Peatoimetaja veerg 7/17 (J. J. Metsavana)

Eesti ulmeaasta kõige olulisem sündmus on nüüd möödas - Estcon peetud ja Stalkerid jagatud. Sellest tulenevalt on käesolev Reaktori number väga Estconi vaimus ehk avaldame kaks Veiko Belialsi poolt peetud ettekannet (Estconide ülevaade ning Aurupunk muusikas), Jüri Kallase mahuka muljetuse ja lisaks terve hulga nooremate-vanemate inimeste meenutusi nii käesolevast Estconist kui varasematest.

Intervjuu on meil see kuu Kaido Tiigisoonega. Intervjuu viib läbi Agur Tänav, kes hea kombe kohaselt arvustab ka intervjueeritava raamatut. Lisaks on ka Leila Tael-Mikešini poolt kirjutatud arvustus Stephen Kingi teosele „Valve lõpp“, Jüri Kallase ülevaade Skarabeuse "Shanidarist" ning Ove Hillep karvustab “Gurbilt teateid ei ole”.

Jutte on rekordiline kogus ehk siis kuus tükki ja nende hulka mahub nii pikki kui lühikesi, nii napilt jutuvõistluse esikümnest välja jäänuid kui päris uusi värskeid kirjatöid.

Head lugemist!

Selle kuu kaanepildi, mille autoriks on Kuldar Leement, on Reaktori ajaloos erakodne, kuna see valmis Estconil ettekande ajal pealtvaatajate silme all.

Intervjuu Kaido Tiigisoonega (Agur Tänav)

1. Kui kaua sa oled kirjutamisega tegelenud? Kas su esimesed jutud kuulusid samuti ulmevaldkonda?

Kirjutanud olen teadlikumalt alates 2003. aastast, mil ma hakkasin ajakirjale TM lennunduse teemalisi artikleid kirjutama. Sellest ajast peale on praktiliselt igal aastal ikka mõned lood ilmunud. Reeglina vähemalt 4lk ajakirjapinda (rohkem ei taheta anda). 2015.-2016. aastal ilmus näiteks rida raketinduse ajaloo teemalisi artikleid, millest kõige lõbusamini loetav lugu vast see.

Minu esimene raamatuks kirjutatud tekst oli tegelikult purilennuõpik, mis kahjuks mitmete asjaolude kokku sattumisel jäi ilmutamata.

2. Kes sa oled eraelus? Milliseid hobisid harrastad veel lisaks kirjutamisele ja lugemisele?

Olen 46-aastane kahe lapse isa. Töötan pangas e-kanalite arendajana. Elan linnalähedases kalurikülas ehk siis Viimsis. Tosinkond aastat oma elust olin vaimustunud purilendur. Hiljem tegelenud enda lõbuks vibulaskmisega, slackline peal ukerdamisega ja muu tervisespordiga. Ajaviiteks arvutanud läbi mõned rakettmootorid (ilma ühtegi reaalselt küll ehitamata – viimased kaks silma on käigus) ja tuhninud sügaval raketiasjanduses. Praegu ehitan oma perele maja – hobi seegi.

3. Miks on su romaanil just säärane pealkiri?

Teatavas võtmes on pingviinid nähtamatuse sümbol ja kuna raamat tegeleb paljuski Gygese sõrmuse legendi temaatikaga, siis sealt need armsad linnukesed tulid. Ka annab see teatava vihje geograafia kohta, mida läbi käiakse. Lisaks räägib pealkiri sellest, et raamatu tegelasi üritati „laulma“ panna ja see ei õnnestunud. Lõpuks kasutatakse seda fraasi ühes stseenis paroolina.

4. Miks toimub su romaani tegevus Ameerikas aga mitte Eestis?

Asukohavalikuks on üsna pragmaatiline põhjus – loo ülesehitamise aluseks oleva usutava maailma loomiseks oli vajalik teatav geograafia. Eestis mägesid ei leidu. Vähemalt mitte selliseid, mis moodustaksid aheliku, mille taha saaks vähema sõjalise jõuga seltskond oma riigikese peita. Otsisin sobivat piirkonda kogu maailmast, kuni jäin USA peale. Ka aitas sellele otsusele kaasa homogeenne keelekeskkond. Sõnaga – lugu dikteeris maailma, mis dikteeris asukoha praeguses USA-s (raamatus nimetatakse piirkonda vähe teisiti).

5. Miks on tegelastel sellised imelikud nimed?

Osa tegelasi on oma nimed saanud tegelikult demonoloogiast, ning nende hilisem käitumine peegeldab põrguvürste, kes neile oma nimed on annetanud. Raamatust leiab Peltsebuli, Asmodeuse, Belphegori, Mammoni, Lutsiferi ja Leviaatani – loomulikult kohandatud nimedega. Raamatu mudelit luues olin parajasti demonoloogiast vaimustunud – soovitan soojalt lugeda Ülo Valgu kirjutatud raamatut „Kurat Euroopa usundiloos“ – ehedat akadeemilist huumorit kuhjaga. Minu loos said need seitset surmapattu illustreerivad tegelased oma koha selle pärast, et näidata: ei kao inimlikud nõrkused mitte kusagile – olgu inimene kuitahes tark ja võimekas. Päeva lõpuks oleme me lihtsalt ühed haridussüsteemi leiutanud ahvid.

Raamatus ei ole sisuliselt mitte ühtegi tegelast, kellel ei oleks prototüüpi kultuuriloost. Wikipedia on siinkohal abiks, kui kellelgi peaks huvi tekkima. Ainult saekaatrimeeste prototüübid on mõned mu kunagised töökaaslased tisleritöökojast. Suur hulk nimesid on muidugi pisut moondatud, nagu näiteks needsamad eelpool nimetet põrguvürstide nimekaimud.

6. Kas tehisintellekti võimalik loomine hirmutab sind?

Olemata ise usklik, tuleb tsiteerida teoloogi Reinhold Niebuhri, kellele omistatakse alljärgnevat palvet.

„Jumal, anna mulle Meelerahu leppida asjadega, mida ma muuta ei saa, Julgust muuta asju, mida ma saan muuta ja Tarkust nende vahel vahet teha.“

Olen üsna veendunud, et tehisintellekti loomine laias mõistes (kitsas tehisintellekt on ju juba praegu argipäev) kuulub sellesse esimesse kategooriasse. Esiteks on selleks olemas tehnilised võimalused (üha raskem on väidelda positsioonilt, et see on võimatu). Teiseks on lauale pandud suur hunnik raha. Kui need kaks kokku saavad on tulemus peaaegu vältimatu.

Ma olen uudishimulik inimene, elanud ilmas juba mõned aastad ja ei karda eneseteadlikku tehisintellekti. Ühes olen ma üsna veendunud – inimkonna äkkhukkamine ei saa loogiliselt võttes tehisintellekti huvide hulka kuuluda, kuna viimane kord, kui ma vaatasin, vajasid arvutid töötamiseks töökorras elektrisüsteemi. Küll usun ma, et pikas perspektiivis võetakse meilt võim üle. Ilmselt nii, et me seda isegi ei märka ja elame õndsas teadmatuses edasi. Kas see on just tingimata halb asjade käik, on vaieldav. Hollywoodlik mürina ja raginaga võimu üle võtmine on omane erakordselt lollile tehisintellektile.

Kunagi kirjutasin ülikoolis psühholoogia kursusel kursusetöö pealkirjaga „Transhumanismi psühholoogilised aspektid.“ Selle jaoks sai terve hulk tollal saadaolevat neurobioloogiat ja masinõpet puudutavat kirjandust läbi loetud ja selle käigus jõudsin veendumusele, et senine ettekujutus superintelligentsest masinast on vildak. Kuidagi on lähtutud eeldusest, et superintelligents ei omaks väärate eelduste ja pikkade mustrituvastusjadade kumuleeruva hälbe probleemi. Minu seisukoht on, et selline probleem saab olema omane mistahes intelligentsile, mis on ehitatud neurobioloogilistest alusmudelitest lähtuvalt. Juhul, kui selline masin on ehitatud mingi muu mudeli alusel, on asjalood muidugi teisiti.

Ka tundub mulle ekslik arusaamine, et superintelligentne masina hakkab kohe ja kiiresti endast võimsamaid ja targemaid masinaid vorpima. See on võib-olla minu isiklik kiiks, kuid mulle ei tundu see loogiline. Pigem lähtub selline mõttemudel primaadi baashirmudest. Tuleviku prognoosimisel tuleks püüda jääda loogilise tuletusmudeli raamidesse. Isegi siis kui see on natuke lõdvavõitu – ilukirjanduse puhul ei eeldagi keegi täppisteadust.

7. Mis oli käesoleva romaani kirjutamise juures sinu jaoks kõige keerulisem?

Kõige raskem oli töö ja pere kõrvalt aja leidmine. Olen oma kallitele hõimlastele väga tänulik, et nad mind sellel perioodil talusid. Tukastamised arvuti taga olid intensiivse kirjutamise ajal suhteliselt sagedased. Ka võttis aega endaga rahu saavutamine. Esimesed kaks peatükki kirjutasin tegelikult mitu aastat tagasi ja ei olnud nendega üldse rahul. 2015 võtsin ikkagi kätte ja hakkasin raamatuga edasi minema. Hiljem kirjutasin esimesi peatükke korduvalt ümber. Ka juhtus raamatu lõppedes niisugune naljakas asi, et kirjutamine ei tahtnud sugugi otsa lõppeda. Nii alustasin sama soojaga kolme lühijuttu, millest lõpetasin ühe (http://ulmeajakiri.ee/?jutt-rappar-vastu-tahtmist). Tagantjärele võttes on enese soojaks kirjutamise aeg miski, mis tuleb lihtsalt endale enne raamatu kirjutama asumist võtta. Nii, et edaspidi tunnen, et parem on kirjutada ENNE lühijutte ja alles sama soojaga raamat otsa, mitte vastupidi.

Paar korda õnnestus ennast ka ummikusse kirjutada. Siis aitas jooksma minek. Jooksurajal tulevad alati kõige paremad mõtted ja lahendused.

8. Kas teosele on oodata järge?

Aus vastus on, et ei tea. Lugu on kokku kirjutatud nii, et järje kirjutamine oleks justkui ootuspärane. Aga kõik sõltub sellest, kuidas lugejad lõppeks ikkagi raamatu vastu võtavad ja palju mul endal parajasti aega on tekstiga edasi minna. Ei saa salata, et mingid alusmõtted on paberile pandud ja baasmudel on olemas, kuid nendest on praegu toimiva loo jaoks pisut vähevõitu.

9. On sul sahtlis mustandeid veel? Mis žanrid ja teemad sind veel köidavad? On midagi ehk kirjutamisel?

Purilennuõpik on sahtlis, nii et kui kellelgi huvi on, võib välja anda. Kuna tegemist oli väga illustratsioonimahuka teosega, siis minul sai lihtsalt jaks otsa.

Mõttes on üks üsna eestikeskne lugu, mis ei oska praegu otsustada, kas sündida näidendina või proosana. Mul ei ole otseseid žanrieelistusi lugejana, kuid kirjutajana on ulme kindlasti valdkond, kus tahaks kätt soojas hoida. Mis selle kõrvalt sündima hakkab – eks elu näitab.

Olles kahele lapsele virnade viisi raamatuid ette lugenud, oskan lugu pidada ka heast lastekirjandusest. Kunagi tahaks ka selles vallas kätt proovida, kuid vähemalt praegu tundub see pagana keeruline. Vähemalt kui tahta teha seda moel, mis ennast rahuldab.

