tuld kasutades. Kõik videos ülesastuvad inimesed on Evestuse fännid, mitte näitlejad - kõik nad on niigi piisavalt pöörased isiksused.

Etnohorror

6. Winny Puhh - Vanamutt. Jumala ajuvaba nagu Winny Puhh ikka, aga välja näeb, nagu Eesti Rahva Muuseumi kogudest. Kodukootud Blair Witch Project nii mis mürtsub. Muide, kandideeris 2008. aastal eesti muusikaauhinnale video kategoorias (võitis Under Marie - That Dance). Bänd ise kutsub lühifilmiks.

Korraldajaonu (Indrek Vaheoja) kommentaarid: Tegu on erakordse leiuga arhiiviriiulitelt - grupp noori ajaloolasi leidis arhiivist Lõuna-Eesti külaolustikku kirjeldava tummfilmirulli, mille kaadrid võivad olla vanemad koguni Johannes Pääsukese säilinud materjalist. Et ansambel Winny Puhh on sügavate Kagu-Eesti juurtega ja erakordselt tundliku sotsiaalse närviga, otsustas ansambel lisada leitud arhiivimaterjalile pisut oma nägemust ja modernset sära - juurde filmiti ansamblivõtetega kaadrid. Et lõpptulemus oleks võimalikult originaalilähedane, kasutati filmivõtetel 8mm kaamerat, film ilmutati Saksamaal ja töödeldi Soomes, kokku aga monteeriti Eestis. Tegemist on Eesti filmikunsti tõelise pärliga, kus osavalt ühendatud eelmise sajandi alguse külaolustik ning Lõuna-Eesti kaunis loodus. Tähelepanelik vaataja ning loodusnautleja tunneb filmis ära äärmiselt kaunid kohad - Otteni, Tilleoru, Meenikunno raba, Meerapalu... Lõuna-Eesti on südantlõhestavalt ilus! Tegemist on äärmiselt sotsiaalkriitilise teosega. Loo sisu võib mõnele vaatajale tunduda hüsteeriliselt naljakas, kuid tegelikult on selle taga äärmiselt traagiline lugu inimsaatustest, kadedusest ja kibestumusest, mittemõistmisest ja ksenofoobiast. Olulised on sümbolid: Näiteks lambad lava ees sümboliseerivad tuimi ja mittemõistvaid inimesi, kes ei salli erinevaid ja erilisi nähtusi (ja inimesi) ühiskonnas.

7. Metsatöll - Hundi Loomine; Küü; Külmking. Eesti metali lipulaev. Kui Hundi loomine on videona veel selline tuimavõitu mudas tammumine, siis Küü on juba ehe etno, Külmking aga viimase peal video, kuigi seda horrorit võiks isegi rohkem olla. Suurepärane visuaal ja proff teostus. Erilised plussid vee all laulmise eest Küüs.

8. Töllude kommentaarid: Küü. Atso: Video loole "Küü" esimesed võtted tehti Põlvamaal Hurmi järves. Teine osa filmiti aga Kalevi ujulas, kus basseini kõige sügavam koht järvepõhjaks muudeti. "Olime sunnitud video jaoks läbima akvalangistide kursuse. Tegelikult kestab see vist paar nädalat, meie pidime tunniga hakkama saama. Viibisime Kalevi ujulas kella kaheksast õhtul kella kaheksani hommikul. Filmimise ajaks tõmmati meile tinavööd ümber, et me ikka põhjas püsiksime - omal jõul poleks sealt kindlasti välja tulnudki.

9. Külmking. Kuriraivo (Raivo Piirsalu): Video on tehtud külmkinga silmade läbi ja seal ta siis rapib ja müttab.

Atso: Tal on kümme jalga all ja kui sa vaatad, et on ära läinud, siis tegelikult on ta tulnud, sest jalalabad on tal tagurpidi all. Räägitakse, et ta on tehtud mädanenud koera lihast ja ta tapab ära kõik, mis tee peal ette jääb.

Horror

10. Metsakutsu - Õmmeldud Suu. Lugu pole ollagi, aga video on, kuigi kõikuva tasemega. Algus on intensiivsem, siis vajub ära. Lõpukaader on üsna hea ja jätab sellise õudusfilmile omase kiiksu. Kuulub siia valdkonda vaid alguskaadri tõttu, ka metsas vedelevad laibad tekitavad sellise post-apokalüptilise tunde.

Video valmimine venis vahejuhtumi tõttu videovõtetel, kus Metsakutsu, kodanikunimega Rainer Olbri, murdis videos näha olevas autokapoti trikiga oma jalaluu. Kuigi video jaoks oli palgatud ka kaskadöör, otsustas artist sõitva auto kapotile hüppamise triki ise teha, mis aga ei lõppenud päris plaanipäraselt. Siiski filmis artist stseeni katkise luuga lõpuni.

Metsakutsu kommentaar: Minult on palju küsitud, et millest "Õmmeldud suu" räägib. Lihtne - meisse imbunud silmakirjalikkusest, kahepalgelisusest, mis selle keskel olles tundub nii normaalne, aga kõrvalt vaadates on värdjalikult õõvastav.

11. Üsna sarnast ideed ekspluateerib vähemalt avakaadri põhjal Of Roofs, Genes And Stolen Meanings - KAT. Nende kahe video omavahelises võrdluses jääb viimane ilmselgelt peale, kuigi ka siin ei kanna idee päris lõpuni.

12. Luka - Laugh Back At You. Meenutab jaapani õudukaid - õhustik on peaaegu õige, steriilne haigla, must-valge pilt, monotoonne taustamuusika, aga see neetud pandakaru-meik rikub asja ära. Tõsise kõheduse asemel jätab kodukootud mulje. Potentsiaal on raisku lastud.

13. Aides - Unbelievable. Mõtlesin kaua, kuhu see video paigutada, on see post-apo, mingi kentsakas punk või veidi hoopis õudus, sest nagu ikka, on tegijatel ju olnud muud ja ilmselt sügavamad ambitsioonid - rääkida meile mõistulugu. Aga tulemuseks on üsna õõvastav nägemus sellest, mis jääb järele Cthulhust pärast seda, kui ta kohtub veelgi võimsama koletise - bürokraatiaga. Päris hea asi.

14. Kosmikud - Öö ei lase magada. Tume nagu Imperial Stout ja rafineeritud nagu Hannibal Lexter. Tõusen püsti ja kummardan. Visuaal on absurdne, aga oma absurdsuses õõvastav. Mingi kummaline nihestatus, see Jaak Tombergi otsitav ,,noovum" kõige ehedamal kujul, nii et minu jaoks väga puhas ulmeõudus - libalinnud inimjahil... Eriline pluss, on see, et video on terviklugu, film, vahepeal ei vehelda kitarridega.

Huvitavaid fakte (meenutab Kristo Rajasaare): Kosmikute esimene laulja Taavi Pedriks elas Lasnamäel ja tuli proovi alati lisakangust saanud marjaveiniga Kosmos, mida oli saada ainult Lasnamäe keldripoodidest. Lahendasime proovi lõpuks kolme peale pudeli alati ära - Kõmmari ei võtnud seda jama suu sissegi ja kogu tema alkoholitarbimine on ju küsitav. Meie jaoks oli Kosmos täiesti joodav. Vähemalt alguses. Ja mis peaasi - ta oli ju imeodav! Mida aeg edasi, seda kehvemaks peedi maitse muutus. Ei teagi, kas muutus peet halvemaks või meie maitse paremaks. Ent degusteerimine oli siiski kestnud piisavalt kaua, et ennast Kosmose nautlejateks ehk kosmikuteks pidada.

Depressiivroki viljelejatena on nende loomingut ka uuritud ja kõrvutatud Seto itkukultuuriga (depressiivsete tekstide põhjus esimese laulja Pedriksi surm).

Kristo Rajasaare kommentaarid videole: plaadi kaaneks oleva maali ostis Kõmmari Helsingist. Linnumaskid tegi Linnateatri butafoor. Kasukad on jaanalinnusulgedest.

Lihtsalt kõhe

15. Driven - Kõik kaob käest. anr - pintsaklipslase igapäevane õudus. Pisut paranoiline, päriselt teemasse ei kvalifitseeru, aga kehval ajal parem kui mitte midagi. Vähemalt üsna korraliku teostusega.

Rando Ojassoo kommentaarid: Varasematest süngem lugu nõudis bändiliikmete arvates eelmiste hoogsate videotega võrreldes ka kunstilisemat pilti. Seetõttu andis Driven esimest korda kõik videot puudutavad otsused üle inimestele väljastpoolt bändi.

Lugu räägib mõtterägastikest meie sees ja ümber. Just nendest samadest, mis panevad meid aeg ajalt endalt küsima: "Kas ma olen õigel teel?" ,,Kui ülekoormusega oma vaim ära väsitada, siis hakkab see väljenduma ka meie tegudes," võtab räppar Mihkel Pent loo sisu kokku.

16. Revolver - Ärge jookske. Kõik geniaalne on lihtne. See video on tervik. See töötab, see on usutav. See äng, see meeleheide, see lootusetus... Ja kõhedaks keerab alles lõpus, kui selgub, miks... Minu jaoks oli see video avastus, kuigi ulmet siin ju ei olegi. See, et midagi sellist on meil siin võimalik!

17. X-Panda - Slaves of Lies. Veel üks suurepärane video. Hakka või uskuma, et on võimalik! Must-valge esteetika sobis nagu rusikas silmaauku. Ja nagu eelmisegi video puhul sobib solist ideaalselt rolli, mida ta esitab. Kõhe. Väga kõhe. Suur vend jälgib. Meenuvad kõikvõimalikud paranoilised asjad: Orwell, Brazil, Equilibrium, Dark City ja tont teab veel mis. Ainult et milleks see ballett kidrasoolo ajal? See langes mürinal üldisest õhustikust välja.

18. Zorg - Rooste. Esimesel korral ei vaadanud lõpuni ja heitsin kõrvale kui teemasse sobimatu (kuigi huvitava visuaaliga) soga. Aga see lõpp, see lõpp...!

Puhas paranoia!

Intzi ja Lemo kommentaarid: Video on teostatud piksilatsioonitehnikas, mis on sisuliselt nukufilm, kus nukkude asemel asutatakse päris inimesi. Piksilatsioon sai valitud mitmel põhjusel, esiteks on animatsioon meile südamelähedane, teiseks annab see meile palju vabamad käed oma mõtteid teostada. Kolmandaks ja peamiseks põhjuseks oli mõte teostada eriefekte ilma tänapäevaseid põhjatuid digitaalseid lahendusi ning 3D tehnikaid kasutamata. Teha eriefektidega video "vana kooli meetoditega", mis on ühtlasi ka kummardus kaduvale käsitööoskusele.

Teostus ei ole 100% ainult piksilatsioonis vaid vaheldub episooditi filmitud kaadritega, mis esitavad stseene "läbi peategelase silmade".

Mis on Rooste stoori?

Me ise usume, et me oleme manipuleerijad, aga tegelikult oleme manipuleeritavad. Meiega manipuleerivad kõik. ROOSTE on tegelikkuses toimuv halb unenägu, millest ei saa välja ning mille peategelane on teel oma hävingu poole, uskudes ise, et kõik on jube hästi. Ta elab oma pehmes mullis. Teda degradeeritakse ning adapteeritakse uude ja võõrasse maailma. See on lugu enda alla surumisest, enesehaletsusest, põhjendamatust märterlusest ning usust. See on tulemus kolmandate, neljandate jne. võimaluste andmisest endale ja teistele ning oluliste otsuste edasi lükkamise tagajärjel tekkinud ummikust. Olukord, milles nõrgemad vannuvad alla. Vaikiv enamus kuulub nõrgemate hulka.

Lisaks: Sinine - All The Same. Helilooja-laulja-produtsendi Mauno Meesiti aka Sinise muusikavideo tunnistati San Francisco Annual Epidemic Film Festivali aasta parimaks muusikavideoks. Festivali korraldab mainekas San Francisco filmikool. Video filmiti San Francisco tänavatel ja selle autoriteks on Rootsi reissöör Axel Johansson ja Eesti operaator Andreas Press. Peategelase rolli mängib Ameerika näitleja Jay Laurence.

Multikad

Eesti on oma animatsioonikultuuriga saanud maailmakuulsaks, sestap oleks üsna imekspandav, kui muusikavideotest multikaid ei leiaks.

19. Vaiko Eplik ja Eliit - Robotite rünnak. Tuleb ära mainida, sest on robotid ja rakett ja tulnukad. Mida ei ole, on video. Lähme edasi.

20. Guruhark - Zombie Reality. Noh, selle loo nimi võik olla ka Robotite rünnak. Ja kirjutada on sellest sama palju, kui eelmisest videost. Nii et läheme edasi.

21. Pia Fraus - Moon Like A Pearl. No kui on rakett ja lohe, siis peab ju ulme olema. Millegipärast meenus ,,220 päeva tähelaevas", kuigi ideed oli selles nõukaaegses oopuses oluliselt rohkem kui selles videos.

22. Goresoerd - Asülum. Kohe näha, et profid on asja kallale lastud: õla on alla pannud Ülo Pikkov ja Nukufilm. Klipis on kasutatud meisterlikku animatsiooni "Keha Mälu". Tulemus on vinge ja kiitmist väärt.

23. Ja viimane maiuspala - taas professionaalse animaatori tehtud - [Plaan B] - Ookean Ott Arderi sõnadele. Väidetavalt esimene Eesti joonismuuvi, Priit Tenderi sulest. Kui Anatole France ,,Pingviinide saar" on ulme, siis on see ka (ja viimased sekundid näitavad, et ongi - täitsa apokalüptiline lugu).

Bändi kommentaarid: Ott Arderi luuleraamatute lahutamatu osa on olnud Priit Pärna illustratsioonid. See andis ka tõuke muusikavideo "Ookean" tegemiseks, kus kunstnik Priit Tenderi käe läbi on elujõu saanud käputäis pingviine.

Ja vastuseks Estconil esitatud küsimusele video valmimise aasta kohta: 2006.

Ulmeühingu suvekilb (Taivo Rist, Rauno Pärnits)

Olen aastate viisi korraldanud Estconil mälumängu, kuid siiani on küsimused-vastused jäänud kättesaadavaks vaid vähestele.

Nüüd parandan selle vea ning saadan 5 järjestikusel kuul "Reaktorisse" 2011 kuni 2015 ulmekilvade küsimused, vastused ja neile lisaks ka kommentaarid. Võib-olla on inimestel huvitav lugeda, mida teati ja mida mitte, mida vastati ja mida mitte.

2011. aasta küsimused on vaid tekstilised, järgmistel aastatel on küsimuste juures ka pilte.

Head nuputamist.

Kõik kolm, küsimused, õiged vastused ja vastuste analüüs, on käesolevas artiklis üksteise järel (toim.)

Estconi mälumäng 23. juulil 2011

Küsimuste autorid on Rauno Pärnits (RP) ja Taivo Rist (TR).

1. Seda müütilist Arkaadia kuningat võib lugeda esimeseks libahundiks. Zeus muutis ta hundiks, kui ta üritas jumalale inimlihast valmistatud rooga pakkuda, ühtlasi tõukas ta sellega Zeusi inimkonda veeuputusega hävitama. Tema nimi tähendab kreeka keeles hunti ja samast nimest on tuletatud ka libahuntluse teaduslik nimetus. Mis kuningas?

Lykaon. Täpselt sellist vastust ei olnud, aga lugesin õigeks Lycos (3), Lycan (2), Lycanthos (2), Luken, Lycanos, Lycros, Lykaeon ja Lykandros. 1 punkti andis Lychopeneas. Veel pakuti Laios ja Lupus. 1 ei vastanud.

2. Muistsed eestlased paistsid silma oma loodustsäästva elustiiliga. Nii ei kasutanud vanad eestlased libahuntidest vabanemiseks hõbekuule, vaid muud meetodit. See meetod vabastas needusealuse täielikult ja ilma igasuguste jääknähtudeta tulevases elus. Mis meetod see on?

Noa otsast leiva andmine (7). Õigeks loeti ka leiva andmine. Veel pakuti hundinaha põletamine (3), põletamine (2), uputamine (2), püha veega pritsimine ja vihtlemine.

3. Viimsepäevakohtus mõistab Allah lisaks inimestele samadel põhimõtetel kohut veel ühtede endaloodud olendite üle. Kelle üle?

Dinnid (6). Veel pakuti hobused (3), kaamelid (2), ahvid, eraldab sikud lammastest, ifriidid, inglid, kristlased, linnud ja sead. 1 pakkus 2 vastust.

4. Neid on seitse: Vidarr, Vali, Vili, Ve, Modi, Magni ja Hönir. Neile lisanduvad veel teisel põhjusel Balder ja Höder ning sellega on nimekiri täielik. Mis neid ühendab?

Nad jäävad ellu pärast Ragnarökki ehk maailma lõppu. Nulliring. Vastati päkapikud (3), hiiud = hiiglased, jotunid, jumalate pojad, "Kääbiku" päkapikud, külmahiiud, põhjala jumalad, päkapikukuningad, pöialpoisid, skandinaavia deemonid, surematud, vaanid, "Vanema Edda" tegelased ja ühe müütilise olendi järglased.

5. Metsade Must Sokk; Tuhande Nooruse Sokk; Metsade Isand, Kes On Nii Seitse Kui Üheksa; Tema, Kelle Nime Ei Nimetata; Miljonite Eelistatute Isa; Varjus Hiilija. Keda nii kutsutakse?

Cthulhu (2). Pärast protesti loeti õigeks ka Shub-Niggurath. 1 punkti andis Yogg-Nogghot (igatahes keegi Cthulhu panteonist). Veel pakuti libahunt (2), Hern, keegi Lovecraftist, kurat, kuri sõraline Lovecrafti loomingust, Nitri, Nyggoth, olend ja surm. 3 ei vastanud.

6. Ühel 1885. aasta sügisöösel ärkas ühe kirjaniku naine selle peale, et tema mees karjus läbi une. Naine äratas mehe üles, aga see sai pahaseks: "Miks sa mu üles ajasid? Ma nägin just suurepärast õudusunenägu!" Veel samal aastal avaldas ta teose, mille põhjal on tehtud üle saja filmi, ehkki neist vist ükski pole autoritruu. Sellele teosele andis ta grammatiliselt vigase pealkirja, jättes selle algusest ära artikli. Kes oli see kirjanik?

Robert Louis Stevenson. Kristjani ja Rivo soolovastus. Veel pakuti Bram Stoker (8), Edgar Allan Poe (2), Frankenstein, James Joyce, Le Fanu, Lovecraft, Mary Shelley ja Herbert George Wells.

7. Gene Roddenberry soovis, et üks "Star Treki" tegelastest sümboliseeriks Aasiat. Esialgu kavatseti ta nimetada mõne Aasia riigi järgi, aga siis mõeldi ümber ja talle anti ühe Aasia geograafilise piirkonna nimi. Kes on see tegelane?

Hikaru Sulu. Täpselt vastas Saatana Sõjapeenis. Õigeks loeti ka Zulu (3). Veel pakuti Uhura = Uhuru = Ushura, Bengal (2), Bora Bora, China, Kara, Khan, Kirk, Nepaal. 2 ei vastanud.

8. Aastal 2000 hakkas USAs foorumitesse ja listidesse kirju saatma keegi John Titor, kes väitis, et on pärit ... Kust? Titor jagas aasta jooksul teadmisi, milleni inimkond veel küündinud polnud. Tänapäeval usutakse üldiselt, et oli kust ta oli, aga sealt ta küll ei olnud.

Tulevik (5). Veel pakuti Nibiru (2), Aldebaran, kosmos, kuu teine pool, Lemuuria, Marss, Siirius, Urantia ja Veenus. 2 ei vastanud.

9. Paari aasta eest esitasin ulmeühingu suvekilval küsimuse, missugust autorit on BAASis kõige rohkem arvustatud. Tagantjärele avastasin, et olin sealjuures vaadanud üksnes romaanidele kirjutatud arvustusi. Seetõttu loeti õigeks vale vastus. Küsimuse eest sai üksnes väljaspool arvestust võistelnud Jürka punkti ja teised jäid ilma, aga kui oleks hinnatud õiglaselt, siis ei oleks keegi pidanud midagi saama. Sellepärast tuleb küsimus kordamisele. Missugusele kirjanikule on BAASis kõige rohkem arvustusi kirjutatud (kõik anrid tulevad arvesse)? Kes kirjutab selle asemel teisel kohal oleva autori, saab 1 punkti.

Ray Bradbury (0). 1 punkti andis Indrek Hargla (R&M sai ainsana punkti). Veel pakuti Isaac Asimov (7), Arthur Clarke, Collins, Harry Harrison, Stanislaw Lem, Sergei Lukjanenko, Redford, Robert Silverberg, vennad Strugatskid ja Roger Zelazny.

10. Ja kuna seda eelmine kord halvasti teati, siis küsin uuesti üle ka selle: Missuguse kirjaniku romaanidele on BAASis kõige rohkem arvustusi kirjutatud? Kes kirjutab selle asemel teisel kohal oleva kirjaniku, saab 1 punkti.

