Peatoimetaja veerg 07/16 (J. J. Metsavana)

Aasta olulisem ulmesündmus ehk Estcon on peetud ja aeg tagasivaateid teha. Seega avaldame käesolev number Reaktori tubli tõlkija Tuule Iili vägagi põhjaliku ülevaate tema esimesest Estconi külastusest. Lisaks arutleb Belials mida teha Stalkeriga ja pakub välja ka mõningaid reformimise mõtteid. Kõik ulmikud on seejuures enam kui teretulnud Veiko Belialsiga kaasa mõtlema ja kommentaariumis, Facebookis või listis sõna võtma. Loodetavasti käivitub mingi arutelu, mis lõpeb ka mingi konkreetsema tulemusega kui nutt ja hala. Ehk siis UÜ juhatus tahaks, et enne kevadist aastakoosolekut saaks veidi selgemaks, kas tuleb hakata midagi ümber muutma ja hääletama ja kui, siis millist varianti pigem pooldataks.

Reaktori meeskond Estconil, pildistas Veiko Kastanje

Muudest asjadest. Kristjan-Jaak Rätsep lahkab üht huvitavat apsakat teosest ,,Trifiidide öö", Ove arvustab Nikkarevi uut kogumikku ja Leila Pratchettit. Neil kel aga jäi kuulamata-vaatamata Belialsi videodisko saavad seda tagantjärgi lugeda ja loo alusel youtubest ka videosid otsida. Ka meie ajakirja üks asutajaid ehk Agur võtab üle mõningase aja ohtralt sõna panustades kogunisti kolm erinevat teksti: repliigi, teatriarvustuse ja ülevaate ministalkerist ehk ,,Anomaaliast". Mis aga puutub lugudesse siis on meil heameel avaldada järjekordne Sven Kivisildniku terav ulmelugu ja Tolkieni fanfictioni tõlge.

Head lugemist!

Kaanepildi autor Ene Kallas.

Filmimees Einar Kuuske võluvad postapo-maailmad (Ene Kallas)

Palju on neid, kes teavad, et Saaremaal ühes väikeses külas elab noor (sünd 1989) ja vägagi huvitava käekirjaga filmitegijast näitleja Einar Kuusk. Aga sama palju on ka neid, kes veel ei tea. Niisiis oleks õige aeg tuttavaks saada.

Einarit on nimetatud ka ,,staarjuutuuberiks". Miks mitte - filmikesi on (olnud) tal mainitud kanalis lausa sadu ning tema enesetutvustus on ebaeestlaslikult paljulubav, millel ei ole küljes siivsat tagasihoidlikkust - "I came to this planet to make movies" (Tulin siia planeedile, et filme teha).

Einar on sündinud Saaremaal, aga lapsepõlve veetnud poolenisti välismaal. "Kui olin pooleaastane, pages ema Nõukogude Eestist Itaaliasse ja siis lõpuks Rootsi, kus kasvasin poolenisti üles. Poolenisti tähendab seda, et vahel külastasime maakodu Saaremaal ja siis kaheksa aastaselt, kui tagasi Eestisse kolisime, elasin Saaremaal ja käisin Kuressaares koolis," täiendas ta.

Huvi filminduse vastu ulatub sisuliselt lapsepõlve. Ta mäletavat episoodi, kus sai enda kätte kasuisa videokaamera, mis lindistas suurtele kassettidele.

"Hakkasime sugulastega kohe filme väntama, enamasti paroodiaid lemmikfilmidest," rääkis Einar.

"Mäletan, kuidas ma nautisin filmitegemise protsessi ja kaamera ees esinemist. Siis mäletan, kui avastasin tädi välismaalt toodud uhkel telefonil kaameravõimalust ja kuidas lindistuse sai panna pausi peale." Ning see olnud tema jaoks maailma kõige lahedam asi, ta tundis, et kõik on võimalik.

"Panin telefoni lindistama, tegin ühe lollaka grimassi, siis panin pausile, tegin järgmise grimassi, lindistasin seda ja nii paningi kokku oma esimese videomontaai ja see tunne oli võrreldamatu," meenutas noor filmimees.

Esimene ulmekas, mille ta läbi luges, oli arvatavasti võlurpoisi Harry Potteri seiklused . "Olin mingi 11, kui ma lugesin kõik Harry Potterid järjest läbi, olin täiesti teises maailmas," sõnas Einar. Aga ulmefilmiga on keerulisem. Ehk Einari sõnutsi - kes seda ikka mäletab.

Ulme meeldib talle seepärast, et see transpordib sind teistesse maailmatesse, tekib lõpmatu potensiaali ja seikluse tunne. Ja ulme on meeldinud talle juba väikesest peale.

Mängudega on niimoodi, et praegu ei tegele ta sellega. Pigem keskendub tööle. Siiski, Einari lemmik postapokalüptiline mäng on "The Last of Us". Teda võlub see, mida mängu loojad suutsid saavutada. "Kõik need karakterid ja emotsioonid ja läbielamised seal mängus on unustamatud," märkis ta. "Mulle meeldivad mängud, kus on hea lugu ja mis, nagu raamatute lugemisega või filmide vaatamisega, transpordivad mind teise maailma."

Inspiratsioon elust

Einarit inspireerivad paljud asjad, aga kui kuidagi neid kokku võtta, siis oma sõnul tuleb tal inspiratsioon alati ja ainult sellest samast maailmast, kus me elame. "Kõik looming on elukogemuse imiteerimine," ütles ta välja tõdemuse, mida pole vaja kummutada.

Lisaks klippidele valmis tal lühifilm, mis kannab nime "The Most Beautiful Day". Tegu peaks olema Eesti esimese postapo (katastroofi-järgse) filmiga. Peategelane Sherman uitab ses maailmas, ning tema tee viib maa-alusesse punkrisse. Uks sulgub, ja välja enam ei saa.

Filmi idee tulnud tal ühel õhtul depressiivses Mustamäe korteris, kus ta istus, veiniklaas käes, tühja stsenaariumilehe ees. Kuna ta ise on suur postapo ulmeliste maailmade fänn, siis mõelnud ta, et miks ei ole ükski Eesti filmitegija nõukogudeaegseid rususid korralikult ära kasutanud.

"Nad lihtsalt seisavad seal ja varem või hiljem renoveeritakse kõik ära," arutlenud ta. See mõte olnud ühtaegu hirmus, põnev ja inspireeriv. "Panin siis oma lemmikmuusika käima, kõrvaklapid pähe ja hakkasin fantaseerima," rääkis ta. Selle filmi tegemine, alates stsenaariumi kirjutamisest kuni esilinastuseni, võttis aega 2 aastat. Tegu on lühifilmiga, pikkuseks 28 minutit.

Järgmisena on Einaril kavas täispikk mängufilm. Rohkem ta sellest rääkida ei tahtnud, aga ise on ta sest väga põnevil. Samal ajal otsib ta tööd näitlejana. Remargina - 9. septembril jõuab Eesti kinodesse komöödiafilm "Ameerika Suvi", kus tal on kanda peaosalise roll.

Kuhu viib noore mehe tee edasi? "Tahan teha suurepäraseid filme, tahan väljendada ennast oma potentsiaalide kohaselt. Tahan mängida teisi inimesi. See teeb mind õnnelikuks. Minu unistuseks on teha üks kindel film... See kindel film on mul alati silme ees, kui juhtun vahepeal unustama, miks ma üldse pingutan," vastas ta.

Mida teha Stalkeriga? (Veiko Belials)

Järjekordse Stalkerite jagamise eel lõid kired taas lõkkele ja Veskimees ähvardas isegi järgmiseks aastaks mingi eriti mõttetu loo hääletusroboti abil auhinnale organiseerida, et tõestada süsteemi haavatavust (loe: kõlbmatust). Saan aru, et teda torgib eelmise aasta Stalker eriliselt, sest ta jäi ilma raudkindlast auhinnast, mida kõik kippusid talle kandikul juba ette kätte andma. Samas on just sellistes ootamatustes ka oma võlu - milleks üldse mingit konkurssi korraldada, kui tulemus oleks ette teada?

Järgnev on katse analüüsida auhinna väljaandmise hingeelu ja köögipoolt ilma emotsioonideta, eesmärgiga muuta süsteem paremaks, kui selleks on olemas mingigi võimalus.

Esimene põhimõtteline veelahe: nii-öelda Hugo või Nebula?

Ehk siis hääletuspõhimõte nr 1. - kas hääletab kinnine ring (liikmed, ürii jne) või on hääletus avatud (kõik fännid). Mille vahel meil siin valida oleks?

a) Hindab ürii.

Näib esmapilgul ahvatlev, aga jätab kõrvale lugejad. Tekib oht, et auhinda ei tajuta ,,omana", tekib võõrandumine. Suure tõenäosusega hakatakse üriid süüdistama lollides ja valedes valikutes (meenutage kasvõi näiteks jutuvõistluse tulemusi - võidab tihti mitte parim, vaid see, mis tekitab üriis vähem vastakaid arvamusi, ehk siis korjab küll vähem maksimumpunkte, aga võtab oma madalamad punktid kõigilt). Oluliselt suurem probleem on, kust leida need ,,idamaa targad", kelle otsusega kõik rahul oleks ja kes esindaks piisavalt erinevaid maitseid? Põhiline mure on võimalik tulemuse kallutatus juhul, kui ürii liikmetel on liiga ühesugused maitse-eelistused. Ja peamine probleem - sellise põhimõtte järgi Stalkereid jagades langeb ürii liikmetele tohutu kohustus ja koormus: lugeda läbi kogu eestikeelne ulme, et teha esinduslik valik. Mina isiklikult ei näe sellist valmisolekut.

b) Hindavad ühingu liikmed

Kuna auhinda annab välja Eesti Ulmeühing, oleks üks lahendus lastagi hääletada ainult ühingu liikmetel. See välistaks igasugused manipulatsioonid võhivõõraste inimeste abil. Võimalik, et see oleks ka stiimul astuda ühingusse, sest vastasel korral sa Stalkerite tulemusi mõjutada ei saa. Võimalik miinus on väike hääletajate arv (ühingul on hetkel 61 liiget), sest ilmselgelt ei saa hääletamist teha kohustuseks. Samas on liikmeid võimalik ehk lihtsamini konsolideerida ja ergutada, sest hääletajate väikese arvuga on kimpus ka praegune süsteem. Selle variandi puhul tuleks läbi mõelda, kuidas tagada, et hääletavad tõesti ainult ühingu liikmed (üks võimalus on saata link ainult liikmete listi). Ka sellel variandil on oma miinus - liiga suur tõenäosus, et hakkavad mängima mingid muud (kirjandusvälised) sidemed (kuigi ka praeguse hääletusmudeli puhul ei ole see välistatud).

c) Hindavad fännid.

Praegu kehtiv süsteem. Igaüks, kes tahab, saab osaleda. Peamine miinus on süsteemi manipuleeritavus. Puudub vettpidav võimalus kontrollida, ega keegi korduvalt ei osale või kas tegu on ikka reaalse inimesega, mitte hääletusrobotiga (kuigi selle jaoks on ju ka olemas tehnilised lahendused). Muuta hääletus näiteks ID-kaardi põhiseks laseb minu arust selle asja kolinal põhja, sest keegi ei viitsi hakata jändama ID-kaardi abil kuhugi sisselogimisega (kui kõigil see üldse olemaski on - ei välista, et leidub inimesi, kellel ei ole või on aktiveerimata). Pealegi ei suuda ükski vägi niikuinii kontrollida seda, kas hääletaja ikka on tegelikult ka neid raamatuid lugenud, mida ta esikolmikusse paneb. Ehk siis kogu praegune süsteem on ülesehitatud heas usus, et inimesed ei sigatse (mis on vist tänapäeval palju loodetud).

d) Hindavad Estconil osalejad.

On veel üks võimalus osalejate ringi piiritleda ja valemängijaid elimineerida. Lasta hääletada ainult kohapeal. Kes on laupäeval Estconil, see saab hääletada. Kuna täisnimekirjade hääletamine oleks sel juhul mõeldamatu, jõuame järgmise põhimõttelise veelahkmeni.

Teine põhimõtteline veelahe: eelnominatsiooniga või ilma?

Praegu on tegu täisnimekirjadega ja mingit eelnominatsiooni ei toimu. See on ka põhjus, miks nimekirjades on nii palju ,,piiripealset", mida alatasa ka ette heidetakse. Nominatsiooniga hääletusel on kaks võimalikku kitsaskohta - esiteks jälle see ,,idamaa tarkade" küsimus, ehk siis kes koostab nominatsiooni. ürii kasutamise miinuseid olen juba eespool lahanud. Ja teiseks ei välista seegi kallutatust - meenutage kutsikate kaasust Hugode jagamisel.

Samas ei ole eelnev nomineerimine ju põhjusmõtteliselt paha asi, küsimuseks jääb pigem, kuidas seda teha. Ka tuleks läbi mõelda tehniline pool, sest pole mõtet teha midagi, mille läbiviimisega me ise hätta jääme.

Kuna auhinda annab välja Eesti Ulmeühing, siis tuleks vaidlemised ära vaielda enne järgmise aasta kevadel toimuvat üldkoosolekut ja seal vajadusel uuendatud statuut hääletada ja kinnitada. Oluline on, et statuut kehtiks, enne kui järgmine hääletus välja kuulutatakse.

Eelnevat silmas pidades näen ise järgmisi variante:

1. Kõik jääb nagu oli, vindumine ja vandumine kestab (aga rahulolematuid on ju alati ja kõigega).

2. Hääletavad ainult Eesti Ulmeühingu liikmed, ülejäänu on vastavalt kehtivale statuudile (täisnimekirjad, kolm parimat jne).

Liikmelisuse kontrolliks kirjutatakse oma nimi ja teist korda enam hääletada ei saa. Hääletajaid võrreldakse liikmete nimekirjaga. Ja alati on võimalik teha lisaklausel, et liikmemaksuvõlglased ei saa hääletusel osaleda.

3. Kombineeritud variant mitmest võimalusest. Auhinna väljaandmine muutub eelnevalt nomineeritavaks, kusjuures iga kategooria kolm nominenti tekivad esimeses voorus praeguse süsteemi järgi (täisnimekirjad ja täiesti avalik hääletus). Teine voor toimub Estconil ja laupäeval saavad kohalolijad hääletada kirjalikult kolme parima vahel igas kategoorias (märkides ära kolmest ühe, kes tema arust peaks võitma). See välistab võitjana igasuguse manipuleeritud jama isegi juhul, kui see esimesest voorust mingi manipulatsiooniga on kolme hulka jõudnud. Tehniliselt tähendaks see, et Stalkerite jagamiseks tuleb laupäeval kõvasti rohkem aega planeerida (hääletamine, häälte lugemine). Samas läheb ilmselt põnevamaks.

Esiteks selguksid kolm nominenti alles Estconil ja kes neist võidab, pole teada. Loodetavasti suureneb teise vooru hääletajate arv, sest kes on ärkvel ja olemas, tahab ilmselt osaleda. Tunnistustega saab ilmselt hakkama - asi see siis enne Estconi pole igas kategoorias igaks juhuks kolm diplomit (ehk siis kõik nominendid) välja printida ja hiljem lihtsalt õige neist raami sisse panna. Ainuke tehniline küsimus oleks kohapeal hääletamine. Läheks tarvis hääletuskasti ja läbi tuleb mõelda, kas igas kategoorias eraldi lipikud, mis tähendab igale hääletajale seitset lipikut (tüütu), kuid on lugeda lihtsam (igat kategooriat saab paralleelselt lugeda); või üks suur leht, kus on peal kõik seitse kategooriat oma nominentidega (hääletajale lihtsam, lugejatele keerulisem). Nii palju usaldusväärseid inimesi, kes ei kandideeri ise auhinnale, me häältelugejateks ikka leiame. Hääletussedelid tuleb kohapeal välja anda osalemislehele veel ühe allkirja andmise vastu, et asi püsiks kontrolli all. See kõik nõuab oma paar lisatundi ja vähemalt ühe ettekande laupäevasest kavast maha võtmist, aga võib kogu mässamist väärt olla. Pinget ja põnevust peaks lisanduma, otsesem seos auhinnaga peaks samuti tunnetatavamaks muutuma.

Hetkel on see minu nägemus auhinna tulevikust, edasine on fändom teha. Mina olen valmis mingid variandid ka statuuti sisse kirjutama, mida kevadel hääletada saaks, lihtsalt need variandid peaks nüüd mingite arutelude käigus selginema, et mille vahel me valima hakkame.

Repliik: See ei ole ulme! (Agur Tänav)

Tänavusel Stalkerite jagamisel noppis lühijutu kategoorias auhinna Indrek Hargla oma looga ,,Sõstar ja käoking". Ilmselt oleks pidanud repliigi pealkirjaks olema hoopis ,,SKANDAAL STALKERITE JAGAMISEL! OKEERIV!" sest, kui Indrek Hargla läks auhinda vastu võtma, kostis publiku seast Raul Sulbi protesteeriv hüüatus: ,,See ei ole ulme! See ei ole ulme!"

Südamest tulev avaldus ihu ja hingega ulmetandril tegutseva inimese suust ja mis seal salata - võiduloo esmasel lugemisel jäi ka minusse kripeldama sarnane tunne. ,,Sõstras ja käokingas" on ulmet tõepoolest vähem kui küünemusta jagu, tegelikult vähem, näiteks palju vähem kui isegi kärbsemusta jagu. Kuid maailm, milles tegevus toimub on see-eest ulmeline. Kui võtta vaid see üks - Stalkeri teeninud lugu, siis olen Raul Sulbiga üsnagi nõus - alternatiivajalooline maailm ei pääse siin nii tugevalt mõjule, kui võiks.

Lugeja võib vabalt öelda - mis siin alternatiivset on, nii võiski ju tegelikult olla! Kuid mina ei lugenud seda lugu ,,Loomingust" eraldiseisva tükina, vaid nelja muinasaja detektiivi lugu koondavast romaanist ,,Raudrästiku aeg", ja seal rullus maailm, mida pole olnud, oma täies suuruses lahti. Rikkalik, hästi välja joonistatud, parimates fäntasi (nojah, alternatiivajaloolistes ka) traditsioonides. Koiola Aotõivust rääkivates teistes lugudes on juba kindlasti kärbsemusta jagu rohkem maagiat, ja väga palju rohkem seda põnevat, ulmelist, vale-muinasaegset maailma, millesse vähemalt mina igati ära armusin, vaevalt, et sellist tegelikult oli. Eks alternatiivajalugu ongi selline ulme alamanr, mis on kerge vaidlusi tekitama, et mis ta siis nüüd täpselt on. Kuid minu jaoks oli siinkohal võrdlusmomendiks Asimovi robotisarja detektiivi lood. Maailm on minu jaoks sama ulmeline, kui Heal Doktoril ja mitmeski loos oli, kui teisendada kosmoselugu muinasfäntasisse, on ka lahendatavas mõistatuses samapalju ulmet. Siiski ei tahaks ma ka Raul Sulbi hinnangut pahaks panna, ega täiesti maha teha. Võidulugu oli ulme. Kuid me jagame siiski ühes asjas sama seisukohta - rohkem ulmet ei teeks sugugi paha Hea Jurist. Ka Martini ,,Troonide mängu" tuli viimaks rohkem ulmet ja minu meelest sari ainult võitis sellest ja võitis tublisti.

Pildid: Veiko Kastanje

Palju õnne, Paul Verhoeven (Kalver Tamm)

Paul Verhoeven on hollandlane, kel magistrikraad nii matemaatikas kui ka füüsikas ja on muuhulgas lavastanud mõned filmid. Päris mitmed head filmid, saavutused matemaatika ja füüsika alal teadaolevalt puuduvad. 18.06 tähistas mees oma 78. sünnipäeva ja kui mõni selle rubriigi varasem sünnipäevalaps on ehk juba kunstilise kõrgtaseme parim enne tähtaja ületanud, siis Pauli sellel aastal linastunud ,,Elle" kogub igalt poolt kiitust.

Ulmesõber on Pauli töödega kursis aga ilmsesti tema Hollywoodi ajast. Enne seda praktiliselt kohustuslikud lühifilmid, kaks aastat sõjaväes ja seal mõned dokumentaalid, edasi juba Hollandis kohaliku raha eest mitu tugevat draamat (Rutger Haueriga ,,Soldier of Orange" kõige kiidetum) ja siis väga pragmaatiline valik, suuremate eelarvetega suuremad filmid.

17 aasta jooksul 6 filmi, kommertslikus plaanis kõik edukad, vägagi tasemel näitaja juba seegi. Hetkel olulised ,,RoboCop" (1987), ,,Total Recall" (1990), ,,Starship Troopers" (1997) ja ,,Hollow Man" (2000). Andke mulle kõik Kevin Baconi ja ,,Hollow Mani" austajad andeks, aga tähelepanuväärne on see vaid oma visuaalsete efektide poolest. Tol ajal tähelepanuväärsete. Ülejäänud kolm aga... Puhas kullafond. Ja kui me juba isiklikest eelistustest räägime, siis neist kolmest tugeva kolmanda kohaga peab leppima kõige suurema staariga ja väidetavalt omal ajal roppu raha maksma läinud ,,Total Recall". Ei aita siin ka nostalgiaelement. Kuidagi leidsid auväärt pedagoogid Elva I Keskkoolist, et just see R reitinguga film on paras 12 aastastele tublidele õppuritele näitamiseks. See silmade punnitamise ja üks teatud baaristseen jäid toona ikka väga elavalt meelde. Nüüd üle vaadates on põhiline etteheide filmile hoopiski sotsiaalse kriitika puudumine. Ülejäänud kahes tuleb see osa ehk kõige paremini välja neis reklaamides, mida telekast tegevuste vahele näidatakse. ,,Täielikus Mäluvahetuses" Arnold teeb aga lihtsalt seda mida ta tol ajal veel väga hästi oskas - möllas ja mööbeldas ja päästab lõpuks kogu Marsi. Samas kui nii ,,RoboCop" kui ka ,,Starship Troopers" pakuvad mitmekordsel vaatamisel palju rohkemat avastamisrõõmu. Põhiolemustel küll lihtsad möllufilmid nemadki, koos juhusliku alastuse ja siiani brutaalsete vägivallastseenidega. Aga ka mitmendal vaatmiskorral näed sa midagi uut. Näituseks Kurtwood Smithi ja Heinrich Himmleri sarnasus tuli mulle nina peale hõõruda, aga nüüd ei ole seda võimalik enam mitte näha. Starship Trooperit esimest korda keskkooliealisena nähes tundus lihtsalt üks hoogne putukatapp, mõni aeg hiljem vaatasid ja mõtlesid, et kuidas ometi on lastud teha film, kus natsid valitsevad maailmaruumi ja nüüd viimasel korral nautisin lahingusteene, kus sisuliselt on võetud II Maailmasõja arhiivikaadrid, need üle värvitud ja sõduritele vähe moodsamad relvad kätte antud.