10. Millist kirjandust eelistad lugeda?

Viimasel ajal olen enda jaoks taasavastanud klassikalise kirjanduse. Suured meistrid on oma lugusid kirjutades olnud enamasti oluliselt vanemad, kui 16-18 aastat, mil neid Eestis reeglina koolis lastele nina ette topitakse. Nii on see maailmakäsitlus praegu loetuna palju tuttavam, kui siis tundus (v.a. Cervantes, kelle moraliseeriv Don Quijote, vaatamata vahvale algusele, jääbki minust vist lõpetamata ). Soovitan soojalt kõigil võtta ette samad raamatud, mida koolis aastaid tagasi loetud sai – saate korraliku lugemiselamuse. Kirjandusõpetajad oskavad teha häid valikuid.

11. Kes on sinu jaoks kõige olulisemad autorid ja mil moel nad sind mõjutanud on?

Kindlasti tasuks eraldi välja tuua kaks nime. Esiteks Bulgakov, kelle „Meister ja Margarita“ jättis sügava jälje oma keeruliste taustalugudega. Teiseks vaimustas mind väga Bradbury „Võilillevein.“ selle üüratu empaatia ja inimesearmastusega, mis kuldkollasena raamatu kaante vahelt minusse nõrgus. Ja kolmandaks tooks välja John D. Clark-i kirjutatud „Ignition!: An informal history of liquid rocket propellants“, mis on lõbusaim teadusajalooline raamat, mis on kätte sattunud. Eessõna, muide, kirjutatud ei kellegi muu, kui minu järgmise lemmiku poolt. Sestap ei saa mainimata jätta mitmeid Asimovi lugusid nagu „Asumi“ saaga ja „Igaviku lõpp“. Ka „Kadunud robot“ jättis jälje, mis kusagil kauguses endiselt kumab. Stanislaw Lem on suutnud vaimustust tekitada. Ja kaugemast minevikust muidugi „Seiklusjutte maalt ja merelt“ sarja raamatud. Eriti Jules Verne lood. Ka Vene ulme (Strugatskid, “Sannikovi maa”, “Insener Garini hüperboloid”, nõukaaegsed naivistlikud tehnotoopiad jms). Igatahes neelasin kunagi kogu ulmet, millele aga näpud taha sain. Ja muidugi ei saa mind mõjutanud kirjandusest mainimata jätta „Švejk“-i.

Huvitaval kombel on Eesti ulmekogukond ära unustanud ajakirjas „Horisont“ kunagi ammu ilmunud ulmerubriigi. Mäletan, kuidas ma vanavanemate talus leidsin virna vanu „Horisonte“ ja kaevasin neid läbi, otsides ulmelugusid. Kui see mõte autorikaitsega tülli ei lähe, siis võiks ju luua Reaktorisse rubriigi „Horisondist leitud“ ja avaldada seal neid vanu lugusid. Minul kahjuks nendele enam juurdepääsu ei ole.

12. Milliste kodumaiste ulmeautorite looming läheb kõige rohkem korda?

Minu ja kodumaise ulmekirjanduse kokkupuuted on kahjuks olnud pehmelt öeldes põgusad. Süüdi on ilmselt mõned ebameeldivad eksemplarid, mis ette on sattunud ning isu ära ajanud. Juba Hellati „Naiste maailm“ omab selles suuri teeneid. Nii, et ma ei ole väga hea hindaja, kuna pole eriti, mille baasilt hinnata. Aga ma pean ütlema, et mulle väga meeldib Heinrich Weinbergi stiil – sellist kvaliteetset vanakooli ulmeteksti on mõnus lugeda. Ja osad kvalifitseerivad mõned Kivirähu teosed ulme valdkonda nii, et „Rehepapp“ ja „Mees kes teadis ussisõnu“ on kindlasti raamatud, mis on mulle meele järele.

Minu arusaamist mööda peaks mistahes lugu keskenduma ikkagi inimestele, mitte vidinatele. Kui iga teine lõik sisaldab mingit uut jupstükki, siis ma loen parema meelega juba vidinaajakirju veebist või mõnda trendiraportit. Ilmselt on põhjus selles, et ma olen elus olnud piisavalt paljude teenuste sünniprotsessi ja hilisema tapmise juures ja näen palju põhjuseid, miks üks- või teine vidin reaalses elus kunagi laiatarbesse ei jõuaks. Tundub, et tehnooptimism on minu puhul läbipõetud haigus. Sestap muudab selliste mitteusutavate vidinate prevaleerimine kogu loo ebausutavaks. Usutavus on aga iga jutustuse esimene tingimus – isegi zombilood peavad olema usutavad, et nad oleksid loetavad.

Vidinaulmega on näiteks Iain Banks suhteliselt hästi hakkama saanud. Temal on see vidinavärk rohkem kirjeldatud maailmaga paratamatult kaasnevate nähtuste kogum, mitte tehnooptimismi tulemus.

Arvustus: Kus pingviinid ei laula (Agur Tänav)

Kaido Tiigisoone romaani “Kus pingviinid ei laula” tegevustik toimub tuleviku-Ameerikas. Miks just Ameerikas, mitte näiteks Eestis, sellest ma romaani lugedes täpsemalt aru ei saanud. Süžee ja tegelaskujud seda ei nõudnud ja ameerikapärasust lugejale lahtijoonistuvas maailmas ka eriti silma ei torganud. Pigem jäi eriti esimeste peatükkide põhjal mulje, et tuleviku-Ameerika on tugevasti tänapäeva-eestistunud, seda eriti stseenis, kus peategelane jõuab väiksesse külla. Teda võtab vastu noortest tühjaks jäänud külakene ja üksik eideke, kes koorib oma laguneva majakese uksel toobrisse kartuleid. Sees keeb pliidil kapsasupp. Mitte, et nad ei sööks seda, aga kui juba tegevus ameerikamaale viia, siis võiks sealset elu püüda veidi ameerikalikuna näidata, kasvõi kirkamana kui päriselt. Võib olla oli autoril mingi põhjus ameerikalikkusega tagasi hoida, aga väga selgelt seda minu jaoks välja ei tulnud.

Romaanis jooksid rööbiti kaks tegevusliini, mis näitasid lugejale tulevikumaailma erinevaid tahke. Üks oli eespool viidatud lihtsa inimese elu, madaltehnoloogiline ja väljasurev, teine oli kõrginimeste, tehnoloogiliselt edasiarendatute kõrgtehnoloogiline elu. Kontrast oli põnev, eriti osades, kus arendatud inimesed said viibida virtuaalreaalsuses ja sealses digimaailmas tegutsesid. Seda ulmelisemat osa oleks ma soovinud isegi rohkem ja põhjalikumalt lugeda. Madaltehnoloogiline osa, eriti jahmerdamine mingite saeraamidega ja hammasratastega ei suutnud mind üle paari lehekülje köita. Eeldaks, et kui peategelane on juba tehnik, siis võiks ta ehitada hulgakaupa mingeid ägedaid tuleviku-vigureid, mitte ei pusserdaks saehambaid teravaks viilida.

Kahe maailma huvitav kokkupuutepunkt olidki varjeriietuses robotid, kes ülemkihile ebameeldivaid isikuid ära koristasid. Millegipärast ei kasutanud nood mingeid tulirelvi, seda isegi siis, kui neid vahepeal suuremal hulgal mättasse löödi. Ei saanudki aru, kas olid programmeerimisprobleemid või olid sellised robotid lihtsalt odavamad soetada. Põhjenduseks toodud, et selline hiiliv surm oli ohvrile ja tema lähedastele õõvasem ja ülemklassile coolim, väga kaua ei veennud. Samas, paar sellist varjeriietuses tegelast, varustatud korraliku nuti-snaiper-laserpüssiga, mis võtab mitme kilomeetri peale, oleks ennast üsna kiiresti vastupanuliikujate hõrendamisel tagasi teeninud. Võib muidugi öelda, et implantaatide abil ülikõrgeks kruvitud IQ-ga tegelasi ja nende geniaalseid olukorralahendusi ongi tavainimesel raske ette kujutada, ratsionaalsus on neile igav, nende esteetika nõuab keerulisemaid lahendusi, kuid madalalaubalist lugeja jaoks ei olnud see siiski väga veenev seletus.

Peab ütlema, et lugedes jäi mind kummitama üks tunne. See, et romaanis, kuigi seal oli huvitavaid tegelasi ja omajagu märulit, puudusid justkui sellised emotsionaalsed mäed. Kaotused ja ebaõnn, samuti kui võidurõõmud ja kordaminekud vajanuks veidi teravamat esitamist. Kasvõi alguses, kus peategelase pärast tädike oma elu kaotas oleks see tädi pidanud olema peategelasega rohkem emotsionaalselt seotud. Miks mitte vanaema, mitte tädi? Et käis see tehnik iga suvi seal ja aitas vanaemakest. Memmeke aga saatis ikka kodukooritud kartuleid linna ja pani lapsukesele lahkumisel kapsasupikest kaasa. Kollide tulekul aga püüab noormees kallist vanaema viimase veretilgani kaitsta ja päästa, ent hoopis vanaema paneb elu kaalule ja päästab armastatud lapselapse. Võib-olla banaalne ja klišee, kuid siiski liigutaks mind rohkem, kui tädi, keda tehnik nägi viimati kümme aastat tagasi ja kelle vahepeale elu või surm teda aastate viisi ei kottinud. Alles siis, kui häda käes, jookseb iseenesestmõistetavalt maale tädi manu, sööb suppi, kahmab asju kaasa ja laseb jalga. Ta teadis väga hästi, et tal on jälitajad sabas ja korraks tundis nagu kahjutunnet, et mutt maha löödi, aga ei liigutanud omalt poolt halli ajurakku ega sõrmeotsagi, et teda päästa. Ei näidanud see just tehnikut ei eriti nupuka tegelasena ega eriti meeldiva inimesena. Sellisele on raske kaasa elada.

Maailm ja mõtted on autoril head, selle eest tuleb kindlasti kiita. Järgmisest romaanis või ka lühiloos ootaks aga mastaabikasvu. Loeks meeleldi kõike sedasama, aga sooviks, et järgmine kord oleks headus nii hea, et võtab pisara liigutusest silma, kaotusvalu kibedam kui kibe, nii et tahaks ka ise kurvastusest surra, kurjus veel kurjem, nii, et lugeja nõuaks kisendades pahade hukku, tulevikutehnoloogiaid aga igal sammul ja nii et tapab. Viimaks ja mitte just kõige tähtsusetumana nende ridade autori jaoks oleks see, et kui tolles imetabases väljamõeldud maailmas pole just kõiki eestlasi ära hävitatud, siis võiks olla tegevusse kaasatud ehk vähemalt üks maavillane tegelane maavillaselt maalt.

Estcon 20. (Veiko Belials)

Uskumatu, aga ulmekokkutulekuid on nüüdseks peetud juba 20 aastat, sama kaua on välja antud ka ulmeauhinda Stalker. See on piisav põhjus, et ajas taas veidi tagasi vaadata. Naljakas on mõelda, et algusaastate kokkusaamised algasid kogunemisega lähima poe parklas, et sealt koos autorongis kokkutulekupaika sõita. Keegi ei tundnud veel kedagi ja kokkusaamised algasid tutvumisringiga. Estcon algas siis laupäeva õhtul ja lõppes pühapäeva pärastlõunal. Kolmepäevaseks suursündmuseks muutus Estcon alles aastal 2002 ehk viiendal toimumiskorral. Ja oli aeg, mil räägiti maagilisest 50 külastaja piirist, mille ületamise poole püüelda.