Terry Pratchett (2). 1 punkti andis Roger Zelazny (1). Veel pakuti Isaac Asimov (7), Arthur Clarke, Philip Dick, J.K. Rowling, J.R.R. Tolkien ja Herbert George Wells. 1 ei vastanud.

11. Millega on ulmeajalukku läinud tegelane Griffin, kelle eesnimeks on pakutud Jack, Hawley või John, kuid kellele tema looja tegelikult täiesti asjakohaselt eesnime üldse ei andnud? Tegu on ühtlasi ühe esimese maniakaalselt võimuihara teadlasega ulmes.

Wellsi "Nähtamatu" peategelane (eri sõnastuses 9). Veel pakuti ajamasin, ehitas lennumasina, ehitas surmakiirte masina, esimene kloon, oma leiutiste poolt hävitatud, proovis maailma vallutada ja surematu. 1 ei vastanud.

12. Küsitav kirjanik on teise, seni märksa tuntuma samanimelise kirjaniku järeltulija. Küsitav on avaldanud palju jutukogumikke ja romaani "Kõss". See kirjeldab ühiskonda, mis on üle elanud globaalse katastroofi ning suur osa inimkonna kultuuripärandist ja teadmistest on kadunud. Inimsugu on langenud keskaja taseme¬le. Kes on selle teose autor?

Tatjana Tolstaja. Nulliring. Pakuti Martin Amis, Joe Hall, Herbert, McCaffrey, Nõu, Christopher Tolkien, Wells ja Siim Veskimees. 9 ei vastanud.

13. Vähe on neid rolle, mille eest sama näitleja saab sama auhinna kaks korda. Siiski on Mike Myers seda suutnud. MTV filmiauhin¬na parima pahalase kategoorias võitis ta sama rolli eest aastail 1998 ja 2000. Lisaks nimetati ta selle auhinna kandidaadiks sama rolliga veel 2003, aga siis enam ei võitnud. Mis rolli Myers mängis?

Dr. Evil (10). 1 punkti andsid Austin Powers ja Fat Bastard (Austin Powers). Veel pakuti dr. No, Mini Me, Saatan, Shrek ja SPECTRE boss.

14. Tänavu sai eesti popmuusikas populaarseks spiritismist tun¬tud nähtus, kus meedium võtab ühendust kellegi hingega ja siis hakkab hing meediumi kõneorganeid kasutades rääkima. Mis termin see on?

Psühhofoonia. Nulliring. Pakuti seestumine (6), kanaldamine (2), kabalism, ouja, possessioon, seanss ja transgressioon. 1 pakkus 2 vastust, 5 ei vastanud.

15. On selge, et neli inimest suudavad kirjutada märksa rohkem kui üks. Neli naiskirjanikku on ühise nime Erin Hunter all avaldanud alates 2003 juba 23 romaani ühisel teemal ja lõppu ei paista. Victoria Holmes mõtleb sisu välja ning Kate Cary, Cherith Baldry ja Tui Sutherland panevad seda kirja. Romaanisari kannab nime "Warriors" ning selle teine seeria (7.-12. romaan) kannab nimesid "Midnight", "Moonrise", "Dawn", "Starlight", "Twilight" ja "Sunset". Kuidagi väga tuttavad pealkirjad? Kolmas seeria (13.--18. romaan) kannab nimesid "The Sight", "Dark River", "Outcast", "Eclipse", "Long Shadows" ja "Sunrise". Kellest räägib see romaaniseeria? Ei räägi vampiiridest, kuid ka mitte inimestest.

Kassid. Nulliring. Pakuti libahundid (13), haldjad (3) ja jumalatest sõdalased.

16. Kuidas Bram Stoker tappis oma kuulsas romaanis vürst Dracula? Üldjuhul vampiiride tapmiseks seda moodust ei kasutata.

Kaks vaia löödi korraga kõrri ja südamesse. R&M sai ainsana 1 punkti vastuse "puidust vai südamesse" eest. Veel vastati: pea raiuti maha (4), pandi põlema (2), päikesevalgusega (2), hõbekuuliga, jahinoaga, lasti maha, maeti une pealt koos kirstuga, mürgitati, süda rebiti välja, ta muutus uuesti inimeseks ja vai löödi läbi kirstu.

17. Kuidas nimetatakse viplalate võlukunsti?

Tinistamine (16). 1 ei vastanud.

18. Mis nimi on Philip K. Dicki nimes peidetud K-tähe taha?

Kindred (2). Veel pakuti Kenneth (4) = Ken, Karl (3), Kevin (2), Konrad (2), mitte midagi (2) ja Kenyon.

19. Rahvusvaheline Tolkieni lugemise päev on 25. märtsil. Miks just sel päeval? Seosed Tolkieni sünni, surma ja muu eraeluga puuduvad.

Sel päeval Keskmaa ajaarvamise järgi langes Sauroni võim. Nulliring. Pakuti "Kääbiku" ilmumise aastapäev (5), Bilbo reisi algus (eri sõnastuses 3), Bilbo sünnipäev (3), Bilbo ja Gandalfi esmakohtumine (2), Frodo ja Bilbo sünnipäev, lahkumine Keskmaalt, suvaline ilus kuupäev ja tähtis kuupäev Keskmaal.

20. Arthur Clarke'i üks peateoseid on neljast raamatust koosnev kosmoseodüsseia sari. Esimese raamatu põhjal valminud film "2001: kosmoseodüsseia" kuulub filmiklassikasse. Ka teiste raama¬tute pealkirjades sisaldub aastaarv. Nimetage need kolm aastat!

2010 (14), 2061 (4) ja 3001 (4). Veel pakuti 2060 (5), 2100 (5), 2011 (4), 2020 (4), 2046 (2), 3010 (2), 2012, 2013, 2030, 2031, 2050, 2101 ja 2261.

21. Selle kõik osad valmistati maailma eri otstes: terasplaadid Leardi tehastes Liverpoolis, paagid Cail&Co juures Pariisis, moo¬tor Kruppi tehases Preisimaal, mõõteriistad valmistasid vennad Hartid New Yorgis, rammi Motala vabrikud Rootsis, sõuvõlli Pen&Co Pariisis jne. Millest on jutt?

"Nautilus" (12). Veel pakuti "Titanic" (3), kosmoselaev ja Batmobiil.

22. See sõna on a) kvenjakeelne sõna, tähistamaks kogu Universumit ehk `Maailm, mis On', b) saar Havnori ja Enladi vahel, esime¬ne merest tõstetud Meremaa saar, c) David Zindelli raamatusarja nimimaailm, d) Babüloonia tarkuse- ja võlukunstijumal, maailma¬korra hoidja, e) arvutimängude "Wing Commander", "Need for Speed", "Command&Conquer", "Dead Scape", "Dragon Age", "Dante's Inferno" tootja. Mis sõna?

Ea (4). Veel pakuti Roke (2), Accolade, Arda, Argos, Atari, Bethseda, Biosfäär, Blizzard, Eidos, Kunst, Sega ja Westwood.

23. Kelle plaat on "Kosmoseodüsseia"? Laulud plaadil: 1. "Kosmoseodüsseia", 2. "In spe", 3. "Meie linn on linnulaat", 4. "Mikromegas", 5. "Robotite rünnak", 6. "Lilled Algernonile", 7. "Must uks", 8. "Põgene, Ragnar", 9. "Hei, Sebastian", 10. "Ma olin teismeline libahunt", 11. "Hüvasti, maa", 12. "Aeliita", 13. "Kodutee". Kirjutage vastuseks bändi nimi!

"Eliit" (3). 1 punkti andis Vaiko Eplik. Veel pakuti "In Spe" (3), "Sõpruse Puiestee" (2), "Aeliita", "Alumiinium, Sinu Sädelev Sõber", "Anarh", "Data", "HU?" ja "Kosmikud". 2 ei vastanud.

24. Kuidas nimetatakse hüpoteetilist megastruktuuri, mida üliarenenud tsivilisatsioonid kasutavad oma energiavajaduse rahuldamiseks? See kujutab endast tähte ümbritsevat pinda, mis tiirleb ümber tähe fikseeritud kaugusel ja kasutab ära kuni 100% sellelt tähelt kiirguvast energiast.

Dysoni sfäär (6). Õigeks loeti ka Tysoni sfäär. Veel pakuti heliosfäär, kera, plasma, portaal, rõngasmaailm, sfäär ümber tähe, toorus ja võrk. 2 ei vastanud.

25. Millal toimub arvutimängu "Warhammer" tegevus? See aastaarv sisaldub ka mängu täielikus pealkirjas.

40 000 (11). Veel pakuti 3000 (4), 4044 ja 500 e.m.a.

26. Sõjaprintsess Xena oli algselt mõeldud tähtsusetu kõrvaltegelasena ühes teises sarjas. Millises?

"Herakles" (7) = "Hercules" (6). Õigeks loeti ka "Heracles" (2) ja "Herkules". Pakuti ka "Conan".

27. EE 10. köites on märksõna "ulmekirjandus" all loetletud Eesti ulmekirjanikke: Rein Sepp, Urmas Alas, Boris Kabur, Eiv Eloon ja kurioosumina üks luuletaja, keda ulmekirjanikuks peab küll ainult EE. Eluaastad 1923-66, luulekogud "Nimetu saar", "Olematus võiks ju ka olemata olla" ja "Päikesepillaja". Kes?

Artur Alliksaar (8). 1 punkti andis Alliksoo. Veel pakuti Marie Under (2), Doris Kareva, Ilmi Kolla ja Rudolf Rimmel. 3 ei vastanud.

28. Mystery Incorporated ilmus ekraanile juba 41 aastat tagasi ning sestsaadik tegeleb ühtelugu kõiksugu kollide ja üleloomulikuga (kokku ca 300 osa alates animatsioonist kuni täispikkade filmideni). Rühma kuuluvad Fred Jones, Daphne Blake, Norville "Shaggy" Rogers, Velma Dinkley ja veel keegi ning rohkem liikmeid ei olegi olnud. See keegi on rühma tuntuim liige, suisa maskott, kelle nimi alati pealkirjades on ära toodud ja tema järgi võtsid endale nime vampiiritapja Buffy abilised. Kellest on jutt? Mõned pealkirjad: "X and Ghoul school", "X and Reluctant Werewolf", "X on Zombie Island", "X and Witch Ghost", "X and Alien Invaders", "X and Monsters Unleashed". X on küsitav, enamik ülejäänud pealkirju on samasugused.

Scooby-Doo (10). 1 punkti andsid Scooby ja Scooby gäng. Veel pakuti Allie, Jack Whedon ja Xander. 2 ei vastanud.

29. 2011. aasta algul jõustus selles riigis tööseaduse muudatus, mis muutis tulumaksukohuslasteks ka nõiad, astroloogid ja ennustajad. Arusaadavalt loetletud subjektid selle üle ei rõõmusta. Kohalik nõiakuninganna Bratara Buzea ähvardas isegi valitsuse täies koosseisus ära needa. Mis riik?

Rumeenia (6). Veel pakuti Haiiti (4), Brasiilia, Jamaika, Nigeeria, Zimbabve, Tehhimaa, Ukraina ja Venemaa.

30. Mitmes BAASipäev on täna, 23. juulil 2011?

5115. Pakuti 2100 kuni 5732. Mediaan oli 4780, lähim pakkumine oli 5110. Vähemalt 2 punkti sai 11 võistkonda vahemikku 4092 kuni 6138 pakkumise eest. 1 punkti piirid olid 3069 kuni 7161 ja 2 võistkonda ei mahtunud ka selle sisse.

Filmiarvustus: Terminator Genisys (2015) (Mart Redi)

Selleks, et Agu Sihvka kombel kõik ikka ausalt ära rääkida, tuleb alustada sootuks kaugelt. Minu esimene kokkupuude Terminaatori frantsiisiga ei toimunud mitte suurel ekraanil, vaid läbi saksakeelse satelliidikanali. Üheksakümnendate esimeses pooles tuli esimest Terminaatorit (1984) telepurgist korduvalt. Dublaa oli korralik - nagu tol ajal enamikul filmidel - aga karmim vägivald lõigati lihtsalt välja. Sakslastel on tänini kombeks igasugu meelelahutust tsenseerida ja Terminaatorist jäi toimetaja toa põrandale nii mõnigi meeter linti.

Tänu sellele ei õnnestunud minul filmi algset lõiget oma silmaga näha kuni DVD laiema levikuni 2000. aasta alguses. Siis sai filmi eriväljaanne endale riiulisse ostetud ja nii mõnigi kord üle vaadatud. Filmi teinegi osa oli selle aja peale korduvalt ära nähtud (Terminator 2: Judgment Day (1991)).

Võib nentida, et Terminaatori saaga esimesed kaks teost jätsid lapsepõlvele kustumatu jälje. 2003. aastal ilmunud kolmas film, Rise of the Machines jättis suhu pigem hapu maitse. Mäletan intervjuud Arnoldiga, kus ta kirus T-X robotit mänginud näitlejannat Kristanna Lokenit. Vanamehe sõnul polnud tolle neiu kehas mitte midagi ehtsat. Loken on nüüdseks B ja C-kategooria filmide sohu uppunud. Arnold ise tegi terve võtete aja trenni ja kõige lõpuks filmiti tema palja ülakehaga stseenid. Ehkki toda teost saatis mingil määral kassaedu, ei olnud tulemus tagatoas raha lugejatele vastuvõetav. Kuus aastat hiljem põrutati kinodesse Terminator Salvation (2009). See pidi olema uue triloogia esimene film, mis rääkis tuumasõjajärgsest maailmast masinate hirmuvalitsuse all. Tehniliselt korralikku (aga sisult hõredat) Lunastust kummitasid probleemid kulisside taga. Ühelt poolt tuli tolle filmi võtetelt legendaarne Christian Bale'i vihakisa, mis netiavarustesse lekkis. Teisalt varjutas kogu ettevõtmist tormipilvena Terminaatori filmiõiguste teema. Lõpuks läkski kogu asi hapuks ja frantsiis pandi uuesti müüki. Uuele triloogiale sai sellega kriips peale tõmmatud. Pean tunnistama, et Lunastus mulle endale selle räpasuses ja vägivaldsuses isegi meeldis. Sinikiireplaat on tänini filmiriiulis olemas.

Pärast kolmandat ja neljandat filmi tekkis arusaam, et sari on jäädavalt ummikusse jooksnud. Austajad vaatasid üha uuesti esimest ja teist filmi, nendele järgnenud sodi lükati ajaloo tolmunud vaiba alla.

Suur oli paljude üllatus ja veel suuremaks aeti fännide ootus, kui uus Terminaatori film 2012. aasta lõpul ametlikult kinnitust sai. Mõni aasta hiljem lekkisid võtteplatsilt kaadrid hallipäise Arnoldiga ja uute peaosatäitjatega. Huvilised uudistasid kaadreid pisut ehmunud silmadega, ent lootus sureb alati viimasena.

2015. juulis jõudis Terminator Genisys viimaks kinolinale. Pakendatud suure mölluga

suvefilmiks, mis pidi konkurentidele silmad ette tegema. Kahjuks midagi taolist siiski ei sündinud.

Filmi avang leiab aset pärast kohtupäeva tuumaplahvatusi kaugest tulevikust. Kyle Reese (Jai Courtney) kasvab üles juba varemete keskel, kus Skyneti robotid halastamatult inimesi jahivad. Viimaks ristuvad tema teed John Connoriga (läbinisti ebaõnnestunud rollis Jason Clarke) ja Kyle'st saab vastupanuarmee andunud sõdur. Pidevalt näib, et John teab Skyneti iga liigutust ja nõrkust kaugele ette, jättes peaaegu prohvetliku ilme. Nii edukalt kulgeb inimeste pealetung tehisintellekti vabrikutele ja vangilaagritele, et võit on käega katsuda. Siis ühtäkki seletab John, et järgmise rünnaku sihtobjektiks on Skyneti viimase võimaluse relv - ja pärast madinat leiavad inimesed eest vana hea ajamasina. T-800 on minutid varem selle läbi oma legendaarsele missioonile reisinud. Paljud sõjardid pakuvad ennast erimissioonile minevikku minema, John aga valib Kyle'i. Alasti ajamasinasse astudes näeb Kyle aga ootamatult, kuidas Skynet veel viimast korda Johni elu kallale kipub. Kuid tagasiteed pole ja nõnda leiab mees ennast järgmisel hetkel üheotsapiletiga 1984. aastas.

Selles minevikus pole aga miski enam endine. Reklaamklippidest nähtuna kõmmutavad vanemapoolne T-800 (Arnold Schwarzenegger) ja sulnis Sarah Connor (Emilia Clarke) tulevikust ilmunud T-800 pilbasteks. Kyle'i aga jahib sulametallist T-1000, kellel sellesse aastasse justnagu sugugi asja pole. Sarah on kleenukese ja armetu ettekandja asemel sõjakas amatsoon. Sama kiiresti, kui vaataja segadusse aetakse, satub segadusse ka Kyle Reese. Tuleviku ema püüab talle küll asju seletada, aga mitte kuigi edukalt. Mingil moel saabus esimene T-800 minevikku juba palju aastaid varem ja päästis Sarah lapseeas esimese rünnaku käest. Kes selle terminaatori minevikku saatis või miks? Seda ei saa vaataja selles filmis kunagi teada. Igatahes on ümber programmeeritud tapjamasinast saanud Sarah ainus sõber ja isa asendaja.

Kyle Reese'i kummitavad pärast ajareisi mälestused sündmustest, mida ta kunagi varem kogenud ei ole. Sealt saab ta teada, et Skyneti uuestisünd peaks toimuma aastal 2017. Ühtäkki saame me teada, et T-800 ja Sarah on ehitanud valmis isikliku ajamasina. Pärast mõningat vaidlust reisivadki noored 2017. aastasse, kus Skynet - seekord siis Genisys nime kandva kõike ühendava operatsioonisüsteemi kujul - taas püüab kohtupäeva korda saata. Mõneks ajaks kisub lugu ära komejandiks, siis aga kohtuvad peategelased John Connoriga, kes on samuti minevikku reisinud. Ehkki reklaamklippidest on selgelt näha, mis edasi juhtuma hakkab, ei solgi ma siinkohal huviliste elamust lõpuni ära. Kes tahab seda sodi oma silmaga ja keerdkäike ette teadmata vaadata, palun. Vähemalt mõnda aega peaks see odav meelelahutus veel meie kinolinadel lohisema.

Nüüd siis kõigest sellest natuke lähemalt. Terminator Genisys on suure rahaga tehtud, enda arvates tõsine meelelahutus. Kahjuks aga pole miski tõest kaugemal. Kui kogu kirju teater selle õhk-õrna tuuma ümbert ära korjata, jääb alles vaevu videolevisse sobiv soperdis.

Kõigepealt siis eriefektidest. Esimene ja teine Terminaatori film kasutasid praktilisi efekte. Teine film oli üks esimesi linateoseid, kus CGI edukalt lained lõi. See film siin on nii läbi ja lõhki võltsi arvutianimatsiooni täis, et seda ära tundes kaotab kogu vaatemäng usutavuse. Halva animatsiooni juures on suurim probleem selle ,,kaalutus" - mitte millelgi ei näi ekraanil tegelikku inertsi ega käega katsutavat kvaliteeti olevat. Ja Genisys on algusest lõpuni sellise tundega. Ükskõik kui suured on plahvatused, ükspuha kui kõrgele lendavad koolibussid - kui nende liikumine meenutab Hanna Barbera animeeritut, siis on selle usutavus automaatselt null. Sulametallrobotite efektid võiks justnagu olla kaasaegsemad, aga pole sedagi. Kõige ebarealistlikuma mulje jätavad aga kaks hetke: esimese filmi alasti terminaatori kõnnak punkarite juurde (sellest natuke pikemalt allpool) ja selle filmi uus superterminaator, T-3000 vms. T-3000 efektid langevad klassikaliselt Michael Bay lõksu, arvates, et rohkem detaile võrdub parema efektiga. Ei võrdu. Detailsuse üleküllus kahandab nähtava usutavust veelgi enam. Plahvatused ja jälitusstseenid on kord keskpärased, kord naeruväärsed. Olen näinud videomänge, kus osatakse füüsikamudeliga paremini ümber käia.

Efektidest edasi võib vaadata selle filmi näitlejate suunas. Tundub, et Arnold on ainuke õnnestunud osatäitja, kuid teades, et tema osatäitmine T-800 kujul peabki olema konarlik ja masinlik, pole siin suurt üllatavat. Jason Clarke selle universumi John Connori rollis tundub kohatu. Temast ei kiirga ei inimkonna viimase lootuse karismat ega ka väepealiku resoluutsust. Pigem nagu kaunispoiss, kelle olemusele isegi ebaõnnestunud armigrimm kaalu ei suuda lisada. Justnagu selle tõestusena kaovad armid tema näolt poole filmi peale sootuks. Kyle Reese kergelt rumala ja kirvenäolise sõjardina toimib siin ehk koguni kõige paremini. Jai Courtney ei saa küll mitte kunagi päris näitlejaks, ilmselt sobiks ta paremini koos Channing Tatumiga mõnd lavaseadet järama. Emilia Clarke noore Sarah Connori rollis on uskumatult halb. Tema lapseohtu olek ja mõnes kohas rindade ja tagumiku välgutamine (k.a posterite peal) tundub erakordselt sobimatu. Kuid kõige kurvemaks teeb Sarah ja Kyle'i osatäitjate juures tõdemus, et nendevaheline keemia on täiesti olematu. Kiiresti peas sobrades võiks neid kahte kõrvutada Johnny Deppi ja Angelina Jolie'ga filmis The Tourist (2010). Vahelduva eduga meenutab nende suhtlus kahte jäätunud ribi lihaletis. Halb, halvem ja kõige halvem.