Jah, Paul portfellis on ka mõned kaheldavama väärtusega tööd. Aga isegi need on ta suutnud enda kasuks pöörata. ,,Showgirls", mis on põhiliselt kuulus selle poolest, et mingil põhjusel ei meeldinud film, kus paljast ihu näeb rohkem kui ,,Basic Instinctis", isegi mitte meestele. Verhoeven sai selle eest Kuldse Vaarika ja osutus esimeseks lavastajaks, kes seda isiklikult vastu võtma läks. Nii et kui mingil põhjusel oled nende kolme suurepärase ulmeteosega tuttav vaid nime või (oh häda ja õudu) nuditud uusversioonide kaudu, siis vudinal nüüd. Verhoeven oskas antud võimalust kasutada ja tegi suure raha eest kolm filmi, mille eest tuleb tänulik olla ja mehe sünnipäeva igal juhul hea sõnaga meeles pidada.

Need tähelepanelikud, kes ei saa lahti tundest, et midagi on valesti ja tegelikult oleks eelnev jutt pidanud olema juulikuu sünnipäevalapsest. Teil on täiesti õigus. Ühes tähtsas failis oli andestamatu eksimus sisse lipsanud ja Pauli sünnipäevaks ekslikult sisestatud 18.07. Apsaka avastamise hetkeks ei olnud aga enam seda aega, et leida mõni teine tähtis filmiinimene ja lugeda ja vaadata piisavalt materjali. Püüan edaspidi hoolsam olla. Ning RoboCop linastus juulis, nii et põhimõtteliselt on kõik ikkagi korrektne.

Kuidas sai minust (ja Ollist) ulmik ehk meie imetabased seiklused Udu talus (Tuule Iil)

Kui nüüd kõik ausalt ära kõnelda, siis on mind alati kergelt ulmikute poole tõmmanud. Ikka olen moluraamatus kaenud, et näe, Die läheb jälle sinna Tartu ulmehuviliste kokkusaamisele ja Sander ka - äkki peaks kah minema, sest pole tähtis kui tõsine huviline oled ja mitu raamatut ulmest läbi oled lugenud. Noh, ega ma väga palju ei ole ka (veel!), kustumatu mulje jättis kord loetud Maniakkide Tänava raamat ,,Minu aknad on puust ja seinad paistavad läbi". Ja Reaktorit olen ka lugenud. Aga filmianridest on lemmik sci-fi, see peaks ka arvesse minema. Pluss, võin nüüd juba kerge uhkusega põues nentida, et olen tõlkinud kolm lugu Eesti ulme häälekandjale ehk Reaktorile. Ja kindlasti teen seda veel, sest see on vahva. Esimest kahte aitas ka Oll üle lugeda ja sõnastada. Viimane valmis peamiselt Barcelona metroos.

Hea küll, see selleks, lähme asja manu. Ma arvan, et info Estconist jõudis minuni jälle Die kaudu, või siis Andri kaudu. Või siis mõlemat pidi, kuna mõlemad sinna läksid ja sinna ka jõudsid. Esimene kord ei jäänud sellele mõttele pikalt pidama, aga kui aeg järjest ligemale tiksus, tekkis küsimus - mida selle nädalavahega siis lõpuks ette võtta. Valikuid oli suisa mitu, nagu suvel ikka juhtub. Kes kutsus külla, kus toimus mõni vahva tsikliüritus ja nii edasi. Lugesin siis veel kord kava ja lisaks veel estkondlase meelespead hiljutisest Reaktorist. Kõik see ettepandu tundus äärmiselt ahvatlev, eriti veel punkt ,,Öörahu pole kavas ette nähtud". Nüüd tuli veel Oll ära moosida, aga see oli lihtne. Andsin talle ka kõike seda eelnevat lugeda ning pärast paari päevast mõtisklusi ja arutelu Tema Endaga, oli ka Oll tulija. Formaalsused said täidetud (nagu regamisvormid, osalustasud), jäime huviga nädalavahetust ootama.

Ja siis see tuli. Pärast pikka ja igavat töönädalat Olli jaoks, mis venis nagu näts (mul on niikuinii suvi ja puhkus), aga lõpuks see tuli. Reede ja Estcon. Jee! Pakendasime Die, Helina ja Magnuse õhtul auto peale ja siht Udu poole. Muidugi, see kuidas me kõik auto peale mahutasime, vääriks eraldi juttu. Aga kõik sai pakitud, inimesed ka. Ma olin ikkagi ju Tetrises päris kõva käsi. Teel tuli välja, et peale Die olime kõik estkonni piiksud - oli ikka veidi uhke tunne ka esimest korda Estconile minna, kaasas estkonni peer.

Kohale jõudsime täpselt nii, et Andri ettekanne jäi paraku kuulamata, aga kohe-kohe oli algamas Juha kontsert. Die ja teised kadusid üsna kohe ära. Liikusime meiegi siis häbelikult maja poole, kus oli kõige rohkem suminat. Ikkagi esimene kord ja ainult mõni tuttav nägu. Kohmetult lauale liginedes leidsimegi ilma suurema vaevata üles vajalikud asjapulgad, kes meilt pookstavid võtsid kohaloleku kontrolliks. Nimesildid saime ka. Need on nüüd trofeedena seina peal, minu maalide kõrval, või õigemini peal. Lisaks anti meile veel võimalus leida omale pesa peomajas, kuigi olime juba arvestanud sellega, et voodikohti enam ei ole ja jääme telki. Ja nii me läksime, ,,Oll" ja ,,Tuule Iil" uhkelt rinnas, omale peomajja pesa tegema. Oli see maja siis ,,pihu, peo" või ,,pidu, peo", vähemalt oli katus pea kohal ja soe oli ka. Olime Udu talus veetnud vaevalt ehk pool tundi, kui Oll mulle vaikselt poetas: ,,Kuule, see on ju täitsa minu üritus."

Ja nii see algas. Teel tagasi peamajja saime päristuttavaks Mirjamiga (wow, nii ilus naine!), uuesti tuttavaks Ovega (mida kilti merekaldal, sorry, järvekaldal, ülikõva!) ja Belialsile tere öeldud. Jõudsime sujuvalt tagasi täpselt selleks hetkeks kui Juha kontsert algas. See oli äge. See oli kihvtim kui nii mõnigi rokk-kontsert või metalpidu kus käinud oleme, seda enam et support moshpiti näol oli kohe alguses kõva. Tegu oli elektrilise (metal?) kandlega, mistõttu oli see veel eriti vinge. Mu mamma oleks kindlasti lavale trussikuid loopinud, on temagi ju kandlemängija ja poolalasti kuumade kandlemängijate austaja (kuigi ta seda viimast veel ei tea, aga küll ma talle näitan).

Pärast muusikalisi kõrvasilitusi tahtsime sauna. Ikkagi töönädal selja taga ja eestlasele kohaselt tuleb saunas käia vähemalt kolm korda nädalas. Vahet pole kas siis vihaga või vihata. Saunakorsten suitses ja kaesime sauna manu, lubati raasikese aja pärast. Tegime aega parajaks ja kerget romantikat järve ääres paadisillal, kui Reaktori seltskond paati hõivama tuli ja järvele uut maailma otsima läksid. Möödaminnes jõudis Metsavana tuvastada minu kui isiku, kes Reaktorile tõlgib ja sinna juurde veel lisada, et hea tõlge oli. Sellised kiidusõnad, ja juba teistkordsed (Mirjam jõudis ette), võtsid kergelt puhevile ja punastama küll. Jee!

Muhevil ja puhevil, kakerdasime Olliga tagasi sauna. Oli juba täitsa hää lõun (ehk leil), kuuma jagus nii meile kui kaassaunalisele. Vihta veel ei saanud. Võtsime ühe korraliku kuuma ära ja jooksime järve. Kurat, kui hea oli, nagu oleks uuesti sündinud! Muidugi sai veel korratud mitu korda, aga üks kõva saunatamine teeb tahes-tahtmata kõhu tühjaks ka kõige kangemal mehepojal, eevatütrest kõnelemata. Grilli ümber toimus juba kerge asjatamine, läksime ka siis kaema, kas saab kah otsa pääle. Lubatigi. Sai siis grilli man asjatatud ja lihhi resti pääle säetud, kui keegi selja tagant (!) küsib ,,Kilkim aibu, see kõlab nagu sugulase nimi, kas sina oled Tuuli?" Küsijaks oli Andri, kes on põhimõtteliselt mu kauge sugulane, nagu lehma lellepoeg. Vahepeal oli meiega liitunud ka Robi ja Trash, kellega sai mõnusalt juttu puhutud. Kuidas õhtu edasi kulges või lõppes, ajalugu vaikib. Või õigemini ma ei mäleta.

Jõudis kätte laupäeva hommik. Ärkasime Olliga samas voodis, olin meile mõnusa pesa teinud. Päike säras, meie olime rõõmsad. Aeg hommikusöögiks, mida küll ei olnud enam eriti palju, sest meile meeldib hommikul kaua põõnata. Päev möödus üsnagi sujuvalt, sest olime pidevalt nagu miskises õnnemullis, ikka nägu peeretas ja perse naeratas. Turnisime tellingutel ja käisime poes. Vaatasime, kuidas Stalkereid jagati. Tegime ühispildil nägusid. Kargasime Ove ja Mirjamiga batuudil, treenisime estkonnimist ja hüppel õlle joomist. Asju sai ikka ka aetud, nagu panin omatehtud kaks neetidega chokerit müüki - ühe punase ja teise musta, millest viimane läks Mandi valdusesse. Oi ma olin uhke ja õnnelik kui Die ütles, et näe Mant ostis su rihma ära. See oli hea diil ka, sest saadud seitse euri investeerisin Eesti Ulmeühingu T-särki. Oleks teise ka maha müünud, siis oleks Ollile ka särgi ostnud. Aga Oleks on paha poiss ja vahest on ta nimi Oll. Järgmine kord.

Vahepeal olime saanud peotäie kassetide võrra rikkamaks - aitäh Trash, ja oo seda nostalgiat ja rõemu neid kuulates; Ollile soovitatu läks väga kümnesse. Juhaga saime ka tuttavaks. Tuli õhtu ja mul tuli uni pääle. No mis sa ikka teed - lähed ja keerad külili. Nii ka sai, vanamees jäi muidugi edasi trallima. Ärgates polnud teist kuskil. Käisin siis nõutult ühest kohast teise, kuni leidsin ta ja ülejäänud seltskonna jutumängu mängimas, Ove juhendamisel. Tegu oli miskise väga kahtlase mänguga - kes suitsetas hülgepäid ja kes seksis hüljestega. Kahtlesin jupp aega, kas ma näen seda unes või ilmsi. Tegu oli ikka selle reaalsusega - ju ei läinud eespool nimetet paadiseltskonnal uue maailma leidmisega õnneks. Aitasin siis ka oma kaasal käike mõelda, oli teine taas üsna muhevil. Panin siis omalt poolt mängu tentacle aktsiooni ja Frankensteinile laipu tassiva Igori ka. Ja Olli tegelane peaks siiamaani hommikusöögiks väikeseid lapsi sööma.

Siis tuli kellelgi väga hea mõte - teeme sauna. Kell oli juba tublisti mehemõõtu, sinna kesköö kanti ja leidus ka kahtlejaid, kas ikka on hea mõte. Jaa, muidugi teeme, kõlas selle kahtluse peale väga reipad vastused. Ja tehtigi. Seni kuni saun küdes, tinistasin ma oma parmupilli. Ikkagit parim parmutaltsutaja Liivimaal. Nali. Hargla tahtis küll mu kolmeminutilist erakontserti kolme euro eest Metsavanale maha müüa, aga ei läinud läbi. Aga pilli oli ikka hää mängida, tundus et teistele ka meeldis. Juhale igatahes meeldis väga. Kallistas ja kinkis mulle autogrammiga raamatu, oi ma olin ikka väga kõrvust tõstetud. Tuleb vist veel lugusid juurde õppida.

Paari tunni pärast oli ,,ää lämmi sann" valmis - sai lõunu ja vihtu ka. Olli kolgiti sääl ka ikka vihaga, siiamaani hää meel. Said muidugi ka teised. Siis tuli kellelgi meelde, et Ollil oli hiljuti sünnipäev. Kamandati aga mees pika pingi pääle ja tõsteti õhku. Pää kohal olid küll väljas pikad naelad, aga ta suutis neist edukalt mööda põigelda ja teised kiitsid takka ka: ,,Noh, nüüd sai sust siis lõpuks mees!"

Saunas sai lauldud ka. Ma ei teagi, kes oli see mees, kes nukan hakkas ,,Haanja miest" eest võtma aga meie kõik laulsime kohe järgi. Seda kõike siis ikka laval, lõunu võttes. Äge on, kui mehed laulavad. Ja ilus oli ka. Aga see pole just nõrkadele, proovisin isegi ,,Pirkot" eest võtta. Sain hakkama, kuigi pärast kadjasin kohe välja järve. Edasiste mälestuste koha peal on kerged lüngad. Ilmselt lõppes õhtu hästi, sest pühapäeva hommikul ärkasin samas kohas kus eelmisel hommikul, ja koos Olliga.

Pühapäev. Jälle ärkasime hilja. Ilm oli kuidagi nutune või mulle lihtsalt tundus nii. Aga kurb oli ka natuke, sest varsti pidi kõik see vahva otsa saama. Aknast välja vaadates oli näha kari eikuskilt väljailmunud batuudil kargavaid lapsi - eile oli ainult mõni, ju oli siis olnud produktiivne öö. Jalutasime linnupetet ja hommikust keelekastet otsima, mis ei läinud nii hästi kui laupäeval, sest toas toimus ettekanne ja me ei tahtnud väga segada oma sahmimisega. Jäime niisama välja hommikut ja inimesi nautima.

Nii mõnelgi olid silmad nagu ,,pääsukesevitud". Ikkagi hommik ja pohmakas. Ove oli leidnud oma voodist rinnahoidjad, mis kuidagi omanikku leida ei tahtnud. Oll tõstis tuju veel viimase kesvamärjukesega, sõi minu väikeste karvaste käekestega tehtud küpsisetorti ja jagas seda teistelegi; mina pidin niikuinii seekord sõitma. Ralf kõneles selle peale loo, miks tema enam magusat ei söö. Nimelt oli Nõukogude Naine toonastele lapsevanematele jaganud soovitust lastele glükoosi sisse sööta, pidi hea olema. Tulemus oli see, et laps käis naabrimehe juures silku söömas. Poes tahtis ka silku, mitte kommi. Emal natuke piinlik - ega me vaesed pole, et lapsele kommi ei jaksa osta - aga mis sa teed, kui laps kommi ei taha! Järgmine kord tuleb siis mul võileivatort ka teha, silguga.

Juttu on ikka mõnus ajada, aga üks väga oluline tegu oli veel tegemata. Olime selle poolenisti telepaatiliselt, paari sõnaga kokku leppinud, et meist saavad Eesti Ulmeühingu liikmed. Minul oli pühapäeva-pohmakas (on teist tüüpi, mitte segi ajada alko-pohmakaga), olin veidi selline häbelik ja kohmetu. Veidi unine ka kindlasti. Nügisin siis Olli, et kuule, püüa Belials kinni, temal on need avaldused kindlasti olemas. ,,Milline ta on?" ,,Näe, see sinise jopega, vaata, just läks mööda!" Oll tõttas nagu mees muiste ja naases dokustaatidega. Täitsime südame põksudes avaldused, pookstavid alla ja valmis. Olimegi paadis. Jeee! Ülejäänud ulmikud tervitasid meid huilete ja aplausiga. Mind võttis ikka punastama küll. Ikkagi pühapäeva-pohmakas.

Vahepeal oli kuskilt sisse imbunud miskine seltskond - ju siis jõudsid ka eelpool mainitud laste vanemad kohale, ja meid tõsteti viisakalt peomajast välja. Oll sai evakueerumisega nii suurepäraselt hakkama, et ma sain alles pärast teada, et pidime asjad kokku panema ja autosse tõstma. Pärast viimast ettekannet hakkasid inimesed vaikselt ära minema, tolmuimeja peamajas liikus järjest lähemale. Ring tõmbus koomale. Eks koristaja on ka inime ja suvi turismitalus täis tööd. Tuli meilgi kurvad hüvastijätukallid ja -sõnad ette võtta. Olime lahkujate hulgas üsna viimased, sest Die ja tupsud pakkisid veel. Ja ega me ei kiirustanud ka, lasime emotsioonidel vaikselt settida ja lahtuda. Aga said ka nemad oma asjad kokku ja auto peale pakitud ning seks korraks jätsime Udu taluga hüvasti. Oli ka viimane aeg, sest toimus miskine vanaimeste invasioon. Ju olid siis vanemate vanemad kohale jõudnud.

Kokkuvõtteks tuleb öelda (tsiteerides Loitsu): ,,Ma tulen veel!" Minnes kohtasime Palamusel veel papit, kes Udu talus sulaseks oli - ju oli see otsene vihje, et tuleb järgmisel aastal ka tulla. Ehk oleks pidanud rohkem lauamänge mängima. Aga oli nii palju võrratult huvitavaid inimesi ja vestlusi, et emotsioonid olid kogu aeg laes ja kella ka käe peal ei olnud. Laes ka mitte. Ei kahetse absoluutselt, ei seda, mis ära jäi ning kindlasti mitte seda, mis tehtud sai. Me mõlemad oleme tohutult õnnelikud nii ebaeestlaslikult sooja vastuvõtu ja omaksvõtu eest. Tundsime iga ihukarvaga, et need on täitsa meie inimesed ja meie seltskond. Mõnus oli südamest naerda, mõnus oli olla. Tulles olin mina katki ja kurb, minnes - kordades

õnnelikum ja rõõmsam. Aitäh!

Kirjutanud: Tuule Iil

Tekkinud: Oll

Pildid: Veiko Kastanje

Berliini müür: Simon Clarki apsakas... või mitte apsakas? (Kristjan Rätsep)

Inglise kirjaniku Simon Clarki romaani "Trifiidide öö" (2001) eestikeelse tõlke ilmumine käesoleval aastal rõõmustas küllap paljusid kohalikke ulmefänne. On ju tegu nii siinmail kui ka rahvusvaheliselt ülipopulaarse ulmeromaani, John Wyndhami "Trifiidide päeva" (1951, e.k. 1990) otsese järjega.

J. Wyndhami romaani maailmast pole siinkohal vast mõtet pikemalt rääkida. Oluline on aga meeles pidada, et kuna S. Clarki romaani näol on 2001. aastast pärinevale järjele 1951. aastal ilmunud lähituleviku-teemalisele postapokalüptilisele romaanile, on sisuliselt tegu alternatiivajalooga. J. Wyndhami ja S. Clarki romaanides ei avane meile küll 1951. aasta maailm, sest selles maailmas eksisteerivad lisaks trifiididele ka näiteks satelliitrelvad (esimene kosmosesatelliit saadeti orbiidile 1957. aastal). J. Wyndham ei maini oma romaanis selle konkreetset tegevusaastat, ent tema tulevikunägemuse aluseks on ikkagi puhtalt 1951. aasta maailm, kus Trofim Lõssenkot loetakse tõsiseltvõetavaks teadlaseks ja vana hea Inglismaa ühiskonna moraalitunde okeerimiseks piisab, kui kirjutada raamat pealkirjaga "Minu elu seksis". Ehk nagu ütleb S. Clark oma raamatu eessõnas: "Nüüd on mul viimaks võimalus astuda oma kangelase kingadesse ja uurida vägeva tsivilisatsiooni varemeid, mis hukkus vaid mõni aasta enne rock´n´rolli sündi, inimese lendu Kuule ja värviteleviisori leiutamist."

Mul kui ajalugu üsna hästi tundval inimesel pani aga üks lause Clarki romaanis peas häirekella helisema: "Tal (diktaator Torrence´il) pole vaja muud kui üht head kõrget müüri saare ühest servast teiseni, just nagu Berliini müüri, mis lõikab Manhattani kaheks."

Berliini müür. Ehkki selle ehitamise põhjused peituvad II maailmasõja lõpus, mil Punaarmee vallutas algul Berliini, aga loovutas siis osa linnast USA, Briti ja Prantsuse okupatsioonivägedele, polnud seda müüri aastal 1951, millest Wyndhami-Clarki maailm lähtub, veel olemas. Müür ehitati 1961. aastal SDV KK I esimese sekretäri Walter Ulbrichti ettepanekul ja Nõukogude Liidu liidri Nikita Hrutovi nõusolekul. 1951. aastal polnud SDV veel isegi suutnud ehitada toimivat piiri SLV-ga, rääkimata Lääne-Berliini enklaavi isoleerimise mõttest.

Seega on küsimus-kas Berliini müür sobib Clarki romaani alternatiivajaloolisesse maailma?