Artiklis on toodud mõningane statistika, mille vahel on paar pilti ja värvikaid mälestuskilde osalejatelt.

Esimene Estcon 1998. Pildile on mahtunud kõik 24 osalejat. Seisavad (vasakult) Avo Nappo, tema ees Reigo Lehtla, Juhan Habicht, Katariina Täht, Kati Metsalu, Veiko Kastanje, tema ees Olari Meriniit, Ants Miller, Urmas Lipso, Krista Kaer, Taimo Sõmer, Jüri Kallas, Taavi Tuvikene, Priit Ballot, Kaarel Jõgi ja Andres Järviste. Istuvad (vasakult) Kaido Haavandi, Janek Part, Kaia Kalberg, Erik Bartske, Veiko Belials, Andres Veer, Andri Riid ja Raul Sulbi. Foto: Taavi Tuvikene. Pildil olijatest neli on osalenud kõigil 20 korral: Erik Bartske, Veiko Belials, Olari Meriniit ja Jüri Kallas.

1998

Vaid kõige unetumad ulmehuvilised (Jüri Kallas, Veiko Belials, Andri Riid ning allakirjutanu) jätkasid valjuhäälselt erinevatel teemadel arutelu, segades märkmisväärselt unepuuduse käes mittevaevlevate ulmefännide öörahu. Vestlus, mida turgutas oluliselt kodumaine veinitoodang, käis peamiselt Ulmekirjanduse Baasi ning seitsme hammastereaga tiibadega siili ümber, keda tuleb lugeda kodumaise hirmukirjanduse vaieldamatult suurimaks fantaasiapuhanguks. Kella kuue ajal ammendusid aga needki teemad ning kurnatud fännid suundusid une rüppe. Raul Sulbi

1999

Einestamise juures tuli silma peal hoida peremehe koeral ja tema kahel kutsikal, kes kilekottidest varastatud vorstidele veel lisa nõudsid.

Pildil on ka mainitud peremehe koer. Raul, kelle ülevaatest lõik on võetud, oli ajateenistusest puhkusel. Foto: Taavi Tuvikene.

Kõrtsitalu peremees avaldas lootust, et me järgmisel aastal tagasi tuleme. Kohalviibijate rahulolu arvestades ei olnud liiast talle seda lubada. Raul Sulbi

2000

Nagu kokku lepitud, kogunesid estconilised laupäeva, 15. juuli keskpäevaks Aegviidu raudteejaama lähedal asuva toidupoe parklas. Aega tehti parajaks omavahel vesteldes ning kauplusest söögi- ja joogivarusid täiendades. Kella ühe paiku alanud vihmasadu andis ulmehuvilistele märku, et on aeg autodesse istuda ning Mustjõe poole teele asuda. Kuigi mõned ulmefännid püüdsid autorongi kangekaelselt üle-eelmise Estconi toimumispaika Tõrvaaugule suunata, suudeti pärast keskmise suurusega segadust kogu seltskond siiski Mustjõe suunale saada.

Estconide toimumiskohad

Veidi enne järgmise programmilise punkti algust tuli Estconi org. komiteel käia Lew R. Bergi poolt otsapidi kraavi juhitud autot tagasi teele tõstmas.

Lew R. Berg, kel pole võrguühendust, esines väikese avaliku märkusega Ulmekirjanduse Baasis tema jutule tehtud kriitika aadressil, selgitades, miks ta ikka kasutas värdsõna «paratrooper».

Esimest korda Estconide ajaloos anti välja ka üsna fännilik auhind -- nimelt autasustas ulmeühing parimate pseudonüümide eest kahte «kassi» -- «Algernoni» kirjaveerus vastastikku vaimukat sõnasõda pidanud Juhan Habichtit ja Mart Raudsaart, kes seda tehes olid varjunud vastavalt pseudonüümide Must Kass ja Gato Blanco taha. Enne auhindade, milleks olid veinid «Gato Negro» ja «Gato Blanco», kätteandmist rääkis Jüri Kallas veel anekdootliku episoodi Austraalia fändomi ajaloost, kus samuti kassid ulmega seoti. Mõlemad auhinnaga pärjatud «kassid» ja publik olid sedasorti auhinna ideest üsna lõbustatud, samuti kinnitasid laureaadid, et saavad tegelikult omavahel päris hästi läbi.

Enne lahkumist korraldati operatsioon Nuxi leidmiseks Raul Sulbi ülevaatest)

2002

Rahvas tundis huvi mõlema tegevuse vastu ja kohati võis täheldada omnipresentsi ehk kohal viibimist mitmel pool samaaegselt.

Ettekannete arv Estconidel

Et asjale uut ja konkreetset suunda anda, siis paigutas Raul kirjanikud ühte ritta ja hakkas näpuga näidates aru pärima, et miks ja kuidas. Oma sõnul tahtis tekitada pinget ja provotseerida. Ning solvata. Eriti hästi tal see viimane välja ei tulnud.

Filmiprogrammis vaadati muu hulgas Shrek’i!

2005

Reede õhtul ei juhtunud suurt midagi peale selle, et pealik pidas kõnet ehk peaorganiseerija Jüri Kallas ütles avasõnad ning veel mõned laused, mille keskne teema jäi hämaraks. Igatahes ei juhtunud programmiliselt õhtul midagi peale selle, et Jyrka rääkis millestki. Keskset teemat ei suutnud ma tuvastada. Ene

Parim kild – Jyrka vastus kellegi küsimusele „Aga milleks need paralleelmaailmad vajalikud on, kui neisse pääseb ainult ajamasinaga?” --- „Jah, see on nagu sama asi, miks Tartu linna seisukohalt teised linnad vajalikud on, kui neisse ainult mingi transpordivahendiga sõites pääseb...” Sash

„Tolkien ja II maailmasõja järgne inglise fantaasiakirjandus” Parim kild tuli minu ettekande ajal Velbult. Tüüp marsib poole ettekande pealt sisse, kuulab kolm minutit ja küsib: „Aga mis see Tolkien üldse asjasse puutub?” :D Kolmas ettekanne tuli Meelis Freidenthalilt, kes rääkis utoopiast ja selle liikidest. Parim kild tuli Mart Kalvetilt, kes teatas, et parim näide ühe autori loomingust nii utoopia kui düstoopia kohta on Nossovi „Totu Päikeselinnas" ja „Totu Kuul”. :) Sash

2008

Igal juhul sai seal tugeva hoobi minu senine ettekujutus Estconist. Millegipärast oli üle kümne aasta pikkuse ulmelisti sf2001 lugemisega jäänud mulje sellest kui mingist oma klikisisesest üritusest kuhu trügimine võrdub mõne massoonide või illuminaatide pühale rituaalile lärmitsema ilmumisega. Igaljuhul osutus see valeks ja rahvas oli igati sõbralik ning üritus muhe. Metsavana

2008

Kohale jõudes selgus, et koha omanik oli majale lasknud teha kaks bronni. Viisakuse mõttes leidsime, et pereüritust minema ajada ei ole paslik. Lõpuks suudeti välja sebida 6 km kaugusel olev talu. Koht ei olnud nii vägev kui Valgemetsas, kuid suutsime kiirelt kohaneda. Telk, kus lõpuks peremehe nõudmisel hakati filme näitama (ta tahtis nimelt magada – imelik inimene). Ove

Ma seda peremehe vigisemist mäletan hästi. Ütles, et ülejäänud külastajad ei saa filmiheli tõttu magada, aga kui kõik ülejäänud külastajad kobisid ka tubadest välja ja tahtsid õudusfilmi vaadata, siis kukkus jaurama, et see ei tähenda midagi ja tema sõna peab peale jääma. Mesimetsa füürer. Trash

Elasin üle mitmeid bizarre hetkesid, näiteks Harglaga Trash'i otsingud (suutsime ta saunast laagriplatsile tulles kuidagi kuhugi ära kaotada). Metsavana

2009

Metsavana seestus Tarlapist. Metsavana, kes oli koos viskiga pikalt kadunud olnud, jõudis lõkke juurde ning selgitas häälekalt, kuidas ta tunde Tarlapiga tina pani ning temaga vennastus. Jyrka kostis seepeale, et Tarlap olevat hoopis Sindis ning tõenäosus, et Metsavana temaga viskit rüüpas, on võrdlemisi ebatõenäoline. Ove

2010

Parafraseerides ulmefänni ja muidu karvast isa Pjotrit – vähe muusikat, aga palju keskmiselt targemaid ja huvitavamaid inimesi. Isegi kui mõni neist ära väsib ja jääb võõrasse tuppa magama (sina jah, Lauri!), pole sest hullu, sest isegi ulmefänni norskamine tundub olevat arukam tegevus kui muiduinimese fanaatiline puhkamine.

Edasi kulges kõik vabakavaliselt, millest mõned eredad momendid: Metsavana juuksed ja Zurguti habe värviti roheliseks ning Metsavana pälvis hüüdnimed Säästutulnukas ja Säästuhaldjas

Ulmefänn Nux otsustas kella kuue ajal politsei välja kutsuda. Miks? Ilmselt oskab ta seda ise paremini selgitada, aga enne telefonikõnet ajas ta küll kõiki magama.

Tegelane, kes pool ööd lõugas, et tema tahab öörahu (mina näiteks selle kisa saatel uinusingi) ning siis kõige krooniks ka politsei kutsus. Jyrka

Õhtul õnnestus mul ka veenduda, et läbi gaasimaski õlut juua on võimatu. Öö saabudes otsustasime alustada Cthulhu tseremooniatega ja kutsuda välja iidsed jumalused Cthulhu, Dagoni ja Nyggodeth-Tharlapi. Viimase väljakutsumiseks on teatavasti vaja teha müstilist ja kurjakuulutavat ööklooma häält. 2009. aasta Estconil tehtud katsed ta väljakutsumiseks nurjusid (nagu on mitmelgi pool dokumenteeritud). Ilmselt oli põhjuseks asjaolu, et Nyggodeth-Tharlapi näol on tegu järvekoletisega ja Taevaskojas polnud suurt järve, mistõttu eksortsism mingit mõju ei avaldanud. Rätsep

Rätsepa poolsed Tharlapi ning Nuxi poolsed Politsei esilemanamised.

Ühe esimese inimesena kohtasin seal Belialsi, kes mulle kavala näoga viipas. See kohtumine ehmatas mult esialgu õlleisu ära, sest meenus seik eelmisest aastast, kus ma olla pealtnägijate kirjelduste järgi ülalnimetatuga pikalt ja agaralt vestelnud, kuid millest ma ise midagi ei mäleta ning ega pole julgenud täpsustavalt uurida ka.

Metsavana

Laupäevasest melust väärib märkimist koorilaul sauna juures Indrek Hargla juhatusel, millest minu mälu järgi võtsid kindlasti osa Margus, Metsavana ja Sirje. «Eriõudne laulujura, mis sauna poolt kostus ja koosnes hulgast unustatud sõnadest, laste- ja isamaaliste laulude katketest.» märgib Sirje selle kohta oma blogis.