Tänu filmide omandiõiguse probleemidele tuli uue filmi tarbeks Arnoldi alasti kõnd punkarite juurde nullist uuesti luua. Seejuures pidi nullist looma täisdigitaalse noore T-800, kes siis oma tegevust sarnaselt esimesele filmile püüdlikult matkib. Efektid on masendavalt halvad. Isegi, kui paar kaadrit usutava mulje jätavad, pole siin grammigi ehtsat.

Kuid kui filmile miski jäädavalt saatuslikuks saab (lisaks kassaedu puudumisele), on selleks käsikiri ja lugu ise. Täpsem oleks ehk öelda loo kui sellise puudumine.

Algusest peale oli teada, et uue filmi jutustus püüab ajalugu omasoodu ümber kirjutada. Tehtud see saabki, aga mis hinnaga? Me näeme, kuidas selle jandi eesmärgiks on loobuda esimese kahe filmi sabas lonkimisest ja rääkida selle asemel oma teemat. Selle maailma ajaliin ja tegevustik peaks pakkuma piiramatuid võimalusi terve triloogia tarbeks. Need mõned sammud, mis selle nimel astutakse, on julged, aga sisuliselt läbi mõtlemata. Ajamasinate üleküllus selles uues julges maailmas saab teose kirstunaelaks. Kui kõigil tegelastel on ligipääs ajamasinatele, siis mis tähendust neil enam on? Selle ilmselgelt salvrätile kirjutatud stsenaariumi eesmärgiks on ajalugu ümber kirjutada. Käsikiri viskab õhku hulga küsimusi ja lahtisi otsi, mis filmi jooksul kiirelt unustatakse - või siis uskus keegi, et nendele vastamiseni jõutakse võimalikes järgedes. Vanad filmid hirmutasid tehisintellekti ja tuumasõjaga, see siin näitab näpuga tehnoloogiast veelgi enam läbi imbunud ühiskonnale ja väidab, et Internet of Things saab olema inimkonna hukatus. Eks iga ajastu otsib enesele vastavalt paanikanuppe. Esimese kahe filmi sisu visatakse seebiveega koos minema, aga alles jääb sedavõrd auklik, anekdooti meenutav sündmuste jada, et selle jälgimine veab ka kõige lapsemeelsemal kulmu kortsu.

Ja see kõik sünnib sunnitult. Sihilik kaugenemine esimese kahe filmi tegevustikust juhtub olukorras, kus filmi ainsad meeldejäävad kohad on seotud esimese filmi paari stseeni kaader kaadri haaval uuesti loomisega. Keegi produtsent kusagil teadis, et nostalgia müüb rohkem kui dekoltee ja tänu sellele on siin filmis paar kummardust esimesele. Kuid need viivud saavad kiirelt mööda. Korraga leiab vaataja ennast halvasti kirjutatud ja seosetute tagaajamiste keskel. Paar eksisammu komöödiate pärusmaale kahandavad filmi vaadatavust veelgi.

Ulmefilmide ja Terminaatori saaga austajana ei saa ma Genisyst kellelegi soovitada. Selle ajuvaba ja auklik lugu valmistab pettumuse, möllukaadrid ei paku midagi uut ega huvitavat. Piiratud kassaedu ja publiku vali nördimus kinnitavad, et seegi triloogia läheb pigem vett vedama. Isegi, kui teine film läbi hammaste valmis treitud saab, tuleb sellestki üksnes pettumus. Genisys arvab, et loobub eelkäijate loost, aga tema enda lugu ebaõnnestub algusest peale.

Ulmeuudised 07/15

Ulmestaar Riivo Mägi

Riivo on ilmselt üks tasakaalukamaid ulmefänne. Ta räägib küll vähe, aga tema tohutu lugemus

paneb aukartust tundma. Seejuures suhtleb Riivo hoolimata oma loomuomasest tagasihoidlikusest täiesti vabalt ning on tuntud kõigile Estconil ja Tartu üritustel käinutele.

1. Mida praegu loed?

Nagu tavaliselt, on mul enam kui üks raamat korraga pooleli. Hetkel siis Lois McMaster Bujoldi "Captain Vorpatrils's Alliance", James S. A. Corey "Leviathan Wakes", H. L. Oldie "Tirmen", Joe Abercrombie "The Blade Itself", Stieg Larssoni "The Girl with the Dragon Tattoo" ja Tom Holti "The Outsourcerer's Apprentice". Kõige kiiremini edeneb neist praegu Bujold.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Kindlasti peab peategelane (või siis peategelased) huvitav, meeldejääv ja kaasahaarav olema. Head kõrvaltegelased on samuti abiks. Samuti peab raamat tasakaalus olema ehk nii kirjeldusi, sündmusi kui dialoogi olgu parasjagu.

3. Ulme kolm lemmikut

Kõigest kolmega piirduda saab väga raske olema:

Jim Butcher ja tema Dresden Files, mida olen kõigile reklaaminud, kes kuulata on viitsinud. Lisaks on ta kirjutanud kuueosalise klassikalise fantaasia sarja Codex Alera ja varsti ilmub uue steampunk sarja avaköide.

H. L. Oldie ehk Ukraina kirjanike duo Dmitri Gromov ja Oleg Ladõzenski, kes nende enda definitsiooni kohaselt kirjutavad "filosoofilist märulit". Tihti kasutavad nad algmaterjalina erinevate maade mütoloogiat (kreeka, jaapani, india) ja nende teosed on tõeline nauding nii maailmaloome kui ka keelekasutuse kohapealt.

Kolmandaks olgu praegu Simon R. Green, kelle teoste poole pöördun siis, kui aju vajab puhkust ja seiklusi. Tal on oskus vaid mõne lõiguga tõeliselt häid tegelaskujusid luua.

Stalker 2015

Laupäeva, 18. juuli pärastlõunal kuulutati Jõgevamaal, Udu talus välja Eesti ulmeauhinna Stalker selleaastased võitjad.

Teistkordselt auhinna ajaloos anti välja teenete Stalker ja selle sai Mario Kivistik, kelle teeneid ulme maakeelde tõlkimise ja kirjastamise osas peaks teadma ja hindama iga vähegi ulmest huvituv isik.

Stalker 2015 ilukirjanduse auhindadele kandideerisid teosed, mis ilmusid eesti keeles esmakordselt aastal 2014.

Parim tõlkeromaan

Arkadi ja Boriss Strugatskid «Tigu nõlvakul» (kirjastus Fantaasia, tõlkija Tatjana Peetersoo)

Parim antoloogia või kogumik

Andrzej Sapkowski «Ettemääratuse mõõk» (kirjastus Tiritamm, tõlkijad Aarne Puu ja Kristiina Uluots)

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus

Andrzej Sapkowski «Ettemääratuse mõõk» (samanimeline autorikogu, kirjastus Tiritamm, tõlkijad Aarne Puu ja Kristiina Uluots)

Parim tõlkelühijutt

Magdalena Hai «Vaskmõrsja» (antoloogia «Soome ulme 2», kirjastus Skarabeus, tõlkija Arvi Nikkarev)

Parim eesti autori romaan

Thavet Atlas «Õuduste kõlakoda Tartu Raekoja katusel» (kirjastus Sulemees)

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus

Heinrich Weinberg «Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?» (antoloogia «Täheaeg 13: Meister ja õpipoiss»)

Parim eesti autori lühijutt

Maniakkide Tänav «See maailm on mulle!» (antoloogia «Täheaeg 13: Meister ja õpipoiss»)

Pildistas Jaana Muna.

Eesti ulme päev

16. septembril 2015 toimub Tallinnas Kirjanike Maja musta laega saalis kirjanduslik kolmapäev, mis on pühendatud sõna "ulme" kasutuselevõtu 45ndale aastapäevale. Rohkem infot ürituse kohta juba järgmises Reaktoris.

Pilte ulmikute teisest reedest enne Estcocni

Uudiskirjandus 07/15

Kirjastus Fantaasia

Hemingway võltsing

Joe Haldeman

Tõlkija Martin Kirotar

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Raamatu keskmes on eideetilise mäluga Bostoni kirjandusprofessor John Baird, kelle erialaks on moodne klassik Ernest Hemingway. 1921. aastal kaotas Hemingway naine Hadley Pariisi rongis ära kohvri kirjaniku esimese romaani ja hulga lühijuttude käsikirjadega. Baird, kes teab peast kogu Hemingway loomingut, otsustab romaani kirjandusliku nalja korras ise uuesti kirjutada. Siis aga võtab temaga ühendust Hemingway näoga võõras, kes keelitab teda ettevõtmisest loobuma. Selgub, et Hemingway käsikirja võltsimine võib drastiliselt muuta ajalugu. Pole üldse imekspandav, et ühel hetkel leiab Baird end 1921. aasta Pariisi rongilt, kupeest, kuhu on parajasti kiirustamas Hemingway naine Hadley.

Kirjastus Varrak

Ring

Dave Eggers

Tõlkija Allan Eichenbaum

Kui Mae Holland võetakse tööle Ringi, maailma kõige võimsamasse internetikompaniisse, ei suuda ta seda õnne õieti uskuda - see on tema võimalus. Võimalus pääseda kodulinna nüristavast töökohast ja tundest, et temalt oodati midagi palju rohkemat. Olgu pealegi, et elu väljaspool oma töötajate kõigi vajadustega arvestavat kompaniid hakkab muutuma üha kaugemaks ja illusoorsemaks, olgu pealegi, et mõned vestlused ja juhtumid on tekitanud temas ärevust. Olgu pealegi, et üha vähemaks jääb seda, mida ta saab nimetada privaatseks.

Eggersi romaan on haarav, mõtlemapanev ja esitab küsimusi, millele oleks hea juba tänapäeval vastuseid leida.

Meremaa Triloogia I

Ursula K. Le Guin

Tõlkija Krista Kaer

Ursula Le Guini praeguseks juba klassikaks saanud triloogia, mis on sobiv ja väga soovitav lugemiseks igas vanuses inimestele. Tegelikult on kõigi kolme raamatu puhul tegemist

täiskasvanuks saamise looga ning esimeses raamatus toimub osa tegevust ka võlurite koolis, mis oli olemas juba ammu enne Sigatüüka kooli sündi. Esimeses raamatus jõuabki suurte võlurieeldustega poiss Ged võlurite kooli ning esimesed ja väga ohtlikud vaenlased, kellega tal tuleb võidelda, on tema enda uhkus, edevus ja kõrkus. Alles nendest võitu saanuna ja alandlikkust õppinuna võib ta seista vastamisi pimedusega.

Teise raamatu kangelanna Tenar on aga elanud suurema osa oma elust just nimelt pimeduses Atuani haudade preestrinnana ning kui nendesse haudadesse satub juba kuulus võlur Ged, tuleb tüdrukul valida pimeduse ja valguse vahel.

Kolmandas raamatus asub Ged teele, et tuua maailma tagasi surm ja koos sellega ka elu. Tema kaaslaseks on prints Arren ning jällegi pole nende teekond kerge.

Le Guini targad ja ilusad raamatud on mitmekihilised ja poeetilised ning neist leiab midagi uut ka mitmendat korda lugedes.

Tõlkejutt: Meie, urus-haid (Andrei Lazartuk)

1.

Ja saabuski päev, mil esimest korda üle kolme ränkraske aasta näitas end Ra-Päikene. Isegi kaks korda: esmalt sompus päeva keskel - mõne südametukse jooksul libises kiir läbi pilvelaama, keegi ei jõudnud jahmatusest ei "hurraa" ega "hai!" hõigata, kõik seisid pead kuklas nagu antiiksed marmornaised - ja palju hiljem - kuldpunases videvikus aeglaselt-aeglaselt tollesama pilve taha siniste mägede varju laskudes. Vaat' siis hõisati priipäralt...

Hõisati nii rõõmujoovastuses kui kibemõrult:

"Meie kõigekõrgem..."

"Mispärast sa meid hülgasid..."

Sellepärast ongi helv põrgulisest hullem - põrguline varastab kuu, rapib ja ähib, ent lõpuks jätab ikka sinnapaika - aga helv võttis päikese ja viis ära... nagu igaveseks.

Paljudele saigi nagu igaveseks. Paljudele, kellele, jõudmata valgusekandja naasmist ära oodata, on juba saanud koduks sügavad hauad - ühteviisi paljudele nii russide kui urusside ja paganategi seast ning idalaste seast hobuserahva hõimudes, kes elavad nahksetes majades sealpool Orodi Ruuni, Ühismäge, kus mäletamata aegadel kingiti tumedatele ja kirjudele hõimudele sugulusseadused ja öeldi: kuniks seisab mägi, seniks jätkub ka hõimurahu.

Pole nüüd ei Ruuni ega hõimurahu...

Keerleb, tiheneb pimedus; pimedus inimhingedes, mitte taevas. Taevas ripub päevade kaupa ilge hämu, pillub lund ja kui koguneb öö, lasevad helvid tulemadusid ning näha võib kaugemalegi kui sombusel keskpäeval.

Kümnik Mura seisis hilisemal õnnehetkel täna teist korda väravavalves ja oli õnnest joobumas, et mõlemad püha Ra pilgud tema valvekorra, mitte magamise ajale sattusid. Kahetsenuks, oh kahetsenuks, kui läinuks teisiti. Pole hullu, et kisub taas rajuks, tuulele võib ju selja pöörata, lambanahkne ürp kannatab küllalt. Külm tuul, lausa jäine. Tuisuloor pühib jäljed metsaradadelt... Suvi juba algas, seda küll. Näed, juba pimedus taevane roomab ja kooljakahkjalt hõõguvad tulemaod siuglevad pilvede all ning pakane näpistab jalgu ning turja, sundides kandu kloppima ja hambaid plagistama, ent sõber-tunnimees ei tule ega tule.

Juba viiendat kümmet lõpetas nahaga üle tõmmatud trumm Kellatornis. Alustas kuuendat. Alles siis silmas Mura, kuidas pahemal, Klaarivärava juures liigub mööda leinarada tropis varje. Kooljakarva maod sinna valgust ei heitnud. Kedagi kätel ei kantud - kas siis palavikujõuetusest või olid tulijad kaugemalt. Mura saatis neid pilguga, kui nad kadusid jõekäänaku taha...

Kuues kümme sai täis. Kes seal trummi kõrval seisabki? Vana Boban-Silmitu? Veab seanahka Boban, ei kõnni ümber torni, vaid seisab trummi kõrval ja loeb südametukseid - õpetatud mees õnneks, vaheda aruga. Saab 200 täis, lööb ühe täie, veel 200, lööb uuesti.

Tsaar teab, ent ei pahanda. Vilets pea on jalgadele nuhtluseks, ent tark, vastupidi, aitab kaasa. Tsaar soosib õppimist, ega's tal ilmaaegu nimeks Uman - Tarkur pole.

Viimaks tuli sotnik Rudak, morn nagu päevane pilv. Temaga ühes keegi tundmatu jalamees. Ütles sotnik tunnussõna, kuulis vastust, noogutas.

"Mura, lähme," kostis.

"Juhtus miskit või?" püüdis Mura hammaste plaginat tagasi hoides pärida. Võttis kasuka seljast ja andis tulijale.

"Halvasti on," tõmbas Rudak pea õlgade vahele, nagu oleks ise paarkümmend lööki liiast pakase käes vahti pidanud. "Kas Brani linnakest tead?"

"Noh..."

"Pole enam linna..."

Väike oli linnake, ent kallis: valvas kolme kuru ristteed. Sealt viis Barhat-Turi sillutatud tee... Polnud teda kogu pika helvi talve jooksul kordagi rünnatud, näis, et pääseb hukust. Kurud on lund täis tuisanud, nii et ratsamees ühes lipuga kaob tervenisti hange. Ootaski ära oma aja, varga kombel ligihiiliva...

Sadakond relvakandjat seal kõigest oligi, ehk sadat kolm naisi ja neljas mudilasi.

Sõjamehed seisid viimseni - nii müüril kui väljal, tõrjudes helvide ja läänemeeste ründeid voorile. Ent tagasi lüüa ei suutnud. Barhat-Turini välja jõudsid 6 eite, 2 neidu ja paarkümmend last. Neiud ja tervemad lapsed võeti müüride vahele, eided ja 3 külmavõetud ning vermeis alaealist kihutati jäärakusse. Ei jätku leiba, isegi neile, kes juba müüride taga, ei jätku leiba...

Kiire surm terasega on parem kui aeglane piineldes.

Aga linnake põles maani maha. Klaariväravast paistis suitsupilv õhtuni kätte ja palangulõõm ööselgi.

Nüüd oli oodata helve ja rohakke ja gonorlasi juba Barhat-Turi müüride alla. Luurajad olid nende jälgedele ümberkaudsetes metsades juba sattunud. Tiirutavad ja ootavad, ootavad ja tiirutavad nagu rasvasöönud hundid. Teavad, et nälgime, et vaid luu ja nahk on alles jäänud - ja kui ründavad, kae - pooled sõjameestest ei jaksa tõsta ei mõõka, ei taprit ega vibugi vinna tõmmata.

Mura noogutas. Õigus oli mornil Rudakil, vägagi õigus.

Vahimajas hõõgus kolle - ja kõigest hõõgus. Hallivuntsiline Ljadna asetas puujala kompsides Murai ette savikruusi lürbiga ja poetas kruusi kõrvale, hellalt nagu väeti imiku, imeõhukese leivaviilu.

Lurr oli soolata... Õieti üldse ilma sisuta - Mura suutis raskustega silmata kaht purukübet ulpimas ja mingeid pilpaid kruusipõhjas. Tea, mis nurkadest Ljadna oma leivakeste jaoks jahu kokku kraabib. Küsida Mura pelgas: miski krõmpsus söödamatult hammaste all. Vähemalt oli see soe.

Väärt asi see kolle. Vaatab sind oma lõõmaval pilgul. Muistse tsaar Uroni aegadest alates on kõigil lippudel ja vimplitel - kolle ja silm.

Pelgasid seda vaenlased. Hirmuunedes painas see neid...

Ega's nüüd ometi kustu?

Ta tahtis uinuda, ent ei lastud: saabus jooksupoiss elepka, käskis tsaari juurde tulla. Ähkides seadis Mura end valmis, tahtis uue kuue selga tõmmata, kuid meenus, et kuue järele tuleks koju kõmpida, aga magama seadis ta end vahimajja. Seepärast koukis ta koiku alt vahetussaapad - mitte võõramaised vildist, millega pakases vahis seisis, vaid oma vanad, punased, hobusenahast ilustustega. Ja ruttas elepka kannul, haarates tee pealt üle väljaku lund näo puhastamiseks.

Kaevu kõrval seisid vaikivad eided kookudega. Tasa ja kaeblikult ägas ämber kaevus...

Mura ei küsinud jooksupoisilt midagi - kui ise sõna ei poeta, ju siis pole ette nähtud teada. Teised poisid tsaaril vahetusid, aga elepka, niikaua kui Mura mäletas, oli alati jäänud. Ju siis teenib silmapaistvalt. Vaata, kuidas marsib kuljuste kõlinal. Jalad pikad nagu kurelinnul.

Poiss peatus äkki. Mura oleks teise peaaegu pikali jooksnud.

Põiki üle tänava lamas surnukeha.

elepka keeras osavalt tattninas, mida seni varrukas hoidis, tuld suuremaks. Hoia, käskis. Mura võttis lambi, seisis nii, et paremini näha. Aga poiss kontrollis kiirelt ja tähelepanelikult laiba üle, ent ei rutanud kätega katsuma. Siis keeras ümber.

Tahmakarva hirmutav-luider nägu, ei saanudki aru, mees või naine. Või neidis?...

"Ei," sõnas elepka, "Ise suri."

"Ah sedasi?" Mura ajas end sirgu, andis lambi tagasi. "Aga tuleb ette, et mitte ise?"

elepka vaatas talle otsa, ei vastanud, kuljused tirtsatasid. Peagi looberdasid jalgu taga vedades kohale vahid. Nende asi.

"Lähme," ütles poiss.

2.

Tsaar Uman istus laua taga, ühes temaga tuhatkonnaülem ja linnakaitseülem Bosar, välituhatkonnaülemad Usko ja Mamuk, varahoidja Sirõi ja veel pool tosinat meest, keda Mura ei tundnud.

"Miks nii kaua?" päris tsaar rahulolematult. "Teinekord saadan surma järele..."

"Komistasime laiba otsa," kostis poiss. "Ma siis mõtlesin, et äkki jälle vereimeja töö. Kuniks kontrollisin, mis ja kuidas..."

"Mis ja kuidas," osatas tsaar. "Ja mis oli?"