Ühelt poolt võiks ju öelda, et sobib küll. Nagu ülalpool öeldud, algasid Berliini müüri ehitamiseni viinud arengud juba II maailmasõja lõpuga. Kuna kommunistliku reiimi ebapopulaarsus SDV elanike seas oli üsnagi parataatu, viinuks jätkuv massemigratsioon riigist varem või hiljem vajaduseni ligipääs Lääne-Berliinile tõkestada.

Teisalt-Nõukogude Liit sellisena, nagu J. Wyndham seda oma romaanis kirjeldas, oli ikkagi tema stalinistlik olevik (ulmekirjanikele näib olevat tihti omane see, et tehnoloogilisi muutusi suudetakse ette näha, sotsiaalses mõttes aga kirjeldatakse oma olevikku. Huvilised leiavad J. Wyndhami kirjelduse Nõukogude Liidu kohta "Trifiidide päeva" 1990. aasta eestikeelse tõlke lehekülgedelt 22-23).

Kas stalinistlikus reaalsuses võinuks Berliini müür eksisteerida? Ilmselt küll. Iseasi, kas selle sümboolne tähendus oleks nii suur olnud, sest sel juhul oleks ilmselt eksisteerinud ka Viini müür keset Austria Rahvavabariiki.

Heitkem korraks pilk rahvusvahelistele arengutele 1950. aastatel ja 1960. aastate alguses.

1953. aastal suri Jossif Stalin. Tema surmale järgnenud võimuvõitluse käigus kerkis Nõukogude Liidu etteotsa mees, kellest keegi poleks võimuhaaramist uskunud - Stalini "kojanarr", suhteliselt tagasihoidlike vaimsete võimetega Nikita Hrutov. Stalini hirmuvalitsusest pääsenud Nõukogude Liidu majandus arenes 1950. aastatel kiiresti ja mõnevõrra paranesid ka suhted lääneriikidega. Juba Stalini surma-aastal õnnestus vaherahuga lõpetada Korea sõda. 1955. aastal lahkusid Nõukogude väed Austriast, 1956. aastal loovutati Soomele Porkkala mereväebaas. Pärast Ungari ülestõusu mahasurumist 1956. aastal muutus aga Hrutovi välispoliitiline hoiak taas agressiivsemaks, viies muuhulgas Berliini müüri rajamiseni 1961. aastal.

Seega viisid Berliini müüri kui ainulaadse sümboli tekkeni ikkagi arengud, mis ilmselgelt J. Wyndhami 1951. aasta tulevikunägemuses ei kajastu-Hrutovi võimuletulek, rahvusvaheliste pingete mõningane lõdvendumine ja uute pingete teke.

Oli see Berliini müüri mainimine Clarki romaanis siis loogikaviga või mitte? Vastata võib nii või naa.

Nornide mängud: küberpungi etendus Tartus. (Agur Tänav)

Tartus etendus Jaanika Juhansoni etendus ,,Nornide mängud". Kuigi etendus oli välja kuulutatud küberpungina, siis ma ise, kui hakata juuksekarva lõhestamisega tegelema, liigitaksin asja postapokalüptikaks. Tegelikult oli postapo ainult raamlugu ja etenduse peamine tegevus toimus virtuaalreaalsuses. Siiski jäi küberpungilik element siin liiga nõrgaks, et ehkki võttis etendusest teoreetiliselt 90% ei pääsenud ta siiski domineerima.

Etenduse sisuks oli olukord, kus 4 inimest, kes postapo maailmas põgenesid maailma valitseva tehisintelligentsi hingetute küborgite eest, võetakse kinni ja sunnitakse osalema virtuaalses mängus, mis on omalaadne psühholoogiline eksperiment.

Küberi nõrkus seisnes etenduses eelkõige selles, et tegelased, kes olid sisestatud võimsa tehisintelligentsi poolt mängu, olid liiga passiivsed. Nad tegid seda, mida programm ette oli näinud ja jutustasid meile tasapisi Vanema Edda loo, väga mõjusalt jutustasid - kuid ise sellesse tegelikult sekkumata. Üksikud valikud, mis neile ette anti, ei muutnud, nagu ka mängijad ise peagi taipasid, kuigi palju mängu kulgu. Valikud anti vaid vastavalt inimesele ja tema psühholoogilisele profiilile sellised, mis juhtisid mängu just tehisintelligentsile soovitud suunas.

Kui loo meestegelane alguses kiitles, et ta on sarnastes mängudes osalenud ja teab paari viisi petmiseks, siis see oli ka ainus kord, kui häkkimine üldse jutuks tuli. Niipea, kui asjaks läks, siis ta ainult ulgus, et ,,mis, jälle sain surma, laske tagasi mängu" - ent ei püüdnud kordagi reaalselt süsteemi koodi murda, seda kuidagi kahjustada ja kirjutada endale sobivas suunas. Veidi ta kauples küborgitega, kuid see oli parimal juhul psühholoogiline manipulatsioon, mitte petmine ja jättis üsna saamatu mulje. Samamoodi ka teised tegelased ise, aktiivselt, mänguväliselt, oma mänguavataride väliselt ei püüdnud midagi teha. Jah, Vanem Edda oli esitatud võimsalt, mõjusalt, algusest lõpuni, kuid see oligi loo peamine puudus - tegelased, kes sunniviisiliselt mängu avataridesse sisestati, oleks pidanud alistuva osalemise asemel mängu vägivaldselt muutma, põrmu tallama, vastu võitlema kõigi oma oskustega ja eelkõige mänguväliselt koodi murdma või rauda kahjustama. Isegi, kui see poleks neil õnnestunud, oleks see muutnud loo haaravamaks ja usutavamaks. Etenduse tutvustuses on öeldud, et ,,fantaasiaküllases tulevikus hargnev karge, karm ja jõuline lugu keskendub kolme kangelanna (vale)valikutele". Kuid tegelikult peab ütlema, et see keskendus pigem nende valikute tegemata jätmisele reaalses maailmas ja etteantud valikutele alistumises virtuaalses. Jäi üsna selgusetuks, miks tegelased, kes polnud veel mängu sisestatud, passisid niisama, lausudes vahepeal vaid paar kommentaari, mille sisu oli, ,,lollid olete, laske mind mängu, ma oskan paremini", ehkki oli kohe alguses programmi poolt öeldud ja ka kõrvalt näha, et need, kes on mängus sees, kaotavad oma mina ja teevad täpselt nii nagu mäng tahab. Just see raamlugu Vanema Edda ümber, see postapo, see küberpunk, mis oleks pidanud toimuma väljaspool mängu, reaalses maailmas programmi ümber, oli tegelikult puudu.

Muid, pisemaid küsitavusi tekkis samuti, näiteks lõpus - kui tehisintelligents kohe alguses lasi oma väljavalitu ära kiibistada, siis järelikult oli ta oma valiku juba teinud. Milleks üldse see mäng ja need valikud, sest ta poleks - kiipide puudumise tõttu - niikuinii saanud teistesse siseneda ja neid üle võtta. Ilmselt ta lihtsalt lõbustas ennast, kuid see muutis kogu mängus toimuva traagika lihtsalt mõtetuks. Tehisintelligentsi valik oli langetatud juba enne, kui põhitegevus algas. Mäng ei määranud enam midagi.

Samas, pean ütlema, et näitlejad mängisid väga hästi, minu kummardus neile. Lavakujundus ja kogu atmosfäär, kaasa arvatud eriefektid olid väga head ja etenduse lõpuks jäi hinge võimas tunne. Sest Vanema Edda lugu oli sügav, hinge liigutav ja esitatud nii, et kogu õhtu pärast saalist väljumist olin selle lummuses. Mul on väga hea meel, et sain sellest kõigest osa. Raamlugu ei kandnud, kui vaadata seda rangest küberpungi vaatepunktist, kuid kõik muu, see 90% tegevusest, see mitteulmeline osa, kandis nii kõrgustess, kui virutas sealt alla. Ma loodan väga, et see ei jää Jaanika Juhansonil viimaseks ulmeteemaliseks etenduseks ja järgmised tulevad veel paremad.

Fotod: Ruudu Rahumaru www.teatermustkast.ee/lavastused/nornide-mangud

Metal-muusika ja ulmeline animatsioon (Estcon 2016 ettekande põhjal) (Veiko Belials)

Estconi ,,ulmedisko" on end tasapisi Estconi kavasse sisse söönud ja traditsiooniks muutunud. Sõna ,,disko" ise tekitas eelmisel aastal lõbusa segaduse, sest leidus inimesi, kes esmakordselt Estconil olles arvasid tõsimeeli, et tuleb tantsulka. Tegelikult on tegu nüüdseks juba traditsiooniliseks muutunud hilisõhtuse ettekandega, mis lõpetab avapäeva ja kus vaatluse all on muusika ja ulme seosed. Alguse sai traditsioon 2013. aastal, kui ma olin lõpetanud Strugatskite ,,Hääbuva linna" tõlkimise ja tegin ettekande ,,Labrakas laulu ja tantsuga Strugatskite Linnas", kus lugesin ette lõike raamatust ja mängisin siis ette laule, mida nad raamatus laulsid.

2014. aastal oli teemaks ,,Ulmeraamatud Eesti bändide loomingus" ning 2015. aastal ,,Ulmelise sisuga videod Eesti bändide loomingus". Seekord siis metal-bändide animeeritud videod, mille sisuks on midagi ulmelist.

Tuleb tunnistada, et ulmelise sisuga animeeritud videoid on metal-bändidel vähem, kui ma arvasin. Jah, neid on, kui otsida, aga ma kartsin, et valik tuleb liiga suur. Ilmselgelt ei ole ma kõike üles leidnud ja sobivaid näiteid on veel, nii et Estconi ettekanne ja selle alusel kokku pandud artikkel ei pretendeeri ammendavusele. Et mitte autoriõigustega kuidagi vastuollu sattuda, pole ettekandesse pandud linke, aga lugude pealkirjade järgi võib igaüks ise videod üles otsida (võrgus peaksid nad kõik kättesaadavad olema).

Alustuseks rahvusvaheline projekt Menace, kes mängib progemetalli. Ansambli pani kokku Napalm Deathi kitarrist Mitch Harris. Loo pealkiri I Live With Your Ghost. Raskerocki kohta hämmastavalt nutune, seda nii lugu kui kunstilist poolt arvestades. Lugu räägib kahe planeedi kokkupõrkest, hävingust ja sellest sündivast südamevalust.

Akphaesya lugu Nemesis. Tegu on Prantsusmaa ansambliga, kelle lood on enamasti ulme ja fantaasia teemadel. Stiililt võiks vist sedagi nimetada gootilikuks progemetaliks. Lugu pärineb plaadilt Anthology IV: The Tragedy of Nerak. See on pseudo-vana-kreeka tragöödiat imiteeriv tervik, milles kasutatakse metali jaoks ebatraditsioonilisi instrumente (näiteks rahvalikud pillid). Bändi solist on Nehl Aëlin.

Nothnegal - hevibänd Maldiividelt. Asjal peaks minu teada olema ka soomlased. Lugu Sins of Our Creations pärineb kontseptuaalselt albumilt Decadence, mis räägib postapokalüptilisest maailmast pärast masinatega peetud sõda, mil inimkond on välja suremas.

Apokalüpsist inimkonna enda loodud robotite käe läbi kujutab ka Miamist pärit Torche video Annihilation Affair. Videos leiab vihjeid televisiooni abil tehtavale ajupesule.

A Sound of Thunder naislauljaga (Nina Osegueda) hevipunt Washingtonist. Ansamblile on nime andnud samanimeline Ray Bradbury ulmejutt ja ansambel kasutab oma laulutekstides sageli kas fantasy, sf-i või ajalooga seotud sõnu.

Videos müttab barbar Conanit meenutav tegelane, kes tapetakse ja kes pärast põrgusse sattumist seal võimu üle võtab. Deemonite armeega Maad rünnates satub ta aga vastamisi naisvõitlejaga, kes on ilmselgelt bändi lauljatar (tema lipul võib näha ka kirja ansambli nimega).

Ka animeerituna kannab lauljanna samasuguseid aurupungilikke keevitajaprille, mis fotolgi.

Black Tide Miamist. Gabriel Garcia ja Alex Nunes olid 2004. aastal bändi luues vaid 11 ja 13 aastat vanad. Warriors of Time on loodud NHL 2009 teemamuusikana ja seda mängitakse NHLi hokimatidel. Video on jabur ja pisut ajuvaba mix superkangelaste teemadel.

Disturbed - Chicagiot pärit metalbänd. Bandi maskott «The Guy» astus esile esimest korda selles videos. Tegu on kuulsa Genesise loo remeigiga, mille video meenutab oma tonaalsuselt nõukogude Liidu satiiriajakirja ,,Krokodill" sünnitist. Rahu ja armastus ja ükssama pehme sitt, nagu Banks oma ,,Mänguris" kirjutas.

The Gay on võrreldes esmailmumisega selles videos (alumine pilt) tunduvalt stiilsemaks muutunud.

Erandiga teiste vahel mitte-metal. Pearl Jam - grungepunt Seattle´ist. Valikusse sattus ainult seetõttu, et Do The Evolution´i video jätkab eelmise teemat (rahu ja armastus ja ükssama pehme sitt). Aga joonistatud on ju hästi.

Video sai tõuke Daniel Quinni raamatust "Ismael".

Betzefer on Iisraeli groove metal bänd, mille liikmed lõid keskkoolis (bändi nimi tähendabki "kooli"). The Devil Went Down To The Holy Land video, kus Saatan pärast rasket päevatööd pisut chillib, on mõnusalt küüniline ja pisut abrurdimaiguline.

Lamb of God - ameeriklased, kes olid 2010 ja 2011 nomineeritud Grammyle, kuid kaotasid esmalt Judas Priestile ja järgmisel aastal Iron Maidenile (mitte ei saa muiet tagasi hoida - minu arust näeb see habemik vasakul välja nagu Gilderich nii umbes 30 aasta pärast).

Loo nimi Ghost Walking. Düstoopiline post-apo. Sünge tulevikumaailm, hästi joonistatud video.

Vahelduseks jälle üks mitte-päris-hevi. Ill Bill (ehk William "Bill" Braunstein) on Ameerika räppar.

War Is My Destiny - täitsa stiilne lugu, äärmiselt klassikaline stoori, joonistatud mõnusas, pisut koomiksilikus laadis. Karm. Vägivalla lõputu ring, mis ei katke.

Meshuggah - Rootsi ekstreemmetal, Umeåst. Bändi nimi tuleb heebrea ja jidishi keelest ja tähendab hullumeelset. No vaadake laulja nägu (ta armastab esinemise ajal silmi üles ajada, et silmamunad ära kaoksid) - hull mis hull. On death, trash, eksperimentaal, aga on nimetatud ka matemaatiliseks metaliks (väga muutliku rütmika ja taktimõõdu tõttu).

Lugu kannab nime I Am Colossus. Üks väheseid nukutehnikas animatsioone selles valikus. Häriv ja tume nägemus kurjuse sünnist.

Soilwork - meloodilise death-metali punt Rootsist.

Light The Torch on vingelt haige video, mis mängib paljude ulme- ja õuduskirjanduse klieedega, aga muie on suunurgas. No ei saa seda ju täiesti tõsiselt võtta!

Freak Kitchen - Äärmiselt tehniline eksperimentaalmetalit viljelev punt Göteborgist. Mattias Eklundh kasutab kitarri mängimiseks mida iganes dildodeni välja. Laulusõnad on ühiskonnakriitilised. Nagu bändi nimigi ütleb, on tegu friikidega. Videos on nad üsna adekvaatselt joonistatud (teine kidramees esinebki nii - kiirvi ja prillidega, habe patsideks punutud). Haigevõitu põhjamaine huumor - mulle meedib juba bändi logo - metal-lehma nägu). Videos Freak of the Week kasutatud vanad filmilõigud mõnusalt aurupungihõngulised.

Ja lõpuks kaks lugu Norrast, Stavangerist, pärit ansamblilt Kvelertak. Laulavad norra keeles.

Evig Vandrar - ääretult lahe animatsioon, sobib looga. Video on väga puhas ja värvitoonidega mängiv futuristlik nägemus, mis toob mulle meelde Bradbury Marsi-lood. Ja millegipärast ka vanad Avo Paistiku multikad. Nii palju kui mina aru saan, peaks pealkiri tähendama igavest rändajat.

Blodtørst - jälle haigevõitu skandinaavia huumor ses vanade viikingite loos. Valitud videotest mulle isiklikult enim meeldinud tervik.

Raamatuarvustus: Poodud võõras (Ove Hillep)

Kirjastuse Skarabeus raamatute väljaandmine töötab justkui kellavärk - igal aastal tead sa oodata midagi head. Juba aastast 1998 on Arvi Nikkarev andnud välja keskmiselt raamatu aastas ning aastast-aastasse ei ole tulnud lugejatel pettuda. Seekordne raamat ,,Poodud võõras", kuhu on kogutud 8 Philip K. Dick'i lühijuttu, on eriline maius. Seda just lugude sarnase teemakäsitluse ning Dick'i hurmava stiili tõttu läbi kõikide juttude. Loomulikult ei saa mööda vaadata ka Arvi suurepärasest tõlkest.

Esimeses, raamatu nimiloos, avastab peategelane, kohaliku telekakaupluse omanik Ed Loyce, et tema poe lähedale laternaposti otsa on poodud inimene. Veelgi erakordsemaks teeb asjaolu see, et kõik teised peavad seda täiesti tavapäraseks ning normaalseks. Sealt edasi hakkavad arenema sündmused, vandenõud ning lõpuks ilmneb ka meelikõditav puänt. Minul tekkis seda lugu lugedes peamiselt küsimus, kas inimene ise saab aru, kui ta hulluks läheb?

Teine lugu, ,,On ta inimene" ei jää eelmisele suuresti alla, kuid käsitleb pigem teemat, kas inimene on sellevõrra halvem, kui tema sisu ära vahetada. Kena perekeskne jutuke keerab mõnusalt tuure üles ning taas ei pea lugeja loo lõpus selle 17 lehekülje lugemist kahetsema.

Loos ,,Svibleide häälestaja" trehvab uurimisosakonna direktor David Courtland aastal 1955 müügimeest, kes tuleb pakkuma teenust, mis tekkis/tekib (eesti keel ja selle puudulikud ajavormid) alles 8 aastat hiljem. Põnev on jälgida hr. Courtlandi ameerikalikult ärimeelset reaktsiooni, mis üritab antud olukorda ära kasutades rikkaks saada, ning tema õõva, mis tekib, kui nimet härra saab teatavaks teenuse sisust.

,,Tulus äri" jutustab Ameerika väikelinna poepidajast vanamutikesest Edna Berthelson'ist, kes trehvab otsa väga heale tööotsale. 24 lehekülje peale mahub kaks tegevusliini, millest ühes tutvub lugeja meeleheitel ellujäänutega pärast III(?) Maailmasõda ning teises eelmainitud tädikesega, kes tassib abivajajatele üüratute summade eest vajaminevat nodi. Väga laheda lõpuga lugu, milles jääbki selgusetuks, kas peategelase näol on tegemist ahnurist poepidajaga või tädikesega, kes lihtsalt ei suuda mitte aidata.

,,Sõjaveteranis" keerleb tegevus sõjaveteranist vanamehekese David Ungeri ümber, kes teenis viimases sõjas Marsi ja Veenuse vastu Maa vägedes, kus Maa hävitavalt lüüa sai. Asjaolule lisab põnevust veelgi, et tegevus toimub Maal ning sõda kohe-kohe algamas. Loomulikult keeratakse loole mitu vinti peale ning ka loo lõpp ei jäta just pettumiseks palju ruumi. Mõnus lugu ajastust, mil Mars ja Veenus olid veel sama lihtsalt koloniseeritavad kui põllupidamine Alaskal.

,,Vähemuse ettekandest" on ilmselt paljud filmi näinud. Loo tegevus toimub peaasjalikult eelkuriteo ametkonnas, kus direktor Anderton avastab, et ka teda süüdistatakse kuriteos, mida ta pole veel toime pannud ning omast arust ei ole kunagi kavatsenudki. Süütust tõestada on keeruline, kuna süsteem, kust on mutantide selgeltnägijate abil on elimineeritud kuriteojärgsed karistused ning puudub post factum karistussüsteem, puuduvad ka igasugused asitõendid. Mutantide ennustused aga on põhimõtteliselt lollikindlad.

,,Kolme selgeltnägija süsteem põhineb sajandi keskel kasutatud arvutipraktikal. Kuidas tollal elektronarvuti tulemusi kontrolliti? Teise identse arvutiga, kuhu söödeti samad algandmed. Kuid kahest arvutist alati ei piisa. Kui arvutid saavad eri tulemused, siis on võimatu a priori öelda, kumb vastus on õige. Ilmnenud vastuolu lahendus põhineb statistilisel meetodil, milles kolmandat arvutit kasutatakse selleks, et saada teada, kumb vastus on õige. Kui kahe arvuti vastused langevad ühte, siis suure tõenäosusega on just see võimalus kahest õige. Tõenäosus, et kaks arvutit saavad üheaegselt väära vastuse, on ääretult väike..."

Mõnus looke, mis on tunduvalt maalähedasem, kui sellest vändatud film. Peakski vist selle üle vaatama...

Ka jutukesest ,,Mälestused kliendi omal valikul" on tehtud lavateos, mida ilmselt paljud näinud on. Tuleb aga tunnistada, et lugu ning lavastus ei lange suures osas kokku. Douglas Quail on tähtsusetu ametnik (Swartsi väga ei pane ametnikku mängima - no olgu, on ta ju olnud ka lasteaiakasvataja, kuid see pole oluline), kes õhkab igatsevalt Marsi järele. Alles mälestustesiirdamisettevõttes Recal Inc. ilmneb, et tegu ei ole päris tavalise ametnikuga... ja loomulikult oskab Dick ka sellele veel paar vinti peale keerata.