2011

Sirje üritas seejuures õhutada rahvast ka viimaks laule laulma (kavas väljakuulutatud öölaulupidu). Mingil hetkel, kui Makke ja Rätsep viimaks laulujoru üles võtsidki, oli see aga nii kohutav, et põgenesime kõik kähku majast välja. Tagasi julgesime alles siis minna, kui kõrvukriipiv möirgamine oli lõppenud. Sirje heitis kõik sõnadelehed kaminasse ja tunnistas, et laulupeo idee polnud just parim. Üritasin veel Jürkaga jutujoru üles võtta, aga mees oli kogu melust rampväsinud ning liikus ringi püstijalu magades, vahepeal siin-seal kergeid tukastamispeatusi tehes. Metsavana

2016

Osa südamest jäi sinna. Mind valdas tunne, et olen õiges kohas õigel ajal.

Soome Finnconiga võrreldes oli Estconil meeleolu üsna teistsugune. Üritus ei toimunud rangetes ja külmades ülikooli ruumides. Ei olnud mingisugust kuradi akadeemilist peenutsemist. Ja Soome vigane alkoholipoliitika selgelt siia ei ulatu. Selle asemel pakutakse looduslähedast keskkonda, ägedaid ja omavahel võrdseid inimesi, sügavaid kultuurikeskustelusid, õlle joomist ja grillimist. Ühte asja panin eriti tähele – „Öörahu ei ole ega tule“. Eli että yörauhaa ei ole eikä tule.

Mulle meeldib selline meeleolu, mis valitses Estconil. Kui nüüd järgmisel aastal toimub Worldcon Helsingis, siis pakun välja, et teeme sellest sellise ürituse, nagu on Estcon. Organiseerime ürituse talgutöö korras metsa, või näiteks järve või mere äärde. Loodusesse. Kirjutame eeskirjadesse, et: „Öörahu ei ole ega tule“. Enda joogid ja söögid kaasa. Viime välismaalastest külalised sauna. Estcon rokib! Juha Jyrkäs

Näib, et Estcon tõepoolest rokib, sest sel aastal õnnestus juubeli puhul lüüa osalejate rekord, mille me kaks aastat tagasi üle 100 nihutasime.

Nagu näha, on üldine trend väikeste tõusude-mõõnadega siiski kasvav olnud. Loodame, et see jätkub. Lootust on, sest sel aastal oli vist uusi osalejaid korraga rohkem kui kunagi varem ning aina suurenev kaasavõetud laste hulk Estconil lubab loota, et fändom täieneb ka tulevikus. Algusaastate väikesest kammerüritusest on saanud üsna ainulaadse (ja vastuolulisegi) formaadiga suvine sündmus, mille üks osaleja võttis tabavalt kokku sõnadega „ilma öörahuta pereüritus“.

Stalker 2017 tulemused

Parim tõlkeromaan

1. Lois McMaster Bujold. Mälu. Varrak. Tõlk. Allan Eichenbaum. 60 punkti

2. Neil Gaiman. Eikusagi. Varrak. Tõlk. Sash Uusjärv. 45 punkti

3. Robert. A. Heinlein. Uks suvesse. Fantaasia. Tõlk. Ats Miller. 42 punkti

Parim antoloogia või kogumik

1. Philip K. Dick. Poodud võõras. Skarabeus. Koostaja Arvi Nikkarev. 46 punkti

2. Heinrich Weinberg. Pimesi hüpates. Fantaasia. 31 punkti

3. Me armastame Maad. Fantaasia. Koostaja Veiko Belials. 26 punkti

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus

1. Robert Silverberg. Hawksbilli jaam. Autorikogumik “Öösse kaduv tee”. Fantaasia. Tõlk. Priit Kenkmann. 27 punkti

2. Isaac Asimov. Amet. Autorikogumik “Üheksa homset”. Fantaasia. Tõlk. Priit Kenkmann. 23 punkti

3. Philip K. Dick. Mälestused kliendi omal valikul. Autorikogumik “Poodud võõras”. Skarabeus. Tõlk. Arvi Nikkarev. 19 punkti

Parim tõlkelühijutt

1. Philip K. Dick. Tulus äri. Autorikogumik “Poodud võõras”. Skarabeus. Tõlk. Arvi Nikkarev. 21. punkti

2. Arkadi ja Boriss Strugatski. Üksikud oletused. Antoloogia “Me armastame Maad”. Fantaasia. Tõlk. Veiko Belials. 16 punkti

3. Isaac Asimov. Hellad raisakotkad. Autorikogumik “Üheksa homset”. Fantaasia. Tõlk. Priit Kenkmann. 10 punkti

Parim Eesti autori romaan

1. Indrek Hargla. Raudrästiku aeg. Raudhammas. 47 punkti

2. Maniakkide Tänav ja J. J. Metsavana. Saladuslik tsaar 4: Kui rumalad surid. Fantaasia. 38 punkti

3. Tiit Tarlap. Rajake tähetolmus. Fantaasia. 31 punkti

Parim Eesti autori lühiromaan või jutustus

1. Jaagup Mahkra. Umgolla mustad maagid. Täheaeg 15: Ajavärav. Fantaasia. 45 punkti

2. Heinrich Weinberg. Kadunud ja leitud. Autorikogumik “Pimesi hüpates”. Fantaasia. 43 punkti

3. Rait Milistver. Needus. Autorikogumik “5+5 novelli”. Pilgrim. 20 punkti

Parim Eesti autori lühijutt

1. J. J. Metsavana ja Veiko Belials. Neli kohta peale koma. Täheaeg 15: Ajavärav. Fantaasia. 31 punkti

Heinrich Weinberg. Nurgatagune reisibüroo. Autorikogumik “Pimesi hüpates”. Fantaasia. 31. punkti

3. Rait Milistver. Käsi. Autorikogumik “5+5 novelli”. Pilgrim. 26 punkti

Pildistas Jaana Muna.

Palju õnne, Rene Laloux (Kalver Tamm)

Prantslasest animaator Rene Laloux sündis 13. juulil 1929. aastal. Nooruse katsetas veidi puutööga, läks siis aga ülikooli ja tudeeris seal nii kunsti kui psühholoogiat. 27 aastaselt sai tööle psühhiaatriakliinikusse. Ühe ravimeetodina katsetati selles kliinikus meeskonnatööd ning Rene juhendamisel valmisid lühifilmid „Tick-Tock“ (1957) ja „The Monkey's Teeth“ (1960). Neist see teine pälvis parasjagu niipalju tähelepanu, et Rene juhtus ühel auhinnatseremoonial kokku kunstnik Roland Toporiga.

Ning väga tulemuslikule koostööle oligi alus pandud. Kolm lühifilmi „Dead Times“ (1964), „The Snails“ (1965) ja „The Game“ (1975) (milles kolmandat ei õnnestunud netiavarustest leida) ning täispikk „Fantastic Planet“ (1973). „Dead Times“ on küllalt pessimistlikus toonis küllalt karmi visuaaliga kugu sellest, et inimkond on erakordselt tubli tapma. „The Snails“ räägib talumehest, kelle ahnus toob endaga kaasa ökokatastroofi ja kes antud kogemusest midagi ei õpi. Stefan Wuli romaanil põhinev „Fantastic Planet“ on vistitsi üks emotsionaalselt raskeima algusega filme üldse. Beebit kaitsev ema tapetakse nii muuseas. Ma vähemalt ei suuda meenutada, et isegi selle Prantsuse aastatuhande alguse uue horrori laine mõni esindaja sellise pauguga alustanuks. Neid kolme filmi vaadates lõin endale võib-olla et meelevaldse seose, et Rene on inimese põhiolemuse suhtes pigem negatiivselt meelestatud. Lühifilmides (mille stsenaariumid olid Toporiga kahasse kirjutatud) näitas ära, mis inimkonnaga valesti on ja pikas filmis ähvardas tagajärjega – koopainimeste tasemel ühiskonna üle valitseb hiigelrass (nii füüsiliselt kui vaimselt).

Mingil põhjusel sai seejärel koostöö Toporiga otsa ja Rene teed ristusid järgmise kunstnikuga – Moebius (minu jaoks see eelkõige mees, kes oli tegev Jodorowski Düüni juures). Renega koostöös õnnestus neil kahel valmis saada „Time Masters“ (1982) ja lühifilm „Quality Control“ (1984) (mida leida ei õnnestunud). „Time Masters“ olevat alguses planeeritud telesarjana aga arendati siiski kinofilmiks. Jällegi Stefan Wuli romaanil põhinevas filmis ootab vaenulikult planeedil päästmist väike poiss. Veidi hansololik kapten püüab hädasignaali kinni ja võidujooks ajaga algab. Peategelasest tulenevalt on tegemist võib-olla veidi lapsesõbralikuma vaatamisega kui varasemad (ja hilisemad) tööd, aga kui siia lisada poisi vanemate vägivaldne surm, leitud sõbra vägivaldne surm ja poissi ennast ähvardav väga vägivaldne surm, siis mitte ka päris.

Oma viimased valmiskujul tööd lõi Laloux koos Philippe Cazaga, kaks lühivormi - äärmiselt poeetiline „How Wang-fo Was Saved“ (1987) ja silmale ilus, aga sisult tühjavõitu „The Captive“ (1988) ning kinofilm „Gandahar“ (1988). Minu arusaamist mööda Caza ja Rene „Gandahari“ pärast kokku saidki, Caza oli lugenud raamatut „Robots Against Gandahar“ ja käis sellega kümmekond aastat vähemalt erinevaid animaatoreid koostööle meelitamas, kuniks Rene lõpuks vedu võttis. Kunagisest esimest vaatamisest oli „Gandaharist“ jäänud mulje kui väga nõrgast tööst, põhiline mälestus oli õrnalt nilbe kujuga hiigelaju, kes juhtis hingetute robotite invasioonide rahuarmastavate looduslaste gandaharlaste vastu. Praegu ülevaadates üllatusin aga positiivselt. Tegelikult päris huvitav lugu sellest, kuidas ülbus sind tuhat aastat hiljem persest hammustama tuleb, mis läheb jälle sinna teemasse, et Rene pigem ei arva nagu oleks inimesed kõik ilusad ja head. „Gandaharist“ on muide olemas ka veidi muudetud Ameerika versioon „Light Years“, mille juures Isaac Asimov dialoogi tõlkis/kõpitses. Põhiline erinevus peaks olema selles, et joonistatud tisse ameeriklastele ei näidata.

Kahjuks saab selle üpris lühikese nimekirjaga andeka mehe lõpetatud töödele joone alla tõmmata.

Planeeritud täispikk „Eye of the Wolf“ ei saanud vajalikku raha kokku ja valmis lõpuks pooletunnise lühivormina hoopis teiste meeste käte all ning „In the Shadow of the Dragon“ jäi õieti alustamatagi peakunstniku ägenenud ja letaalselt lõppenud haiguse tõttu. Tundub, et põhiliselt sai Renele saatuslikuks finantsiliselt mitte väga hiilgavad tulemused. Prantsusmaal käisid küll inimesed küllalt hea meelega kinos, aga kombineerituna „Gandahari“ kriitikute poolse negatiivse vastuvõtu ja Ameerika versiooni tühise 400 000 $ kassaga, siis võib mõista, miks järgmine projekt kahjuks rahahätta jäi.

Kes aga veel ei ole Laloux töödega tutvunud, siis tasub kindalasti ette võtta. „Time Masters“ on kogunisti eesti keelde dubleerituna „Ajaisandate“ nime all DVD-na olemas. „Gandahar“ samamoodi – „Valgusaastate“ nime all.