"Ei olnud vereimeja. Ise. Külmast-näljast..."

"Selge. Vereimejaid pole vajagi.... Hüva, elepka, mine, heida magama. Kui vaja, äratatakse. Aga sina, kümnik, istu, rüüpa, tee suu seks...."

Kost oli ehttsaarilik: hõbedast vaagnad, hautatud naeris, kristallpuhas metsakohin meega. Mura haukas tüki hautist. Tsaar ootas. Muras neelatas, pani lusika käest, pühkis huuled väljaõmmeldud rätikuga puhtaks - andis mõista, et kõht on täis.

"Sedasi, Mura..." lausus tsaar. "Kas sina oled see kümnik Mura, kes saatis enne sõda meie saadikut Rohani maadele?"

"Mina, tsaar. Toosama."

"Kas maad mäletad?"

"Mäletan, tsaar."

Mis seal mäletada - puhas laudsile stepp...

"Siis kuula, toosama Mura."

Ja Mura kuulas.

Ei hukkunud asjata kindlus Bran. Ülbelt ronisid helvid ja rohakid esimesele tormijooksule - seal nende sarved murtigi. Kes müürile jõudis, see sinna ka jäi, kolm võeti vangigi. Üks neist osutus hellikuks, surmahirmus rääkis kõigest, mida päriti. Hiljem, kui voorina minema hakati, anti kõigile käsk sõnad meeles pidada....

Tuleb välja, et helvid on rohakitel nagu kont kurgus. Vürste põlgavad. Elavad omatahtsi. Rohakid, olgugi vaenlased, austavad stepitavasid: röövsaak tuleb võrdselt ära jagada, mitte miskit vargsi endile hoida. Helvid aga, ole terve, võõrast vara võtavad hea meelega, ent mis võetud, seda jagada ei taha teps mitte, peidavad kõrgete müüride taha ja valvavad valvuritega.

Morguli orus laiub praegu läbitungimatu soo, iga päev on oodata üleüldist uputust. Seepärast veeti kantsile, mis asub oru teises servas, varusid kaks kuud kokku. Helvi varanöörijad hoiavad suuremat osa varudest varjulises kohas, metsas ja puude otsas peidikuis. Ja selle koha asupaika vang teadis - ja ka ütles...

Mitut sorti kraami olevat seal. Hulganisti. Aga peamine - paarkümmend koormat helvide leiba, mida russid "igaveseks" kutsuvad. Üks mees suudab saja päeva varu ei selga ega jalgu kurnamata seljas kanda. Aga seal on paarkümmend koormatäit.

"Kas said aru, Mura?"

Mura veel ei saanud. Ta arvestas peas sõrmi kõverdades. Koormad on nagunii Gonorist, härjarakendid, mingeid teisi pole ta kunagi näinud. Neisse mahub 500 kui mitte täit kuuendatki neid sajapäevakandameid. Kui paarkümmend koormat, siis saab...

Aga 100 päeva on arvestatud täisjõus sõjamehe kohta, kusjuures nii, et jõud mitte ei kahaneks, vaid kasvaks. Naistele-lastele piisab sellest neli korda kauemakski.

Kae, selle aja peale jõuab Ra-Päikenegi tagasi tulla. Vili tärkab. Kasvõi seesama naeriski - paljukest talle siis vajagi - ämbritäis vett...

"Nii," kostis Mura. "Sain aru. Palju mehi annad?"

"Tuhkagi sa said, käbejalg," vangutas Uman pead. "Leiva järele lähevad teised. Sinu ülesanne on kants oruserval kihevile ajada ja enda järele viia. Kas ma ilmaasjata Rohani maade järele pärisin?"

"Rohani maadele me ei jõua," lausus Mura. "Kui ehk Itilini ja sedagi vaevalt."

"Ma ei sunni sind sinna minema," ütles tsaar. "Ma luban sul sinna minna, kui muud üle ei jää. On üks piirivürst Uldon - tema võtab teid vastu ja välja ei anna. Kas said aru?"

Mura vaikis.

"Mis seal's ikka," kostis ta lõpuks. "Ongi nagu selge. Palju mehi annad?"

"Palju ei anna, ära loodagi. See-eest annan parimad..."

Pildi autor Ants Jaanimägi

3.

Sündiski nii: sai Mura sadakonnaülemaks. Tema lipu alla anti 32 nii ratsa- kui jalavõitluses vilunud sõjameest. Paljusid tundis vastne ülem varemaltki - Sais-Armiline, näituseks, taples kümne eest, kui Monastõriti alt taanduti, kuus murtud noolt võeti ta seest välja ning haavapalavikust sai mees jagu ning helvimürgist niisamuti. Kaua teadsid relvavennad, et kohe-kohe sureb. Ent ei surnud, seisab kindlalt, õlad laiad, pea kiilas, armiline, hambaid üle ühe, ent silmad välguvad lõbusalt. Või Manilka - paganasoost; kaval, häbematu, osav nagu kõrkjakass, üle tosina helvi paljaks varastanud - eks mine püüa helvile ligi hiilida. Juba pärast seda, kui Helvid Orodi Ruuni õhku lasid ja päeva videvikuks ning suve talveks muutsid, klopsis Manilka russidest ja paganatest rühma kokku - ja küttis vaenlasele nihukese koslepi, et helvid (aga võib-olla ka mitte helvid, vaid gonorlased või rohakid, kes see enam selgust saab?) võtsid vangi rahumeelse rändhõimu; lapsigi oli seal kõigest poolsada ja saatsid sõnumitooja: kui Manilkat välja ei anta - aetakse kõik jää alla. Mis seal enam - läksid, võtsid hõimu tagasi, ise jäid pea viimseni taplustandrile ja Manilkal - kätel kanti terve tee koju tagasi - jäi parem jalg verssoki võrra lühemaks, kuid ta paranes, ent hingab nüüd vilinal. Ei ta enam otsingule lähe... Või võta hallisilmne Barok - gonori soost, ammu enne sõda Mustale Maale teenima tulnud. Võttis naise, naitus Gorgoroti sepa tütrega, kasvatas lapsi... Sõja alguses tuli rüüsteretk mägedesse, kuuldavasti päkapikkude poolt - ehk kadedusest, sest mägilaste sepad tagusid paremat rauda kui nemad, kes teab? Ellu ei jäetud kedagi... Barokit tuli taplusest käsipidi eemale kiskuda, aga kus päkapikke nägi, siis sageli ei saadudki.

Ka teised olid head. Kes polnud, küll see saab. Taplus on hea õpetaja...

Ainult kaks neidu panid ta kahtlema. Rõs ja Beljana, russ ja uruss. Ei tahtnud Mura neid ühes võtta, ent ka ära ajada ei saanud: Rõs oli tuhatkonnaülema Mamuki vennatütar, aga Beljana oli üks neist Brani põgenikest, kes ise pääses ja põngerjad kohale tõi. Ei tahtnud Mura neid võtta, sest teadis: kurjale rajale viib ta oma sadakonna ja ei sünni piigadel nende tegusid näha... ent siiski võttis. Rõs oskas helvi keelt; Beljana silmist kumas surma.

Andis Mamuk oma nimekaime, mamukeid - veel kusagil laanesügavusis hingitsevaid. Kõhnaks olid loomad jäänud ja nende ruske karv tokerdas ja küürud lotendasid tühjade kottidena. Neli tükki andis. Kahetses, et rohkem ei saa, tuleb ju leib ära tuua, kõige tugevamad andis... aga ise silma ei vaadanud. Mura ei hakanud vaidlema, nagunii tuleb ratsa jõukaks saada. Eeh, juhtis Mamuk kunagi mamukeid laviinina ja pagesid nende eest läänekaarte väed kabuhirmus ning nimetasid mamukeid olivantideks - kümne-paarikümne mehe kõrgusteks ja suust tolknevate piikidega ennenägematuteks elukateks. Noneh, mitte suist ei paistnud mamukitel piike, soomusrüü oli sedasi kujundatud... aga olgu pealegi. Las kujutavad endale igasugu õudusi ette, meile sedajagu kergem...

Mamukid olid jäänud kehalt kõhnaks ning kasvus kängu. Ja ei kandnud mitte torne seljas, vaid saanirakendit. Hop-hop-hop -- laaditi kraam peale ja läks lahti sõit mööda kleepuvat halli lumeputru. Mitte helbed, vaid pannkooke langes taevast. Paarkümmend versta, kaks tundi mööda läänetrakti - siis äkki, jõudmata muldvallini, mis kiiruga läheneva vaenlase vastu püstitatud (oh, ei lootnudki toona noor tsaar Uron - hüva jahti talle - hoida vaenlast piiravate mägede ja vallide taga), tõstis Mura käe, peatas oma sadakonna, pidas Manilkaga sosinal nõu - ja suunas mamukid vasemale, teisele poole Darhanit, mägilossi, mille ammuaegu ehitasid gonori mehed, et tollal veel nõrgukest Musta maad allutada - algul läbi surnud õunaaia, siis ülesvoolu mööda jõesängi - sinna, kus sinakalt valendasid sirges reas mitteoodatavad nõlvad, Silmapiirimägede lähimad mäestikuharud. Ees seisis nelja päeva tee mööda häile ja künkaid - seda kui veab ja kui kõik õnnestub nagu tahaks...

4.

Jõuti äärele.

Taas välgatas korraks loojangul Ra-Päikene, lasi end imetleda ja vajus vaikselt Itili mägede Aminarneni teravate tippude taha, mis itili keeli tähendas Kuningamäge, mille taga laius juba On-duin, Keskjõgi, mis jagas maa Koidu ja Loojangu maaks.

Valges rakendati lahti ja lasti mamukeil oma teed minna, ise leiavad nii tee tagasi kui ninaesise - puhmad lume all. Mägedest alla sai laskuda vaid jalgsi, keppide toel, vahel ka ainult köite abil - ja laskuda tuli kohe, praegu, veel enne pimeduse saabumist.

Varustus pakiti lahti. Manilka juhtis, vajutades enda järele lumme sügava vao, Mura ja 4 kõige tugevamat lõpetasid rivi. Laskuti, higistati, komistati, libastuti, kukuti - kõik märjad ja tulised. Kes raja keskel enam tõusta ei tahtnud, aeti hoopidega jalule. Kaua pusiti köieosaga, ent seal ei saanud isegi Manilka teistviisi alla - liiga kõrge oli järsak. Ja jõutigi juba peaaegu lõpuni, isegi öö poleks seganud, kui päris lõpus noor jalamees - uruss Koteika väänas jalga: kas andis kepp järgi või mis, aga lahti ta pääses ja libises ning hääletult sööstis kümmekond sammu pea ees alla ja maandus peaga otse vastu kõverat kuusetüve, tõmmanud kolm meest endaga kaasa. Koguneti kaema. Koteika ei hinganud, pea köökus, silmad hämmingus miskit muud nägemas. Temaga kaasa rebitud kümnik Lepaga olid lood halvasti - parem jalg oli pahkluust kõrgemalt murdunud ja paistetas kiirelt üles, polnudki rohkem öelda - Lep oli oma käimised tükiks ajaks, kui mitte alatiseks, käinud.

Mura, nagu ka ülejäänud, vaatasid üles. Nõlv rippus nende kohal nagu sein, kadudes mustendavasse taevasse. Just said sealt alla, aga juba ei usu.

Targad mamukid on teel koju.

Kahekesi kanda - elusana pärale ei jõua - liiga kaugel, külmub teel ära. Tähendab, nelja meest on vaja. Aga et üles tirida - kuut vaja.

Veerand väest lahkub vaenlast nägemata.

"Halasta mulle, Mura,"" lausus Lep valjult. "Või lase mul endale ise halastada..."

Mura istus sõnatult ta kõrvale, võttis käe pihku. Tugev käsi...

"Jah," sõnas ta. "Andesta, Lep."

"Ja sina andesta mulle... Ainult mu puss võta kaasa. Jäta endale. Kui läheb õnneks - anna mu naisele. Kui ei lähe - mis seal's ikka..."

"Sinu oma on veel elus?"

"Elus... Visa hingega, Gorõnõtite soost."

"Mäletan. Minu omad kõik..."

"Tean, Mura, tean. Kas viin sõna ühes?"

"Ütle, varsti kohtume. Ärgu nukrutsegu."

"Hüva..."

Mura võttis Lepalt pussi vastu, keerutas pihus, tutvudes terariistaga - luust pära, krobeline käepide, tera kolm verssokit, kolmekandiline, pisut kaarjas, lapse sõrme paksune, tipust lamedaks pressitud ja teravaks ihutud, pideme juurest kirjatud, veidi teraline - muistne töö.

"Veel esiisadelt päritud," kinnitas Lep. Ta seadis end mugavamasse asendisse ja keeras pea kõrvale. "Ah jaa, peaaegu oleks unustanud." Tõstis pea. "Kui kohtad mu vennast Mihhat, ütle edasi: võtku teadmiseks, et ära needis isa ta musta kunstiga. Ent ise ära teda tapa."

"Püüan," kostis Mura.

Ta asetas pussitera Lepa kõrile, pinguldunud tüükais lõua ja luu vahele - ja ühe liigutusega lükkas tera täies pikkuses luud riivamata sisse. Lep isegi ei võpatanud, vaid korises korra ja lõtvus. Vaid üks verepiisk langes tähekujulisest haavast.

"Head jahti, Lep," lausus Mura. Tõusis. Vaatas omasid. "Radek, Krep, Barma - matke poisid maha ja tulge järele. Ööbime nõlva jalamil."

Lõkked - mis lõkked, taskukolded - vaevu miilasid. Tihe kuusik varjas kõik.

Kaevad kuuse alla augu. Kui vaja, katad pealt poolt veel kuuehõlmadega. Ongi juba soojem. Läidad tulukese - juba päris palav. Aga taskukolle - see on selline toruga läbitõmmatud ja veel vaheseinaga poolitatud pada, mil korstnas käbid - palavalt põleb, katlas leem-puder podiseb - korralda kasvõi peied. On sedagi tehtud, ent mitte sel ööl. Pool väge juba magab, jaks lõppenud, teist poolt ei lase nälg sõba silmale saada. Kolm rihma kuivatatud hobuseliha andis Sirõi katla peale, mis see ka on? - ammu vaid hallitus. Ka kruupidega on samamoodi. Olgu pealegi, piskustki abi...

Mura pani vahi paika ja kobis oma urgu. Manilka magas ja ägas. Barok ihus mõõka, nähtavasti soovides, et juus lennult pooleks langeks, mõlemad neiud aga lamasid teine teisel pool kollet ja sõnusid keedust. Ja tõepoolest, nagu lõhnanuks teisiti.

Ammusest ajast teadis Mura, õppis pähe nagu reegli: ei nälja ega väsimusega tohi sööki ühe korraga alla kugistada, vaid tuleb kehakinnitust võtta väikeste suutäite haaval. Teadis küll, ent suutnud kiusatusele vastu panna: kahe ampsuga oma portsu alla neelanud, jõudis ta veel higi ära pühkida, kui silmad kinni vajusid.

Ei kuulnud enam midagi.

5.

"Kuidas sa helvide keele ära õppisid?"

"Sõnahaaval. See on lihtne, see helvi keel. Nemad vaevlevad meie omadega. Isegi tavakeel - mis saab veel lihtsamat olla? - ka seda tönkavad hädavaevu. Ehkki - milleks neile see? Kel vaja, küll see helvi keele ära õpib..."

"Egas ma seda teada tahtnud. Kas sul ... vastik ei olnud?"

"Ei. Ega keel süüdi ole. Pole ka nüüd vastik õppida. Aga helvid ise... toona nad mulle isegi meeldisid. Sellised... omapärased. Hiljem taipasin, et vaatavad inimestest mööda. Algul mõtlesin... Ilus, peen, suursugune... Loll olin. Siis algas sõda. Vaevu saime minema."

"Miks nad meid inimesteks ei pea?"

"Neil on nähtavasti nii lihtsam. Sõda veel polnudki, aga juba räägiti: urukid on koletised, järavad toorest liha, ei pese end kunagi, kannavad loomanahku... ja üht-teist veel hullemat... Meid õega tuldi spetsiaalselt kaema, et millal me oma loomalikku sisu ilmutame."

"Mispärast urukid?"

"Nad ajavad millegipärast kogu alati "s" ja "k" segamini. Ma saaks aru, kui "b" ja "v", "p" või "f" - halvasti kuulda, valesti kirja panna, vale kirjapildi järgi ära õppida... Aga miks s asemele k välja tuleb, seda ei oska nad isegi öelda. Nii ongi neil urusside asemel kas "urut", "uruk", vahel isegi "orok"... Ja näevad igal pool vaime. Helvil on öine silm... sinise toone ei erista..."

"Plikad!", pillas Barok poole suuga. "Marss põhku... jutumoorid..."

6.

Siin ta ongi, kants missugune. Vallikraav selle ees, püsttara, vahitornid. Tornide taga lugematul hulgal ridamisi telke. Ei tuldud selleks siia, et kokku lugeda. Piilurid juba käisid lähemal ja tuli välja, et tuhandet 15 regulaarväge istub siin, neist helve tuhatkond, ülejäänud gonori ja rohani vägi.

Mura roomas rüngalt alla, viipas käega: sinna. Manilka juba seisis mändide vahel, ootas märguannet. Ära oodanud, võttis punutud räätsad, mis lumme ei vaju ja kuigi nendega astub mees naljakalt nagu eputis, liigub ta kärmelt edasi ja lumme jälgi ei jäta. Hüva asi nii lumes kui soos.

Mindi pihtaiast eemale ja jäeti vaenulaager kaarega selja taha - ja taas laager. Kaua tuli otsida sobilikku rõsket lund. Ent leiti. Magati kuni enneõhtuni.

Koidikul peatuti. Ei paistnud päikesekiirt, valguseandja tõusis selja tagant mägede ja nõiapilvede varjus, ent taevas eespool lõi helgemaks ja nähtavale ilmusid Itili mägede valged tipud. Nad seisid Pustõlka jõe kõrgel kaldal, mis kunagi märkis Musta Maa ja Itili vahelist piiri - ees paistis madal, rohtukasvanud perv.

7.

Jõeületamisega mässati kaua ja saadi ilmaaegu läbimärjaks: hüva sinegari köis, millega palgid ühte köideti, oli kas pehastunud või mägedes rassimisega ära hõõrdunud või hiirte poolt ära näritud - lühidalt öeldes, lagunes ära. Hea oli, et madalas kohas, kus vett kõigest rinnuni, jõuti kaldale sumada ja midagi väärtuslikku kaotsi ei läinud.

Jooksuga saadi sooja. Kaugele jõuti. Peaaegu Itili teeni välja.

Ilma naljata. Äkki hakkas rajaleidja Manilka kätega vehkima ja sööstis põõsastesse ja kõik, kes tema taga liikusid, pudenesid kohe põõsaste ja puhmaste varju ning hetke pärast kostuski kaugemalt kabjaplaginat ning aeglase traaviga möödus neist rohani piilkond: tosin ratsanikku nahkses vormis, raudseis ninakaitsega ja lühikeste kõverate sarvedega kiivreis - et vaenlase mõõk libisedes ei langeks õlgadesse, vaid takerduks; käes peened pikad piigid ja paindes vibud seljal, kõik kõrbidel ratsudel - kergeratsaväepiilkond. Rohakitel on selline komme: lahinguratsud on kaarnakarva ja valged, rännakul ja luureks - kõrvid ja hiirhallid.

Taganeti roomates, taas poeti kuusikutesse. Olgugi iga tund kallis, ilma puhkamata läheb taplusse vaid sõge - raiutakse surnuks. Ja andestust tuleb paluda nii üksteiselt kui iseeneselt...

Ja ära tuleb salata. Ilma selleta ei saa.

Seepärast käskis Mura sel õhtul kõigil magada - ja jutul lõpp.

Toiduvarud lubas pea viimseni ära tarvitada, vaid üks lihalõik kolme peale jäeti hommikuseks linnupetteks. Mura määras vahid, endale jättis koeratunni, heideti magama.

Mura nägi unes, et tema, Mura tapleb kantsikuga paganast vägilasega: kumb teise läbi nüpeldab, sellest saabki pealik. Sõna otseses mõttes peamees, sest kõik mehed nii just kõndisidki, üksteise kukil. Ja Mura miskipärast ei suutnud õieti hoogu võtta, aga pagana hoobid langesid ühtlaselt tema turja pihta. Mura ärkas ropu sõimuga, heitis ebamugavalt külje alla pugenud kuusejuurika eemale ja keeras teise külje.

Ta nägi unes, et tema, Mura on kaheteistaastane, sepp Dobahhi, vana õppinud Gorõnõti juures selliks. Ise oli Dobah lühike, turske, ühesilmne ja tema vasaralööja Gimli nagu kaljutükist välja raiutud, ainult hambad välguvad kui naerab. Hirmsa rammuga mees...