,,Eelisikud" loob pildi düstoopsest/utoopsest kohutavalt feministlikust tulevikust, kus abort on võimalik ka kuni 12 aastat pärast lapse sündi. Millised moraal-eetilised seosed lugejal sellega tekivad, jääb lugeja enda otsustada. Tuleb aga nõustuda Andri Riidi Baasis öelduga, et ehk on need mannetud mehed sellise tulevikuperspektiivi täiesti ära teeninud.

,,Poodud võõras" on mõnusalt sünge tulevikunägemus peamiselt Ameerika 50-ndatest (üks lugu on kirjutatud 1966, ning viimane 1974). Ei puudu ajastule omased jooned nii sotsiaalses kui teaduslikus valdkonnas, mida praegu, 60 aastat hiljem, on väga meeldiv täheldada. Dick ei ole asjata üks hinnatuim lühiproosa kirjutajaid ning selles kogumikus laseb Arvi särada kogu mehe geniaalsuses.

Kui millegi üle vinguda saaks, siis ei ole raamatul ei ees-sõna ega kokkuvõtet, millest lugeja saaks infot kas autori või lugude valimist mõjutanud oludest.

Soovin igastahes meeldivat lugemiselamust. Minule jättis see kogumik sügava mulje.

Raamatuarvustus: Terry Pratchett ,,Karjase kroon" (Leila Tael-Mikein)

,,Karjase kroon" jäi vanameistri viimaseks raamatuks. Perfektsionistina, kes armastas oma töid täiuslikkuseni viimistleda ja ka siis päris rahule ei jäänud, oleks ta sedagi raamatut tahtnud veel täiendada, kuid surm jõudis enne tema töödele, ka pooleliolevatele, joone alla tõmmata.

Alustuseks soovitan lugejatel vaadata raamatu lõpus olevat sõnastikku, mis aitab aru saada tillude vabameeste ehk Nac Mac Feegle´te murrakust. Selle abil saab selgeks näiteks see, kes on jolep või mille pärast noort nõianeidu järjekindlalt mooriks hüütakse ja mida tähendab see, kui keegi öögab tassikest teed.

Teos ise on järjeks Tiffani Aching`i nimelisest nõiast pajatavale sarjale, mille eelmised osad kannavad pealkirju: ,,Tillud vabamehed", ,,Kübaratäis taevast", ,,Talvesepp", ,,Ma kannan keskööd".

Seekordses osas saab otsa vanaema Weatherwax´i elutee ning nooruke Tiffani peab üle võtma tema kohustused, metsamajakese ja valge kassi Kuule. Lisaks tuleb tal tõestada oma oskusi teistele Kriidimaa nõidadele, taltsutada haldjaid, õpetada noormehest nõiaõpilast, kes ei taha kuuldagi võluriks saamisest, ning hakkama saada pidevalt tema kannul luuravate Feegle`tega.

Eelmiste osade läbilugemine pole sugugi kohustuslik, sest raamat on täis meenutusi ja seletavaid joonealuseid märkusi. Sellegipoolest pole tegemist igava heietamisega. Pratchett´ile omast viguriga ja kohati kahemõttelist huumorit jagub küllaga ning võitlus kiusliku haldjarahvaga ei jää tulemata. Lisaks jätkab Nanny Ogg oma tavapäraselt rõõmsal moel asjade korraldamist, võttes vahepeal mõne julgustava sõõmu jooki, mis on määratud rangelt meditsiiniliseks otstarbeks, nõiast kuninganna Magrat tõmbab selga soomusrüü ning rahusobitajaks saab kõrgest soost nooruk, kelle kits oskab ise kempsus käia.

Mõningad kordamised ja mõtisklused tuleb nüüdseks maamullas puhkavale autorile andeks anda. Näiteks seletas ta väsimatult, kui keeruline on vanadel meestel varbaküüsi lõigata. Ikka suurte tugevate kääridega ja oma silmi kaitstes. On imekspandav, et kirjanik Alzheimeri tõve käes kannatades üldse loominguga tegeleda suutis ning seda veel suuremal määral kui varem. Oodates arstide poolt ennustatud surma, pühendas ta iga vaba hetke oma järelejäänud elust kirjutamisele. Loodetavasti sai tema lahkumine olema rahulik, nagu vanaema Weatherwax´il. Raamatud, mis Terry Pratchett endast maha jättis, naerutavad veel tulevasi põlvi ning neis peituvat sügavat elufilosoofiat tasuks järgida kõigil.

Kurioosum 07/16: Kus keegi kirjutab (Rauno Pärnits)

Ameerika fotograaf Kyle Cassidy on teinud seeria fotosid "Where I write", kus on jäädvustanud ulmekirjanikke nende argises töökeskkonnas ja töölaua taga. Mõnede tuntumade nimede tööpõldu saate kaeda ka Reaktoris, veel enam leiab aga fotograafi saidil siin: http://www.whereiwrite.org/

Ben Bova

Michael Swanwick

Piers Anthony

Harry Harrison

Frederick Pohl

Samuel Delany

Kõver kiirgus 07/16 (Rauno Pärnits)

Venemaal on majandusraskustest kaks väljapääsu, realistlik ja fantastiline. Realistlik tähendab seda, et saabuvad heatahtlikud tulnukad ja asuvad majandust toetama. Fantastiline aga seda, et venelased ise sellega tegelema hakkavad.

***

Millised näevad välja kerjused kolmekümne aasta pärast?

Nagu praegugi, kuid seljas särgid kirjadega "Will fix computers for food".

***

Loch Nessi järve ääres küsib turist otlaselt: "Millal Nessie tavaliselt nähtavale ilmub?"

"Üldiselt pärast viiendat kannu."

***

Ühes vabrikus valmistatakse elevandiluust asju: klaveriklahve, ehteid, piibuvarsi jms. Kuna toodangu maht on üsna suur, siis hakatakse peagi huvi tundma, kust nii kallist toorainet nii palju saadakse.

Korduvate pärimiste peale kutsub vabriku direktor kokku pressikonverentsi ja teatab: "Meil töötab selline mees, kes teeb sääsest elevandi. Sealt meie tooraine tulebki."

***

Mees kurdab psühhiaatrile, et näeb igal ööl kohutavat unenägu, milles tema magamistuppa tuleb ämm, kellel on keti otsas õudne koletis.

"See on väga võigas. Punased silmad, pulstunud kõrvad, suured küünised, lõugade vahelt tilgub ila..."

"Kõlab jäledalt," märgib psühhiaater.

"Oh, doktor, see pole midagi. Kui te veel seda koletist näeksite!"

***

Kaks vampiiri istuvad kamina ees ja joovad õhtust drinki.

"Noh, mis sa sellest arvad?" küsib üks ja tõstab klaasi punase vedelikuga.

Teine rüüpab oma klaasist lonksu ja vastab: "Arvan, et sul on õigus - veri on paksem kui vesi."

***

Kiri netifoorumis: "Aidake! Laadisin internetist faili alla ja nüüd tahan seda uuesti netti üles laadida, aga kuidas seda teha?"

Vastus: "Sinusuguste väärakate pärast pole internetis varsti enam üldse faile!"

***

Pangaröövel kohtus:

"Ma olen tõesti pangast arvuti abil raha röövinud, kuid see oli arvuti idee."

***

Mida panevad vampiirid kohvi sisse?

Veresuhkrut.

***

Tänavaküsitlus.

"Kui suur teie arvates tõenäosus kohtuda Tallinna kesklinnas mõne teise planeedi elanikuga?"

Mees: "Väga väike, umbes üks võimalus triljonist."

Naine: "50 protsenti!"

"Kuidas nii?"

"Noh, ta kas tuleb mulle vastu või siis ei tule..."

***

Kaks talumeest lähevad mööda külavaheteed.

Järsku sõidab neist mööda kolm peata jalgratturit...

"Kuule, " sõnab üks teisele. "Võta vikat teise õla peale..."

***

Paradiisiväravat valvavad kaks inglit.

"Näed, meile saadeti jälle patuseid!" ütleb üks. "Neid me sisse ei lase! Nende koht on põrgus!"

"Kuss! Praegu valitseva uue poliitkorrektse kursi kohaselt tuleb öelda: mitte patused, vaid vagaduspuudega isikud. Ja mitte põrgusse, vaid alternatiivse kliimaga paradiisi..."

Ulmeuudised 07/16

Töötoas ilmnesid anomaaliad!

Sellelgi aastal toimus Estconil Maniakkide Tänava eestvedamisel ulmekirjutuse töötuba. Osavõtjaid oli üsna suur arv - 16 inimest, mida eestvedaja oodata ei osanud. Kuna iga inimese kohta eraldi lugu arutada jäi aega napiks, toimus kõik seekord veidi kiirendatud tempos, mis, nagu Mant tunnistas, ei jätnud temapoolse läbiviimise kvaliteedile mõju avaldamata. ,,Järgmine kord valmistun ka plaaniks B, kui tuleb rohkem inimesi," nentis ta. Teemaks, millel kirjutati oli seekord ,,Minu kinnisideeks on Veenus". Töötuba toimus nii laupäeval, kui pühapäeval ja nagu eelmiselgi aastal, valisid teisel päeval töötoast osavõtjad endi seast parima teksti. Selleks oli Mann Loperi vandenõuteooria alane lugu, mis tõi talle üsna ülekaalukate häältega töötoa miniauhinna ,,Anomaalia", anomaalsete võimete eest ulmejuttude kirjutamise alal. Õnnitleme võitjat ja loodame, et peagi saab ka laiem huviliskond pärjatud lugu nautida. Auhinna ja kiituskirja valmistas kunsti vallas samasuguste positiivsete anomaalsete võimetega Jana Raidma.

Agur Tänav

Õpituba: Ulmejutukirjutamine

23.07.2016 toimus Kuressaare loomesuvilas ulmeliste juttude kirjutamine. Jutukirjutamise, täpsemalt ulmejutukirjutamise käänulistel radadel juhatasid teed Tartu ulmekirjanikud J.J.Metsavana ja Jaagup Mahkra. J.J. Metsavana võitis sel aastal koos Maniakkide Tänavaga kahasse kirjutatud "Saladuslik tsaar3. Kettmõõgaga mõõdetud maa" eest suurima tunnustuse ehk ulmeauhinna Stalker. Ning see ei ole tema esimene...

Peale Indrek Hargla ei ole vast Eestis kedagi peale Jaagup Mahkra, kes oskaks kirjutada tõeliselt eepilist, samas loetavat fantaasiat. Ka tema on osalenud "Saladusliku tsaari" loomes, peamiselt keskendub ta aga eraldiseisvate lugude kirjutamisele. Mõlemad osalevad pea igal nädalal toimuval Tartu jutukirjutamistoas , mis sai alguse üle 3 aastat tagasi.

Kõigepealt anti aega kirjutamiseks ning pärast analüüsiti igat kirjatükki põhjalikult - misjärel sai teada, kuidas ja mismoodi edasi tegeleda, sest poole või tunni ajaga valminud tekst tahab veidi või veidi rohkem kui veidi ümberkirjutamist.

Ene Kallas

Uudiskirjandus 07/16

Kirjastus Fantaasia

Kuidas lõhnab kuri

Margus Haav

Sari: Sündmuste horisont

"Röövretked välja olid aastatega jäänud järjest harvemaks. Esiteks ei olnud nende tegevusraadiuses suurt midagi enam võtta jäänud ning lisaks oli väljas viimastel aastatel muutunud ohtlikumaks kui kunagi varem. Kord tabasid nad mehe, kes kuulus gängi. Nad avastasid ta juhuslikult hoonest, kuhu sisse murdsid. Mees peitis ennast pööningul. Laelaudade naksumine andis ta ära. Tal oli kirves ning sellega suutis ta Berkile õlga lüüa, enne kui pärast lühikest, kuid karmi võitlust Olaf ja teised temast jagu said. Nad riputasid ta käsipidi maja suure saali lühtrikonksu külge. Mees teadis, et ta sureb. Küsimus oli ainult selles, kas surm tuleb raske või kerge. Ta oli vintske vend ning palju temast välja pigistada ei õnnestunud."

See on aatomisõdade ja tsivilisatsiooni hävingu järgne aeg. Unustatud rannakülas elab Erik koos oma isa Einariga. See küla on käputäie inimeste viimane pelgupaik, mis ühel ööl - nagu kõik muugi - ootamatus rünnakus oma otsa leiab. Põgenema pääsevad kolm meest ja üks poiss, kes läbi õõvastavalt veriste ohtude, geomeetriliselt kuhjuvate laibahunnikute saatel, tuhande kilomeetri kaugusel asuvasse Linna teele asuvad.

Kirjastus Varrak

HALDJATE ELU

Muriel Barbery

Originaal: La vie des elfes

Prantsuse keelest tõlkinud Pille Kruus

Toimetanud Leena Tomasberg

240 lk, kõva köide

Muriel Barbery ,,Haldjate elu" on müstiline lugu kahest üleloomulike võimetega orvust Mariast ja Clarast. Maria elab Prantsusmaal Burgundia üksildases külas ja ta suudab kõneleda loodusega. Clara kasvab üles Itaalias Abruzzo mägikülas ja on ebatavalise muusikaandega. ,,Haldjate elu" on justkui muinasjutt ja samas fantaasiakirjandus, ent eelkõige on see igavikuline lugu hea ja kurja võitlusest. Romaani tegevus kulgeb määratlemata ajas, oma rolli mängivad müüdid, legendid ja rahvauskumused. Barbery lopsakas stiil on viimseni lihvitud ja keel kohati arhailise maiguga.

1969. aastal Marokos sündinud prantsuse kirjanik ja filosoofiaõppejõud Muriel Barbery on avaldanud kolm romaani. Eesti keeles on kirjastuselt Varrak ilmunud ,,Siili elegants" (2012), tõlkijaks Indrek Koff.

MÄLU

Lois McMaster Bujold

Originaal: Memory

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

Kujundanud Toomas Niklus

432 lk, pehme köide

Üheteistkümnendas täispikas Miles Vorkosigani elu ja seiklusi kujutavas raamatus püüab Miles varjata äpardust, mis juhtus teda äkiliselt tabanud krambihoo tõttu. Muidugi ei jää see saladuseks ning Simon Illyan sunnib Milesi Keiserlikust Salateenistusest erru minema.

Samal ajal püütakse keiser Gregorile sobivat kaasat leida, kuigi Gregor on ära põlanud kõik talle pakutud iludused. Kõigile ootamatult armub ta hoopiski Komarrilt pärit jõukasse pärijannasse. Üsna varsti pärast seda tabab äkiline tõbi Illyanit ning see tundub Milesile väga kahtlane. Tema katsed asja lähemalt uurida tõrjutakse järjekindlalt ning nõnda palubki ta Gregoril luua Keiserliku Audiitori ametikoht. Sellel kohal oleval isikul oleks peaaegu piiramatu võim ning ta alluks ainult keisrile endale. Milesi üllatuseks määrab Gregor ajutiselt sellele ametikohale tema enda.

VONGOZERO

Yana Vagner

Originaal: Вонгозеро

Vene keelest tõlkinud Jaana Peterson

Toimetanud Krista Mõisnik

Kujundanud Liis Karu

336 lk, pehme köide

Vene kirjaniku Yana Vagneri esimene romaan, apokalüptiline põnevik ,,Vongozero" räägib maailmast, kus inimesed on silmitsi surmava gripiviirusega. Selles kaoses, kus tavapärane elurutiin on katkenud ja maailma suurlinnad karantiinis, püüab noor perekond meeleheitlikult laastava haiguse eest põgeneda. Kuidas nad saavad hakkama uues maailmas, kus harjumuslikud reeglid enam ei kehti? Keerulises olukorras aitavad neid vaid ürginstinktid.

,,Vongozero" sai alguse blogisse kirjutatud järjejutust. Raamat on pälvinud tunnustust nii Venemaal kui ka Prantsusmaal, see on võitnud kirjandusauhindu ning tõlgitud juba mitmesse keelde. 2013. aastal ilmus romaanile ka järg. Jana Vagner on sündinud 1973. aastal Moskvas. Ta on lõpetanud Venemaa Riikliku Humanitaarülikooli, töötanud tõlgi, raadiodiktori ja logistikuna. Ta elab abikaasa, teismelise poja ja kahe koeraga Moskva lähistel.

RÄNDAJA. VÕÕRAMAALASE SARJA III OSA 2. RAAMAT

Diana Gabaldon

Originaal: Voyager

Tõlkinud Lauri Vahtre

Toimetanud Ede Kõrgvee

Kujundanud Mari Kaljuste

640 lk, pehme köide

,,Rändaja" teise raamatu alguses naaseb Claire pärast kahekümne aasta möödumist oma tegelikus ajas, 20. sajandis, Lallybrochi mõisa 18. sajandisse Jamie juurde. Claire loodab, et siia, kus ta ennast taas koduselt tunneb, võiks jäädagi, aga saatusel on oma plaanid. Ta ei tea Jamie vahepealsest elust nii mõndagi olulist, ei mehe seotusest salakaubaveoga ega seda, et Jamie on vahepeal uuesti abiellunud. Sellest lähtuvate probleemide lahendamiseks läheb Jamie õepoeg Ian väikselt hülgesaarelt peidetud varandust ära tooma, kuid langeb aga tundmatu laeva meremeeste kätte. Ilma noore Ianita pole Jamie kojuminek mõeldav ja nii otsustab ta Iani jälgede otsimiseks abi küsida oma Prantsusmaal tegutsevalt veinikaupmehest onupojalt Jaredilt. Koos kapteni ja meeskonnaga saab ta oma käsutusse laeva nimega Artemis ning algab pikk merereis. Nende teed ristuvad Inglise sõjalaevaga Porpoise, kus on valla puhkenud taud. Claire kui elukutseline arst otsustab minna neile abi osutama, lootes peatselt naasta oma laevale, kuid sõjalaeva kapten teeb otsuse täiskäiguga edasi minna, Artemis seljataha jätta ja Claire kõhutüüfuses vaevlevate meremeeste juurde jätta. Nii viivad põnevad ja kohati eluohtlikud seiklused Claire'i ja Jamie üle ookeani.

USA kirjaniku Diana Gabaldoni ,,Võõramaalase" sarjas on eesti keeles ilmunud romaanid ,,Võõramaalane" ja ,,Kiil merevaigus".

Jutt: Astrid Loomgreni toimik ((:)kivisildnik)

Olen eradetektiiv, minu nimi on Aatsi Striit ja mingit orhideepedest jõehobu pole mulle vaja, pärast soovahetusoperatsiooni olen ma nii paksuks läinud, et saan oma asjadega üksi suurepäraselt hakkama. Kui mulle kahe nädala eest toodi Astrid Loomgreni toimik, istusin ma oma büroos, vahtisin tuima näoga maksmata arveid ning ohkisin armastusest.

Enne kui ma räägin teile oma loo, tahan ma hajutada mõned eelarvamused, mille kohaselt nais eradetektiivid, transseksuaal eradetektiivid, lgbt eradetektiivid ja mustanahalised isslamiradikaalidest eradetektiivid oleksid täiesti kasutud ja meid mahitatakse ainult tänu poliitilisele korrektsusele, anaalkvootidele ning korruptsioonile. See on alatu laim.

Ma mahun väga hästi oma büroo uksest välja, ma lihtsalt ei taha välja minna ja mind ei taheta ka välja visata, sest majaomanik on mulle teene võlgu. Väga raske on siit linnast leida mõnda mölakat, kes ei oleks mulle teenet võlgu. Oh-oh-ooo, ütlesin ma veidi meelamalt, kui hea toon lubab, sest uksest astus sisse vibalik hobuselõustaga meeskodanik, kaena all nelja sõrme paksuse võidunud kaust.

Samal hetkel kui ta ukse enda järelt kolksuga kinni tõmbas, koksasin ma küünarnukiga uimaseks pitsapoisi, kelle süles ma parasviisi istusin. Noored ei oska muud, kui kõige ebasobivamal hetkel jalgadega rapsida või kiunuda. ,,Ma olen soolise võrdõiguslikkuse büroost," tutvustas halvastiistuvas betoonivärvi pintsakus kõrend ennast. ,,Asi, nagu te ehk isegi aimate, on väga delikaatne. Kas ma võin loota..."

,,Mis sa, türa, halised," on lause, mille peale kliendid lõpetavad kurnavad formaalsused ja asuvad asja juurde. Kellelegi polnud saladuseks, et soovolinik oli pool ministeeriumit paljaks varastanud, kohalt lahti tehtud ja paljas nagu püksinööp. Selle perverdi elustiil on nii priiskav ja paheline, et isegi minul hakkas sellele mõeldes halb. Tema masturbeerivad käed olid küünarnukkideni verised. Aga mis põhiline, tal ei olnud ega saanudki olla raha.

,,Endine soovolinik, kes soovib jääda anonüümseks," jahus kontorirott edasi. ,,Ja meie palavalt armastatud välisminister, kes sõlmis just äsja suhted Iraani progressiivse eliidiga oleksid väga tänulikud..." Asi hakkas huvitavaks muutuma, kujutasin elavalt ette, kuidas see amatöörhoor koos paari Kopli tänavatelt üles korjatud kolleegiga üritavad edutult Iraani parlamendi saadikutele muljet avaldada. Lollus, siin peab olema midagi muud.

Ja see muu oli minu ees laual, maksmate arvete ja avamata tagasisaadetud armastuskirjade peal. Maitsetu kunstnahast kontorikaust eelmise sajandi kolmandast veerandist, põhjamaine, haisev - higi, näriliste uriin, püssirohi ja midagi psühhotroopset. ,,Ma siiski selgitan mõne sõnaga," jätkas hälvikust bürokraat. ,,Kindlasti te teate lastekirjanik Astrid Loomgreni."