Estcon 2017, muljed ja mõndagi muud (Jüri Kallas)

Estcon 2017 toimus Udu talus Jõgevamaal. Juba kolmandat korda siis Udu talus, mille üle saab vaid rõõmu tunda – meie kui kõige kaugemalt tulijate jaoks asub see koht ikkagi pisut ligemal. Sõna "pisut" tähendab seitset tundi autosõitu. Olgu 1,5 tundi läks sealt teeremontide nahka, sest üks õige Eesti komme nõuab, et tee remont tuleb teha suvel, just siis, kui inimesed kõige rohkem ringi liiguvad, sest nii on kombeks ja nii on hea...

Estcon 2017 oli järjekorras juba 20. Eesti ulmefännide igasuvine kokkusaamine. Esimene toimus aastal 1998 ja ma olen neil kõigil käinud. Käesoleval aastal oli korraks küll tunne, et järsku jätaks sel aastal vahele – noh, et vana mees juba ja väsimus jne. Kuid siis meenus, kui mõnus see alati on ja eks mõtlesin ka selle peale, et kui ma nüüd aasta vahele jätan, siis ma polegi enam kõigil käinud. Mitte et see viimane nii oluline oleks, aga samas natuka ka on.

Saabumine ja esimene õhtu

Kodust, Lääne-Saaremaal hakkasime me sõitma kell 10.30, et pool tundi hiljem kui plaanitud. Esialgu tundus, et saabumine kella viieks on enam kui reaalne. No tundus vaid – jõudsime siiski alles 18.15. Mina istusin juhi kõrval, olin tähtis, asjalik ja tüütu. Pärnust kaasavõetud ( : )kivisildnik jõi tagaistmel õlut ning kui ma GPS-laadse asjanduse peale vihastusin ja möirgama hakkasin, siis jäi ta ( : )kivisildnik sobivalt magama. Roolis oli Ene, tuntud ka kui Krafinna, kes pidi taluma teeremonte, meie loba, minu möirgamist ja lolli äppi, mis juhtas meid mõnikord karumustikasse ja mõnikord Jõgeva kesklinna, kuigi kumbagi kohta meil põhjust sõita polnud.

Nagu öeldud, jõudsime me kohale kell 18.15. Ene haaras läpaka ja läks lugu kirjutama, sest tal oli kõigele lisaks ka tööpäev. Mina registreerusin ja sildistusin, siis suhtlesin pisut, leebusin ning siis läksin peamajja, sest Metsavana ütles, et seal on Katz, kes varsti lahkub. Kuna ma olin mitu Estconi tagasi Katzile ehk Karen Orlaule öelnud, et ta looming mind enam ei kõneta, siis tundsin, et pean vahepealsete aastate jooksul loetud teksti valguses minema ja autorit oma muutunud seisukohtadest teavitama. Läksin ja ütlesin ning siis me rääkisime pisut antoloogiast "Pikad varjud", seejärel esimesest Estconist ja Jan Mortise (lühi)romaanist "Matagoonia" ja millestki kindlasti veel. Noh, et jutt loksus laisalt ja mõnus oli.

Umbes millalgi algas ka veebruaris siitilmast läinud Tiit Tarlapi meenutamine, mida me siis kolmekesi (mina, Veio Belials ja Siim Veskimees) teostasime. Rääkisime asjadest nii nagu need olid, sest kõik ju ümberringi omad... et ei läinud meist keegi väga pateetiliseks, ega ka liig labaseks. Inimene on lahkunud ja raamatud on jäänud.

Seejärel andis kõht end tunda ja ma läksin meie majakese juurde ning lõin grillivannile hääled sisse. Tänud Metsavanale, kel oli meeles süsi kaasa võtta ning tänud Jaan Hansenile ja tema süütetablettidele. Mustikamarinaadis liha sai hea, sõime ise ja pakkusime ka teistele, kõrvale koduaia redised ja midagi veel. Söömine võttis aega ning muutus sujuvalt loiuks kulgemiseks mööda platsi ja vabaks suhtlemiseks. Pikemalt sai oldud kõrvalmaja juures, kus Raul Sulbi, Eero Tonka, Andri Riid ja mitmed teised. Sai taaskord meenutatud vanu aegu, räägitud uuemast ja vanemast ulmest, kirjastuse Viiking vahendusel ilmuvast Lovecrafti-kogust. Iseäranis kummastav oli muidugi kahe maamehe, ehk minu ja Rauli vestlus kasvuhoonetest, tomatitest ja kehvast põllumajanduslikust ilmast. Kes oleks seda paarikümne aasta eest osanud arvata, eksole!? Muusikamogul Trash oli vahepeal Kristjan-Jaak Rätsepa kinni püüdnud ja taris teda oma majakesse, sest Kristjanil pidid võlusõrmed olema ja Trash vajas (pea)massaaži, keegi vist isegi pildistas protsessi. Igatahes oli massaaž võimas ja mõjuv, sest mingi aeg pärast Kristjani lahkumist kostis majast Trashi vaikne oie, et pööratagu teda ümber... õigemini, et aidatagu ta püsti...

Mingi aeg sai suitsunurgas lauljate kiuste räägitud kirjandusest Mairi Laurik ja Reidar Andreson olid kindlasti seal, aga keegi oli veel. Siis läks laulmine aga liig talumatuks ning kirjandusjutt jäi soiku ja ma lahkusin mujale. Kusagil seal mujal, mõni tund hiljem võtsin ma ka selle Estconi ainsama alkoholi: punnsuutäie Jägermeistrit mälestamaks Tiit Tarlapit. Vahepeal kallistasid mind mitu võõrast naist, isegi ühe musi sain – ei midagi kombetut, rohkem selline semulik, aga mitte vähem meeldiv. Siis hakati ka selles seltskonnas laulma ning ma tundsin, et väsimus võtab minus võimust ja ma läksin magama.

Teine päev

Laupäev algas köögitoimkonnas, kus minu töntsakate näppude hooleks jäi peamiselt kurkide koorimine, natuke tomativiilutust, asjade laualekandmist ning kohvipoti tühendamist termosesse ja termose ettekandmist. Huvitav kogemus, aga osaliselt seetõttu jäi Mann Loperi autoritund nägemata.

Pärast sai kuulatud Raul Sulbi ja Veiko Belialsi vestlust ulmejutu- ja romaanivõistlusest ja nende telgitagustest. Vestlus oli huvitav ja hariv, aga niiskel maapinnal lebotamine pole vanainimesele sobilik – sain õhtuks paraja selja- ja närvivalu. Samas, kui sa oled üle neljakümne ja kui sul midagi ei valuta, siis oled sa tõenäoliselt surnud...

Mingil hetkel saabus Arvi Nikkarev, sai temaga räägitud mitmest erinevast kirjanikust ja raamatust ning muidugi kasutasin ma võimalust ja kiitsin kirjastuse Skarabeus selleaastast raamatut – anglo-ameerika antoloogiat "Shanidar".

Siis lõunasöök, seejärel ulmeauhinna Stalker võitjate väljakuulutamine, kuna Stalkeri ajal kiskus vihmale, siis peeti pärast auhindade kätteandmist peamajas nn kirjastuste ring ja pärast juba klaarunud ilmaga tehti õues ühispilti. Seejärel oli mälumäng, kus minu ja Metsavana tandem "Guru ja jünger" sel aastal võidu võttis. Oli küsimusi, mille mittevastamine pärast piinlikkust tekitas; oli küsimusi, mida polnud võimalik vastata ning siis oli Ogre Lenini küsimus, mille me ainukesena ära vastasime...

Mälumängule järgnes Siim Veskimehe ettekanne "Seks ulmes ehk vikerkaare 50 varjundit". Rahvas ootas sellest ägedat meelelahutust, saadi aga kuivavõitu referaat... et ettekandja oli tekste lugenud ja puha, aga info kogumise staadium polnud jõudnud järelduste tegemiseni. Samas, pärast sai maja ees seksist, ulmest ja naiste kirjutatust edasi räägitud, et siis mingi tulemus ju oli. Kuna ma seal üsna halvasti ütlesin naisautorite ja eriti uuema ulme kohta, siis nõuti mult ka seletust, et kas naiste kirjutatu üldse ei kõlba. Eks ma siis mõtlesin ja tõin väga hea teksti näiteks Joanna Russi jutustuse "The Second Inquisition" (1970). Kodus pisut mõelnuna lisaksin ma siia veel kaks värskemat lühilugu: Connie Willis "Even the Queen" (1992) ja Karen Joy Fowler "What I Didn't See" (2002). Kõik kolm on väga hea naisulme.

Pärastpoole läks taaskord vabakavaks, kus sai sai ringi käidud ja erinevates seltskondades vesteldud. Meenub, et mingi hetk rääkisin ma Rein Otile ekstaaliselt poola ulmest. Mingil hetkel läks aga väsimus ja seljavalu liig suureks ning pisut pärast südaööd läksin ma magama...

Viimane päev

Kuna öösel sai nii vara magama mindud, siis lahkus uni minust pühapäeva hommikul kell 6.30. Ronisin majakesest välja käisin dušši all, võtsin majakesest eelmine päev Arvi Nikkarevi käest ostetud kirjastuse Tor duubelkogumiku ja läksin paadisillale seda lugema. Voodis enam und ei tulnud, aga raamatu lugemiseks ma siiski veel valmis polnud... nautisin loksuva vee solinat, partide lärmi ja varahommikust päikest. Mingi hetk ühines minuga Lianne ja Tartsi koer – väike loom, kelle trampimine pani vildaka paadisilla vibrama. Loom kasseeris oma sügamised sisse ja lahkus tagasi kuivale maale. Ja siis tuli mulle päästev mõte, et mis ma seal sillal ikka kügelen, et lähen parem kööki ning hakkan kohvivett keetma ja kurke koorima.

Hommikusöögi vahele sai ka lobisetud ja pärast hommikusööki samuti ning seepärast jäi Sash Uusjärve ettekanne Buffyst mu jaoks enam kui lünklikuks. Mingi hetk hakkasin ma taas kohvivett keetma ehk kahe kannuga täitma suurt kuuekannulist potti. Ootamatult ühines minuga köögis austatud Silver Türk, kellega meil oli vägagi viljakas vestlus ühest olulisest eesti ulmeromaanist. Eiv Eloon ja tema "Kaksikliik" – teos, mille suurusest siinmail ilmselt aru ei saada. Arvan, et kui see romaan oleks kirjutatud inglise keeles, siis räägitaks sellest pidevalt, kui ühest olulisest ja õnnestunud võõrelu kirjeldavast romaanist. Võib-olla on n-ö süüdi autori isik, aga tegu on võõriku ja mitmeid tõlgendamisvõimalusi andva romaaniga. Jah, see pole ehk päris tüüpiline ja harjumuspärane teos, aga minule oli omal ajal see küll üsna ilmutuslik ning ei jäänud sugugi alla samal ajal ilmunud ja loetud tõlkeromaanidele, konkreetsemalt siis Arthur C. Clarke'i "Linn ja tähed" ja Ursule K. Le Guini "Pimeduse pahem käsi".

Veiko Belialsi kogutud meenutusi eelnevatest Estconidest ma eriti ei kuulnud: pakkisin asju, sest meil oli harras soov ikka sama kuupäeva sees koju jõuda. Kui asjad pakitud said, siis tuli me majakese juurde Indrek Hargla, kes ütles, et Veiko seal sees muudkui mind tsiteerib. Läksin siis kuulama, aga mind enam ei tsiteeritud. Mingil hetkel jätsime siis rahvaga hüvasti ja sõitsime ära.