Tagus Dobah sirgeid mõõku, nuge ja pusse. Kümme mõõka korraga, nuge poolsada - siis algab sepa loitsimine. Haisvasse valgesse savisse puistatakse sarvepulbrit ja luujahu - see oli just Murai töö, väikesel käsikivil seda jahu valmistada - hiljem veel ka hobusesõnnikut. Toorikud määritakse selle seguga ühtlaselt kokku, need kuivavad varjus, et savi ei lõheneks, hiljem laotakse auku suur hulk süsi, neid õhutatakse neljast küljest - ja Gimli asetab kõige peale kiviplaadi. Nüüd on Murai ja Gimli ühine ülesanne aeglaselt pumbata lõõtsa, millest toru augu alla on ehitatud. Kuni 3 päeva tuli ette, sõtkuti... Seejärel lasti aeglaselt jahtuda - veel kaks päeva. Seejärel võeti terad lahti. Maa-aluses tules olid nad muutunud halliks ja pelutavaks. Edasi läks käiku raspelkivi ja lihvkivi. Mõõku teritada Mura ei saanud, ent nuge käis ta käte vahel läbi omajagu. Ja lõpuks tuli karastamise aeg. Gimli puhus ääsi, Dobah rabas mõõgapära oma raudsesse haardesse.

Igal sepal olid omad loitsud. Kes karastas lihtsalt vees, kes või sees, kes õhu käes, kel kihutas sepanaine või -tütar alasti tuhatnelja ratsa öösse hõõguvat tera tangidega käes hoides jahutama. Rohakite seppadest räägiti üht-teist halba, rääkimata päkapikkudest...

Tark oli Dobah. Tema karastas lihas. Need lõigud lõikas Mura; sealiha, kivisool, pehme liha, taas siga, uuesti sool, taas liha ja taas sool, veel liha, paksem kiht ja niiviisi 6-7 kihti, puuda jagu vähemalt. Puhas lina laius laua kõrval... Dobah haaras mõõga ja vajutas-lõikas lihasse; liha just lõpetas pragina, kui tera viimase, alumise kihini jõudis. Teist korda asetas ta tera leeki, kuumutas väheke, see-eest jahutas aeglaselt, õhus vihistades ja keerutades. Mura sel ajal lükkas ääsile järgmise mõõga - ja läks lihajäänuseid korvi kraapima. Lehk oli kirjeldamatu.

Kui kõik lõpetatud oli, jäid Dobah ja Gimli ihuma ja poleerima, aga Mura tiris rasket korvi jäänustega Jersi, Gimli väimehe juurde. Ja veel kaua said nad töö juures nende krõbuskitega keha kinnitada.

Ja ka nüüd: tirib-tarib Mura korvi Jersile, aga talle tuleb vastu Igoka, isanda noorim tütar, aga käes on tal tohust toop, linikuga kaetud...

"Ärka, ülemus," ilmus kusagilt nurga tagant Barok. "Tuleb otsustada..."

8.

Voor polnud ei sõjaväe ega kaupmeeste, vaid talupoja oma: kolm tosinat kaetud vankrit mehest kõrgemate ratastega. Vankrite ees muulad, hobused pära külge seotud: mõnedel ratsutavad poisikesed vibudega ja veel paarkümmend relvis meest voori kõrval, kes ees, kes taga, kes küljel. Röövlite eest kaitseb küll, ent sõjasalga eest... Naer tuleb peale. Ehk vaid pime õnn haavab kedagi.

Muras luges ratsud kokku. 47. Pool salka saab ratsud ja vahetushobused... ent asi on suur ees ja leivatagavara...

Peibutas.

Ent ka lahkuda tuleb kiirelt ja kohe uus laagripaik leida, jälle päev-kaks ilma puhkamata. Aga peamine - ära salgamata niisugusele tööle minna...

"Laseme minna," kostis Mura.

"Mis sa nüüd, ülem..." ohkas Barok.

Ka Manilka vaatas altkulmu, halvakspanevalt.

"Ma ütlesin," lõikas Mura,

Ja roomas künkalt alla. Värske rohi teeb lolliks nagu.

9.

Ära salgamine, must tegu, langes koeratunnile. Lõke läideti augus. Mura, võttis valge kaarnasilma, raius sealt igaühele lehekese. Kõik istusid, vaatasid, unustades hingata. Mura võttis kaelast väikese ohutise, helge Ra-Päikese kujutise, pigistas käes, mõnuledes viimast korda...

Siis sülitas selle peale, lausudes:

"Salgan su ära ja nean su ära, Ra....."

Sõnad jäid kurku kinni, suutmata häbematut lauset lõpule viia. Ta lihtsalt heitis sõle tulle. Nahk ja kasetoht süttisid tuliselt.

Tema järel võtsid ka teised oma amuletid, kes kaelast, kes vöötaskust, aga Manilka üldse üle õle heidetud märsist. Voldikraamat nuttis hilju Manilka kätes, ta vaatas seda ainiti, huulte liikudes, siis pillas käte vahelt lõkkesse... ja seisis kaua nagu koolnu... Rõs muserdas oma hindamatu klaari Rossi, käkerdas, viskas needes minema. Ei suutnud lõpuni olla, lahkus lõkke äärest. Beljana tema kannul - lohutama. Kes teda ennast lohutaks... Barokil, vanausuhoidjal, oli Ainsa kild, kaua silmitses Barok millelegi mõeldes: sülitas siis viimasena ja heitis hooga tulle.

Nüüd nad polnudki peaaegu inimesed - lindpriid orvud. Ja oma kuritegude eest kandsid nad vastutust ainult iseeneste ees, solvamata oma jumalaid.

10.

Voori lõunast lasid nad mööda - oli näha, et need olid soolavedajad oma maadligi, vihma eest kõrkjatega kaetud vankritega. Vaid kolm hobust kogu voori peale, rohkem polegi võtta.

Aga siis tuli voor põhjast, samasugune kui eile - asunike oma. Veidi väiksemad vankrid ja kergemad pikkvankrid, nii ühtesid kui teisi paar tosinat, kokku 40 hobust. Valvet samahästi kui polegi.

"Võtame?" küsis Mura ja vastust ootamata kordas: "Võtame!"

...Nad vist arvasid, et see on tavaline röövlijõuk, kes proovivad korra ja annavad tagasi. Seepärast ka ratsanikud koperdasid kannuseid andmata kohapeal. Ootasid nähtavasti, millal voori keskelt vanem kohale jõuab. Ei olnud see neil esimest korda teeröövlitega kohtuda, teadsid, et tapelda tuleb endile kallim.

Aga kui mõistsid, et kõik pole õige, oli juba hilja.

Mura sammus kellelegi tähelepanu pööramata esimese ikkeni ja raius mõlemad härjad maha. Kõik, tee oli tõkestatud, läbi ei saa keegi. Seda enam ümber keerata.

Ratsurid sööstsid tema suunas: tõugeldes ja üksteist segades - need võeti kohe nooltega maha ja kaks, kes temani jõudsid, raius Mura alt üles ise surnuks. Tapelda nad ei osanud ja arvasid, et kuna oled ratsa, oled kuningas.

Minutiga olid ratsanikud sadulaist pühitud, hobused kappasid kuhu juhtus, kõik tühjade sadulatega ja ohjamata. Vankritest tõusid mehed ja poisid, kes mõõga, kes matraga...

Nad tapeti silmapilkselt.

Ja alles pärast tuli kõige raskem osa... Mispärast ka jumalad maha salati.

Ent kes suutis peitu pugeda - neid ei otsitud. Kes jõudis pageda... neil lasti minna.

Lahkuti juba ratsa, võtnud kaasa 6 vahetushobust. Võeti toitu ja vett. Ülejäänu sai tuleroaks.

Veel kaua oli kuulda, kuidas ammuvad vigastatud härjad.

11.

Kaheksa päeva möödus oi kui ludinal. Tuli, veri ja hõõguvad söed märkisid nende teed - kolm uusasunike küla põletati maani maha, gonori maaharijatel lõigati kõrid läbi, neil enne mullaga suud täis toppinud ja viie talu talunikud riputati puude otsa. Kaks suurt voori hävitati viimseni, vähemate arvu enam loetudki: kes ütles 7, kes sai koguni 10 täis. Rohaki ratsapatrullile korraldati varitsus, vaid kolm tagumist saidki eluga minema.

Ka omi oli palju kaotatud: nendest, kes veel Barhat-Turis Murai käe alla oli astunud, olid vaid 19 veel sadulas, ometi oli sadakond kasvanud: kuuenda kümmekonna seadis Mura valmis, mõeldes, keda ülemaks määrata. Ja tuli välja, et Rõssi.

Kasvas vägi moonakate ja mustamaalastest orjade arvelt, keda külades-taludes hulganisti vireles ja kivimurdudes sunnitööahelaist ja vangiraudadest päästeti. Kes tahtis ja suutis oda käes hoida - need võeti. Ülejäänutele, Itili, gonori ja muude maade hõimude röövitele ja varastele visati lihtsalt võtmed: elagu, nagu oskate.

Ja veel võeti kivimurdudest pool vankritäit lõhkerohtu. Hea, et Gorõnõtite seas elanud Barok teadis, mis see on, muidu oleks maha jäetud... või isegi põlema pandud...

Hirm sadakonna ees tormas juba kaugel. Juba tuhat peletist kooljaluudega nägude asemel pühivad tuldpurskavatel kaametel ratsudel kõik oma teelt, jättes maha laibad ja ahervaremed ning suurematele ristteedele maha raiutud peade mäed. Veskipaisudes seisis vee asemel veri. Sõjahüüu "Hai!" järgi hakati neid nimetama urukhaideks (nähtavasti gonori kombel, kes kõiges helve jäljendavad) või urus-haideks. Ning nähti neid juba iga põõsa taga...

Viimaks jõudsid hirmu ja õudust näinud asunike palved ka väeülemate kõrvu.

12.

Ratsude jälgi ei peida ega ära ei pühi. Haihtuda, peitu pugeda nii metsas kui stepis suudab vaid jalamees. Kuid ka jälitaja, kuniks ratsa, näeb su jälge kehvasti: et selgelt kaeda, mis ja kus, peab maha tulema, ehk ka nina sitasse torkama ja põlvedel roomama... Ehk nii ehk naa ka sündiski.

Võtsid ohtu tõsiselt gonorlased. Algul tahtsid vähese jõuga võtta, lihtsalt kandadel rippudes ära kurnata. Ei õnnestunud. Murail oli juba igamehel vahetusratsu, nii et isegi gonori tiivulistel husaaridel, kes end Keskmaa parimaiks ratsaväeks loevad, see ei õnnestunud. Kaks korda lõi Mura neid - alatult, selga. Kõigepealt meelitas sohu, teine kord varitses koolmel - saates ette kümmekond ajajat ühes kõigi vahetusratsudega, ise peitis end ühes sõdalastega varjulisse kohta, et kiireid ja uhkeid tiivulisi endast mööda lasta - kitsastikku ja puntrasse....

Ent vaenuvägi kasvas kärmelt. Teed, mäetipud, sillad, koolmed - kõik kohad, mida raske vältida, olid valveposte täis. Külades varitsesid garnisonid, metsaradadele ilmusid nähtamatud vibukütid. Mitte keegi neist, keda tabas peen helesinise sulega nool, ei jäänud elama.

Oli aeg Itili traktilt lahkuda, ent Mura polnud ikka veel kindel, kas ta on oma ülesandega toime tulnud, kas on vaenlase kantsist vaenuväe välja meelitanud. Vangid rääkisid napilt, mõned olid üldse kurudest siia toodud ja kohalikest asjadest teadsid vähemgi kui urus-haid.

Tuli vaenlast sedavõrd solvata, et marru läheks, vihavahk ta pimestaks ja arutuks muudaks.

Neljateistkümnendamal päeval arvestas Mura kõik ja otsustas.

13.

Pustõlka alamjooksul, paarkümmend versta kesköisest kärpest Morguli orgu eemal, algab Glinopes - pikkade kitsaste järvede liivakülv ja savi haru, elupaigaks vähesobiv rodu. Ammustel aegadel, mil Itil oli täies jõus ja Must Maa talle andamit maksis, mil hõbeda, mil verega, kavandasid Itili kagaanid rajada üle Glinopesi tammi ja üle Pustõlka silla ehitada. Milleks neile seda vaja oli, jäi arusaamatuks - Pustõlka teisel kaldal kuni Silmapiirimägedeni laiusid ainult tihedad laaned - ehk palgiveoks? - aga Itili enda metsad on ju samasugused. Üldiselt jäi alles tee eikuhugi, käidav ja isegi sõidetav. Ja ka sild on aus, püsib siiamaani. Miskipärast hüütakse Kaini sillaks.

Rada Morguli orust tammile on lühike - mitte üle trakti ja vana kaubatee, vaid peaaegu otse üle kuivanud jõesängi, madala savise nõlva alt. Mis madal - 5 mehekasvu, kohati 10.

Ja, tapnud õhtul valve sillal traktist õhtupoole ja vallutanud suure rikka küla (vanade peremeeste - itilllaste kõrvale asusid elama nende gonori sugulased, nii nad ka rippuma tõmmati - pea kõrvuti) etendasid Mura ja Barok vanaisa ja lapselapse ees, keda nagu ei leitud kanakuudist üles, tüli: et kuhu edasi suunduda. Ja Mura jäi peale, tõestades, et minna tuleb Glinopesi Kaini silla peale.

Kõik lõid hoolikalt lärmi, et poleks kuulda, kuidas taat põngerjaga kanade kaagutades üle tara talli poole ronib...

Kui nad minema kappasid, jättis Mura Rõssi tema kümmekonna jäänustega - vaid neljakesi, hommikul külale tuld otsa panema, ise end eemale hoidma ja peitu pugema ning viis ülejäänud tolle vana raja juurde. Kõik labidad ja kühvlid, mis külast leida, võeti kaasa, nagu ka tühjad kastid ja isegi lauad salvedelt kisti maha - et igamehel oleks latt, tugevamatel aga isegi kaks.

Tehti sedasi: öösel, peaaegu käsikaudu, kaevati nõlvale pikk vagu - kaks küünart kõrge ja neli sügav. Savi, niiske ja seisnud, andis raskelt järele, ent kaevati nii, et higi auramas. Kümme meest määras Mura munakive ja kive koguma. Juba koidukahkvel hämaras asetati vao sügavikku lõhkerohuga täidetud märsid, piirati see salvelaudadega seal, kus Barok käskis, ning teispool märsse laoti korjatud kivid ja rahnud. Saviga määriti tehtu üle - näha polnud miskit.

Suur töö oli ära tehtud - pea 200 sammu pikk vagu. Kividega pingutati veidi üle ja viimased munakad pillati mäejalamile lihtsalt laiali...

Süütama pidi Barok ülalt nõlvalt. Ta oli kaevanud maast kitsa kaevu üles välja, valanud sinna lõhkerohuraja, kui aeg käes, viskab aegsasti valmis pandud tulukese kaevu. Noh, aga edasi, kuidas veab.

15.

Vedas.

Vaevalt oli Mura oma sadakonna ära peitnud ja ülalt kontrollinud, et näha poleks, kui ilmus jalgsivahtkond. Mura viskus maha ja isegi palvetas, et susi temaga, selle piilkonnaga, las läheb. Lamas ja kuulatas.

Tasase sammuga jooksid, kärmet, hinge tõmbamata.

Helvid.

Ootas.

Ongi kolonn.

Eh, sellele ei mõelnud! Tulnuks taskukolle läita ja sellest tuld jagada. Barok varjanuks käega õlilampi ja viimasel hetkel lükka see ümber ja kõik. Nojah, mitte päris viimasel, ent ikkagi...

Kiirustas Barok, täksis taela. Veel ja veel. Sajatas poolihääli.

Tööhigist oli taht läbi niiskunud.

Kolonn jookseb. Helvid ei armasta ratsasõitu - õigemini, ratsud ei salli helvi, hakkavad lõhkuma. See-eest jookseb helv ratsanikuga võrdselt. Mura teadis: tavalise ratsuga ta on lühikesel maal helvist muidugi kiirem. Ent päevateekond võib langeda ehk nii ehk naa. Aga kui puhkamata takka kihutada, siis ajab helv ratsaniku surnuks. Pärast seda, tõsi, võta või paljaste kätega kinni, ent ajab surnuks.

Ta viskas oma taela Barokile. Too kiirustas, ei tabanud sädet. Tuleraud - see armastab, kui teda rahus käsitletakse...

Tabas. Kerkis suitsujuga.

Õletuusti nüüd vaja...

Libises kuulike sõrmede vahelt ja kadus.

Kotike nõksatas ja ka teised pudenesid laiali ja peost mööda.

Kõik. Kolonn jõuab kohe mööda.

Ja siis tõusid Savs, Tjagai, Drot ja veel 2 uustulnukat. Muraile ei tulnud nende nimed meelde, vibud tõmmati vinna. Nooled lasti lendu...

Helvidega nüüd võidu vibu lasta!...

Napi hõike peale peatus kolonn nagu üks mees (kuuldamatult, pehmetes saabastes jooksevad helvid hääletult ja kui Mura poleks tiheda rohupuhma tagant piilunud, poleks ta millestki aru saanud; vahest kui hõikeid kõrvaga seletanuks), pöördus kurakätt; asus kahte viirgu, esimene põlvele, teine püsti taha, vibud vinnas, nooled nööril - ja nöörid laksatasid nagu laine murdumas rannale: kolonni sabast peasse veeres kõlav "psssh". J siis tõusis Barok. Tõmbas vibu vinna, nööril tulenool sädemeid ja suitsu pildumas.

Helvidega nüüd võidu vibu lasta...

Mitu noolt tabas Barokit ühekorraga - alt üles, sulgedeni läbi. Kuid ka oma suutis ta valla päästa.

Kõigepealt paiskus üles valget tossu ja sinakas leek - just Baroki eest ja ta hakkas aeglaselt sellesse suitsu vajuma. Ja siis kärgatas kumedalt - ja kus möiratas äkki kohutava röögatusega, lühidalt, kuid võimukalt, nii et maa jalge alt kadus ja sinna, alla, kus olid tee ja helvid, vajus suits ja pimedus.

Mura, end unustades, lendas mõõka keerutades nõlva pidi alla...

16.

Oleks tulnud viivitada. Juba tormati nagu tulvavesi üle kivide, sukeldudes põõsaisse ja kõrgele karates, tema kisa - vilinaga "hai-hai-hai!", ent vaenlane oli veel sada sammu eemal.

Mitte kunagi polnud Mura midagi niisugust oma jalge ees näinud. Kuid ka ellujäänud helvid mitte, kes uimaselt ringi taarusid. Kolm raius Mura surnuks, enne kui 3 järgmist ta teele ette astusid - nähtavasti pisut toibunumad. Üle surnute, kes veel tõmblesid jalge all, libastudes veres ja poris - hakkasid need keerlema aeglaselt, ettevaatlikult, kuid ohtlikult - oh, teadis Mura helvide oskust tapelda, mõõk neil on kerge, painduv, teraga tõrjuda tuleb osavalt, muidu sähvab su mõõka helvi teras - ja polegi kätt. Üks ühe vastu minna on raske, mõelda vaja, aga siin - üksi kolme vastu!

Ent helvid olid siiski piisavalt uimased ja põrutada saanud, aga Mura... miski haaras Murai ja kandis.

See see ongi - lahingujoovastus - haarab endasse ja kannab ja miski pole sulle hirmutav ja jõudu vaid lisandub ja vaenlase löögid sajavad mööda. Ta lõi maha kaks hämmastunut ja oleks ka kolmanda löönud, kuid tera tabas tera ja mõlemad mõõgad murdusid.

Mindi käsitsi kokku. Mürakas helv oli Muraist peajagu pikem ja õlgadest laiem, tahtis Murai nupuvõttesse haarata, ent ei ulatunud, mõlemad veeresid kraavi. Oma mõõgapidet polnud helv käest lasknud, mingi jupp tera seal siiski veel püsis. Mura püüdis ta käe, ent helv veeretas end tema peale ja asus massiga lämmatama. Mura lasi tal rähmelda, tabas hetke, mil too pisut kerkis ja sõitis põlvega jalgevahesse. Helv püüdis kahekorra murduda, Mura aga lõi aega kaotamata ta käest mõõgajäänuse, haaras oma vestu järele - ja rebis helvi näolt selle hõbedase võrgu, ülipeene rõngasrüü, mis kaitseb nii noa kui noole vastu...

Kiskus eest ja jäi suisa pahviks: helv oli must. See tähendab, et süsimust, pruntis hallikarva huulte ja siniste silmamunadega. Noh, Mura oli kuulnud, et selliseid leidus, ent üks asi on kuulda - teine oma silmaga näha. Ja mitte kusagil eemal, vaid enda seljas troonimas. Hetk jahmatust oleks talle peaaegu kalliks maksma läinud, kuid ei, ta jõudis siiski seda lummutist noaga kõrva taha torgata - ja enda eemale veeretanud, kähistas õõvastaval sosinal pooleldi tõustes, et end mitte verega määrida, mis kohe joana purskab,:

"Kas ma kutsusin sind siia? Kas ma kutsusin? Kas kutsusin? Kas keegi kutsus?"

Helv surus kätt haavale, ent ta silmad kustusid ja suu tõmbles - ehk püüdis vastatagi...

17.