,,Lapsed?" vastasin ma ,,Te peate ilmselt silmas neid väikeseid sitajunne." ,,Üldjoontes jah," tuli häirimatu vastus. ,,Loomgrenil on üks raamat, see on ka eesti keelde tõlgitud, kus grupp asotsiaalseid noorukeid manustavad eksootilise päritoluga droogi ja selle mõjul ei kasva nad enam kunagi suureks. See on meile väga tähtis." ,,Kas buratiino rahapuu ei ole antud juhul tähtsam?" tahtsin mina teada.

Võtsin kummikindad käest ja viskasin põrandale, olin Loomgeni toimiku läbi vaadanud, tundsin vajadust käsi pesta aga see tuli jätta edaspidiseks, sest pitsakulleri konditsioon mu istumise all oli haruldaselt stabiilne. See oli tõesti hämmastav, kuidas see meie eliidil siiani oli kahe silma vahele jäänud, lasteraamatuid nad ju ikka loevad. Lasteraamatud käivad laste juurde.

Ilmselt on siin põhjuseks mandunud kirjanikkond, keda keegi enam ammu tõsiselt ei võta. Labaste propagandavalede jorutamine tagasihoidliku tasu eest teeb literaadid vastikuks isegi neile, kellele taldu nad koeraliku andumusega lakuvad. Loomgren oli siiski olnud päris tõsine tegija, palju vingem lastele keskendunud kirjanik kui Lewis Carroll või Oscar Wilde. Lisaks sellele tark, probleemitundlik, töökas ja loov.

Loomgreni toimikus olid küllalt põhjalikud andmed tema eksootilistest reisidest, keemia ja meditsiinilugemusest. Nagu ka sellest, kuidas tal oli õnnestunud oma massiivset pedofiiliat avalikkuse eest vajata, võtmekohal olid siin hiiglaslikud pistised, mida ta koos sotsialistliku maksuametiga edukalt pesi, aga oli midagi veel. Me võiks seda etteruttavalt nimetada paleogeneetikaks.

Pidevalt mööda ilma ringi töllerdanud Loomgren oli mingil hetkel jäänud paikseks, seadnud ennast sisse poolmahajäetud Rootsi väikelinna Terasmösse ega olnud sealt enam kunagi pikemaks ajaks lahkunud. Samal ajal kolis Terasmösse keegi neeger Jim, kodanikunimega Jimotheous Affilewi, kes ostis Loomgreni naabruses asuvas kolmekorruselise kaptenivilla. Mainitud kapten oli saanud rikkaks Hispaani kodusõja ajal illegaalse relvakaubandusega.

Neeger Jimi kohta oli andmeid napilt, kuid kõik oli puhas kuld. Põhiliselt mainiti teda Loomngreni kidakeelse naabrina, kes keeldus intervjuudest ning oli korduvalt rünnanud tema aeda tunginud fotograafe, kes vana kirsipuu okstele ronides üritasid pildistada Loomgreni magamistoas toimuvat. Kuid siis jäi üks fotograaf teadmata kaduma ning Jimist sai hetkeks staar.

Jimi maja otsiti läbi ja kohalikus lehe ,,Terasmö Sotsialisti" seltskonnalisas ,,Igapäevane Granaat" ilmus kodanik Affilewist kaheleheküljeline lugu. Läbiotsimisel laipa ei leitud, fotograafi pole leitud tänapäevani, Jim väitis, et tema ei tea midagi, ta oli küll öösel kuulnud aiast raginat ja mütsatust, kuid kui ta püksid jalga ajas ja asja uurima läks, kostus küll korraks nahistamist marjapõõsastes, aga ta ei näinud kedagi.

Kummaline on see, et Jimist rääkiva ajalehe numbrit ei ole säilinud ei raamatukogudes, lehe toimetuses ega kusagil mujal, samuti on kadunud politseist kõik Affilewi maja läbiotsimist ja ülekuulamist puudutavad materjalid. Pealegi olid Tereasmöst ära kolinud nii asjaga tegelenud politseinikud ja ajakirjanik. Kõik nad olid ka lühikese aja jooksul loomulikku surma surnud. Pani imestama, et nad ei olnud maetud ühishauda.

Ühtlasi olid Jimi puudutavad materjalid Loomgreni toimikus viimased. Toimiku koostaja oli teinud head tööd ning kohalike elanikke küsitledes ,,Igapäevase Granaadi" loo suuremas osas taastanud. Affilevi oli pärit väikesest Kariibi mere saarelt nimega Aruba, mille elaniku on musta maagia jätkuva harrastamise tõttu kohalike rahvaste hulgas nii kardetud kui ka austatud.

Ilmselt on liigne lisada, et Loomgreni kolm viimast välisreisi olid ta viinud just nimelt Arubale. Jimi elust Arubal ei teadnud kohalik leht midagi peale selle, et inimesed on seal vaesed, kuid ebaausad. Üldiselt oli Jim hoidnud Rootsis madalat profiili. Käinud jõulude ajal kirikus, kuulanud pühapäeviti Bathoryt ja abiellunud esimesel võimalusel Loomgreni teenijannaga. Noorpaar oli lapsendanud naabruses asuvatest lastekodudest tosinajagu lapsi, vanusevahemikus kuus kuni kümme aastat.

Loo ilmumise ajaks olid Affilewid lapsendanud neliteist last, maja ära remontinud ja palganud Arubalt perenaisele appi paar vanamuttidest lapsehoidjat ja kaks poksija välimusega tüüpi - koka ja bussijuhi. Majapidamine oli eeskujulik, kolmekordsed aknad, heliisolatsiooniga toad, sellise lasterohkuse juures möödapääsmatu hädavajadus ning parasjagu käisid aias suuremahulised kaevamistööd.

Tähelepanelik reporter oli märganud, et parajasti kaevati midagi ka Loomgreni aias, peremehe seletuse kohaselt oli nende tänaval käsil veetrassi uuendamine. Suurem osa loost rääkis Jimi ja Vera pulmapeost, millele leht ei osanud õigel ajal tähelepanu pöörata, kui fakt oli see, et peo ajal oli maja ette ja lähedusse pargitud hämmastav hulk luksuslimusiine ja oli nähtud ka tähtsaid pealinna tegelasi - pankureid, rokkstaare, poliitikuid, spekulante ja kirikuisasid.

Kuulduste järgi olnud kohal nii Swedbanki kui Tallinki suured ninad ning keegi krooniline alkohoolik kuningaperekonnast, kuid naabrid ei suutnud oma väiteid millegagi tõestada. Skeptikud arvasid, et tegu võis olla hoopis mõne Loomgreni bdsmpeoga, autosid oli sellisel puhul alati terve tänav täis ning sellele ei pööratud erilist tähelepanu. Aga selline see vaba maailma ajakirjandus kord juba on.

Loomgreni toimiku lõpetas käsikirjaline märkus kausta tagumise kaane siseküljel, mis andis lühidalt teda, et kausta koostaja, initsiaalidega U. E. kukkus kaheksakümnendate lõpus ühe kahtlase kuulsusega motelli trepist alla ja suri seal samas silmapilkselt. Kaust oli ilmselgelt väärtusetu ning vananenud. Kuskil kümne aasta eest olid varalahkunud Loomgreni maja ostjad leidnud keldrist naabermaja alla viiva käigu ja seda fakti teadis iga meisterdetektiiv Remuse fänn.

Kolmsada rootsi eliiti kuuluvat isikut, nende hulgas juba mainitud kuningaperekonna joodikukalts, olid pedofiilia eest politseilise uurimise alla antud, Vera oli selleks ajaks surnud, vanadusest nõder Jim oli ennast kokku võtnud ja sooritanud eeluurimiskambris enesetapu ning juurdlus lõpetati kuriteo kooseisu puudumise tõttu nagu sellisel puhul tavaline. Keegi piiskop, kes alguses oli kõik suure ähmiga üles tunnistanud, sai aga autoavariis nii korralikult põrutada, et ei suutnud enam issameietki meenutada.

Ometi oli üks häiriv pisiasi, politsei ei suutnud leida ühtegi Affilewide poolt lapsendatud last, kokku oli neid olnud üle kahekümne, kõik olid nagu õhku haihtunud. Oli selge, et bürokraadid olid selle kaustaga korralikult vaeva näinud, muidu poleks nad minu juurde tulla riskinud. Nad teadsid minu meetodeid väga hästi, aga neil ei olnud valikut. Hetkel oli mul isegi kehtiv detektiivi litsents.

Kausta lugesin ma põhiliselt ajaviiteks ja selleks, et jõuda selgusele selles, kui meeleheitel klient on. Ma ei pea midagi lugema, kedagi jälitama, tegema loogilisi või muid järeldusi. Vana hea näopeks annab sama hea või isegi parema tulemuse, kusjuures tulemus tuleb kiiresti ja lõbusalt. Mõned murtud luud, keegi vigaseks jäänud eikeegi, vahel tühermaalt leitud moonutatud laip - see on efektiivne ja asjalike inimeste jaoks pole muid argumente vaja.

Pealegi käib maine minu ees, nad teavad, et see pekstakse neist välja. Igal juhul kui nad teavad ja häda neile, kui nad ei tea. Isegi kui nad ei tea, siis nad aimavad või teavad seda kes teab. Piinatud ja meeleheitel inimene on hämmastavalt leidlik. Ullikestest vandenõuteoreetikud hakkavad siinkohal jahuma selgeltnägemisest, kaugvaatlustest ja DNAsse salvestatud ürginfo lahtikodeerimisest piirsituatsioonis. Aga jätame selle, pole minu asi veenda teid muus kui ilmselgetes tõsiasjades.

Ma vajasin veidi mõtlemisaega, kõrend minu laua ees oli lääbakile vajunud, pruunid plekid tema näos olid ilmne vihje. Kaabakad olid õppinud, nad saatsid minu juurde sureva aidsihaige, lootes, et ma teda kas ei peksa või kõngeb ta kohe ära. Tüüp oli tõesti mineku peal ja ainult kähises katkendlikult, silmad pahupidi. Võimalik, et talle oli ka midagi sisse söödetud. Hakka või tõesti toimikutes sobrama, mis mul üle jäi. Perssetunne ütles, et tuleb süveneda Jimi niinimetatud lastesse. Neist oli kaustas vähe juttu aga leidusid neljateistkümne esimese nimed ja pildid.

Kadunud lapsukesed. Kolm esimest olid tüdrukud, vilunud perverdi jaoks ehk liiga uimased, siis tuli üks poiss Holger, sellist paneks isegi, siis Jensi nimeline prügikala, ei imesta, et sellised kuskile ära kaovad. Miks peaks keegi lapsendama midagi, mis meenutab Urmas Paeti ja Väino Sarneti ristsugutisele sarnaneva peletist? Mis neil neegritel viga on?

Perssetunne ei olnud mind petnud. ,,Too vett, armetu lojus!" käratasin kõrendile, tõsi, ilma suurema lootuseta. Aga näed, volksti olid kõrendil silmad õiget pidi ja ta kimas õige hoogsalt kraanikausi juurde. Lihtsalt ületöötanud. ,,Ämbriga, idioot!" Tuhm pani klaasi kraanikausi äärele tagasi ja võttis maast rohelise plastikämbri. Ülekuulaja põhivahend, selle pealt ei saa kokku hoida.

Vesi pahises ämbrisse ja ma uurisin veel kord Holgeri pilti. Õrnad silmad nagu hülgepojal. Luigekael. Selge, kui on pealtnägijaid, siis keerad selle pildi kiiresti edasi. Ei jää pikalt imetlema. Konspiratsioon on veres. Ringutasin oma ligi kahesaja kilost keret ja imetlesin Loomgreni nutikust. Lased sulasel lapsed lapsendada, söödad neile sisse mingit eksootilist mürki, mis kasvu kinni paneb, ootad kuni nad saavad täisealiseks ja põrutad siis nii et ohohoooo.

Toimikus olid ka keskmise sõrmepaksuse pakk paleogeneetika ainelist sõgedat sonimist. Vaatsin sealt ainult pilte. Hiiglaste skeletid, pikad kolbad, kristallkolbad, ametlikult nõdrameelseks tunnistatud teadlaste virilad lõustad. No mis sa oskad sellise jama kohta öelda. Milleks meile teadus, kui progressiivne inimkond on välja mõelnud veevärgi?

Kõrend oli vee ämbri raskuse all kookus, kui ta selle minu ette lauale asetas. ,,Nii et Kaljurannal on vaja iraanlaste õliraha, et presidendiks saada, soovolinikul on vaja riigist põgeneda ja uut elu alustada, sellest saan ma aru aga milleks iraani pervodel on vaja laste kasvu peatavat mahekeemiat, vot seda ma ei mõista, kas neil on seal nüüd ka demokraatia? Päris lolliks on läinud või?"

Kõrend teadis, mis teda ootab? Ma nagistasin ühemõtteliselt sõrmeliigseid ja võdistasin pekki. Kõrend vaikis, lõin rusikaga kirjutuslaual nurga küljest, sellest on alati abi. Nurk peab olema muidugi korralikult laua külge kleebitud, raksaks peab olema kõva. ,,Kaamelite jaoks või kitsede jaoks, ma tõesti ei tea," halises hallivatimees ja värises nii nagu tema olukorras oligi vaja väriseda. Püüdlikult.

,,Ole nüüd vait ja vaata, mis sind ootab," ütlesin sellele halvasti mehevolaskiks maskeeritud feministinärule. Võtsin veeämbri, tõstsin selle peakohale ja valasin sellest ühtlase pideva joana kolm neli liitrit seljataha. Sealt kostist puristamist ja oigeid. ,,Holger, kas sa tahad ema juurde?" tahtsin ma teada ja kordasin küsimust. ,,Holger, kas sa tahad minna ema juurde, maa alla, puust kasti?"

,,Ei taha," vastas Holger Olav Ströömi aktsendiga. ,,Liiguta siis ennast ometigi!" Holger tegi seda, mida Loomgren ja Jim olid talle õpetanud, ta ei olnud just priimus, aga ka nürimeelne püüdlikus on midagi väärt. ,,Ma lõpetan kohe, Holger, kui sa ütled, mida Affilewid sulle sisse söötsid. Holger, ole hea laps ja räägi meile kõik ära."

,,Seeh, seeehh," ägas Holger ,,Seehhh, seehh oli sooda, söögisooda. Meile ei antutki midagi muud süüa kui soodat." Sellised asjad ajavad närvi. ,,Miks sa meile valetad, Holger, sa sõid soodat ja spermat. Sa vist ei tahagi ema juurde minna?" Holger tahtis, ta rääkis kõik ausalt ära ja ma lõpetasin. Tegelikult me lõpetasime kõik korraga, ka kõrend laua ees toolil tõmbles ja kiunus vastikult. Jälk, valasin raipele ülejäänud külma vee kaela ja ta kadus kohe, kui olid maksnud ühe mu suurimatest arvetest.

Aga veearved on mul samuti üüratud.

Äärekosmos

20.04.2016

Tõlkejutt: Üheksas sõrmus (Ira Allor)

Tõlkinud Rauno Pärnits.

Kuid hirm surma ees vaevas neid üha enam ja nad tegid kõik, et selle saabumist viivitada... kes elasid, nautisid seda innukamalt lõbu ja lusti, ihaldes üha rohkem ja rohkem rikkusi...

Ar-Gimilzôr... keelas täielikult haldjakeelte kasutamise ja karistas neid, kes võtsid vastu laevu Eressëalt...

... Kuid Ar-Pharazôn ei langenud Sauroni pettuste ohvriks. Talle tuli mõte tuua Sauron Númeroni, kus oleks parem teda valvata, ja sundida seal elama nagu pantvangi...

... räägitakse, et mitmed neist, kes langesid Üheksa sõrmuse orjusse, olid vägevad Númeroni sõdalased ja isandad...

Akallabêth

Üheksa andis ta uhketele ja suurtele surelike seast, püüdes nad niimoodi oma lõksu. Kaua aega tagasi langesid Üheksa Ühe võimu alla ja neist said Sõrmusevaimud, varjud tema suure Varju all, kohutavaimad ta teenrite seast...

Sõrmuste isand I raamat, II peatükk

Sõrmus on üheotsapilet

Üheksanda nazguli elutulookirjeldus

Kangelase ilmumine

Lõke loitis aeglaselt hääbudes koidueelses hämaruses.

Päev tõotas tulla ärev - õhtuks pidid rändurid jõudma Bruineni koolmele. Ohutunne süvenes.

"Mida jõele lähemal, seda ohtlikum," pillas Glorfindel, "Aimab mu süda: tagant jõutakse lähemale, aga ees ootab varitsus."

Kõik tõmbusid tahtmatult kössi, tundes kuidas pimedus keerdudes neid oma raudsesse embusse haarab. Äkitselt tekkis kõigil kääbikutele juba nii tuttav mõõtmatu hirmutunne.

"Nagu seal, Voorel," sosistas Frodo vaevukuuldavalt, ja....

Justkui kellegi viipe peale suunasid kõik oma pilgud Koolme suunas ja tardusid jäätavast õudusest - nende ees kõrgus lõkketule paistel sätendavas turvises must vari.

Isegi Glorfindel ja Aragorn kangestusid hetkeks - ent jubeda külalise nägu varjava kapuutsi alt kostus kõlatu ja kehatu hääl:

"Ma ei tee teile halba. Isegi mitte... Sõrmusekandjale."

"Tee midagi, Rühkija!" anus hirmust poolsurnud Punapõsk.

"See on lõks!"

"Ei," kostus vaevukuuldav vastus, "see pole veel lõks. Teid oodatakse õhtu eel, Koolme-eelsel käänakul. Soovitan valges pärale jõuda - meie, uulairid, pole päikesega just sõbrad. Peamine, toimetage Sõrmusekandja teisele kaldale - jõgi kaitseb teda. " Viirastuslik kuju sulas videvikuga ühte. Kostus vile, kabjaplagin lähenes ja hakkas siis kaugenema.

"Kohtumiseni - võib-olla", kuuldus lõkke äärde hääl eemalt nagu tuule kahin kuivas rohus. Haldjas, inimene ja kääbikud vaatasid jahmunult üksteisele otsa.

"Mis see oli?" päris äkki Pippin kimeda häälega.

"Ei tea. See kõik on ülimalt kummaline, ehkki näikse tõde olema, ent..."

"Tõde... sellelt...?" Aragorn neelas sõna alla, soovimata neetud sõna välja öelda. "Need on ju Musta isanda lähimad teenrid - Sõrmuste ... ja Sõrmuse Orjad !"

"Ei tea, kuidas seda selgitada," lausus Frodo, "kuid mul ei tekkinud soovi sõrmust sõrme panna, samuti ei tajunud ma käsku seda talle anda..."

Silmapiirile ilmusid esimesed päikesekiired - oli aeg teele asuda.

***Mustad ratsanikud tõid kuuldavale jubeda kriiske - Frodo oli seda juba Maakonnas kuulnud - ning taas, nagu ka tookord, vastati neile. Eest vasakult kaljude tagant lendasid välja veel neli musta ratsanikku - tasandikul nad hargnesid: kaks ruttasid Frodol teed ära lõikama, kaks kihutasid pöörase galopiga Koolmele - et tal kaldal tee ära lõigata. Lootust oli vähe. "Peamine, toimetage Sõrmusekandja üle jõe," meenusid Frodole kohutava külalise sõnad - jõuaks vaid, kuid kuidas... Samal hetkel sattus üks teed ära lõikama kiirustavatest ratsanikest oma ratsuga liiga lähedale oma kaaslasele, nende jalused läksid sõlme - see kestis vaid hetke, ent sellest piisas, et valge ratsu jõeni jõuaks.

Asfaloth sööstis vette ja peagi oli jõgi seljataga. Heitnud pilgu selja taha, nägi Frodo teisel kaldal Ratsanikke. "Pea kinni! Tule tagasi!" kõlas ta teadvuses käsklus, millele mitte kuuletuda polnud kääbikul enam jõudu.

Must ratsanik, reas äärmine, hakkas vee poole liikuma - samal hetkel, justkui mitte tahtes juhtohje teisele loovutada, suunas oma ratsu vette juht - tema järel veel kaks. Lähim Must Ratsanik oli juba enamiku jõest seljataha jätnud, kui Frodoni kostus vihane möirgamine ja raske mürin.

Sõrmusekandja pihtimus.

Võlur tõusis ja vaatas ida poole, varjates kätega silmi, nagu näeks ta kauguses asju, mida keegi teine ei näe. Siis raputas ta pead:

"Sõrmus on meie haardeulatuses väljas, nii et sellest kiusatusest oleme me vabad. Ma kohtusime õigeaegselt. Kas tulete minuga?"

"Muidugi," vastas Aragorn, "meie sinuga ja sinu järel. Sina juhid endiselt vennaskonda. Tumedal Isandal on tema üheksa Musta Ratsanikku, meil ainult üks valge. Kuid see maksab üheksat. Ma järgneme sulle, kuhu sa meid ka ei juhiks..."

"No nii, sõrmusevardjad, kuidas läheb?" kostus nendeni vilistav poolsosin, uhkas külma ja väluservale ilmus musta mantlisse mähitud kuju.

Gandalfile meenus Aragoni veider jutustus kohtumisest Koolmel.

"Kes sa oled ja miks sa meid aitasid?" hüüatas ta, hoides igaks juhuks sau enda ees nagu mõõgatera.

"Sest Sauronit ja tema võimu vihkan ma veel rohkem." Vari seisis nende ees, nõjatudes hooletult, ent siiski suursuguselt vastu puutüve. "Valgust ma ei armasta, sest see on mulle võõras, aga Musta Isandat sellepärast, et ta aitas mul valgusele võõraks saada."

"See oli meile ootamatu abi..:"

"Sõrmuse orjalt."

"Nojah .. see ei mahu hästi pähe..." Aragorn otsis sobivaid sõnu.

"Teie ettekujutus minusarnaste kohta on loomulik. Näha on, et tahaksite rohkem teada saada - teil tekib põhjus usaldamiseks ja maailmavaadegi säiliks tervikuna. Ega's midagi, minu lugu lahutab teil meelt. Kahju, et härra Paunaste meie seltsis ei viibi - tal poleks paha sõrmusest pisut rohkem teada saada, ent arvatavasti pole tal hetkel mahti võõraste memuaaride jaoks."