Tagasitee läks kuidagi kiiremini. Osaliselt vast seetõttu, et teeremontijad pühapäeval end tööga ei vaevanud ning kodutee tundub alati kuidagi lühem. Pärnus lahkus autost ( : )kivisildnik ja Muhus lahkus Rivo Mägi. Ja siis me arutasimegi Enega kahekesi, et järgmine aasta tuleb ilmselt juba kell 8.00 kodust sõitma hakata, sest muidu me Estconi avamiseks kohale ei jõua.

Pildistas Jaana Muna. Kõige viimase pildi tegi Mart Andres.

Aurupunk muusikas (Veiko Belials)

Seekordne segu on üsna eklektiline, aga seda seob aurupungilik visuaalne esteetika, mitte niivõrd ajastule vastav muusika.

Aurupungile kohaselt on valikus esindatud tumedad tungid, hullud teadlased, õhulaevad, tehisinimesed, palju hammasrattaid ja otse loomulikult ohtralt keevitajaprille. Ja spetsiaalselt Astrale on ka kaunilt riietatud naisi (muide, ka kaunilt riietatud mehi). Muusikaliselt on tunda mõjutused industriaalist kantrini.

1. The Smashing Pumpkins „Tonight, Tonight“. Selle Chicago ansambli kohta öeldakse, et tegu on alternatiivse roki esindajaga, kes murdis end peavoolu. Videos on armsalt naiivse visuaaliga kummardus Melieś filmidele (otsene vihje filmile „Reis Kuule“ ning neile, kes ikka aru ei saanud, on video lõpus laeva nimi „Melieś“).

2. David Guetta ft. Nicki Minaj „Turn Me On“. Guetta on Prantsuse DJ ja produtsent, Minaj USA popartist. Puhas moodne tantsumuusika, aga videos, nagu lubatud, ohtralt hammasrattaid. Teemaks siis tehisinimeste loomine. Mis selle video sügavam mõte võiks olla, mina ei tea, mingit lugu ma välja lugeda ei suutnud, aga visuaal on hästi tehtud ja aurupungile vajalikud atribuudid sisse topitud.

3. UnSun „Home“. Poola gooti metal bändi terviklik, ilus ja traagiline videonovell. Auru on palju, punki mitte. Ajastutruu ja üldsegi mitte ulmeline lugu.

4. Pyogenesis „Lifeless“. Saksa meloodilisema metali esindaja.

Videosse on kokku kuhjatud pea kogu aurupungi butafooria – must valitseja, ohtralt keevitajaprille, voolikuid, torusid, ventiile, raadiolampe, pasunakujulisi püstoleid ja vändaga Gatlingi kuulipilduja. Mida selle kõigega öelda tahetakse, otsustage ise.

5. The Tenth Stage „Francois Martin“. Austraalia duo koosseisus Roberto Massaglia, John Von Ahlen teeb tumedat ja iroonilist muusikat. Peamiseks inspiratsiooniallikaks näivad olevat lood (tegelikult eksisteerinud) sarimõrvaritest. Aurupungi alla liigutub tinglikult, sest animeeritud video meenutab stiililt kultuslikku Jasper Morello müstilist reisi ja paigutub õigesse ajastusse.

6. Coppelius „Morgenstimmung“. Aurupunkbänd Saksamaalt. Süngevõitu õhustik, mingid narratiivi alged on ka olemas.

7. Birthrite „Goodbye Happyness“. Aurupunk ja vampiirid – kes neid suudaks lahuta! Kuigi ma tavaliselt katsun vältida videoid, mis on valminud mõne filmi soundtrackina ja kasutavad katkendeid filmist, siis seekord erand, kuna Reaktor on seda filmi kajastanud ( ulmeajakiri.ee/?blood-and-bone-china ). Tegu siis lühiseeriatest koosneva filmi „Blood and Bone China“ muusikaga, mis pärineb Inglise aurupunkbändilt. Video on lühikokkuvõte filmist.

8. Stahlmann „Schwarz“. Rütmikas lugu ja vahva video Saksa industriaalpundilt, kus pisut postapokalüptilises aurupunk-maailmas kohtuvad doktor Faustus ja doktor Frankenstein.

9. Dr. Steel „Childhood Don't A Go-Go“. Lavaline täisnimi Doctor Phineas Waldolf Steel ja tema manifest algab sõnadega: Hello, my name is Dr. Phineas Waldolf Steel and I'm crazy. Nime taga peitub ameerika artist Rion Vernon. Muusika ei ole eriti aurupunk, olles pigem eklektiline segu industriaalist, jazzist ja klassikast, see-eest on tema lavaimidž klassikaline aurupungilik hull teadlane.

10. Beats Antique „Skeleton Key“. Ameerika ansambel, kes teeb elektroonilist ja fusion-muusikat. Video on kolmemõõtmeline animatsioon, üsna kummalise mehaanilise masinaga deep nägemus.

11. Panic! At The Disco „The Ballad Of Mona Lisa“. USA punt, poprock. Videos on olemas aurupungi kohustuslikud elemendid.

12. Caravan Palace „Rock It For Me“. Canterbury Scene stiili esindaja Inglismaalt, seob psühhedeelset rokki ja jazzi. Lugu on rõõmsalt dixielandilik, video aga täiesti pöörane segu stiilis King-Kong meets Marss Attacs!, kus kohati aimub Metropolise õhustikku. Rohkem diiselpunk kui aurupunk, aga sobitub sellele vaatamata kenasti.

13. Saltatio Mortis „Wachstum über alles“. Saksa metal-ansambel,

kelle stiil on keskaegsete mõjutustega folk-metal. Minu arust üks aurupungilikumaid videoid selles valikus. Siin on kõike – kostüüme ning aurupungile omast sünget ja pöörast üle piiri fantaasiat, mis jõuab kummalise ja veidra tegelaskuju abil õudukalikku äärmusesse. Muusika toetab seda kõike hästi.

14. Savant „Kali 47“. Savant ehk Aleksander Vinter on Norra muusik, kes teeb eksperimentaalselt elektroonilist muusikat. Kui te ei ole seni näinud aurupunk-indiaanlast, siis nüüd näete. Video on stiilne üleloomuliku õuduselemendiga vestern, mille alguses on kerge kummardus Sergio Leone ja Clint Eastwoodi spagetivesternite suunas.

15. Lindsey Stirling „Roundtable Rival“. Jätkame vesternide lainel, nüüd juba kantrimuusikaga. Stirling on viiuldaja, kes tegutseb peamiselt popi ja klassika piiril. Video on täiega jabur, kõige jaburam on pill, mida mängitakse – pasunaga viiul. Midagi peab ju aurupungilikku olema, eksole.

16. Wintergatan Marble Machine. Rootsi muusik Martin Molin ehitas mehaanilise muusikamasina, mis loob heli 2000 kuuli abil. Kui miski on reaalselt aurupunk, siis see on, kuigi töötab hoopis kondiauruga. Aga mehaanilised masinad on alati olnud üks osa aurupungimaailmast, nii et sellise masina väljamõtlemise eest võiks Martin Molin ka hullu teadlase aunimetuse ju saada.

Meenutusi Estconidest

Metsavana

Estconile tulin esimest korda aastal 2007. Ma olin ulmelisti lugenud küll juba 2000. aasta algusest, aga senini olid mul mingitlaadi eelarvamused. 2007 tegi Ove seal rollimängu ja ma olin talle transaks. Kohapeal tundus toimuv aga sedavõrd huvitav, et kuulasin päev otsa ettekandeid ja mängisin veel südaööni rollimängu (kus mu tegelasel lõigati tolleaegse ulmeühingu presidendi Lii poolt munad maha, et need munajumala altarile ohverdada). Mis mulle Estconil meeldib? Inimesed ja ettekanded muidugi, aga eriti inimesed. Ma olen saanud väga palju uusi sõpru ja tuttavaid ning ühtlasi on Estconid aidanud mu ulmehuvi üles peksta. Varem olin lihtsalt keskmine ulmelugeja, alles Estconid vormisid minust selle Metsavana, kes ma praegu olen: kirjaniku, aktivisti ja Reaktori toimetaja. Meeldejäävamaid hetki üles lugeda on väga raske, kuna neid on lihtsalt liiga palju. Üheteistkümne aasta kohta koguneb mälestusi tõesti kõvasti. Selle aasta parimateks hetkedeks saab kahtlemata nimetada üllatusstalkerit (ma tõesti ei lootnud väga suurt edu) ja seda, et meie võistkond „Guru ning Jünger“ pani viktoriini kinni. Tohutult põnevaid vestlusi sai lisaks sellele maha peetud nii sauna eesruumis kui igal pool grillide läheduses. Need on ka põhjused, miks ma ikka Estconile tagasi tulen. Minu arvates seisneb üks Estconi tugevusi just selles, et väga erinevad inimesed saavad siin väga hästi läbi. Ulmikute seas on ju esindatud ääretult lai spekter ilmavaateid, poliitilisi veendumusi ning ametialasid. Kohapeal saavad kõik väga kenasti läbi ja koos napsutatud-jutustatud ning õhtu edenedes isegi kusagil kitarri saatel lauldud. Estconil saab tõesti aimu sellest, et ulmikud on tõepoolest üks päris monoliitne seltskond. Miinuseks on Estconil alati tema tempo, mul pole olnud 'coni, mille lõpp poleks tulnud liiga kiirelt kätte ja alati sõidan ma ära nukralt ja isu täis saamata.

Ray D. Noper

Estcon, kirjelduse ja rahastuse poolest kirjandusüritus, olemuse ja alkoholikoguste poolest vanade sõprade joomaüritus, toimus järjekordselt Jõgevamaa uduste heinamaade ja metsade vahel otse Kuremaa järve kaldal. Sadakond ja veel veidi karvast, sulelist ja kiilakat olid aasta otsa valmistunud, lugedes ulmekirjandust ja vaadates -filmindust, et saavutada lühikeses Eestimaa suves võimalikult kiiresti endale sobiv joobeaste ja siis teiste omasugustega kogemusi vahetada. Täpselt seda ka tehti, hoo ja lustiga. Kui reede pärastlõunal esimeste järel kohale jõudsin, polnud nood veel erilist joovet saavutada jõudnud, aga nii nemad kui ka järgnevate tundide jooksul auto-autohaaval kohaletilkujad parandasid situatsiooni jooksvalt.

Kirjandusürituse imidžit aitas üleval hoida suur hulk erinevates vanustes ja erinevate põlvkondade ulme- ja lihtsalt kirjanikke, lisaks veel Kivisildnik, kes, tuleb kiita, sellel korral ei ajanud niivõrd segast ja jobu juttu kui tavapäraselt – tea, kas oli halb päev või lihtsalt hakkab vanaks jääma.

Nii mõnedki ettekanded olid isegi kirjandusliku loomuga. Nende hulgast võiks esile tuua Belialsi ja Sulbi vastavalt romaani- ja ulmejutuvõistluste tutvustust – kui Estcon tahaks olla puhtalt akadeemiline kirjandusüritus, piisaks sellest, et ettekandeid peaks ilmselgelt suurepäraste pedagoogiomadustega Belials, ehk mõne noorema jüngri toetusel. Ettekannete kontiinuumi teisest servast võiks ära märkida Veskimehe isegi tema kohta rekordiliselt sisutut (ja erinevatel põhjustel kehvasti ettevalmistet) loengut teemal „Teosed, mida Ats lugenud on ja mis talle ei meeldinud“, millega on sooja õhu tootmise latt seatud tavaliselt ainult poliitikas nähtud kõrgustesse.