Kõik, kes kivilaviini alt pääsenud olid, raiuti surnuks - kokku 186 laipa loendasid selleks saadetud Beljana ja Kretat. Kähku käskis Mura surnud helvidelt kaelakeed ära võtta ja huupi kolm tosinat üleõla märssi kaasa haarata.

Oma langenud käskis Mura kaasa võtta (aga varem ei võetud), siduda vahetushobuste selga ja ära viia. Hiljem matame maha. Las arvavad, et meie siin oma verd ei valanudki...

Tegelikult valati ja mitte vähe. Kalliks läks Barok-kadunukese apsakas - Sam langes, Zavs langes, Drot, Tjagai, Mumta ja Talõza, just salgaga ühinenud vennaksed langesid, ka vana Hitra, metsatundja, kellega seoses olid Murail suured plaanid, langes. Veel 4 olid haavatud nooltest ja 6 mõõkadest ja need neli võis ka hukkunuiks lugeda... ja kui neile kuuele ei leita peavarju ja puhkepaika siis neist kolm niisamuti.

Veerand sadakonnast oli läinud. Veidi vähem kui veerand...

Hüva, sõnas Mura iseendale. Pärast sellist aadrilaskmist vihastatakse. See pole räpaste mullassonkijate rappimine, see on õhtumaa väe hiilgus. Seda ei andestata.

Loodame kogu hingest, et ei andestata.

18.

Ei andestatud. Valgus vaenuväge viimaks traktile ja selle lähiümbrusse nagu vett üleujutatud luhale. Just, nüüd on kants orus küll tühi...

Anna minna, tsaar Uman, ära alt vea, ära eksi. Egas sind ilmaasjata Umaniks, Targaks, hüüta? Egas vanemad sind üksmeeles ülemaks valinud, olgugi sa mitte Mustalt Maalt pärit, vaid sinegaarlane. Ära alt vea, tsaar!

Mura teadis, et ainult ühel juhul ta saab teada, kas tsaar Umani mõte toimis - kui naaseb ise Barhat-Turi. Selles, et ei naase, ta ei kahelnudki. Liiga käänuliseks oli see tee muutunud...

Ja ometi viskles Murai sadakond Itili trakti ja Pustõlka vahet veel neli päeva. Magati sadulais. Ratsud ei pidanud vastu, langesid kokku, suud vahtu tilkumas.

Inimesed... Kes kuidas sai.

Vähemalt öös tuli hinge tõmmata.

Asutati end nende endi poolt mahapõletatud külavaremeisse, üks saragi veel püsti. Haises tukkide ja laibaleha järele. Mura määras tunnimehed, käskis ainult liikuda, mitte istuda hetkekski. Kuulati, noogutati. Endil aga silmad kinni vajumas...

Kuidas sul läheb, tsaar? Kui saaks aimu...

Määras kaks meest kaevule - vett kontrollima ja tooma, kui joogikõlblik. Mõnel olid veel paunadki alles, need puhusid need läbi, vahetasid värske vastu, aga kui polnud või polnud suutelised, võtsid lihtsalt tüki kuivanud liha - ja põhku.

Murelikult kõndis Mura edasi-tagasi: mida ta veel teha sai? - Ei midagi. Kuu siras taevas nagu läikiv hõbevaagen, tähti ei olnud. Hea vähemalt, et siin pole laas. Laanes on helvide pidu. Miski häiris, teravalt häiris, ent ta ei suutnud taibata.

Sellise kuuga oli ta alati ärevil ja nukker.

Jaoülem Beljana sammus risti üle ta tee, käes helvide kerge mõõk. Oma oskas ta kolmandal päeval rumalasti ära uputada. Tahtis lohutada, julgustada, kuid ei leidnud sõnu.

Endale määras Mura vahi koeratunnile, käskis üles ajada.

Juba magades ta taipas: ei ühtki kaarnat, ei varest laibanokkijat polnud ta siin kuulnud.

19.

Ärkas ta köidikuis, pigem nagu ei ärganudki, vaid nagu oleks surnud - selline vaev vaevas. Kas lõõsast või lõõmast, pea tahtis lõhkeda, silmad tahtsid lõhkeda ja kõik lõõmas ja keerles ümberringi.

Talumata, mõistmata, mis sees, mis ümber - ta karjatas.

Karjest, ehk pingutusest läigatas valge lõõsk ta silmi ja edasi tuli vaid eimiski.

20.

Siis adus, et käte ümber köidikud lõdvenevad. Keha oli vatti täis, läbi pekstud, rumal. Pea veel rumalam. Kõik põles tules. Ta proovis liigutada, ei suutnud.

"Tss..." kostis keegi, läbitungimatu pimeduse taga nähtamatu.

"Mis..." pressis Mura läbi häda, kuid sõrme puudutus huultele peatas ta, siis tabas kõrv sooja puhangu.

"Vaiki. Mina olen, Rõs. Sina vaiki. Sa ei näe end..."

Mura nookas. Asjata tegi seda, pea küljes rippus miskit rasket ja teravat - ja klammerdus kõige külge.

"Vangis oleme," sosistas Rõs ainult huultega vastu kõrva neeldunult. "Sina ja mina. Teised, räägitakse, löödi maha. Kuidas, ära küsi, ei mina tea. Meid hoitakse miskipärast elus. Sindki tundsin hädavaevu ära, kõrbenud..."

"Juua..." sosistas Mura.

"Kohe..."

Rõs jootis teda nii: võttis kusagil eemal suu vett täis, tuli tagasi ja imes tema purukslöödud ja kõrbenud huultele. Kord korra järel.

Siis jutustas.

Rõsi ja tema mehed nuhkisid välja ja andsid vastu tahtmist rohakitele üle põlised asunikud, itillased. Elusat kõiki kätte ei saadud. Kolm ainult ja neidki hakati hobuste vahel lõhki kiskuma. Mitoka jõutigi lõhki kiskuda, aga säh sulle! - rohani ratsapatrull. Läks sõnasõjaks: olevat kästud elusalt tabada, elavaid on vaja. Lõpuks jagati vangid ära. Rõs heideti põiki üle sadula, Lutik-Kakssõrm jäi nii enda kui tema eest tasuma.

Viidi üle kuru - kaua.

Istub nüüd siin, Ramazi kantsi kongis ja ei tea miskit - ei mitu päeva möödas ega kas Must Maa langenud pole - ei ühti. Lohistati kongi kinniseotud ja põlenud mees: hoolitse kui suudad. Ja Murai tundis ta ära vaid sonimise järgi. Nii öösel, kui praegu kutsus ta oma Kirsikest...

Murail jättis süda löögi vahele. Muu ei tulnud enam meeldegi. Kirsike, noorim tütreke, läks kaotsi sel talvel ning ei olnud näinud ta teda surnuna nagu ülejäänud omakseid ja kodakondseid. Elab tütreke temas veel, kui temaga räägib.

Mitte kohe, kuid Mura hakkas end liigutama, tõusis püstigi. Häbi sundis teda takka.

Silmad olid kinni kleepunud ja neid puhtaks pesta ei õnnestunud kuidagi. Nii komberdaski pimedas. Kuid käed-jalad olid peaaegu nagu omad - kui piinavad külmavärinad välja arvata.

Rõs aitas, pesi põlenud kohti veega. Palju oli neid. Tema ei äganud, naine oigas.

Söögiks anti nätsket haput leiba ja tundmatut lobi. Mitu korda päevas anti, seda mõista ei saanud.

Nagu Rõs ütles - ei ainumast ava kusagil, ruumi õlilambike laual valgustab, kuid sedagi Mura ei näinud. Ta vaid tajus parema oimukohaga.

21.

Lukud lõgisesid ja Mura paisati pikali, tulvas mehi ta otsa - nagu polekski ta pime ja tuikuv poolsurnu, kelle varblane tiivaripsega ümber paiskab ja hiireke kaasa viib, vaid uskmatu, hea-paremaga toidetud paganast vägilane, paisati maha, klohmiti läbi ja pandi raudu. Kõrval, kuulis Mura poole kõrvaga, muserdati samamoodi Rõssi...

Samamoodi, kuid mitte päris: Rõs heitles visalt ning keegi ägas ja kirus valust. Seepärast tambiti Rõssi veelgi tükk aega jalgadega, jubedalt hingeldades, kuni keegi gonori keeli käsutas: "Aitab!" Siis jäeti järele. Muidu tapnuks ära...

Nüüd lükati nad kuhugi algul läppunud, siis värske õhu kätte. Sadas vihma, lõhnas rohu järele. Neid lohistati, palavasse, märga, libedasse ruumi. Raudu ära ei võetud, ürp lõigati nugadega seljast, kästi end pesta, pesti hirnumise saatel...

Visati mingid nartsud. Lükati edasi.

Kui hakkas lõhnama kõrbelõhna järele, tõugati Mura madalale pingile istuma ja kellegi tugevad peened sõrmed nagu mardikal hakkasid ta nägu kompima. Öeldi midagi helvi keeli. Mura ei mõistnud, kehitas õlgu.

"Ta ütles: "Aja pea kuklasse!"" Rõsi hääle tundis ta ära, kuigi võis ka mitte tunda, läbi sellise valu tungis too hääl.

Mura ajas pea kuklasse, taas talus raskustega mardikakoibade puudutusi. Siis paremat silma nagu torgati - valu oli sinine, külm, terav. Ta urises ja proovis kissitada, ent tugevad sõrmed rebisid ta laud lahti. Valgus purskus sinna, kuhu ammu polnud ulatunud.

Miskit eredat ja hägust kummardus ta kohale ja silma ees ujusid mitmevärvilised laigud.

"Ta ütleb, et peaaegu korras," kostus Rõsi hääl kaugelt. "Aga teist silma sul lihtsalt ei ole, välja on voolanud," lisas ta veidi aja pärast.

Silm ei tumenenud niipea, laigud koondusid kujudeks, ent ei enamaks. Mura Rõsiga kihutati takka edasi. Helvitarist ravitseja andis Muraile riidenartsu lõhnava määrdega, seda asetas ta aeg-ajalt silmale, mis jooksis pisaraid nii nagu sibula peale.

Rõs oli äratundmatu; nägu ülespekstud ja kõver, nina murdunud. Samuti ühesilmne, üle teise jooksis must paistetus, isegi pilu polnud näha. Ent terve sinisega irvitab.

Lükati nad kinnisesse vankrisse ja sõideti. Rattakolina järgi otsustades mööda kiviteed - niisiis Monastõritti. Sõideti vaikides, millest rääkida, kui igas küljes valvur istub ja põrnitseb.

Üksluine oli reis.

Ent jõuti lõpuks kohale.

22.

Kui öeldi, et nad viiakse kohtusse, naeris Mura läkastamiseni. Kohtuse! Kus nüüd mõeldi välja!

Ent ennäe! Nad suleti kongi, kuid sooja, trellitatud aknaga ja söökigi anti ammuunustatut: võiga kruubiputru ja tulist jooki. Käimlasse lasti. Sunniti end veel kord pesema, nüüd juba eraldi ning ei kiirustatud takkagi ning kammgi anti - ent hõlst jäeti samasugune, ehkki puhas.

Aknast paistsid Monastõriti müür ja paar torni. Juba tavapäraseks saanud päike võis loojangul isegi sisse kiigata.

Nii oligi.

Ent kui Mura ja Rõs sosinal "Hurraa!" kostsid, tuli helv.

Mustmaa keeli rääkis ta õigesti, ehkki aeglaselt ning sõnu järjestas nii, nagu inimesed seda ei tee. Ent aru sai tast küll.

Lausus helv, et nad on vangistatud kantsi, mis eraldatud ekstra sõjaseadust rikkunud sõdurite tarvis. Ja igaüks ootab kohut oma asjas ning mitmed ootavad juba teist ja kolmandatki aastat - need kes Monastõriti müüride all kadunukese Uroniga käisid. Tahtis Muras pärida, mis eest neid siis siin hoitakse, ent ei suutnud - mõtted keerlesid halvasti, väiksemgi pingutus ajas iiveldama.

Ent nende, Murai ja Rõsi üle peetakse kohut peagi, sest nende süü on ilmne ja kaheldamatu. Kuid ikkagi vastavalt helvide seadustele on isegi nendesugustele jätistele ette nähtud kohtus kaitsja, milleks teda on määratud.

Helmdarn on tal nimeks.

"Naljakas," surus Rõs läbi järsku huulte, mis liikuda ei tahtnud. "Nii mõttetuks asjaks meid siia vedada ja sööta ka veel pealekauba..."

Helv Helmdarn hakkas seletama, et pole midagi seadusest kõrgemat ning Mura sai hingamisest aru, et Rõs ei kuula, vaid valmistub vahele suskama. Tõmbas hinge.

"Kas sind pandi meid kaitsma karistuseks või auks? Ah, Hel?"

Ja helv jäi vait. Neelatas.

"See oled siis sina?" sosistas ta.

"Mina. Ei tundnud ära, mis?"

Helv hüppas püsti, jooksis juurde, kummardas.

"Ei saa olla... Sina!"

Ja istus taas, üleni kaame, huuled vabisemas. Silmad häbistatud, suured, pisar läikimas.

23.

Rõs ei rääkinud midagi. Murail polnud vajagi, kõik tuli nagu iseenesest välja: armastus oli nende kahe vahel, ja selline, mis inimese elusast peast tuhaks põletab. Ning mis, kui kõik puruneb, kui neid nagu ühteklammerdunud kassipoegi teineteisest lahku rebiti, sisimas leegitsema jääb...

Helvil sellel niisamuti.

Ei suutnud Helmdarn kuidagi uskuda, et see tema ammune kurvastus ongi see koletu korpas kolbanäoline urukhai, kirves paremas ja mõõk pahemas käes, põlvini veres. See vapustas teda.

Ent helv kogus end, mitte kohe, ent kogus. Kohtule oli vaja tegude õigustust.

Ei kõlba meil end õigustada, kostis Mura, ja kelle eeski? Oma jumalad salgasime ära, milles teie kohus meid karistada saab? Pole teil meie üle kohut, nagu pole maimukestel õigust taatide üle kohut mõista - ei ole te tulest ja puhastuspiinadest läbi käinud. Ent kui tahad kuulata...

Ja häälega nagu reesõit, ühtlasel rudinal, hakkas rääkima päevast, mil Orodi Ruun plahvatas, ja kuidas paljaste kätega kaevati rusudeks langenud maju Barhat-Turi idakaare eriti kannatada saanud linnades ja külades, kuidas tõsteti rusudest välja surnuid ja põlenuid, harva kui terveid. Kuidas nägi oma silmaga selle imeväe läbi tehtud plahvatuses kiviseinale jäädvustunud ärapõlenute varje, kuidas suvi lahkus ja viis kaasa saagi põldudelt, mis kord toitsid kogu vasakkallast, kuidas kariloomad jalalt kukkusid, ratsud lõpsid ja kuidas inimesed koolma hakkasid, kuidas mustad eided kõnnivad mööda ahervaremeid ja otsivad, ent mida, ei ütle. Kuidas ta käis lahendamas tüli uskmatute idalaste hõimudega, kuna keegi oli maha tapnud kõigepealt esimeste karjad ja siis teiste omad, jättes kõikjale liigagi palju äratuntavaid jälgi...

"Aitab, Mura!" kostis viimaks Rõs vaevu huuli liigutades. "Näed ju, Helil on igav..."

Too vaatas neidu. Miskit välgatas silmis, nagu silmapilk, ehkki laud ei liikunud.

"Jah",, sõnas too viimaks. "Kättemaks. Ma vist mõistan..."

"See pole kättemaks," ütles Rõs. "Ja mitte midagi sa ei mõista."

24.

Järgmisel päeva hommikul tuli ta vara ja tõi ühes kasetohust korvikese. Muraile tundus, et sihvaka helvi sees miski justkui sumiseb-undab nagu mesilassülem.

Korvis olid põhiliselt maiustused - ilmselt meenus talle, kuidas kallimat kloostri roosiaedades kostitas. Rõs pahvatas naerma, täpsemalt - võis arvata, et ta naerab.

Ent piruka sõi ta ära. Nähtavasti, et mitte teist solvata.

"Mis sinule meie pärast tehakse?" küsis ta

"Ei tea," vastas Helmdarn musta maa keeles. "Sõltub kohtust. Kuidas see otsustab. Jutustage mulle... midagigi."

Ent selle asemel rääkis ta ise. Et Murai sadakond tabati unerohu abil. Kaev mürgitati. Palju kaevusid ümbruskonnas mürgitati. Tundetutena heideti nad kuuri ja pandi kõigist nurkadest tuli otsa. Tõsi, mõni tiriti palangust elavalt välja - Mura ja veel keegi - sest yellali- kui Muras ei eksinud, siis nimetati helvikeeli nii kogu maakonna valitsejat, nimest ei saanud ta aru - juurest jõudis pärale virgats.

Ent kes veel välja tiriti ja kus nad praegu on, Helmdarn kas ei teadnud või ei tahtnud ütelda.

Ülejäänud ärkasid leekides.

Kantsi kohta Morgothi tasandikul ja salavarude kohta Mura ei pärinud. Helv võis ka valetada.

25.

Kolm päeva möödus nii, justkui ootuses. Neljandal viidi nad kohtu ette.

Seoti puhaste sidemetega. Ürp anti uuem ja hallid keebid.

Kaua viidi neid mööda treppe, läbi käikude, siis üle platsi. Väljakule ehitati parasjagu poodiumi. Hukkamiseks või?

Tibutas vihma. Rõs isegi peatus, pea kuklas, nägu sajule avali. Tal isegi lubati seista hetk nii, siis müksati, ent mitte jõhkralt, vaid pigem nagu omamehelikult.

Viidi kõrgesse saali, valgesse, jahedasse, ent nurkades puud pottides, kolonnid vanikutega ehitud. Kõrgendikul üks laud põiki ja 2 lauda pikuti.

Pandi istuma laua taha kõvale seljatoega pingile, käe- ja jalarauad tõmmati läbi põrandasse raskete raudade ja assipulkade lauaplaadi all. Kõrvalt vaadates, istub inimene laua taga. Suudab tõustagi, mida veel kohtus vaja.

Kaks paraadmundris helvi must-hõbedalt liibuvates ürpides ja paljastatud haljaste mõõkadega seisid pingi taha.

Rõs kummardus Murai poole ja lausus vaikselt:

"Ma siin kuulasin, millest räägitakse. Kõike ei mõistnud, ent neil läks midagi plaanist vett vedama. Öeldi, et valmistuti piduroaks, ent tuleb lihtsalt õhtustada."

"Nii öeldigi?"

"Jah."

"Aga õhtusöökki läks kõrbema...."

Nad vaatasid üksteisele otsa ja pahvatasid naerma. Ja siis veel ja veel, mühatasid pilke vahetades ja pühkisid siis huultelt sinna pritsunud verd ja sülge.

Tuli Helmdarn, istus Rõsi kõrvale. Patsutas talle julgustavalt käele. Vaht kraaksatas hoiatavalt.

Murai paremale käele, ent eemale ja rõhutatult eraldi istus helvitar, mitte vormis, ent milleski väga sarnases, asetas enda ette mõned raamatud. Helvitaril olid valged kulmud ja heledad õrnad juuksed nagu väikesel lapsel. Ja terav kõrv kõrvarõngaga: täheke ja poolkuu. Rõngas hüples.

Saabusid mõned helvid paraadvormis ja mõned tavalises riietuses - sisenesid ja istusid vastaslaua taha. Siis ujus, teisiti ei saa öelda, keskele helvilanna hõbedases mantlis, tõstis käed, laulis midagi.

Kõik tõusid.

Mura jäi istuma ning Rõs, nihelenud, istus lihtsalt otsemalt.

Neid torgiti selga, lühidalt, ent täpselt valupunktidesse, ent nad jäid istuma.

Too seal keskel tegi märgi ja saabus vaikus. Ta pöördus vasaku naabri poole ja too esitas küsimuse. Kõrvarõngaga helvitar tõusis, tõlkis tasa ja väga kärmelt:

"Kallariel tahab teada, miks te kohtus ei tõuse?"

"Sest tal pole õigust meie üle kohut mõista," kostis Mura. "Me oleme lahinguväljalt võetud vangid. Tõlgi."

Preili tõusis ja tõlkis. Istus.

Nüüd kõneles juba teine, keskmine ise. Preili tõusis, kuulas.

Istus.

"Kallariel ütleb, et teid süüdistatakse mitmetes kuritegudes rahuliku elanikkonna vastu ja selle kohtu ülesanne on süüdistust kinnitada või ümber lükata."

"Ütle talle: meie üle juba mõisteti kohut nende tegude eest ja mõisteti kõige karmim karistus. Teil tulnuks meid nagu marukoeri kohe tappa, aga mitte kohtusse tarida. Sest sama asja eest ei saa olla kaht kohut, seda enam, et alam kohus ei saa ülema otsust ümber vaadata. Tõlgi."

Preili pilutas silmi, kaheldes, kas ta sai õigesti aru. Ja siis hakkas rääkima Rõs.

Kui ta lõpetas, saabus vaikus. Kohtunikud laua taga vahetasid pilke, vahetasid mõned sõnad ja kallariel tõusis.

Jällegi tõusid kõik peale Murai ja Rõsi, ent enam neid ei torgitud.