"Aga meie tahaks küll üht-teist sotti saada," kostis Gandalf kivil istet võttes. Viirastus kohendas oma mantlit ja lükkas kapuutsi veidi tahapoole - nähtavale tuli kuivetunud, surnukahvatu nägu, milles roheka tulukesena hõõgusid külmad ja liikumatud, nagu maol, silmad.

Kõik tõmbusid tahtmatult tagasi ja kitsas pilu, mis tulijale suu eest oli, kõverdus rõõmutus muiges.

"Ammu pole ma peeglisse vaadanud - ma seal ei peegeldu. Kuid ärgem teemast kõrvale kaldugem. Niisiis, mina olen üks üheksast inimesest, kellele Sauron sõrmuse kinkis. Mu nimi ei ütle teile midagi, ja sellel polegi enam tähtsust. Minu kunagi nii luksuslikust lossist Númeronil pole - teada põhjustel - alles isegi varemeid. Aga kunagi oli minu õukond iseäranis hiilgav ja andekad külalised sõitsid sinna üle kogu maailma kokku. Mind ei huvitanud mitte niivõrd sõjakunst või maagia - kuigi ka nendel oli mu elus suur osa nagu kõigil minu ringkonda kuuluvatel isikutel, mu külaliste seas oli nii esimese kui teise suuri austajaid, pigem paelus mind ilu - poeesia, muusika ja muu sedalaadne.

Mu saalid olid kavandatud haldjatarkade poolt ja kaunistatud meisterpäkapike poolt, seal lõid oma kunsti nimekad menestrelid.

Ma ei salli värdjalikkust seniajani - ehk sellepärast ei suudagi orkide, trollide ja muude Mordori asukatega läbi saada?

Ent juba siis külvati minu uhkuse seemned - üha rohkem armastasin enda loodut ning üha rohkem põlgasin ümbritsevat maailma (ehkki see mõningal määral seda ka vääris). Siis ilmuski Ar-Pharazôni poolt pantvangi võetud Sauron - ja teda esitleti mulle. Kaunis ja särav vestleja - vastupandamatu kooslus. Temaga suhtlemine pakkus mulle esteetilist ja intellektuaalset rahuldust, kuna ta teadmised olid erakordsed. Ta muutus minu sagedaseks külaliseks. Tema nõuanded paistisd silma täpsusega, formuleeringud - elegantsiga, ja kinnitus, et ilu on kõrgem heast ja kurjast, leidis vastukaja mu südames - tollal see mul veel oli, uskuge.

Jaa... Ajapikku muutus mu armastus kõige ilusa vastu vihaks kõige vastu, mis ei vastanud ideaalile ja tundus primitiivsena. Ka värdjalikkus suutis mind kütkestada, kuid ainult äärmusteni viiduna.

Ent see pole tähtis. Pean mainima, et mu harrastused ja loomingulised otsingud muutusid kohati julmadeks.

Ühel õhtul tõigi Sauron küllaldaselt mõistlikult koostatud komplimentide saatel mulle sõrmuse. Tähelepanust minu silmapaistva isiku, Keskmaa kultuuri valgustaja ja elegantsi kohtuniku vastu," jutustaja muigas, "ja mina võtsin kingituse seisuse- ja ajakohaste viisakustega vastu. Juba tollal liikusid jutud kohutavatest mustadest ratsanikest, ent millega tegemist, ei teadnud õieti keegi.

Kui ma esimest korda sõrmuse sõrme panin, näis, nagu oleks maailm muutnud kirkamaks, helid teravamaks, kõik ümberringi omandanuks nagu lisamõtte, teadvuses tekkisid aegade ja nähtuste seosed, mida varemalt tabamatuks jäid.

Ma tundsin endas ebatavalist jõudu ja loomepalangut, tundus, et mu võim on piiritu ja ma suudan luua sädelevaid maailmu üheainsa käeviibutusega.

Ja nii see algaski: grandioossed plaanid, mis viidi ellu kõigi mõeldavate meetoditega, ignoreerides ja pagendades kõike, mis, nagu mulle tundus, seisis minu ja täiuslikkuse vahel. Püüdlused muutusid üha väärastatumaks, vahendeid ma valisin üha vähem. Nälg uue, veel üllatavama ja originaalsema vastu muutus talumatuks, kuid ühes sellega tekkis ja kasvas ka igavus ja ükskõiksus. Maailm mu ümber tuhmus järjest kiiremini ja ennast tuli turgutada üha teravamate elamuste ja tundmustega.

Kord tahtsin ma sõrmuse sõrmest võtta. Ma tegi seda - ja nagu kogu Arda raskus langenuks mu õlule. Külmus, värin, kõik helid kostusid nagu läbi vati. Peeglist vaatas mulle vastu surmväsinud, sisselangenud silmade ja kaame näoga mees. Mul hakkas hirm ja ma otsustasin Sauroni kingitust rohkem mitte kanda, kuid siis avanes mulle viimase aasta jooksul kordasaadetud tegude õudus nüüd juba mitte oma esteetilises tões. Võimalik, et ma suutnuks sellelegi veel vastu seista, kuid... mul seisis ees väga tähtis vastuvõtt - aga peas polnud ühtki mõtet, oli vaid miski kummaline tardumus... Viimast korda, otsustasin ma, teen selle läbi ja ongi kõik. Ja oligi kõik - veel kord sõrmusest lahti öelda mul ei jätkunud ei jõudu ega tahtmist.

Ma ei hakka süüvima üksikasjadesse, mil moel ma veetsin järgnevad aastad - paljud neist, kes olid kunagi mu kõrval, lahkusid. Kas ise või siis maksid oma püüete eest mind mõistusele tuua." Nazgul muigas kibedalt.

"Kõik hakkas ajapikku rääma jääma ja mina kulutasin priisates viimased vahendid, püüdes lõputute orgiate palangus täita üha kasvavat tühjust. Kõik ümberringi kuhtus, mädanes, lagunes.

Ühel heal päeval, heitsin ma juhuslikult taas korra pilgu peeglisse - viimast korda, nagu tuli välja - ja nägin seal koolnut. Ma põrkasin õuduses tagasi ja kuulsin korraga selja tagant tasast naeru. Ümber keeranud, nägin ma Sauronit hooletult diivanil lamasklemas, aga tema ümber... Jah, esimest korda seisid mu ees saatusekaaslased. Eru päralt, millised nad välja nägid! Tegelikult just nii nad nägidki - nagu mina praegu. Teadvus hakkas jukerdama, kõik kadus hämusse, vaid mu külalised paistsid veel selgemate ja materiaalsemaina.

"Kuidas end tunneb Keskmaa kultuuri pärl?" päris Sauron ja ta hääles kuulsin ma pilget. "Kuidas tervis on, ega miski muret tee?"

"Ei tea, mis teis irooniaks põhjust annab, auväärne," kostsin ma jahedalt, "kuid ma tõepoolest ei suuda hetkel oma seisukorrale selgitust leida. Ja see ei mind ei rõõmusta."

Sauron pahvatas naerma ja sõrmusekandjad tema järel - just nagu mürgeldanuks keegi relvaarsenalis - nende rõõmutu naer meenutas metallikolinat.

"Ei rõõmusta!"

"Loomulikult, armuline, vaevalt teid miski enam rõõmustab. Teil pole eladagi enam teab kui kaua jäänud."

"Mis minuga toimub?" püüdis ma karjuda, ent suutsin kuuldavale tuua vaid allasurutud kähina.

"Ei midagi erilist. Lihtsalt sõrmuseke on teid ajapikku vabastanud kõigist inimlikkusega seotud omadustest... muuseas lihast ka."

"Olgu ta neetud!" sosistasin ma.

"Ah sedasi! No anna ta siis mulle tagasi, küll ma leian talle peremehe - tahtjaid on mul jalaga segada. Muide, ma ei julge arvatagi, mis sind Maailma ääre taga ootab - aga sinna sa peagi jõuad, oma kunsti loomise pärast..."

Ma vaikisin, kuigi tema ülbus ajas mind marru.

"Kuid sa võid elada niikaua kui tahad ja end lõbustada minu kulul - minu teenrina, iseenesest mõista. Sul tuleb see vahvalt välja."

Niisugust ettepanekut kuuldes jäin ma hetkeks soolasambana seisma, siis aga virutasin talle kõrvakiilu.

Sauron tõusis, ta silmad kumasid purpurses lõõsas ja näis nagu pilluksid sädemeid. Ta tõstis käe ja ma nägin Sõrmust - näiliselt lihtsat, ilma kivita - ent mis nagu hõõgunuks seestpoolt.

Sõrmusekandjad haaranuks minust kinni, ent ta peatas nad:

"Pole vaja. Sa oled häbematu, kuid mind see isegi lõbustab. Ma ju tunnen sind, su auahnust ja julmust - ilu nimel, loomulikult. Nii et minu orjaks saad sa nagunii. Vaata siis!"

Sõrmus ta sõrmes hakkas heledamalt lõkendama ja ma tundsin kuidas minu sõrmus kisub mind maha. Ma püüdsin seda ära võtta, kuid ei saanud. Kohutava raskuse all vajusin ma põlvili, siis täiesti pikali muigava Sauroni jalge ette - mitte vähimgi osa minu kuhtuvast kehast ei kuuletunud mulle..."

Jutustaja tõmbles, aga silmad muutusid lõõmavaiks piludeks. Ta raputas pead, nagu viirastust eemale peletades.

"Sauron astus mu käele - sellele, mis kõrvakiilu andis ja tema saapa all pudenes see põrmuks. Ma ei jõudnud veel valu tundagi, kui selle summutas veel suurem piin: sõrmus, mis mu murtud sõrmest pudenes, oli mind maha jätnud ja veeres mööda põrandat. Ma isegi ei püüdnud seda tabada: ihu pudenes hirmsates piinades.

Sauron vaatas mulle silma sisse, tõmmates mu pead lõuast lähemale:

"No nii? Kas orjus või - ... SEAL on veel hullem..." Mehisus jättis mu maha - ma ei suutnud toona surra ja olen nüüd igaveseks neetud. Minust sai Sõrmuse ori.

Minu sõrmuse koukis ta nurgast, kuhu see veerenud oli, välja ja torkas terveksjäänud käe pihku.

"Lõbutsege, teie kõrgus, niikaua kuni teid kutsutakse."

Hiljem ma sain uue keha, sellise nagu teistelgi. Millised nende teed olid... Erinevad, niipalju kui ma aiman, ent see pole enam minu saladus.

Niisiis... Me täitsin Isanda käske - kõige erinevamat laadi. Númeroni langusega kaotas ta oma imelise kuju ja ka iseloom läks lõplikult nurja - õige ka, milleks ja kelle ees enam teeselda?

Ma ei olnud tal just eriline lemmik - talle piisas mu pilgu tabamisest, et hinnata omaenda allakäiku, aga ütlused nagu "vaata iseennast" olid nõrgaks lohutuseks. Muide, osutus, et mu normaalne nägemine oli jäänud peaaegu samaks ja ka inimesti ma mõistan ja tunnetan paremini - ühes kõigi sellest tulenevate plussidega. Nii et delikaatsetes olukordades olin ma asendamatu.

Aga hiljem ma hakkasin unustama - endist elu ja Sauroni solvangut ja välist maailma. Meil oli ühine elu ja ühine saatus. Neetud peavad ühte hoidma, eks ju? Mithrandir?" Viirastus pöördus Gandalfi poole.

"Ma hakkasin leidma erilist naudingut vägivallas ja julmuses, saama rahuldust, nähes, kuidas õudus haarab Keskmaa asukate südameid ainuüksi minu ilmumisel. Ma kujutasin juba halvasti ette, et see kunagi võis teisiti olla.

Nii kestis see palju aastaid. Aga siis juhtus minuga kummaline lugu - ma armusin - kui nii võib öelda lootuse kaotanud hinge kohta. Vaevalt ma isegi oman õigust seda nii nimetada...

Me kihutasime mööda Keskmaad Mordori uute orjade otsinguil - minu ülesandeks oli otsida ja leida kõige armsamaid ja malbemaid, et oleks vähem vaeva nende taltsutamisega, sest Sauron soovis end ümbritseda parimatega inimeste või siis haldjate seast..."

"Vaat' kuidas siis jäid kaduma kaunid haldjaneiud!" karjatas Legolas ning, suutmata raevu tagasi hoida, haaras pistoda.

"Jah, just sedasi," irvitas Nazgul. "Andke hoop, austatud Legolas, teie tera on vististi haldjaterasest? Oo, kui sel viisil tõelise vabaduse pälviks, oleks ma selle probleemi juba ammu teiesarnastega lahendanud. Ma olen siiski teie teenistuses..."

"Praegu pole aeg," tõmbas Gimli haldja istuma tagasi. "Las räägib lõpuni - iialgi poleks arvanud, et Ratsanikel on Sauroniga omad arved."

"Antud juhul ma kõnelen ainult enda eest, austatud naugrim..."

"No tõepoolest, millega ta teile veel meelehärmi põhjustas?" ei jätnud naugrim järele.

"Meelehärmi... Jaa... Olgu. Miks mitte südamelt ära rääkida? Varjata pole suurt midagi ja kuulujutud ei kuulu teie meelisajaviite hulka. Kuhu ma jäingi? Ah jaa, muidugi. Esimest korda ma nägin teda saabuvas videvikus kanarbikku kasvanud kaljude vahel - suurepärane inimtõu eksemplar - mõtlesin ma. Käskinud mõttes tal tarduda, ma lähenesin - ja ei näinud ta silmis hirmu, ainult uudishimu. See muidugi riivas mu enesearmastust, ent pigem tegi nalja: kas ta ei mõista, kellega tegemist, või on siis ullike (viimane pole puudus, Mordorile kõlbab küll). Aga tema tema jätkas minu takseerimist - uurides just nagu muumakit tsirkuses. Ma peaaegu üllatusin - kui ihu aseaine teenib eranditult funktsionaalset eesmärki, küünte hooldusele nagu ei mõelda.

Millalgi ma oli naiste tähelepanu keskmes, ja ka hiljem pole nii tähtis persoon Musta Isanda õukonnas kohanud äraütlemist, ent niimoodi uurida, ilma pelguse ja tülgastuseta..."

"Kas veel kaua mängime?" küsisin ma endalt. "Võta tibuke tiiva alla ja koju, issi juurde".

Siinkohal astus ta sammu ettepoole ja päris:

"Kas sina oled Musta Isanda saadik Mordorist?"

Ma ise jahmusin: esitada küsimusi - minule?

"Mis sa ise arvad?" kostsin ma küllaltki mürgiselt.

"Ma olen teist palju legende kuulnud..."

"Ja nüüd näed ilmsi - oled rahul? (oo, Valarid, miks ma temaga räägin?!) Tule minuga - sinust saab Barad-Dûri esimene õuedaam."

"Niisama lihtsalt esimesteks ei saada, " naeratas ta. "Muide, ma ei püüdlegi selle poole."

"Sa küsi veel, mille poole ta püüdleb, ja võid kaunistada oma mantli teemantitega," ütlesin ma endale, aga valjusti... Ei suutnud ma teda vägisi Mordorisse tirida. Tegu polnud mitte tema naiivsuses (seda ta ei olnud, loll samuti mitte), vaid tema hämmastavas maailmale avatuses ja elavas uudishimus kõige vastu. Tema tähelepanu köitsid ühtviisi nii Lääne sadamad kui Cirith Ungoli koopad, nii mustad jõud kui valged olendid - ta ei eraldanud oma teadmisjanus Head ja Halba, kuid erinevalt minust (kunagi), ei asetanud ta ennast kõrgemale nendest mõistetest ja armastusest, ei laitnud ega eitanud midagi - igas nähtuses on miski, mis annab talle õiguse eksiteerida. Me jäime vestlema. Esimest korda paljude aastate jooksul sain ma vestelda ükskõik millest, ilma õeluse ja ettevaatuseta, aga tema - temal oli ülimalt põnev. Ta teadis isegi küllaldaselt - kohaliku vürsti nõuniku tütar, kes kasvanud majas, mis raamatuist pungil. Me vestlesime kogu öö. Siis tuli talle meelde, et kodus teda juba oodatakse ja ka minul oli aeg tagasiteele asuda. Kuid meile tundus, et veel kord kohtuda on lihtsalt vajalik. Ja veel... tema sai mulle selleks, milleks kunagi oli Sõrmus: valguseks, loominguks, kuid mitte orjuses, vaid vabaduses. Selleks peidupaigaks, kus säilitati nagu reliikvaid, viimaseid inimlikkuse jäänuseid.

Ent kui isegi kõigist minu tegudest, mille eest ma igavese needuse ära teeninud olin, jätta alles ainult see armastus - ka sellest on küllalt. Kuidas ma võisin seda lubada? Lasin end lõdvaks, egoist! Armastanuks - tõrjunuks endast eemale, eemale sellest, mis minus ja minuga. Oleks ma seda kohe taibanud! Aga kuidas ma sain seda taibata, kuna polnud kunagi armastanud - lugematu arv romaane ei lähe arvesse?!

Võin vaid öelda, et kui see mulle kohale jõudis, püüdsin teda kohe eemale peletada. Ma rääkisin palju Mordorist (nagu ka Númeronist, muide), rääkisin endast. Püüdsin selgitada, miks meil oleks parem mitte kohtuda - esmajärjekorras sellepärast, et see on temale ohtlik, ma ei tahtnud liiga otse öelda, kartes temas põikpäisust äratada. Mõelda vaid, kuid veider - karta kellegi teie pärast!

Aga tema tuli lähemale ja võttis mul käest:

"Ära jäta mind - ma alles leidsin sõbra - kes see ka ei oleks."

Ma olin valmis maa alla vajuma. Milleks see kõik... Või mille eest?...

Ma otsustasin kaduda. Noh, et ta ehk nutab, isegi solvub - no mis sa Mordori peletisest ikka tahad, ei hakka enam viirastustega lobisema, kuid see-eest jääb ellu, niipaljukest kui talle on määratud.

Ma sukeldusin ülepeakaela "töösse": rüüsteretk - suurepärane! Mõrv - teeme ära! Kedagi surnuks hirmutada - pole probleemi! Ikka veel allumatutele hõimudele olukorda peenetundeliselt selgeks teha - iseenesest mõista, oma aadliku kogemusega... Kui mul oleks veel alles võime end seejärel pildituseni täis kaanida!...

Sauroni rõõmul polnud piire - viimaks ometi! Kiitis, patsutas õlale: tubli, viimaks jätsid oma intelligendi kombed - võimed ja idee õige mõistmine on õige asja edu pant!

Lääne poole ma ei vaadanud - ainult Itta, Lõunasse, ka Põhja: et mitte näha ei Läänt ega Mordori. Aga kellele rääkida? Arvatavasti mitmed üheksast ka mõistnuks (ülejäänud Mordori asukad vihkavad meid ja pelgavad surmahirmus), ent arvestades, et meie mõtteid, kui oma mõtteid hoolikalt tühjusesse ei peida, on Sauronil hõlbus lugeda, polnud mul alust teisi usaldada. Ei ole ma kõigiga "verevend". Mitte kõik ei tundnud rõõmu, kui Sauron minu hinge järele tuli...

Aga siis... Niisuguse asjade käiguga ma polnud arvestanud... Pidanuks - idioot! - ette nägema (kasvõi luupainajas, kui ma suudaks magada). Ma alahindasin teda... Ta tuli Mordorisse," - nazgul pigistas kätega meelekohti, kapuutsi rutjudes - "minu juurde, minu järele... Et äkki on minuga miskit juhtunud (minuga, haa!) või kas mul hakkas temaga igav?

Ma sain teada, kuidas see toimus - hiljem.

Ta ei olnud nii naiivne, et avalikult minu järele pärida - oli kuulnud impeeriumi tavadest, minult sealjuures, seepärast tundis ta Mordori geograafiatki suurepäraselt - miks ma küll talle niipalju jutustasin?! - jõudiski Barad-Dûrini.

Seal märkas teda Argor ja üllatus mõõtmatult. Isegi küsis, et mida ta õigupoolest siit otsib. Kui lahke temast. Tema vastus aga jahmatas Argorit veelgi enam, öeldes, et teda tõi pimeduse tsitadelli huvi erinevate maade ja kultuuride vastu. Ja Argor pidas paremaks viia ta Sauroni ette. Aga too, mõistes, et niisama lihtsalt siin selgust ei saa, pidas paremaks ta mõtteid lugeda. Jõupingutusega suutnuks ta neid varjata - pinnapealselt. Ent sügavuti - mitte igaüks pole sinna võimeline tungima. Tema oli. Ja taipas, miks ta siia oli tulnud.

Kui ebaõiglane võib armastus olla - ma pole kümnendikkugi sellest ära teeninud. Aga Isand otsustas lõbutseda (mis see siis olgu - kui paadunud egoist, kes eluajalgi ei osanud õieti armastada, vaimuna sihukese tüki viskab, siis kes teab, mis veel ülejäänud võivad korda saata? Kus, millal ja mis nende teadvusest pinnale ujub? Sellised asjad on vaja välja juurida: julmalt ja ühekorraga, mõtlevad veel teab mida kokku...)

"Tähendab, sa tahad suhelda Barad-Dûri asukatega?" küsis ta.

"Jah, mis siis?"

"Ei midagi. Kohe tutvustan mõningaid..."

Ma kuulsin ta mõttekäsku kohale ilmuda ta riigi piiridele liginedes ja pidasin ratsu kinni, lõksu mitte aimates. Ka teistel oli kästud kohale ilmuda.

Saali jõudsin ma viimasena, nagu polekski miskit lahti,... ptüi, kui odava melodraama austajaks oli mu kunagine külaline muutunud! Püüdis toimuvat täie lõbuga nautida.