Traditsiooniliseks osaks olnud alkoholihägune vahelehõikamine ei jäänud ka sel korral enamvähem ühegi ettekande puhul olemata, hõigete koherentsus ja teemaga seotus loomulikult tugevas negatiivses korrelatsioonis tarbitud alkoholikogustega ja ajas selgelt regresseeruv. Oli tore näha, et tavalised kahtlusalused ei olnud taset kaotanud, ehkki võibolla vanusest tingituna rõhuti seekord kvaliteedile kvantiteedi asemel. Püha Lukase puuduolekut oli siiski mõnevõrra tunda, sest seosetu räuskamise osa jäi peaaegu täielikult puudu – keskmine vahelehõige oli siiski enamvähem kontekstis.

Kui ametlikud kirjandusürituse päevakorrapunktid said läbitud, jätkusid sektsioonides vabas vormis muud kultuurilised tegevused. Lisaks paljudele ulme-teemalistele vestlustele võis õhtuhämarusest kuulda ka tervelt kahe koori esinemist. Kui Indrek-Hargla nimeline naiskoor suutis küllaltki hilisest õhtutunnist hoolimata esitada laule kohati väga mitmetes helistikes samaaegselt, siis (autorile teadmata, kas omal soovil) tundmatuks jäänud meesisendite koor ületas neid omakorda sellega, et suutis ühel hetkel laulda kahte eri laulu korraga. Nende soorituse muutis eriti raskeks asjaolu, et alustati sama lauluga, lihtsalt määramata hetkel toimus hargnemine ja välja jõuti eri kohtadesse.

Ulmehuviliste vanuselise hargnemise heaks tunnusmärgiks oli asjaolu, et nooremat põlvkonda oli esindatud tavapärasest suuremal hulgal – ja nagu järelkajadest on kuulda, ei olnud üritus neile sugugi vastukarva. See annab lootust, et Estcon uueneb naturaalselt ega jää ainult vanade peerude joominguks. Teisalt oli aga näha ka mõningat küpsemist – esimeseks hommikuks oli öö läbi valves suutnud püsida vist ainult neli vaprat tinasõdurit, kes laua ümber samaaegselt nelja erinevat pehmekeelset vaidlust pidasid. Teiseks hommikuks polnud enam neidki rivis.

Juubeli-Estconi sisuliselt viimaseks ettekandeks olnud meenutused – toimus üritus ju suisa 20. korda, seega jagus, mida meelde tuletada – informeerisid ka väiksema osaluste arvuga külastajaid, et asjad on kogu aeg olnud nagu nad on ja loodetavasti jäävad samasuguseks edaspidigi. Formaat on üldiselt rahuldustpakkuv ja organiseerimisele etteheiteid eriti ei kostnud, kui mõned tavapärased kahtlusalused-kurtjad välja arvata.

Ove

Mina sattusin esimest korda Estconile 2004. aastal. Oop mind sinna mängu tegema vedas – ei tea, kes selle üldse kavasse sai ning välja pakkus. Ulmet lugesin, kuid suuremas mahus ulmet hakkasin lugema, kui Metsavana seda ostma hakkas – jõle hea oli laenata. Ja ega mina jaksa seda nõnda tööstuslikes kogustes pruukida. Uuesti mängu tegema sattusin 2007. Enamus muljeid minu varasematest Estconidest leiavad huvilised minu kunagisest blogist (hillep.wordpress.com) – neid siin ümber jutustada ei ole mõtet.

Aga seeaastane Estcon oli SUUR. Tutvusin paljudega, unustasin veel rohkemad. Kohustuslikumas korras käin seal mängu tegemas ning inimestega suhtlemas. Võrdlemisi harva võib mind näha mõnd ettekannet kuulamas ning siiski võin ma enne lõppu tüdineda ning minna järjekordset õlut otsima :)

Tõnis Hallaste

Minu esimene Estcon oli 2013 ning see toimus Saarjärve ääres. Ma olin suht alles lisandunud ulmeskenesse, Reaktoris oli poole aasta vältel jutte toimetatud. Eelkõige oli ülesandeks nimede ja nägude kokkupanek – eriti huvitav oli see puhkudel, kus inimesed on internetis hoopis erinevad kui ilmsi. Provokatiivsena näivad inimesed on kokku saades maru rahulikud ja zen, nagu tajusin toona Veskimehe ja vist mõne teisegi puhul. Teine kord oli 2015, siis juba uues kohas Udu talus. Väga lahe koht. Ettekannete kuulamine on aina olnud üks mu eesmärke aga niisama joomisel on oma tõmbejõud. Mitte joomisel kui sellisel, vaid inimestega endi vabaks tegemisel, kellega muidu kunagi kokku ei saa. Estcon ja üldse Eesti ulmeskene on suurepärane kultuurifenomen, mis vaid entusiastide najal püsib, kuid kus entusiasm nii suur ja ülevoolav, et see ei käi maha ega väsi, vaid aina kasvab ja kogub hoogu. Asjaolu, et Estcon aina suureneb, on ühelt poolt vinge, aga teisalt on see suurenemine neid inimesi nähes ja seda rõõmu ning osavõtmise rahulolu tundes enesestmõistetav. Kunagi muutub mureks, et meie 'con laieneb ülemäära ja siis on see juba otsapidi meinstriimistuv festival, aga mul on tunne, et üleüldine suunitlus jääb ikkagi vingeks ja sundimatuks.

2017 oli mu kolmas kord ja alles nüüd märkan, et olen käinud üle aasta. Järgmine aasta püüan seda kommet murda. Ja püüan ka seda, mida varem ei ole suutnud – kuulda päeva esimest ettekannet.

(:)Kivisildnik

Käisin estconil. Jõin ära kohvritäie aldarist – 8.40 eur (24x0,33). Ei olnud väga vigagi. Töötasin hr Jaanimäe novellikogu käsikirjaga, 400+ lk, sain 2 raamatut. Duubeldebüüt, raju. Galaktikatase, võiks isegi huvitada.

Kirjutasin pedofiilse sf loo põhja, kirjutasin kahe luuletuse põhjad, nikkumisest nagu ikka. Tutvustasin oma pedofiilste sf juttude peatselt ilmuvat kogumikku „Laste laulupidu – pedofiilide rõõm,“ ja uut kirjastust nimega „minge munni“. Nime vist unustasin mainida. Tuleb vähem juua.

Leotasin järves jalgu. Meeldis. Träshilt ostsin sitaks kassette ja Nikarevilt jutukogusid – pole üldse paha. E. Luts valmistas pettumuse, ei toonud mulle tuumahiid 3e, kus ilmus „Astrid Loomgreni toimik,“ st tõi aga müüs mingile ahvile. See ahv on siis pedofiilia peale maias, mul suva.

Kd Luts, võta th3 järgmisele estconile kaasa ja ära müü seda inimese ja ahvi ühisele eellasele, samuti mitte siilidele ega konnadele. Pole ju midagi niiväga keerulist. Sashi ettekanne mingist tibist meeldis, peamiselt meeldis Sash.

Sashi tellitud esseedest ilmub kohe kogumik „võõraviha sinu vannitoas“. Reaktor tellis pornonumbrisse eriti räige pedofiilse loo. Järeldused: pedofiilia müüb, olen õigel teel, ilm oli hea, st karmaga on ka korras.

Heil Tarlap.

Äärekosmos

29.07.2017

Heinrich Weinberg

Esimene kord sai Estconil käidud 2015. aastal. Oli veel niimoodi, et Metsavana küsis mingi nädal-kaks enne, kas tuled ja mina, et naah… ega vist ikka ei tule. Ei teagi – polnud viitsimist, polnud ettekujutust, et mis värk on jne. Vist mingi päev või paar enne sai otsustatud, et olgu siis pealegi – lähen laupäevaks kohale, vaatan, mis värk siis on ja kui ei meeldi, saab ju iga kell koju tagasi minna. Kokkuvõttes oli üks marulahe päev: kirjutamise töötuba, huvitavaid jutuajamisi, Mandi korraldatud rollimäng (kus viikingite kaks klanni vastastikku heitlesid mingite naiste pärast ja kus mind vähemalt kaks korda maha löödi, millest üks oli reeturlik kallaletung selja tagant), Stalkerite jagamine, ettekandeid jm. Kusjuures Stalkerite jagamisel oli üllatus ikka megasuur, kui selgus, et eesti autori lühiromaani kategoorias hääletati esikohale „Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?“ ja et „Vihma seitse nime“ oli suht-koht suure hulga punktidega kolmandal kohal. Järgmisele Estconile 2016. a otsustasin juba reedel kohale minna. Nüüd oli üritus juba tuttav, head tuttavad ees ootamas, palju põnevaid tegevusi kavas.

2017.a Estconi osas oli minu jaoks parim ettekannete osa. Muidugi üllatus-Stalker tegi tohutult rõõmu, samuti põgusad jutuajamised teiste kirjanike ja ulmefännidega. Paraku jäi üritus lühikeseks: sain osaleda taas ainult laupäeval. Igatahes oli see üks väärt laupäev. Minu jaoks on Estconi juures olulisteks väärtusteks inimesed, kellega kokku saada, mõtteid vahetada. Kindlasti on oluline, et oleks huvitavaid ettekandeid. Tore on näha ka seda, et kes kohale tulevad, need igaüks leiavad selle „oma asja“, mida Estconil teha. Ja kokku saavad ikka väga erinevad (ja erilised) inimesed. Negatiivse poole pealt… Kui vihma sajab on veidi nöök?

Mairi Laurik

Esimest korda jõudsin Estconile kolm aastat tagasi, mõned kuud pärast eelmise ulmejutuvõistluse võitjate väljakuulutamist. Samal kevadel jõudsin esimest korda kirjutamistuppa ning ka Õlleministeeriumisse (kus oli mitmeid mu vanu tuttavaidki ees) ning tänu sellele empiirilisele kogemusele, et ulmeinimesed on toredad inimesed, kellega on koos lahe juttu ajada, sündiski otsus see pagana Estcon ka üle vaadata. Ulmet lugenud ja kirjutanud olen ma ju kogu oma teadliku elu, miks siis mitte veeta paar päevakest nende teistega, kes sama teevad? Sel aastal oli siis juba minu neljas Estcon ning suure tõenäosusega on sellest tänaseks juba saanud minu suve sedavõrd oluline osa, et selle järgi oma aastaplaane sättida.

Igaaastaselt algab kõik kava uurimisega ning põnevate või veel põnevamate loengute otsimisega. Üldiselt üritan ma ikka suuremat osa loengutest kuulamas käia ning siiani olen pea igalt poolt vähemalt mõne läbimõtlemist ootava idee või väärt fakti juurde saanud. Samas kõige kõrgemalt hindan ma hoopis loenguvälist aega pärast päikeseloojangut. Minu igasse Estconi on jagunud mõni äärmiselt meeldiv ja meeldejääv vestlus(ring), kus juttu jätkub hommikutundideni ja millest on hiljem üksjagu kaasa võtta. Sel Estconil oli selleks ööks öö vastu pühapäeva, mil muu hulgas sai arutletud ka idee üle, et järgmisel aastal võiks korraldada ulmeliste küpsetiste võistluse – välimus olgu ulmeline ning maitse hea.