"Uurimine tuvastas süüdistuse õigsuse," pomises preili, "ja vastavalt otsusele teid hukatakse nagu marukoeri. Tähtaeg - enne keskööd. Ent nüüd ma tahan, et mulle jäetaks võimalus hukkamõistetutega omavahel rääkida."

Helvilanna hõbedas laulis jälle midagi.

Kõik lahkusid. Kaasa arvatud valvurid. Helmdarn tahtis midagi öelda, ent ta tõugati küllaltki jõhkralt eemale.

26.

Lähedalt vaadates osutus Kallariel peaaegu vanaks - ent seda võis öelda vaid otse otsa vaadates ja silmi pingutades. Juba veidi kaugemalt - taas ilma vanuseta, igavene nooruk.

Ta pöördus Murai poole ja Rõs tõlkis.

"Ta küsib, et kas sa ei räägi nende keelt?"

"Nagu neil seda kusagil pabereis kirjas pole..." urises Mura

Rõs siristas midagi vastuseks.

Kallariel rääkis pausidega, andes Rõsile võimaluse tõlkida.

"Ta ütleb, et tahab meil peo... tuju ära rikkuda. Üldiselt, paisata meid kurbusse. Nagu lisakaristuseks. Me langesime lõksu. Ta küll ütleb, et peaeesmärk oli tabada tsaar Uman, ent see neil ei õnnestunud, ent see-eest õnnestus kõik muu... Kõik oli korraldatud... Et me valaksime palju süütut verd ja et sellest kuuldaks kõigis maades. Ja et se'st saati meid neetaks ja manataks... Rohakid juba ammu nõuavad Mustalt Maalt andamit ja nõiutud talve minemakihutamist, nüüd meie tõttu enam ei nõua. Me kõik sureme ja mälestus Musta Maa asukatest jääb mustemast mustem. Neil on kõik selleks juba ette valmistatud... Ta teeb ettepaneku minna vaatama."

"No lähme siis," nõustus Mura vastu puiklemata.

27.

Poodiumil väljaku keskel kõrgus raudpuur, selle ümber tungles rahvasumm. Poodiumi kõrval raskete pukkide vahel seisis pingule tõmmatud lõuendiga raam. Tuul paisutas plagu purjena - ja see plaksus ja plaksus nagu üles keeratult.

Hallides tuisukotiga ürpides Rõsit ja Murait juhtisid neli valvurit, Kallariel nende ees ja kõrval kõndis nagu omapead.

Nad tegid poodiumi ümber tiiru, jõudsid lõuendi ette ja nägid kohe kõike.

Lõuendile oli maalitud õudne kongus nina ja pilukil silmadega karvane lõust, verest tilkuv suu möirgamas läbi räpaste puseriti hammaste. Kiri gonori ja rohani keeles "URUKHAI" ja allpool "Mitte narrida, mitte toita".

Puuris istusid loomanahkadesse mässitult mees ja naine. Õigemini, mees seisis trellidest kinni hoides.

"Beljana!" kiljatas Rõs jahmunult. Ja karjatas: "Beljana!"

Kõik vaatasid nende suunas. Kõik peale selle, kes istus trellide taga.

Kallariel ütles midagi valvuritele ja Rõs tõugati puuri lähemale. Mura astus talle järele, tedagi ei takistatud.

Jah, see oli Beljana. Juuksed ära põlenud ja kulmud niisamuti. Ja silmis põlemas enam mitte surm, vaid hullus, nürimeelsus ja tigedus. Nagu metselajal...

Mura astus veel lähemale, et mehe nägu näha. Ning põrkas tagasi.

See oli Mamuk. Tuhatkonnaülem Mamuk. Seesama hullus verd täisvalgunud silmades, pea rihmadega kinniseotud...

Käidi siis varude järel, käidi! Ei pingutanud me ilmaaegu... ja oma osa me tegime ära, aga ülejäänu - nagu jumalad otsustasid, nii ka sündis... Nii ka sündis...

"Lähme," kostis Mura Rõsile. Too noogutas.

Nad astusid rahva sekka ja see lõi nende ees kuulekalt kahte lehte laiali.

Rõs peatus hetkeks, kummardas. Tõstis kivisillutiselt pooleldi sodikstammutud saiapätsi, keeras ümber ja heitis selle puuri otse istuva Beljana põlvedele. Too haaras pätsist, surus hambad sisse.

"Nüüd lähme," kostis Rõs. Ja muigas.

Nad jõudsid teha nii paarkümmend sammu, enne kui selja tagant kära tõusis.

Pildi autor Vincent Arckharum

28.

"See oli mõttetu," lausus Kallariel. "Kui mitte see naine, siis mõni teine. Selliseid puure tuleb palju, igasse suuremasse linna. Hiljem veetakse ka vähematesse."

Rõs tõlkis juba harjumuspäraselt ja Mura noogutas:

"Kahtlemata."

"Ma ei mõista teid." Kallarieli hääles kõlas äkki peaaegu inimlik noot. "Te pole lihtsalt võidetud, te olete hävitatud. Igaveseks häbistatud. Kuid käitute, nagu polekski seda kõike..."

"Selgita talle," lausus Mura ja naaldus vastu seina. Kallariel tuli nendega kongi kaasa, uks oli avatud, valve hoidus ukse taha.

Ta õigupoolest ei teadnudki, mida Rõs rääkis. Võib-olla mõnd iidset legendi. Näiteks lugu tsareevit Igoast, kes maksis isa surma eest kätte, jõudes paljastatud mõõgaga kõigest mõrtsukast onu majalävele - ta raiuti uksel surnuks, hiljem tapsid mõrtsukad vähehaaval üksteist... Proovi siis neile seletada, et nad võites tegelikult kaotasid? Nad kaotasid praegu ja kaotavad ka edaspidi. Isegi kui vallutavad kogu maailma. Kogu maailma - ka kõik selle, mis jääb silmapiiri taha.

Mis edasi?

Et meid hävitada, kuhjasid nad vale vale peale, murdsid lepinguid ja tabusid, lõid selja tagant. Nad moonutasid maailma ja lõid sinna koletisi... mõtlematagi sellele, et asendavad selle - iidse, keerulise, arusaamatu ja üpris hirmutava maailma, mis neid häiris ja ei rahuldanud - uuega, mille nad käigu pealt kokku klopsisid, püüdes kõike enda järgi kohandada, ent see on sama, mis ehitada taret seal ise sees elades või õmmelda kasukat seda samas ise seljas kandes... Maailma teistsuguse maagiaga ja teistsuguste seadustega, mida nad isegi õieti ei tunne ning oma kõrkuses ei saagi niipea tundma. Sada aastat hirmutavad nad sõnakuulmatuid lapsi urukhaidega, aga siis need lapsed hakkavad urukhaisid mängima ja siis urukhaid kogunevad kusagil varjatud paigas ja haihtuvad öösse - algul vaid selleks et selja tagant rünnata ja küüntega kõrid lõhki kiskuda...

Sina, vana Kallariel, tead minust ilmselt 100 korda rohkem ja oled näinud 200 korda rohkem, -- kuid kõige lihtsamaid ja arusaadavamaid asju sa ei mõika. Anna andeks.

29.

"Mis tehakse selle.... sinu omaga?" päris Mura.

"Ei tea," ohkas Rõs. "Ära ei tapeta. Eks ema päästab. Ta ema on sama hästi kui õukonnas..."

Ta jäi vait.

"Ma tahtsin mürgi tegelikult minema visata, et Heli mitte sisse vedada. Ainult temale mõtlesingi - igatahes. Aga... Kõik lahenes nagu iseenesest. Ma ei jõudnud järele mõeldagi."

"Just nagu tapluses," sõnas Mura.

"Ahah."

Asula lõppes, edasi algas kivine tühermaa mingite vanade samblasse kasvanud varemetega.

"Ma siin..." Mura köhatas. "Äkki kihluksime? Et seal... noh... mitte üksi jääda...?"

"Kas ainult sellepärast, et mitte üksi?" päris Rõs vaevukuuldavalt.

Mura köhatas jälle.

"Mitte ainult. Juba ammu... armas oled mulle. Vaat' nii. Ütlesingi välja. Kas tuled mulle?"

"Tulen, Mura. Oled armas minulegi. Ja päikese palge ees..."

Talle meenus, et olid ju jumalad ära salanud, ja ta jäi vait. Siis võttis Mura tal käest, põimis sõrmed ühte ning edasi läksid nad juba nagu mees ja naine.

30.

Nad hukati tühermaal nagu marutõbised penid: naelutati raudkonksudega maa külge ja kägistati aeglaselt traadist silmusega.

Tõlkinud Rauno Pärnits

Järjejutt: Valge härrasmees. 2. (J. J. Metsavana, Maniakkide Tänav)

1.

Valge härrasmees - osa 2.

Maniakkide Tänav, J.J. Metsavana

Algselt ilmus autorite Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana kirjutatud lugu järjejutuna Lääne maakonna ajalehes "Lääne elu". Ka Reaktor avaldab selle jutu järjejutuna, et pakkuda lugejatele sarnast lugemiselamust

Eelmine osa

Jälgisin klaasistunud pilgul, kuidas robot-doktori laserdüüsidega sõrmed mu põlvele lukustusid ning kaks järgmist mehaanilist käppa jala paika fikseerisid. Tundsin iga puudutust ja ei suutnud võpatusi tagasi hoida. Laserid sähvatasid ning õhku paiskus kõrbenud liha lõhn, kui kiired nahakudesid läbistasid. Kisendasin kirjeldamatust valust! Mida iganes Peeter robotitele varastatud ampulli asemele ei sokutanud, valuvaigisti see ei olnud. Tõbraaaas!

"Kuulge mehed, tehke vähemalt tuimestust!" ulgusin valust vingerdada püüdes, kuid robot-doktor hoidis mind paigal. Tehnikud vahtisid ükskõikselt, ilmselt ei olnud vaatepilt neile võõras. "Said juba tuimestust," käratas paksuke. "Ära vingerda, saad murdosagi oma tapmistest ja vägistamisest heastada."

"Mis vägistamistest? Ma pole kedagi...!"

"Jälle üks süüta inglike," muigas venelane. Oleksin tahtnud talle midagi roppu vastata, kuid järjekordne valusööst pani mind krampi tõmbuma. Klammerdusin pilguga jalale ning nägin oma õuduseks, et laserid olid juba töö lõpetanud ja klambersõrmed sulgesid veene. Kõrvalekoolutatud, põlenud servadega naha alt ilmus nähtavale lumivalge luu. Masin suskas mulle veeni kanüüli ja hakkas kaotatud vere asemel uut sisse pumpama. Olin minestamise äärel, kuid ei suutnud pilku jalalt pöörata. Venelane astus nina kirtsutades eemale. ,,Kas selle haisuga tõesti midagi teha ei saa?"

Laserist kõrvetatud liha lõhn hõljus raskelt meie ümber, märkasin seda alles nüüd. Eestlane muigas.

"Ajab südame pahaks või?"

"Pigem kõhu tühjaks. Ma pole terve nädala muud söönud kui kiirsuppe, nüüd selline magus praeliha lõhn."

"Sa tule parem eemale, kui putru näkku ei taha," soovitas eestlane. "Näe robo hakkab jalga kohe liigest lahti tõmbama, seal kõik kuradile lendaski. Luu mitmest kohast puru, veresooned lahti. Pärast andis mitu tundi kasida." Nad astusid eemale, jäädes huviga operatsiooni jälgima. "Oh, palun, palun, palun," pomisesin mõttes, ,,et see juba lõppeks!"

Mingis mõttes järgmisel hetkel see lõppeski. Kohutav valu tabas mind kui keev hape, kostis kerge ludisev plops, ning läbi kohutava valu kostis venelase juubeldav hääl: "Näe, ei juhtund midagi halba!"

Tema paarimehe ümar nägu oli aga mossis ja pahur. "Seda halvem meile, nüüd me ju ei teagi miks viga tekkis. Mida me raporti paneme? Peame jälle siia passima tulema."

Lamasin poolteadvusetult, palat mu ümber keerles ja keerles. Eestlane astus minu juurde, vaatas põlglikult ja jätkas.

"Miks nendega üldse jamada? Minu arust tuleks sihukestele surmanuhtlus määrata. Kõik vajalikud osad ühe soojaga küljest lõigata."

"Eks seadus on seadus," sõnas venelane ning see oli ka viimane asi mida enne teadvuse kaotamist kuulsin.

Uuesti toibusin palatis. Kuidas ma sinna sain, ei mäleta. Terav valu põlves oli asendunud tuima näriva aistinguga. Tajusin kadunud jalga täies pikkuses ja viimase varbani. Ajasin end suure vaevaga istukile, rebisin teki jalgadelt ning jäin hämmeldunult jõllitama. Jalg oli alles. Puudutasin seda imestunult ja võpatasin. Petekas, tegemist oli tuhmilt helkiva plastmassist tootega. Niivõrd uuega, et isegi reklaamkleepsud olid veel peal. Kurat, isegi neid ei olnud need lihunikud viitsinud pealt ära korjata. Märkasin ka kirja Made in China, vajusin tagasi selili. Ei pea vist lisamagi, et tunne oli kohutavalt räbal.

"Hei sina, uus poiss," kostis nurgast ning miski tabas mu kõrva. Kobasin käega padjaümbrust ning pihku jäi tihkeks nutsakuks keeratud tualettpaberi tükk. Pöörasin pea ettevaatlikult sinna kuskohast paberitükk oli tulnud ning nägin irvitavat Peetrit. Mul ei jätkunud tema lolluste peale vihastamiseks jõudu. Operatsioon oli mind nii emotsionaalselt kui füüsiliselt täiesti tühjaks pigistanud. Jäin vist hetkeks magama ning ärkasin uuesti valusast vopsust nina pihta. Avasin silmad ja vaatasin hetke midagi mõistmata lakke, sealt aga vaatas mulle vastu Peetri lai nägu.

"Noh ärkasidki üles? Pole viga, eks esimene operatsioon on kõigile paras põnts. Edaspidi läheb juba kergemalt. Inimene harjub, nagu öeldakse, kõigega."

,,Esimene?"

*

Kas ma juba ütlesin, et ilma võrguta olek on piin? Kordan selle igaks juhuks üle, sest see on hullem, kui olla ilma jalata. Mul oli peas huugavast tühjusest nii halb, et puuduva jala peale ma isegi eriti ei mõelnud. Nägin vahepeal isegi hallukaid, sellest kuidas võrgus surfan. Kuidas nad küll enne arvutite ajastut hakkama said? Mäletan kuskilt, et lugesid peeruvalgel paberraamatuid, aga see võib vabalt ka nali olla. See, et kõhugaase kasutati valgustuseks kõlab kuidagi liiga absurdselt. Ma ei suutnud selgelt mõelda, ega suurt midagi teha. Eks oma osa oli siin ka operatsioonijärgsel nõrkusel. Pea käis pidevalt ringi, raske oli istuli tõusta, veel raskem iseseisvalt süüa. Robotsanitarid käisid mind toitmas. Märkasin, et palatinaaber sättis end alati selleks ajaks ligi ja virutas mu kandikult paremad palad ära. Mul oli ükskõik, olin nagu elav laip. Umbes säärane tunne võis olla ülal linnuses, ristimiskabeli seina müüritud neiul, Valgel Daamil. Mindki müüriti siia keldrisse elusalt. Kui peaksin surema, jään kindla peale vanglasse kummitama, Valge Härrana. Uks avanes ja androidid tammusid sisse, söögiaeg. Nägin kuidas Peeter end juba üles hiivas, et taas mõnusamad palad minu kandikult enda omale ümber tõsta. Vihastasin ja virutasin toiduplate jalaga ümber.

,,Idioot oled või?" nähvas Peeter, vaatas kahjutundega põrandale veerenud toitu ja hakkas seda siis ähkides üles korjama.

,,Ma ei taha süüa, tahan wifit!" urisesin robotitele. ,,Tahan... ee... uudiseid lugeda!"

,,Karistus," ütles robot ja torkas mind elektripiitsaga. Sa tuline kurat! Selline nähvakas käis läbi kere, mul läks hetkeks isegi oma nimi meelest.

,,Paras," kostis Peetri poolt.

,,Wifit!" Ägisesin, ent selle asemel anti mulle topsik rahustitega. Abi sellest polnud, kuradi Peeter vehkis mu tabletid sisse ja pani nahka. Kaua ta oma voodis ei irvitanud, sest nüüd pöördusid androidid tema poole: "Palun heitke rahulikult oma voodile pikali, käed-jalad vabalt. Aitäh."

Peeter võpatas, kuid heitis vastu punnimata pikali. Ta kinnitati voodi külge ja veeretati minema. Tagasi tõid nad ta samasuguses seisu nagu minu, ainult selle vahega, et ära oli lõigatud käsi. Peeter oli näost valge ja vakka nagu hangunud arvuti. Praegu oleks olnud ideaalne võimalus talle kõik tagasi teha, kuid ma ei ole selline inimene. Lasin tal olla ja sõin ise oma paremad palad. Mõtlesin Sirtsu peale, mida mu kallim teeb, kus ta on, kas ma teda enam kunagi näen. Kui näen, siis mida ta mu puuduva jala peale ütleb? Küllap pean endale kunagi doonorjala hankima.

Umbes nädala pärast tundsin, et vist paranen. Eluisu hakkas tagasi tulema, mõistus selgines ja mul tuli idee kuidas võrku pääseda. Pöörasin magamatusest punetavad silmad ohvri suunas, milleks oli Peetrisse pistetud kanüüli ja toiteaineballooni vahel asuv kontroller.

Tegemist oli väikese pirtsaka aparaadiga, mis jälgis tasaselt piiksudes veeni suunatavate vedelike kogust. Ajasin end jalule ja kooberdasin Peetri voodini. Mees lebas, silmad kinni ja ei liigutanud oimugi. Kruttisin pikaks kasvanud küünega kontrolleri kruvid lahti ning täistabamus! Seadmel oli olemas wifi liides ning ilmselt ka ühendus haigla hooldusvõrguga, kuhu ta kandis ette statistikat tarvitatud toitainekogustest. Peal oli aparaadil tilluke LCD ekraan paari loendurnumbriga ning sees väike standardne ühenduspistik. Peale väikest mõtlemist leidsin, et kui mul oleks sobiv juhe, saaksin ühendada toitaineloenduri seinal sisekorraeeskirju leierdava viisoriga ning kasutades viisori puutetundliku pulti klaviatuurina, oleks mul näkane, kuid töötav arvuti olemas. Idee oli hea, kuid kaablit kahe seadme omavaheliseks ühendamiseks mul polnud. Tänu traadita side viimaste aastakümnete tormilisele arengule pruugiti üle juhtme tehtavaid ühendusi vaid viimases hädas, näiteks remondiks. Kuid kus on piits, seal on võimalus - ja piits oli mul ajus võrgunälja näol täiesti olemas. Mu pilk langes veel ühele seadmele ruumis, mida ma polnud veel laiali lammutanud. See oli mu uhiuus Made in China tehisjalg, selle sees pidi kindlasti olema mõni jupp juhet.

Järgneb

Eessõna kirjutamistoa juttudele

Estconi kirju melu ja ürituste kaleidoskoobi hulka lisas oma kirjandusliku killu kirjanik Maniakkide Tänava juhitud kirjutamistuba. Hulk tuntud ja vähemtuntud kirjutajaid, nende hulgas näiteks (:) Kivisildnik, Mann Loper, Siim Veskimees, Heinrich Weinberg, Krafinna jt tulid kokku, et hoida oma oskusi rooste minemast. Kuulanud ära juhendaja antud näpunäited, alustati laupäeval lühiloo kirjutamist ühiselt valitud teemal "Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik". Kirjutamiseks saadi aega 20 + 10 minutit. Pooleli jäänud või viimistlemist vajavate juttudega jätkati pühapäeva hommikul ning neile, kes laupäeval kirjutama ei jõudnud, valiti uueks teemaks ,,Koristajaputukatel on täna lennuilm". Pühapäeval valisid kirjutustoas osalejad kõigi valminud juttude hulgast välja nende kahe päeva jooksul valminud juttudest parima, kes pälvis nn. mini-Stalkeri. Laureaadiks osutus Siim Veskimehe lugu teemal ,,Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik".

Käesolevast juulinumbrist leiate kirjutamistoas kirjutatud (ja võib-olla kodus veidi viimistletud) juttudest kaks.

Jutt: (:)jalgu tulle pannes on saapad mõistlik valik ((:)kivisildnik)

Prohvet Njuutoni nimelise Ülisalajaste Uuringute Sõjaväestatud Kloostri kohale Saha kõrbe loodeosas tõusis tühi päike. Mulle võis see koidik jääda viimaseks.

Ründelaevad põlesid, põlesid ja lähenesid. Surmavaenlase taktikat tundsime me aegade algusest peale - katekismuses nimetati seda ahjukütmise taktikaks. Nad lisavad uusi soomusdiviise nii nagu kärbitud tiibadega ori kütab ahju, üks halg teise järel, iga päev, talv läbi. Valgusejõudude lõputuna näivate ressursside peale ei olnud vaja mõelda, mõelda oli vaja.