Muidugi, ma olin alati üpris silmakirjalik olnud - ja artistlik lisaks veel. Ent silmapilgu jooksul hinnata olukorda ja valida taktika... Aga Isandale piisas tuhandikustki mu kõhklusest, ainult tema suutis seda tajuda. Aga mõtted...

Ikkagi võib iga kõrvaline vaatleja tunnistada, et mu näos ei liikunud ükski lihas. Heitsin ühe huvitu pilgu: mis veidrus see veel on?

"Kas keegi tunneb noort leedit?" tundis Sauron huvi.

Kõik raputasid pead, ise muiates - vaat' see nägi pentsik välja. Ma otsustasin kõike viimseni eitada, ehkki tajusin, et see on kasutu.

"Mis seal ikka: lubage tutvustada: Argoriga te juba kohtusite..." Ta tutvustas meelitavalt meid kõiki. " Ja see on Allor - viimane, tasane selline, ent temaga jutuajamine on vahel põnev. Ja häid kombed pole unustanud, siiamaani vist mäletab, kummas käes nuga, kummas kahvlit hoida."

Keegi pahvatas valjult naerma, aga mina tundsin, kuidas vihast silme ees mustaks läheb ja meelekohtades tuikab.

"Tähendab, te ei tunne siit kedagi? Aga mulle ustkui tundus, et isand Allor nagu meenutaks teile kedagi. Või... tunnete?"

Tema raputas sellesama naiivse olekuga pead: mis te nüüd, ma kujutasin neid vaid jutu põhjal. Ja ... vabandage, kas ütlen õigesti: "Allor?" ka teda kohtan ma esimest korda. Nii me varjasime üksteist - Sauroni pilkeks.

"Kuulge, preili, kas see lollpea," ta viipas minu suunas, "unustas teile mainida, et ma suudan mõtteid lugeda?"

Ta tõmbus kuidagi kössi ja vaikis.

"Muide, teid võib nimetada armsaks, ent targaks küll mitte. Kas te tõesti arvasite, et see paadunud eneseimetleja armus teisse? Milline naiivsus. Teie muretsete, sõidate siia välja uurima, mis ja kuidas, püüate aidata (ha-haa!), aga meie kangelaslik armuke Mordori piiride taga teeb selliseid tegusid - südamedaami auks, iseenesest mõista - armuline Allor, miks te ometi pole kaunistanud oma musta mantlit preili salliga ega jaganud semude ja Õpetajaga seda nime, kelle auks te kogu selle jama kokku keerasite?

See võis ka teisiti olla," õpetaja nautis silmnähtavalt oma ilukõnelisust. "Sa pole muidugi esimene teiste seas, ent teenida meeldib, kuid ka lõbutsemisest ei ütle ära, eks? Ja seepärast organiseerisid selle lavastuse - keel ei paindu teisiti välja ütlema, pole ju mõõk. Tõesti originaalne, endise kunstihindaja vääriline - ammu pole mul nii lõbus olnud - et näitsikud ise Barad-Dûri jookseksid! Emake ju ilmselt hoiatas - ära räägi võõraste onudega! Õigus, eks? No mis sa vaikid, nagu kehatu ja keeletu? Ära häbene!"

Tema naeru toetati. Kuid mitte kõik. Täpsemalt - mõned. Siis mitte keegi. Isanda naer rippus vaikuses ja katkes nagu noaga lõigatult.

"Põlgad? Mängid õilsat rüütlit? Milles asi? Põletad, tapad, vead orjusse - ja mõtled puhtana pääseda? Ei lähe läbi! Meie seltskond teda ei rahulda, läks igavaks? Otsustasid lõbutseda? Argpüks ja egoist! Aga kas temale mõtlesid? Kui armastanuks - ei lasknuks tal end siia vedada, kui meid temale vääriliseks kaaskonnaks ei pea. Liiga hilja on peast kinni haarata. Ise veel pead end inimeste spetsialistiks. Ainult selleks kõlbadki, et raamatuilt tolmu pühkida! Kuhu sa sõrmuse käest pääsed? Sa ei suuda ju selleta hetkegi olla, teed tema pärast kõike - on ju nii?

Aga ehk jääb noor leedi meiega? Erilisi teeneid ei nõua, niisama mõnikord... Elate aastaid nagu tuvikesed. Kena paarike, Allor? Siis matad naisukese maha ja asi ants. Aga praegu pole vigagi - värske liha. Tõstab surnugi maast püsti. Sa õpeta teda natuke - näikse võimekas..."

Ma ei pidanud vastu ja sööstsin talle kallale. Rumal muidugi, ent seda ilkumist kuulata oli võimatu. Oli selge, et minna tal ei lasta, ent enda heaks töötama... ei, ei suutnuks...

Ta nähtavasti veidi jahmus, mu tera jõudis peaaegu ta kõrini, kui tundsin end olema halvatud - nagu kunagi toona. Neetud tera kukkus mu peost, mind ennast paisati vastu seina - jäi vaid hirmus abituse tunne ja võimetus aidata: isegi teades, et olen vaid Sõrmuse ori, ta ehk lootis, et ma suudan midagigi? Ma olin ju ohtlikuim kõigist Keskmaa asukatest.

Ka tema närvid ei pidanud vastu - ta sööstis minu poole...

"Kuidas teil häbi ei ole! Midagi head oma supersõrmusega teha ei oska: ei toonud see teile ei usaldust, ei rahu, ei rõõmu! Aga mõnitada neid, kes teie võimuses - on vähemalt halva maitse tunnus!"

Nii marus Isandat polnud keegi näinud. Orodruini purse paistnuks jaheda ojakesena võrreldes vihatahte lainega, mis nüüd üle saali veeres.

"Noomida - mind?" lausus ta ja nähtavasti alludes käsule, mida ignoreerida kellegi saalisolijaist polnud jaksu, libises üks sõrmusekandjaist neiu juurde ja lõi teda neetud teraga.

Ta pöördus tolle poole.

"Ma ei süüdista teid," ja asetas oma pihu minu omasse - tolle käe omasse, mille ühes sõrmes oli sõrmus.

"Allor, sa ju suudad uinutada - igaveseks?" sosistas ta vaevukuuldavalt.

See oli kõk, mis tema heaks teha sain - nüüd. Tahtejäänuste koletu jõupingutusega sundisin ma sõrmust tegutsema; Sauron ei jõudnud mind takistama - arvas, et olin küllalt saanud. Tundes surmaune liginemist, ta naeratas.

"Ma ju ütlesin, et sa oled jõuetu, orjade isand. Ma armastan sind, Allor - anna andeks, et nii välja kukkus, ma ei saanud teisiti. Ent kuni su hing ja mälu eksisteerivad - on meil lootust. Kohtumiseni - millalgi - Ääre taga," ja ta sulges silmad.

Ta lebas, pea mu rinnal nagu võidukas kuninganna..."

Viirastuse hääl katkes. Saabus rusuv vaikus. Aragorn ohkas, nähtavasti loo muljete tagajärjel meenunud miski oma, aga Gimli silmitses ülepingutatud tähelepanuga oma kirvest.

"Ega te ometi arva, et ma rääkisn seda selleks, et teid härdaks teha? Ehk ma lihtsalt vedasin teid ninapidi? Nazgulil ei maksa valetamine midagi - ja lõigata teil kõigil kõrid läbi, kuni te siin mokk töllakil passite, jättes Gondori kuningata ja Keskmaa võlurita? Kas tõesti tundsite kaasa? Aitäh, ei maksa."

Kõigi tuju nagu tõusis, teadmata, kuidas reageerida ja mida ette võtta.

Must Ratsanik tõusis.

"Ettevaatust - just nii!" ta pöördus järsult, mantel vilksatas.

"Allor," hüüatas Gandalf. "Oota, palun! See on tõsi," pöördus ta kaaslaste poole, "sõrmust oleks ta saanud juba mitu korda endale võtta. Ent miks te varem Sõrmusekandjaga ei kohtunud? Veel maakonnas?"

Nazgul pillas üle õla:

"Mind ei olnud - üldse ei olnud...

Kui mu armastatu suikus surmaunele, vältides sellega igavest orjust Mordoris, astus Isand minu juurde:

"Ah nii? Sa kahetsed seda - mitte üks kord - sul saab aega olema. Sa vist, tuleb nagu meelde, eelistasid kord orjust põrgule? Nüüd oled vaba - teatud määral muidugi, selliseid nagu sina ei peeta ei Arda piiride taga ega Mandoses kinni. Nii et maksad kõige eest täiega."

Ma tundsin, kuidas ta pilk mind tuhaks põletab. Kaheksa seisid liikumatult.

"Nii toimitakse ketserite ja reeturitega, kas on selge?" pöördus ta teiste poole. "Hüvasti, õilis rüütel!"

"Vih-kan," suutsin ma vastuseks sosistada... Põletav valu pigistas nagu tangidega; see, mis oli mu kehaks, sulas. Jäi vaid lõputu langemine tulikülma põhjatusse. Ma ei tea, millega seda võrrelda - ja kas on vajagi? Lõõsk, pakane, valu, hirm, kahetsus - võimaluseta midagi parandada, peapööritus, need on vaid sõnad, templid - seda ei suuda mõista need, kes seal pole olnud..." Äkki vaatas ta Gandalfile otsa, too istus veidi köökus, pigistades saua nii et sõrmenukid valged.

"Sina tead... Balrog Morias..." ja langetas pilgu. Gandalf tõstis pea ja heitis öisele külalisele kuiidagi teistmoodi, erilise pilgu:

"Tähendab..."

"Tähendab, et teise ajastu lõpu ja kogu kolmanda ajastu veetsin ma SEAL. Maksin võlgu - nagu ütles tõearmastaja Gorthaur.

Ma ei mäletanud end piinast, kõik oli põlenud, külmunud, purustatud - kuidas seda nimetadagi. Vist ainult tema viimased sõnad hoidis mu hinge koos, mu teadvust hääbumast - mälu. Vaatamata sellele, et see suurendas piinu, see sundis olema, jääma iseendaks - ma ei saanud teda tappa - veel kord. Ent patt oleks kaevata - minuga oli veel üks armastuse and - lootus. Seal, kus on loodud kõik tingimused ta tapmiseks - meeleheite lätetel...

Ja pärast nii pikki sajandeid võitlust oma hinge eest kogu põrgu vastu, kutsus Isand ja Õpetaja mind lõpuks uuesti." Nazgul naeris sarkastiliselt.

"Ta tõi mind tagasi ja päris:

"No nii, kas mõtlesid järele?" nagu kasvataja, kes lubab üleannetul õpilasel nurgast lahkuda.

"Jah," kostsin mina (ja see polnud vale üheski mõttes: aega järelemõtlemiseks oli mul priilt, iseasi, millestele järeldustele ma olin tulnud).

"Ja mis välja mõtlesid?" jätkas ta, aga mina tajusin äkki, et ta ei suuda mu mõtteid lugeda - miskit oli minuga nendes sügavikes juhtunud - ma suutsin kontrollida oma teadvust ja lubada tal lugeda vaid niipalju, kui pean vajalikuks lasta. Nähtavasti ta leidis, et mu mälu on kohati üles öelnud ja ma ei hakanud teda selles kurvastama, kostes vaid:

"Käsuta!" teravdamata Isanda tähelepanu mu mõtiskluste teemadel ja järeldustel.

Sauron miskipärast rahuldus nii välise allumisdemonstratsiooniga ja tegi mu ülesandeks otsida Kandjat.

Tagasi tõi mu siiski vastumeelselt, nähes, kuidas mu kolleegid kääbikuid mitmeid kordi käest lasid. Nii et kohtumine Bruineni koolmel oli mu debüüt pärast "vabanemist"."

Kõik jäid kuidagi tasa ja vaatasid sõrmusevaimu hoopis teisiti. Too vaatas neid ja ütles:

"Loodan, et kellegi pole tekkinud mõtteid, et ma olen muutunud inimlikumaks, õilsamaks või sentimentaalsemaks - minusse pole jäänud midagi peale viha ja väsimuse ja mälu, mis toidab viha ja meenutab ühtainukest kallist mälestust - armastusest ja lootusest. Mitte siin - siin pole seda sellistel nagu mina, kes definitsiooni järgi pole valgusest, ent on väsinud pimedusest ja sellisest "elust".

Ent näikse olema üks moodus see kett katki rebida...

Nii et eesmärk on meil sama - kui me üksteisest õigesti aru oleme saanud.

Teid üllatab, et ma ei püüdnud Ühte Kandjalt ära võtta ja kasutada seda omal äranägemisel? Naeruväärne. Ei lase Üks end minul hävitada - mina ja minusarnased on Võimusõrmusele kõige enam allutatud ja sõltuvuses. Ma isegi ei taha mõelda sellest, MILLEKS ma muutun teda omades.

Ma ei taha saada veel üheks Mustaks Isandaks - tõepoolest, naeruväärt on tormelda valitsema üht maailma, ise peaaegu tervenisti teises viibides. Aga igal juhul ma saan kasutada kedagi teist. Aga kui Kandja vastu ei pea... Ma ei oska enam luua - üksnes hävitada - kuid seda ma teen suurepäraselt. Teda leida ei valmista mulle mingeid raskusi."

"Kuid kui Sõrmus hävitatakse..."

"Jah." Sõrmusekandja hääles kõlas ebainimlik igatsus. "Ja see on parim kõigile."

"Sa võtad palju enda peale."

"Aga mida sihukeselt ikka oodata? Isanda õukonnas kutsutakse mind Isepäiseks, legendides Ketseriks. Sauronil saab olema veel üks põhjus minu isikut mitte armastada, aga kaheksa - nemad, arvan, mõistavad. Kasvõi hiljem, kui saavad tagasi kaotatud võime valikuvabaduseks - Kingi. Vabadus - see on peaaegu õnn, aga õnnelikke Minas Morgulis ei ole.

Nad ei olnud viimased Iluvatari lastest - missugused nad ka praegu ei oleks - tugevad, sihikindlad isiksused, mitte nii nagu mina - kalk esteet, kellele polnud jäänud miskit püha ja kes kogu oma hiilgava, kuid tühise elu jooksul polnud võimeline kogema tõeliselt sügavaid tundeid. Ärahellitatud Númeroni ja Andunië valitsejate järeltulija..." Gandalf nõksatas ettepoole: "Numeroni kuningate soost? Toosama Ketser? Ja-jaa, kes veel julgeks Sauroni kõri mõõgaga sihtida," pomises ta enda ette, "Isilduri hõimlane, Elwingi, Bereni ja Luthieni, Meliani järeltulija... Ja-jaa maiarite, eldarite ja inimeste veri..."

Aragorn nõksatas omakorda erutusest (On aga sugulane!" mõtles ta), aga nazgul muigas mõrult:

"Ma nagu pole mõelnud nii kaugete esivanemate peale - juba minu ajal tundusid need legendidena. Õpetajale ei saa ette heita nii omapärast teravmeelsust - muuta valge maiari järeltulija pimeduseks ja teha Arda õuduseks."

"Aga.. mis värvi olid teie silmad? Andke andeks," märganud, kuidas viirastuse nägu virildus, päris Gandalf tasakesi.

"Sinised, sinised," muigas Allor enesevalitsuse tagasi saanult, "Ehkki ma hakkan taipama, miks te selle küsimuse esitasite."

"Meliani loor! Mõtteid ei saa lugeda, tahet allutada, ja nägemine..." Gandalf tõusis erutuses ja hakkas edasi-tagasi kõndima. "Hämmastav! Püüdes põletada ja mürgitada kõike inimlikku ja saada kolmas komponent .. maia hävitamatu olemus. Too harv juhus, kui Meliani veri end nii tugevalt ilmutab. Sellised anded enda teenistusse saada - väga tark Sauroni poolt. Ent iidne veri käitub ettearvamatult... Kaotada süda, et õppida armastama. Kaotada hing, et see taas leida..."

"Jah, see on hämmastav," katkestas sõrmusevaim Gandalfi monoloogi, "kuid sel pole enam tähtsust - ma olen valgusele võõras ja pimedust läbi imbunud, mu käed on küünarnukkideni veres. Ehk piiride taga toimub miski? Las mõistavad kohut - kui ma saan lahkuda sellest maailmast - ise. Seal ongi päike - kuidagi raske on teda vaadata... Hüvasti, ehk ka kohtumiseni." Nazgul astus tagasi ja tõi kuuldavale verdtarretava kriiske, mis kõiki võpatama pani. Kostus tiibade plaksumist ja hiigelsuur roomaja maandus lähedale. Allor hüppas kärmelt koletise selga ja ütles midagi - must vari tõusis õhku ja suundus ida poole.

Gandalf istus, haaranud pea käte vahele. Aragorn joonistas süngelt liivale mingeid märke.Oli aeg teele asuda. Võluri järel laskusid nad jõe äärde ja jõudsid välule.

Pellenori tasandik.

Lähenes õhtu. Müürilt alla tulnud, heitis Gandalf väsinud pilgu välule, kus veel hommikus kees armutu heitlus.

Äkki talle tundus, et kuuleb tasakest laulu. Ta kuulatas ja liikus sinnapoole, kust tema arvates hääl tuli. Peagi kuulis ta seda selgemalt: tuhm, ehkki hästi viisipidav hääl laulis nukrat meloodiat. Tähelepanelikumalt kuulates suutis võlur eristada kvenjakeelse matuselaulu sõnu.

"Namarie, kormakallindor, namarie..." kostus välu kohal ja laul vaikis.

Tähelepanelikumalt vaadanud, silmas ta tumedat siluetti. Tuttav hirm roomas ta südamesse, ent hoolikamalt vaadanud, tundis ta ära vestluskaaslaseks olnud sõrmusekandja,ja ta otsustas lähemale minna.

Viirastuse reaktsioon oli välkkiire - võlur ei jõudnud silmagi pilgutada, kui mõõgatera ta kõril peatus. Teises käes hoidis nazgul neetud pistoda - ei jäänud muud üle kui käed üles tõsta.

"Ah sina oled, Mithrandir, sinu pea eest ütleks Isand Õpetaja mulle isegi aitäh," muigas Allor mõõka langetades. "Muide, ma ei tapa sind, kui korralikult käitud."

"Ma ei tõsta relva selle vastu, kes vähemalt korra on meid aidanud," vastas Gandalf. "Kuid mida sa siin teed? Kellele matuselaulu laulad?"

"Angmarlasele muidugi, täna ta jättis maha selle maailma ja kus ta hing nüüd hetkel - Eru teab. Kuid sõjamees väärib seda, et temaga hüvasti jäetaks ja vääriliselt maetaks. Kahju, et ma tavasid nii kehvasti mäletan..."

"Sa räägid kõrgkeelt?"

"Vabalt."

"Kuid sinu ajal oli see ju keelatud..."

"Kõigesse ärakeelatusse olen ma alati aukartuseta suhtunud. Minu käsutuses olid Numeroni parimad raamatukogud ja Esmasündinuist sõbrad. No ja läkski vaja - pärast nii paljusid sajandeid... Mine, Mithrandir, sul olid nagu mingid plaanid?"

"Ehk jään ja aitan sind?" päris maag kohmetult.

"Kui sõrmusevaimu matused ei käi vastu sinu veendumustele..." Nazgul tõmbas mõõga ja asus põletatud maad kaevama.

Silmad langetanud, nägi Gandalf mahalaotatud keskelt lõhkirebitud keepi ja selle peal turvist, sõjanuia, mõõka ja krooni. Selle terasvõru keskel helkis tuhmilt sõrmus. Gandalf tõstis esimese ettejäänud vedeleva kiivri ja asus tulevase haua äärest mulda kraapima. Töötati vaikides. Peagi olid madal haud valmis. Nazgul voltis keebi ääred hoolikalt kokku ja asetas sinna kõik selle, mis oli hirmuäratavast Nõidkuningast alles jäänud. Mõelnud hetke, võttis ta ettevaatlikult sõrmuse ja peitis selle vööl rippuvasse kukrusse.

"Selliste asjadega tuleb ettevaatlikult ringi käia, satub veel mõnele pihku..."

Siis võttis must ratsanik peotäie vere ja tuhaga segatud mulda, see siugles aeglaselt läbi sõrmede, ja heitis värskesse kalmu. Viivitanud, järgis Gandalf ta eeskuju.

"Hüvasti, Argor," sõnas Allor.

Peagi oli auk täis aetud. Lähedal leidus sobilik kivirahn, millele nazgul pistoda teravikuga lõikas kertarikeelsete ruunidega:

SIIN LAHKUS

LÕPLIKULT KEHAST

HELKAR, KA ARGORIKS KUTSUTU,

ÜLEM-NAZGUL, NÕIDKUNINGAS,

PUHAKU RAHUS TA HING-

KUS SEE KA EI VIIBIKS...

Ta joonistas õhku kaitsemärgi. Siis tõusis, heitnud kapuutsi peast - loojuva päikese valguses oli ta pea läbipaistev, purpurne valgus paistis sellest läbi, külm tuul sasis värvituid juukseid õlgadeni langevaid.

Minut seisti vaikides.

"Tänan abi eest, Mithrandir - mul on aeg minna."

"Pole tänu väärt. Andesta, kui segasin."

Äkki silmas Gandalf silmanurgast mingit varju. Ka ta kaaslasele tundus samuti, sest too virutas kiviga samas suunas.

Kostus karjatus ja eemalduv sahin...

Gandalf vaatas ringi. Nazgul pühkis kiirustamata mõõgateralt kuuehõlmaga mulda.

"Ega ometi sinu järele valvata?"

Allor kehitas ükskõikselt õlgu:

"Mis minult võtta? Kellelegi pole saladus, et mul on enam kui omapärased tutvused."

"Númeroni aegadest pärit maine?"

"Ju vist. Õukonnas vaadati mu veidrustele läbi sõrmede - teatud ajani. Mõjukad sõbrad olid - julgeolekuminister saatis mulle tihti edasi minu tagasihoidliku isiku pihta suunatud kaebusi, nagu et "laulis "Leegioni" haldajate, ustavate ja paari hannati seltskonnas erilise küünilisusega...". Mu kabinet oli neid täis."