Njuutoni nimelises kloostris paastuda oli kõigi õdede, vendade, tädide, ämmade, onupoegade ning isegi 24.-36. järgu Njuutoni sugulaste ülim eesmärk. Töötage võidu heaks, see on võrdsustatud märterlusega.

Ja ikkagi olime just meie seda laviini tagasi hoidnud, vahel isegi mäkke tagasi lükanud. Põlevad ründelaevad, üles mäkke tagasi, ehkki igas vaenlase soomusdiviisis on kaks-kolm miljardit ristlejat. Seekord koondusid nad väga ebamugavasse Orioni maksupiirkonda. Kuidas nad seda tegid, ei olnud enam tähtis.

Ehkki ma olin sündinud pangas, oli mind kohe pärast teise doonorietapi läbimist siia üle toodud. Noviitside palvetunnid vaheldusid valvekordadega - põlevad ründelaevad. Kui palju elusid ja väärtuslikke turvasmetalle me lapseohtu munkadena iga neljakümnetunnise valvekorra ajal tuhastasime, seda meile ei öeldud, statistikast oli loobutud, isegi edetabeleid ei peetud enam. Seda pidi lihtsalt nägema.

Mul oli üldse vedanud. Iidsete tekstide tõlgendamine ning jumalkonna vaimse pärandi nappide katkete rakendamine kõigi kolme galaktika neljamõõtmelistel rinnetel oli minu töö. Meie töö muidugi, aga mida inglid ilma meieta oleksid põletanud. No mida?

Mina ei tea muidugi kõike ning rääkida ei tohi ma millestki, aga kõigist vaid osaliselt säilinud, teadlikult moonutatud ja lõksudest kubisevatest valemitest, teooriatest, paradoksidest ning armastusromaanidest on just meie kloostri vennad kõige rohkem õiglast surma välja abstraheerinud. Ükski teine kõrb ei ole kandnud nii head vilja.

Ma ei hakka kirjeldama kõiki paastu, palve, lihasuretamise ja hingetuunimise tehnikaid, mille alustega on teid tutvustatud juba orbudekodu piinakambrites. Teilgi ei ole muud võimalust, kui laviin tagasi mäkke lükata ja vähe sellest, nanomeeterhaaval laviinid koos mäeahelikega sinna tagasi manööverdada, kust nad olid tulnud. Põlevad ründelaevad. Sepa käed, karu süda. Sepa käed, karu süda, nii lõpetame me oma innovatsioonipalvused ja sellest on alati abi.

Õppigem kurvast tõsiasjast, et mul on üks jalg, üks neer, kaheksakümmend protsenti närvirakkudest ja üle poole skeletist eesmärgi nimel rakendatud. Jupiteri kuukoomiksite läbimurre läks mulle maksma kogu soomuskatte, see poolvenna aukaotus oligi mulle kõige raskem kanda, ehkki ma näen nüüd, et kõige hullem on alles ees.

Me olime kindlad, et kõik eelmiste rasside valitsemisaegadest säilinud luuletused on viimseni kloostrivendadele tuntud ja täielikult deifreeritud, tänu Njuutonile, ent rutiinsel sisseimbujate haarangul Amazonase kõrbest leitud luuleread olid täiesti unikaalsed. Kõige hullem, et see võis olla koguni jumalateeelse müstilise rassi looming. Ilmselt seda renegaadid siin otsisidki. Kartused, et valgusejälgandid on meist kaugemale jõudnud, olid igati põhjendatud.

Ründelaevad tules - jumalateeelne, kohutav, mõistusevastane, optimeerimisülene laviin. Ründelaevad tules, igas laevas lisaks muudele õudustele kolmkümment tuhat loodet, milleks? Aga võibolla oli see vihje. Iga vihjet tuleb kontrollida, kõigile ennetele järgneda, entsüklopeedilisest astroloogiast siin ei piisa.

Just sel kombel olime mõõdukate ohvritega deifreerinud mõisted tuli, jalad, pistma, mõistlik ja valik, paraku jäi vormel saapad kõigile pingutustele vaatamata hämaraks. Homme hommikul on oodata valgusejõudude ülekaalukat rünnakut kõigis kolmes koloniaalgalaktikas, kusjuures kõik teada olevad mõõtmed on löögi all.

Muidugi ei ole see esimene fataalne kriis, neid on ennegi olnud. Esimese taolise lõime tagasi tänu sellele, et olime lahti muukinud iidse vormeli: meil aiaäärne tänavas ning selle abil kõrgema strateegia algoritmid täiesti ennustamatuks muutnud. See oli valus.

Teine kriis ei olnud veel kolmas, kuid selle tõrjusime jumalateeelse dogma: igav liiv ja tühi väli praktilisi rakendusi käsuliiniõpetuses ja moraligeenikas kasutades - see kohutav tapatalg oli isegi Magellani pilve taasgenotsiidi veteranide jaoks liiga julm. Kuid meil, auta poolvendadel ei olnud muud valikut, keegi pidi seda tegema ja me tegime ajalugu. Täiega.

Kolmanda kriisi alguseni on aega 22 tundi ja 14 minutit. Selle aja jooksul peab mu ainus jalg vaakumpõleti neurohäälestusega leegis meid sihile viima, deemonkonnal on jäänud viimaseks hüppeks vähem kui 22 tundi, 12 minutit, usk, lootus ja üks jalg.

18.-19.07.2015

Jutt: Mõistlik valik (Leila Tael-Mikein)

,,Mis kõige tähtsam: jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik," lõpetas täpiliste traksipükstega tsipatillu pika ohutuseteemalise ettekande ja tegi sügava kummarduse. Kõik kuulajad plaksutasid, kuigi enamus neist polnud loengus räägitust suurt midagi aru saanud. Tähtis oli, et üldse midagi räägiti, sest see tähendas, et nad olid olemas. Vaikijate puhul on väga raske aru saada, kas nad ikka on olemas või ei ole.

,,Saapad, tulle..." pomises Sirklane omaette. Erinevalt teistest tsipadest oli ta idealistlike kõnede suhtes ülimalt umbusklik. Ta polnud seni veel aru saanud, mille jaoks neid ülikasulikeks peetud jutlusi üldse peeti, kui esiteks polnud neil ohtu, mille pärast muret tunda ja teiseks polnud kellelgi peale Suure Juhi olemas saapaid. Ning temalgi rippusid need elutoas seina peal, külalistele näitamiseks. Paljajalu oli sametpehmel maapinnal palju mõnusam kõndida ning saabastest oli ammu saanud üleliigne ohutusnõue, just nagu tulekustuti, mida hoolikal tsipatillul kunagi tarvis ei läinud.

Ühel tavapäraselt kaunil hommikul läbis mäge, mille küljelt eenduvates seenekujulistes, rohkearvuliste rõdudega majades tsipatillude rahvas elas, kummaline värin. Sirklane kukkus võrkkiigelt alla ja tema naabril pudenes lillepott rõduservalt otse sellesse võrku, millelt Sirklane oli alla sadanud. Mitmed tsipatillud kaebasid puhvetkapis olnud serviiside ja muude pisiasjade purunemise üle. Kuigi kahju polnud suur, oli tsipatillude rahu häiritud.

,,See on Suur Võpatus, mis toimub iga viie tillupõlve järel," rahustas Suur Juht ärevusse sattunud tsipasid. ,,Elu läheb vanaviisi edasi, muretsemiseks pole põhjust. Vähemalt järgmise võpatuseni võite täiesti kindlad olla."

,,Või nii," sõnas Sirklane, keda tunti pideva närveldamise ja täiesti põhjuseta muretsemise poolest. Pomisenud omaette midagi hukatusest, hakkas ta mööda mäenõlva alla jooksma, nii et tema pisikesi kiiresti sibavaid jalgu peaaegu nähagi polnud.

,,Suur Võpatus oli viimane hoiatus! Päästke ennast, kes veel saab!" hüüdis Sirklane keskväljakule seisma jäädes. Kui keegi tema karjumisele suuremat tähelepanu ei pööranud, pistis ta uuesti punuma. Teised mutukad vaatasid Sirklasele naerdes järgi, vangutasid päid ja jätkasid siis oma igapäevaste toimetustega. Päris ohu korral oleksid nad toiminud täpselt nii, nagu ettekannetes oli õpetatud. Võpatustest ohutusteemalistes loengutes ei räägitud. Järelikult ei olnud tegemist ohuga ja muretsemiseks polnud mingit põhjust.

Äkitselt muutus kogu maailm erkvalgeks ja maavärin kordus, kuid seekord palju tugevamalt. Majad kaldusid külili ning need mutukad, kes kusagilt kinni haarata ei jõudnud, kukkusid põhjatusse punasesse sügavikku, kus alles mõni hetk tagasi oli rippunud turvaline tume taevas. Sirklane, kes ainsana kõigist tsipadest lennata suutis ning selle pärast ohtra narrimise all kannatas, sirutas seljal lahti läbipaistvad tiivad ning hõljus tuulelohena tekkinud kaose kohal.

,,Viska kõik lõkkesse," ütles kõuena mürisev hääl ülevalt. ,,Meil pole neid vanu saapaid enam tarvis."

Järgnes veel üks raputus, mis lõppes kõrvetava kuumusega. Sädemed tantsisid palavuses krimpsu tõmbuvate majakeste kohal ning siin-seal võis näha tsipatillude põlevaid kehi eredate täppidena tulemerre pudenemas. Leegid õgisid aplalt Tsipatillude mikroskoopilist küla. Ainult Sirklane pääses eluga ning tegi nüüd leinavaid tiire oma pisikese maailmalõpu kohal.

,,Jalgu tulle pistes pole saapa tallal elamine mõistlik valik..." mõtles ta, vaadates kui väga sarnanes tema koduplaneet siit ülalt vaadates Suure Juhi elutoa seinal rippunud reliikviaga.

Jutt: Saabaste küsimus (Mann Loper)

Tuleväli laius nende ees ja taga: suitsevad-lõõmavad lõhed, kuum tuhk ja teravad kivid maapinda narrimas. Ussilakk ja Krabi olid jäänud kahekesi. Seitse alustas Metsakülast teed kaugesse Ogade Torni, igaühel soov hinges hõõgumas. Nüüd oli neid alles kaks ja Krabi ihu põles palavikus nagu maa nende jalge all. Varjumehe noole mürk puuris ta ihu ja uuristas sooni, kandes endaga aeglast hukku.

,,Tee läheb üle Tulevälja," kähistas Krabi kuival häälel. Häälel, millest lootus ammu välja põletatud. Ussilakk võttis vöölt pooltühja veelähkri ja pakkus seda kaaslasele. Mees raputas kuidagi kõhklevalt pead, otsekui keeldumist kahetsedes, kuid Ussilakk ei hakanud peale käima. Vett oli vähe, tõesti vähe. Naine tõstis liigkerge lähkri paakunud huultele ja neelas kaks ahnet lonksu.

,,Lähme edasi," noogutas ta siis Krabile.

Nad läksid. Ussilaka valutavad-piinatud jalad igatsesid koduste metsaradade jahedust, vennalt saadud kahekäemõõk rõhus raskelt õlga ja Kailult võetud saapad lagunesid iga sammuga. Pääsu villase keebi oli ta ammu liigse koormana tee äärde heitnud, sest kuumus ähvardas niigi hinge seest süüa.

Edasi, sundis Ussilakk ennast, edasi peab. Vend suri, Kail suri, Kaaren, Pääsu ja Kähr samuti - kes ränga tee raskuste, kes Õõvasoost saadud tõve, kes Varjumeeste noolte läbi. Kähr püüdis noole minu eest, meenutas Ussilakk, ehkki ta võinuks ise edasi minna. Hukkunute soovid ei jõua Ogade Torni, kuid mina pean enda oma pärale viima. Pikkade rännukuude vältel oli soov end sügavale hingepõhja põletanud, iga sammuga sügavamaks vajunud, hingetõmbeis vältimatuks saanud - ja ainult selliseid soove võttiski Ogade Torni Emand täita.

Üle lõhutud maastiku edasi komberdades, kukkudes-tõustes, komistades, jälle kukkudes ja ikka jonnakalt tõustes jõudsid nad hirmaeglaselt edasi. Krabi oli nõrk, vankus jalgel ja ajuti varjutas tema palavikulist silmavaadet tumm surmaloor.

,,Uut elu," sonis ta endamisi, ,,ma tahan uut elu!" Ussilakk teadis, et Krabi oma soovist soigus, ja tundis pahameelt südamesopis torkamas. Mehe soov oli nii isekas! Mis oli saanud tervenemise palumisest halvatud tütrele? Pere oli Krabi meelest kadunud ja ta suutis veel mõelda ainult iseendale.

Nad peatusid, sest ees haigutas lai lõhang, paisates üles väävlihaisu ja kuuma tossu.

,,Peame hüppama," viipas Krabi jõuetult. ,,Ümber ei saa."

Ussilakk ei raisanud sõnadele jõudu, vaatas vaid, et lähker kindlalt vööl ja venna mõõk seljal püsiks, võttis hoogu ja tõukas. Lõhandiku hambuline serv murenes jalge all, kuumavad kivid rebisid põlvi ja käsi, kui ta käpuli maandus ja hirmupalangus hukust eemale rabeles. Viivu pärast suutis Ussilakk tuima valuga võideldes püsti tõusta, et ületatud takistust võitja pilgul vaadata.

,,Nüüd sina."

Krabi ei jõudnud õieti hoogugi võtta, aga tema pikad liikmed tegid pool tööd ise ära. Kuid ainult pool: mees maandus lõheservale kõhuli, rabas kätega kiviklibusel pinnal toe järele - suutmata seda leida.

,,Ussilakk!"

Naine astus kõhkleva sammu lähemale. Liiga hilja - Krabi ei suutnud kauem kinni hoida. Nõrkenud sõrmed libisesid klibusel pinnal ja nii ta hõõguvasse sügavikku kukkuski, suu sõnatuks karjeks avatud ja silmis surmaõud.

Ussilakk vajus põlvili ega tundnud sedakorda kivide põletust. Läinud, kõik läinud. Tema oli viimane. Pisaraid ei olnud - selleks ei jätkunud kehal vett ega vaimul jõudu. Läinud. Kuid tema peab teed jätkama, sest muidu oleks kõik mõttetu, kannatused tühjad ja kaaslaste surmad tähenduseta.

Ta tõusis, võttis lonksu leiget hapukat vett, ihu hõbeallika külma selge kosutuse järele kisendamas, pööras Krabi surmakohale selja ja läks.

Saapad, vangutas Ussilakk jõuetusega heideldes pead. Krabil olid paremad saapad - rautatud ninadega ja üsna ühes tükis. Ja nüüd olid needki läinud, ühes mehe iseka sooviga. Tuhk sahises ta enda räbaldunud jalavarje all. Kuidas küll saan tagasi...?

Tunni pärast oli kogu vesi otsas, nagu ka Ussilaka jaks. Vaevaliselt jalgu vedades tõusis naine mööda tuhavalli, suus nõe ja surma maik. Ta ei tundnud enam kuumust, sest sisimas oli Ussilakk põgenenud kodustele männiokkaselt pehmeile metsaradadele, kõrvus Hõbeallika kutsuv vulin.

Tegelikult oli see kuiv elutu tuul, mis Ogade Torni hambulistes käikudes laulis, kuulutades Soovide Emanda lähedust. Tuhavall vajus, otsekui tahtes Ussilakka endasse neelata. Viimase tõusu läbis ta käpuli, kuni võis viimaks valust lõhkeda ähvardava pea Ogade Torni soojusest tukslevale trepiastmele toetada.

Soov, tuikas meelekohtade vahel, soov, leegitses tuhmuvas hinges.

,,Tahan metsa tagasi," sosistas Ussilakk kiviplaatidele. ,,Seda metsa, kus sünnib Hõbeallikas ja kasvavad lõhnavad ravimtaimed. Varjumehed ajasid meid sealt välja, kuid metsata sureb küla, taimedeta ei oska amaan meid juhatada. Soovin metsa tagasi."

Vastuseks vilistas tuul ogade vahel, kostudes kareda sosinana: ,,Tagasi! Tagasi!"

Muidugi tahtis Ussilakk ise ka tagasi, ära siit surmapaigast...! Ogade tornis on kaev, teadis ta legendide järgi, kuid kuidas peaks saama üle Tulevälja nüüd, kui saapad on jalast viimseni kulunud, ära põlenud ja tuhaks langenud?

Kuivad nuuksed raputasid Ussilaka keha. Jaksamata veel tõusta, toetas ta otsmiku vastu tukslevat trepiastet, vastu seda tundetut kivi.

,,Ma tahan külale metsa tagasi," kordas ta oma soovi. ,,Aga paari uusi saapaid oleks ka vaja!"

Jutt: Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik (Siim Veskimees)

Lugu on kirjutatud Estcon 2015 kirjutamistoas ca 20 minutiga

Ma suutsin päästa oma kehadest ainult kolm. Need kõik olid pealegi meessoost.

Ei, ärge mõelge selles suunas edasi, sest situatsioon ei soosinud mingeid muid aktiviteete peale toore ellujäämise.

Ma tegin hädamaandumise planeedile, mille pind koosneb suuremas osas laavast. On heledamad kohad, kus see lompides isegi lainetab atomaarsete algelementide puhangutes (nendel temperatuuridel lagunevad isegi hapnik ja lämmastik aatomiteks), ja tumedamad, mille peal saab hea tahtmise korral ka seista. See, mis laevast järele jäi, seisab kolmes tükis ühel tumedamal; tänu sellele olen siin seda lugu kirjutamas.

Need tükid asuvad üksteisest rohkem kui kilomeetri kaugusel ja kui te vähegi mu liigi olemusega kursis olete, siis juba saja meetri peal katkeb side kehade vahel. Ma pole enam üks läbi sadade silmade nägev tark olevus, vaid hunnik tavalisi. Silmi oli järel, nagu öeldud, kuus, ja isegi kõik koos ei hiilanud ma erilise geniaalsusega.

Seda enam üksikuna.

Vaadake, asi oli selles, et ühes laeva tükis töötas jahutus. Ilma selleta sellel planeedil kaua vastu ei peaks. Teises töötas reaktor. See võis minna väga kuumaks, sellest polnud lugu, aga ilma seal laetud patareideta ei töötanud jahutus. Kolmandas oli avariimajakas. Ilma selleta saanuks läbi, aga siis ei leitaks mind iial. Tollesse jahedasse ruumi mahtus mind kaks korraga.

Ja et kõigele kroon pähe panna, oli mul kamba peale üks paar korralikke reaktiivsaapaid. Ilma nendeta lõppeks retk tükkide vahel praetud jalgadega.

Kas te saate mu olukorra absurdsusest aru? Tegelikult oleks mõistlik olnud üks osa veel ohverdada. Aga milline? Ohverdamine on igas mõttes väga piinarikas, sisuliselt enesetapp, kui teadvused on ühenduses. Üht osa eemale saata oleks saanud ainult saabastes, mida oli see ainus paar.

Iga osa minust iseseisvus patareide järel käies või majakat laadides. Iga osa minust mõtles, et lülitaks jahutuse välja... Aga seda ei saanud ma teha, sest lähenedes ülejäänud kahele osale sulandusid teadvused jälle ja ainus, mis jäi, oli häbi.

Ma viibisin sellel planeedil kokku terve aasta. Terve aasta ennast osade kaupa reetes ja tappa püüdes ja selle üle häbi tundes. Iga paari tunni tagant tuli järgmine osa jahtuma panna ja vaadata saabastega eemalduvale osale järele, mõeldes, et kurat, kui ma tulen seekord millegi sellise peale, mis mul kahe silma vahele jäänud, on mul ots...

Noh, üks tükk üksi on õnneks üsna juhm...

Aga te saate ju aru, miks ma siin psühhiaatriahaiglas end sajajalgseks kokku lasin õmmelda ja kunagi saapaid ei kanna?

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/15 (Artur Räpp)

Archipelacon, GRRM ja Soome fänniskene (Helena Leif)

Vestlusring George R. R. Martiniga (Helena Leif)

High Frontier: Colonization (Ove Hillep)

Intervjuu: Phil Eklund (Ove Hillep)

Metsavana üheksas Estcon (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Väljapraakimine (Ove Hillep)

Üks raamat, kolm autorit (Kaja Kleimann)

Raamatuarvustus: Pool kuningat (Juhan Voolaid)

Raamatuarvustus: Spin (Tõnis Hallaste)

Eesti ulmeline muusikavideo: Estcon 2015 (Veiko Belials)

Ulmeühingu suvekilb (Taivo Rist, Rauno Pärnits)

Filmiarvustus: Terminator Genisys (2015) (Mart Redi)

Ulmeuudised 07/15

Uudiskirjandus 07/15

Tõlkejutt: Meie, urus-haid (Andrei Lazartuk)

Järjejutt: Valge härrasmees. 2. (J. J. Metsavana, Maniakkide Tänav)

Eessõna kirjutamistoa juttudele

Jutt: (:)jalgu tulle pannes on saapad mõistlik valik ((:)kivisildnik)

Jutt: Mõistlik valik (Leila Tael-Mikein)

Jutt: Saabaste küsimus (Mann Loper)

Jutt: Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik (Siim Veskimees)