"Sa ei kartnud?"

"Raske öelda. Mingi hoolimatus kõige vastu - vist liialt armastasin elu - polnud usutav, et kiirelt sellest lahkun. Rumal muidugi - mõtlesin, et saab nalja seda komöödiat kõrvalt vaadates, tundus kuidagi väga banaalne ja igav, et ise kaasa lüüa: ei pimedust, ei valgust - kõik on hall."

"Tavaliselt tuleb ikka valida..."

"Iseenesest mõista, ent hingepõhja see ei liigutanud. Veel Elendil astus kord minu poolt läbi ja veenis, et vari Númeroni kohal süveneb, Valarid raevutsevad ja et siin ei jää kivi kivi peale - liitu meiega, Ustavad usaldavad sind, ehkki sa käid omapead."

"Tänan, vastasin, ainult et põgeneda ei taha. Númeron - see on mõttelaad."

"Kuid sa ju..." asus ta valgetest seletama, mainis maiarite pärilikkust, rääkimata Anduniëst. Siis märkas sõrmust: "Kuidas? Miks?"

"Esiteks, aitab töös. Tteiseks, ikkagi kingitus. Ja üldse - minu tutvusringis on nii musti kui valgeid, veendumused pole veel põhjus, et ma kellegagi suhtleks või suhtlemata jätaks."

Gandalf toppis sellal piibu täis ja tõmbas mahvi. Siis ulatas selle masinlikult nazgulile.

"Tänan, ent ma ei suitseta," raputas too edasiandamatu irooniaga pead.

"Anna andeks. Lihtsalt sinuga suheldes ma kogu aeg unustan, et oled vaim."

"Asjata. Ehkki veider... Elad-ei ela, ent plaks - ja oled surnud, nii või teisiti."

"Kas te olite angmarlasega sõbrad?"

"Sõprus? See on midagi elust enesest. Ent kui nii palju sajandeid pole kedagi lähedasemat - kogu maailma jaoks me oleme ju vaimmõrvarid, tume õudus (see ongi ju nii). Ja kui on ühine kodumaa ja kui see on Númeron - äraneetud ja õilis, hukkaläinud ja suurepärane, põlatud, kui igavesti armas... Nii et kui pingestatud mu suhted Esimesega ka polnud - see on läinud. Ta ei kartnud võtta kõike enda peale - rasket, jubedat, julma - ja näed, ta kõrval ei olnud siin kedagi. Harjumus hoida distantsi, usaldada vaid iseennast - ja lõpmatut üksindust... Hea küll, mis ma siin enam... Mul on aeg minna."

"Oota... Aga kuidas... Sõrmusekandja? Kas oled teda näinud?"

"Elus. Nad liiguvad Mordori südamesse nagu neetud mõõga teravik. Tõsi, ma lasin nad korraks silmist - andestamatu eksimus, ent vist läks õnneks. Viimati nägin neid, kui nad Valvureist möödusid. Jõuan tagasi - ja kannan hoolt, et vahvad kääbikud toimetaksid sõrmuse ettenähtud kohta."

"Ja ikkagi mulle ei mahu siiani pähe see enesehävitamistung..."

"Sind kuulates jääb mulje, et sa tahad mind ümber veenda. Ei maksa. Ilmselt esimest korda ma tean liigagi täpselt, mida soovin.

Pealegi saabub Keskmaale uus Ajastu - halluse ajastu, mulle tundub. Haldjad lahkuvad Valinori, teie, võlurid, lähete nende kannul. Aga meil pole siin enam midagi teha juba ammugi. Roose kasvatada või ballaade kirjutada? Tobe ja liiga hilja. Hüvasti, Mithrandir, oli meeldiv vestelda."

"Minul samuti. Hüvasti, Allor! Või ehk kohtumiseni?"

"Eru teed on teadmata."

Sisalik sööstis vilinal õhku ja sööstis pimedusele vastu.

"Kui keeruline ja nukker see kõik on," mõtles võlur.

Avameelne kõnelus

Lääne vägi seisis Morannoni väravate ees ja nazgulid seirasid seda sisalike seljast ülalt õhust. Pärast nende juhi hukkumist oli tuju ülimorn. Ootamatult tundis Üheksas käsku ilmuda - mitte esimest korda, ent paar korda oli seda õnnestunud ignoreerida. Tundus, et läheb õnneks - paljugi, mis. Oli selge, et mäng jõuab lõpule, kuid aega tuli venitada. Kes teab, ehk suudab Isand siiski tungida läbi paljukiidetud mälu varjava loori ja siis... Nii et Valged Mordori piiridel olid ülimalt teretulnud. Viimati nägi ta Sõrmusekandjaid Orodruini jalamil - minna jäi neil veel paari tunni jagu.

"Mis siis ikka, ärme lase Isandat kauem oodata, pole viisakas niisama, hüvasti jätmata lahkuda..."

Ta keeras itta. Nukker on mitte öelda sõnakestki saatusekaaslastele elutuses - nemad ei saagi kuni viimse hetkeni teada.

Tiivuline sisalik lähenes kiirelt Barad-Dûrile - võimukas käsk tuli loomulikult sealt. Siin ongi igavesti pimedasse taevasse puurivad tornid ja maandumisplats nende jalamil. Ehk tasuks veel kord kutset eirata - lennata kaugemale, kõige parem mere äärde, heita veel kord pilk lainetele ja tähtedele nende kohal - ent enam vist ei jõuakski...

Allor hüppas seljast ja libises Musta kantsi väravate suunas - viivitas hetke enne sisenemist - ja astus sisse.

Trepp, nagu tundus, lõppes lõpmatuses. Lõpuks hakkas paistama Musta Isanda troonisaali uksed: kõrged võlvid, mida hoidsid üleval mustast graniidist sambad, teravatipulised aknaorvad, kahvaturohekalt põlevad tõrvikud, mis eriti midagi ei valgusta - sünge, kuid omamoodi ilus.

Mustast puidust, mithriliga kaunistatud troonil kõrgus Must Isand - tume kuju veidralt laialivalguvais piirjoontes, hiiglaslik ja ähvardav. Sõrmusekandja mälus vilksatas "tagasitulek" - ülessööst tulesügavikust - ja tõuge, nagu unest virgumisel, ja selle kohal - väljendamatu olemus, mis neelab igasuguse valguse, halvab hirmu murdmatu, pahelise tahtega.

"Ja ilmusidki - andis aga oodata," kõlas jäine hääl.

"Kuulen, Isand."

"Mina tahaks sind kuulata. Millised on edusammud? Kus on Sõrmusevardja? Kas sa leidsid ta lõpuks?"

"Loomulikult..."

"Mis!? Lasid jälle käest? Sina lasid käest!"

"Kes on süüdi, et lollid hobused lõhkuma hakkasid ja kunagi põrmu paistatud Glorfindel jälle välja ilmus, ja veel nii ebasobival hetkel?"

"Ma teda seda juba ammu ilma sinutagi. Aga edasi? Milleks ma teile lohed andsin? Lõbusõitudeks? Gondori hirmutamiseks?"

"Ju vist. Ülalt luurata, kas ehk keegi Sõrmust kasuta..."

"Jalgsi liikuge!"

"Ent ise ju käskisite Gondorit rünnata - kes olen mina, et käsku eirata?"

"Ma ei toonud sind mitte selleks tagasi, et sõda mängida - see, niipalju kui ma mäletan, pole sinu ampluaa - vaid et sõrmusetassijat püüda!"

"Angmar võis ka mulle käske jagada..."

"Angmari enam ei ole, sa jätsid ta juba ammu!"

"Kõigepealt tuli ta maha matta."

"Oo kõikvõimas Melkor, millene hardus Ketseril! Heategijate pesa! Sa räägi parem, millest te Gandalf Valgega Pellenori välul vestlesite?"

"Arvustasime Gondori Suure Teatri viimast esietendust."

"Ja mis järeldusele endine kunstikriitik siis jõudis?"

"Pisut eklektiline - ikkagi ajastu lõpp, dekadents..."

"Oo jaa, kahel intellektuaalil oli, mille üle vaielda. Jälle mõnitad või?!" katkes Sauroni kannatus. "Milline teater?! Milles te kokku leppisite? Mida ta sulle lubas? Ütle parem kohe!"

"Mis minul ütelda? Te ju suudate mu mõtteid lugeda, Isand..."

"Aitäh, et meelde tuletasid, ise polekski selle peale tulnud. Ehkki liiga palju jändamist, et sellest prügist, mida su pea täis on, midagi asjalikku välja sõeluda! Nii et lao lagedale, heaga..."

"Ma kardan, et see pole teile huvitav, Isand." Nazguli hääles kõlas juba varjamatu iroonia.

"Ah sa... jõudis kohale! Maiari värdjas! Arvad, et ma sulle ilusate silmade eest sõrmuse andsin, innustatuna su salongikangelastegudest?! Tõepolest, hunt tallenahas! Mis sa jälle välja mõtlesid? Taas mässama hakata? Kas sa arvad, et ma jätan selle niisama?"

"Vaimud ei suuda luulusid näha. Mida veel sa minuga teha saad?"

"Ära muretse, sinuga hakkamasaamiseks jõudu jätkub! Kuid..." Musta Isanda hääl kuidagi murdus. "Miks? Me olime ju sõbrad. Kui palju öid veetsime vesteldes, kui palju veini koos ära jõime... Aga kuidas irvitasime vana nõdra Ar-Pharazôni üle! Ma olen praegu nii väsinud... Kas minul on kerge? Tolle imelise kuju kaotasin. Sina veel tögad pidevalt, reedad... Kas see ei solva su ilumeelt? Kõik on minu vastu, sina samuti? Aga tundus, et sina suudad oma peaga mõtelda, millega ka uhkustad. Aga kas kaaslastele mõtlesid?"

"See puudutab vaid meid kahte. Kuid ma olen liigutatud sellisest austusest oma tagasihoidliku persooni vastu, kes lubab endale sul anda lööke allpoole vööd; muide, kui sa arvad, et ma sind vihkan, siis eksid rängalt - see oli varem nii, ent nüüd on jäänud ainult haletsus. Milleks sulle sõrmus, Gorthaur? Mis sa sellega teed? Vallutad Keskmaa? Aga edasi?"

"Ma suudan kõike! Ma... ma suudan sulle elu tagasi anda, lasen vabaks." ("Oled sa ikka nuhtluseks mul kaelas," ütles Sauron endamisi) "Sa ju mäletad, milline ma olin - alati mõistsin sind, austasin sinu sõltumatust - ma aitan sind. Sinust saab minu asetäitja, minu parem käsi (või vasem, kui see sulle rohkem meeldib)."

"Tänan osutatud au eest. Kuid elu pole mulle vaja - ma jäin ilma kõige kallimast - mul pole midagi kaotada."

"Sa ei andestanud mulle - seda. Ent ma püüan oma vea heastada - sul saab olema uus elu, tuleb uus armastus. Sa ju tead, missugune on surm - oled seda näinud. Oled sa valmis selleks veel üks kord? Kuid seekord sind keegi sealt välja ei tõmba."

"See on juba minu isiklik asi. Tänan hoolitsuse eest, Isand Õpetaja... näitasid, õpetasid. Aga nii.. ma mäletan hästi, milline sa olid, ja näen, millikeks oled muutunud. Ja mul on sinust kahju."

"Mind haletseda?!!" vihastas Isand, ent... nad mõlemad tajusid korraga Ühe kutset. Päris lähedalt. Hirmus aimdus haaras Sauronit. "Ah seda sa siis haudusidki?!"

Ja lendasid mõttekäsud seitsmele ülejäänule.

"Kinni pidada! Kinni püüda! Ära võtta!"

"Nad on kaugel, nad ei jõua."

"Aga sina kuhu end asutad? Seisa seal, kus oled!"

"Mulle tundus, et meie vestlus on lõppenud."

"On või?" võimas tahtevoog uhkas nagu must jõgi nazguli suunas - ja peatus, justkui põrganud vastu nähtamatut tõket ja lõhenes kaheks, möödudes temast kahelt poolt.

Kaks tahet põrkusid pimeduse troonisaalis: üks iidne, mis hoidnud värinais Keskmaad rohkem kui ühe ajastu ja teine, hiljuti tärganu, põrgu eeskoja lõõsas omandatu ja karastatu.

"Mis värvi olid teie silmad?" - "Sinised, sinised..."

Must tulv kaotas jõu ja kuhtus. (Sõrmus, mu jõud, mu võim... pulbriks hõõruksin häbematu!)

"Vaat nii... Hüvasti, Gorthaur". Allor tõmbas Morguli noa ja murdis selle põlve peal katki, heites tükid Sauroni jalge ette. "Ma andestan sulle," ja suundus väljapääsu poole.

"Ole sa neetud, Ketser!" kajas valjult tumedate võlvide all, ja purpurne välk sähvatas lahkujale järele.

Vaevumärgatava liigutusega kõrvale põiganud, pillas uulair üle õla:

"Asjata. Kaotada peab oskama." Ja lahkus, sulades ühte ukseava mustendava pimedusega.

***

Aga nüüd Orodruini juurde. Aga võib-olla mere äärde - las ise klaarivad. Või lihtsalt istuda Barad-Dûri tornide jalamile ja oodata... Mis saab minust... meist? Aragorni vabastatud surnud... Meie oleme samasugused... peaaegu... Kusagilt tuli ebakindlus, seejärel hirm. Taevas rippus pea kohal nagu kirstu kaas, plinkides tuhmide, roostekarva tähenaeltega.

"Kuniks on hing ja mälu, on meil lootust," ütles kord sind armastanud neiu. Kas tema võis teada, millest räägib? On see nii? Või tõepoolest tabas teda surmaeelne prohvetlik valgustatus?

Miski puudutas õlga - sisalik tonksas teda, kas omamoodi kaasa tundes või hellust nõudes. Nazgul silitas käega mööda lendkoletise nahkset kaela.

"Aeg, mis antud sulle hinge tõmmata, on otsa saanud," ütles ta iseendale - ja lendas Turmamäele. See ei võtnud palju aega ja peagi, hüpatud sisaliku seljast maha, astus Allor purpursete pahvakutega valgustatud käiku, mida kutsuti Turmalõheks. Valgus muutus üha kirkamaks ja siin talle tundus, et õhk käigus tihenes, moodustades nähtamatu tõkke. Ta jätkas edasilliikumist raskustega, just vastu ägedat vastutuult ronides. Veel üks käänak - ja tema silme ees avanes pikk, saalile sarnanev koobas, mida sissepääsu lähedal läbistas sügav lõhang, mille südamest paiskus ülestulekeeli. Sami nägi nazgul halvasti, pigem pigem aimas hallil tombus Frodo teenrit.

Aga Sõrmusekandja, erinevalt temast, oli kenasti näha ja Sõrmus säras tema sõrmes.

"Mida sa teed?! Viska maha!"

"Ei - ma olen liiga kaua Teda kandnud, selleks, et Temast loobuda. Ega sa püüa Teda minult ära võtta, ori?!" Sõrmus välgatas - selle võim haaras sõrmusevaimu ja justkui tuhanded nähtamatud köied oleks teda kammitsenud, jättas ilma liigutamisevõimalusest.

"Ah sa..." sistas Allor, kaotanud talle omase iroonilis-intelligentse kõnemaneeri ja lisas mustas keeles paar väljendit, mis isegi orki oleks kahvatama pannud.

"Nii-nii. Võid vanduda, palju tahad."

"Sa oled mõistuse kaotanud." Nazgul kiristas hambaid jõuetus raevus. "Tule mõistulsele, Eru nimel!" palus ta lõpuks.

Sel hetkel sööstis temast mööda üks vari - see oli Guglunk, kes Sõrmusekandjaga raevukasse heitlusse astus. Sõnatult heitlesid nad, veeredes põrandal ja riskides iga hetk kuristikku paiskuda.

Tundes, et saab taas liikuda, hakkas Allor lähenema. Siin Guglunk hüppas, laksatas hammastega ja Frodo langes verisest käest haarates kuristiku serval põlvili, kaotades uulairi pilgus kirkuse, sest Sõrmus säras nüüd kustumatu hiilgusega Guglunki käes, olles aga endiselt Frodo sõrmes.

"Minu k-k-kõrgeausus-s-s!" tantsis võimu uus omanik rõõmust lõhangust kerkiva tulepaistel.

Äkki ta peatus, märganud ähvardavalt tema suunas astuvat nazguli, taganes tahtmatult, ja kätega abitult õhku haarates, langes alla, leekidesse...

"Kõrgeausus!" kostus sügavikust kaeblik karje.

Hetkeks valitses vaikus. Allor kummardus kuristiku kohale, otsides pilguga tulemerest midagi.

Orodruini südamest paiskus üles tohutu tulekeel. Kõlas õudne mürin, mis muutus vahetpidamatuks möirgamiseks.

Sam tassis Frodo palangulõõsast eemale.

Nazgul lõi tuikuma ja langes põlvili. Tõstis nähtava jõupingutusega pea.

"Ongi kõik. Andestage..." sosistas ta, teab kelle poole pöördudes.

Uus plahvatus väristas mäge, sõrmusevaimu tumedat kogu piirav must mantel kaotas äkki piirjooned ja langes pehmelt maha, mõõk kõlksatas vastu kive ning, tulemarus välgatav sõrmus veeres kuristikku.

Ei jõudnud kääbikud veel toibuda, kui miski nagu valge udu tõusis sealt, mis oli nazgulist alles jäänud. Veel hetk - ja sellest kooti särav uhkeis nuumeroni rõivais kuju. Pikad kitsa peapaelaga kokku tõmmatud juuksed raamisid peente närviliste joontega nägu, milles särasid sinisilmad. Naeratanud, hakkas kummastus haihtuma, suundudes üles, Turmamäe kraatri poole.

Orodruin vappus taas ja kääbikuil polnud enam aega jõllitada. Sam kandis Frodo välja - nende silme ees avanes Mordori häving: langesid kokku seinad ja tornid, langesid sügavikku maa-alused kambrid, milledele vastu tõusid tule ja aurusambad. Taevast lõi vahetpidamata välku ja müristas ning algas jäle must vihm. Selle äikese südamesse kääbikute peade kohal sööstsid nazgulid, kadudes käigu pealt halastamatus pöörises."Ongi kõik, Sam, " lausus Frodo.

Epiloog

"Gandalf, mis maailmast sai?"

"Suur pimedus on kadunud," vastas Gandalf ja naeris.

Ent vaikis äkitselt, just miskit meenutades.

"Aga .. Allor? Üheksas nazgul - kas te nägite teda?"

Sam ja Frodo jutustasid nagu oskasid, sündmustest, mille tunnistajateks ja osalisteks nad olid olnud. Ei varjanud Frodo ka oma nõrkust, mis peaaegu saatuslikuks oleks saanud ega Guglunki hukku ja säravast nägemusest.

"Ma usun, et pälvis selle, mille poole püüdles," sosistas maag.

"Aga ülejäänud?" päris Frodo mõtlikult.

"Tundub, et see mõte piinas teda vahetpidamata. Kuid teist väljapääsu ei saanudki olla - mitte kellelegi neist. Teadmata on Eru teed... Kuidagi nukker - meil oleks olnud, millest veinikannu kõrval rääkida. Mitte olla valge koos valgetega, mitte muutuda pimeduseks pimeduses... Jääda iseendaks Sõrmuse võimu all ja julgeda... Rahustagu Iluvatar seda uhket, paindumatut hinge."

Gandalf langetas pea, kääbikud järgisid ta eeskuju.

"Aga nüüd mingem, Gondori ja Läänemaade kuningas ootab teid." Võlur võttis oma piibu ja läitis selle.

""Sa olid SEAL: sina tead..." - paljugi on mul teadmata ja jääbki teadmata. Näiteks Rändurite, saladuslike noorimate Iluvatari laste teed. Hüvasti, Isemeelne, ehk juhatab Kõigekõrgem meid veel kunagi kokku... Meile pole antud kõike mõista - veel. Kuni me siin oleme. Aga laev on juba ootel..."

Orodruini kraater meenutas pikka koridori - tõsi, mägi ei saanud olla nii kõrge, kuid lõppu ikka veel ei paistnud, ehkki ta tundus liikuvat meeletu kiirusega. Monotoonne, juba häiritud mäesügavike möirgamist meenutav mürin kasvas, räsis kuulmist, ja kusagil mõõtmatus kauguses, kuhu viis lõpmatu teekond, kiirgas valgust...

Koomiks: Pimeduse piiril (Sander Tulk)

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/16 (J. J. Metsavana)

Filmimees Einar Kuuske võluvad postapo-maailmad (Ene Kallas)

Mida teha Stalkeriga? (Veiko Belials)

Repliik: See ei ole ulme! (Agur Tänav)

Palju õnne, Paul Verhoeven (Kalver Tamm)

Kuidas sai minust (ja Ollist) ulmik ehk meie imetabased seiklused Udu talus (Tuule Iil)

Berliini müür: Simon Clarki apsakas... või mitte apsakas? (Kristjan Rätsep)

Nornide mängud: küberpungi etendus Tartus. (Agur Tänav)

Metal-muusika ja ulmeline animatsioon (Estcon 2016 ettekande põhjal) (Veiko Belials)

Raamatuarvustus: Poodud võõras (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Terry Pratchett ,,Karjase kroon" (Leila Tael-Mikein)

Kurioosum 07/16: Kus keegi kirjutab (Rauno Pärnits)

Kõver kiirgus 07/16 (Rauno Pärnits)

Ulmeuudised 07/16

Uudiskirjandus 07/16

Jutt: Astrid Loomgreni toimik ((:)kivisildnik)

Tõlkejutt: Üheksas sõrmus (Ira Allor)

Koomiks: Pimeduse piiril (Sander Tulk)