Negatiivset emotsiooni just nagu polegi kaasa võtnud. Tõsi, esimesel aastal uues kohas seisime me vastakuti probleemiga, et vesi on, kohv on, veekeetja ka, kuid ühtegi anumat, mille sisse seda jumalate jooki teha, ei suutnud maja pealt leida. Leidsin mingi klaasi, mis võis originaalis lillevaasi rolli täita, kuid tuli suurepäraselt toime ka kohvikruusi kohustustega. Ah jaa, samal aastal oli ka meeldejääv majutuse kniff. Ilm oli, nagu ikka, eestimaiselt niiske ja jahe (mida muud võiks juulikuu teisest poolest oodatagi), kuid ööbimine õnneks majades ning teadaolevalt patjade, tekkide ja pehmete vooditega. Läksime hurraaga kohale ning saime siis näha, et mina ja mu teismeline tütar, kes me ühte laia voodisse koos ära mahtusime, pidime jagama ka ühe patja ning ühte kitsast tekki. Lapsevanema rõõmud – andsin teki lapsele, lükkasin villased sokid jalga ja ehitasin sallist ning dressipluusidest endale teki. Aga need ei ole mitte negatiivsed mälestused, vaid pigem sellised veidrad seigad, mis olengule värvi ja emotsiooni lisavad.

Mis mind sinna tagasi kisub? Eks see kõik kisubki. Ulme ning see, mis meie kodumaises ulmes toimub, on mulle oluline. Kõik need kontsentreeritult kokku tõstetud loengud ning öödepikkused lõkkevalgel peetud vestlused, kus vein avab introverte, kuid mõtted on neilsamadel ulmelistel teemadel ning maailm näib helgema ja targema homse suunas pöörlevat. Nojah, kui nüüd välja jätta need, kes rediseid karta suudavad.

Toimetus tuletab meelde, et kui kellegil panid nüüd need meenutused mõtted liikuma ja tekitasid huvi ka ise midagi Estconidest kirja panna siis võib kirjutada toimetus@ulme.ee

Pildistas Jaana Muna.

Raamatuarvustus: Shanidar – klassikalised lood (Jüri Kallas)

Väikekirjastus Skarabeus jõudis tänavu juunis oma 20. raamatuni. Võib ju vaielda, kui sügav see Skarabeuse vagu eestikeelses ulmes on, aga on ilmne, et ilma antud kirjastuseta oleks eestikeelne tõlkeulme ikka kohutavalt vaesem. Piisab, kui nimetada nimed: Harlan Ellison, Kir Bulõtšov ja Pasi (Ilmari) Jääskeläinen. Samahästi võiks neid nimesid olla siin kuus või kaksteist. Rääkimata pikast reast olulistest ja väga olulistest tekstidest, mis ühtlasi ka head ja väga head.

Anglo-ameerika ulme antoloogia "Shanidar" on väärikas köide juubeliraamatuks. Kui ma raamatu sisukorra avasin, siis oli mul lugemata tekste seal vaid kaks, aga see polnud üldse oluline, sest kõiki neid lugusid olin ma nõus uuesti lugema ja kõik need lood on sellised, mis rikastavad eestikeelset kirjandustpilti.

Murray Leinster - Loogik Joe

Lugesin kunagi ammu vene keeles. Oli mõnus, aga teatav jantlikus takistas sügavama elamuse saamise. Halba maitset ka suhu ei jäänud. Vahepeal tekkis internet, personaalarvutid jne ning jutule tekkis hoopis teine mõõde. Pean ütlema, et nüüd lugedes meeldis mulle see jutt märksa enam. Antoloogia avalooks aga suurepärane valik: läheb kohe käima, eriti ei kurna ja jätab meeldiva järelmaitse.

Clifford D. Simak - Naaber

Korduvalt loetud ja suurepärane tekst. Võiks öelda, et suisa pastoraalse Simaki esinduslugu. Äh, ma pole selles ütlemises originaalne – lugesin midagi taolist kunagi ühest entsüklopeediast. Kindlasti üks antoloogia "Shanidar" tipptekstidest.

Robert Aickman - Muutuste kellad

Ma olen ammu tahtnud Robert Aickmani lugeda, olen hankinud isegi mitu ta kogumikku, aga ikka pole lugemiseni jõudnud. Et siis esimene varasemalt mitteloetud tekst. Ja taas väga hea lugu. Pisut ebamäärane õudus, millega tuleb lihtsalt kaasa minna ja mida tuleb nautida. Tõesti meeldis ja ilmselt tõusevad Aickamani jutukogud mu lugemisjärjekorras kõvasti ettepoole.

Keith Laumer - Sobivustest

Teine ja viimane varasemalt mitteloetud tekst antoloogias. Jutu algus tegi mu meele mõruks, et taaskord üks bürokraatlik düstoopia. Ma olen taolist kraami omajagu lugenud ja enamus sedasorti tekste on üsna pinnapealsed ja enamjaolt tüütud. Isiklik eelhäälestus oli siis üsna vastu, aga jutu arenedes sain aru, et selles on rohkem, kui esialgu paistis. Ja lõpp oli üsna muhe. Hea jutt, mitte väga hea... lihtsalt hea.

Keith Laumer - Elas kord hiiglane

Paljude poolt Laumeri parimaks tekstiks peetav ja autorile mõneti ebatüüpiline. Vähemasti ei haaku see lühiromaan mu teadvuses kõigi nende tosina romaani ja jutukoguga, mida ma Laumerilt lugenud olen. Kindlasti hea tekst, isegi väga hea, aga minu jaoks on midagi selles vajaka.

Gordon R. Dickson - Kutsuge teda Lordiks

Kui valida Gordon R. Diksonilt üksainus jutt, mis peaks olema hea ja autorile iseloomulik, siis siin see on. Täielik täppistabamus! Umbes nagu tekst mehe peateosest – Dorsai sarjast –, aga tegelikult ei kuulu sellesse sarja, on täiesti sarjaväline tekst. Siin on koos kõik see, mis tegi Gordon R. Dicksonist kirjanik Gordon R. Dicksoni. Inimesed, kes on (vaimult) tugevad ja need teised, mehisus, vaikne kangelaslikkus, teatav pastoraalsus, valusad eetilised valikud. Minu jaoks kindlasti üks antoloogia "Shanidar" kolmest tipptekstist.

Alan Dean Foster - Tühise mehe kingitus

Ilmselt hea lugu, sest mul seda kodus mitmes keeles ja ma olen seda lugenud nii vene, kui ka bulgaaria ja inglise keeles. Samas kipub see tekst mul detailides ununema, aga kui loen, siis on mõnus küll. Kindlasti hea valik, kui ma meenutan nüüd kunagi loetud Fosteri kahte jutukogu, et kindlasti üks parimaid sealt. Aga päris minu tekst see pole...

David Zindell - Shanidar

Zindell, ma ütlen Zindell – ja sellega võikski lõpetada. Suur tekst, mitte mahult, sisult suur. Selliseid tekste ja sellisel tasemel pole ulmes kunagi palju ning mul tuli taaskord tahtmine lugeda David Zindelli romaani "Neverness", romaani mis selle jutu ümber kirjutatud.

Walter Jon Williams - Issi maailm

Küberpunk ja Williams, kes neid suudaks lahutada! Kindlasti üks mu lemmikkirjanikke, kas just kõik tekstid, aga üldine hoiak on enam kui sümpaatne. Aus ulme ja autor ei hellita – kütab nii, et luu paljas. "Issi maailm" on tekst, mis algas suhteliselt rahulikult, isegi pisut tüütuna, aga kui lõppu jõudsin, siis valdas mind kui lugejat harras rahulolu. Ja juba teist korda!

Joe R. Lansdale - Hullu koera suvi

Ehk antoloogia ainus pisut nõutukstegev valik. Ei, lühiromaan on väga hästi kirja pandud. On põnev ja pingeline lugeda, kuigi ma omal ajal, juba esimesel lugemisel tabasin üsna kiirelt, et kes on kes. Oli ka maakeeles uuesti lugedes pinge sees ja oli ka kõhedust. Samas, kuigi lubab, pole see mingitpidi ulmelugu. Jah, ma annan enesele väga hästi aru, et need tekstid, mida mina pean Lansdale'i parimateks, et neid ei avaldaks Arvi Nikkarev kunagi – maitsed ja hoiakud ning pole selles midagi halba. "Hullu koera suvi" on aga väga hea lühiromaan ning mul siiralt kahju neist ulmefännidest, kelle elamust segab teksti mitteulmelisus.

*

Ilmselt on juba igaühele selge, et antoloogia mulle meeldis. Oli mõnus lugeda, sellised klassikalise puudutusega lood, et loed ja naudid ning tahaksid, et seda raamatut jätkuks kauemaks.

Raamatus ei ole ühtegi halba lugu, ülikõva keskmise taseme juures mõjub mõni tekst lihtsalt pisut nõrgemana. Robert Aickmani ja Joe R. Lansdale'i lood kukuvad ehk pisut üldisemast pildist välja, aga vaid pisut. Lugesin raamatut järjest ja mingit raskust mul küll polnud neid seal niimoodi koos teistega lugeda.

Antoloogias on mitme autori n-ö esindustekstid ja mitme ilmselt parimad tekstid. Kui jätta kõik üldisemad arutlused kõrvale, siis isiklik TOP3 oleks: "Kutsuge teda Lordiks", "Shanidar" ja "Naaber". Kuigi "Issi maailm" ja "Muutuste kellad" on samuti seal üsna tippkolmiku lähedal. Eraldi tahaks märkida veel ühte kolmikut-nelikut: minu jaoks moodustus täiesti mõnus rida tekstidest "Elas kord hiiglane", "Kutsuge teda Lordiks", "Tühise mehe kingitus" ja "Shanidar". Minu peas nad järjest lugedes kuidagi täiendasid üksteist ning tekkis suisa tunne, et otsekui oleks iga järgmine kirjutatud eelmisi arvesse võttes.

Kui midagi kritiseerida, siis lisaks eelpoolmainitud valikute vaieldavusele, tahaks ma ette heita ehk mõningat liigkramplikku kinniolemist originaalis. Konkreetsemalt siis pealkiri "Kutsuge teda Lordiks" ja Nevernessi mittetõlkimine Zindelli loos. Nipet-näpet oli siin-seal veel. Kuid tegelikult on see pigem virisemine, sest lugemist need suurt ei seganud ja Eesti tõlkemaastikul on see antoloogia ikka pigem seal paremate ja korralikemate seas.

Aitäh, Arvi!

Raamatuarvustus: Stephen King „Valve lõpp“ (Leila Tael-Mikešin)

„Valve lõpp“ on kolmas osa detektiivi-triloogiast, mis algas ohvriterohke ja ülimalt omapärase mõrvajuhtumi uurimisega, kuid jõudis viimaks ikkagi Stephen Kingi lemmiku, üleloomulike võimete teemani.

Mercedesega rahva hulka kihutanud ning sedasi rohkelt inimesi tapnud ja sandistanud mõrtsukas, kes esimeses raamatus pealkirjaga „Härra Mercedes“ vaimuhaiglas lõpetas, ei saanud triloogia teises osas („Mis hundi suus, see hundi oma“) teha muud, kui muu tegevuse taustal kõne-ja liikumisvõimetu „juurviljana“ eksiteerida. Samal ajal uuriti hoopiski teise hullumeelse tapja juhtumit, kelle ebaloomulik kirg raamatute vastu ületas igasugused piirid.

Kolmandas raamatus leiab pealtnäha ohutuks muudetud sarimõrvar mooduse, kuidas haiglaseinte vahelt lahkumata inimesi jätkuvalt tappa. Ta kasutab ajukahjustuse tagajärjel avaldunud vaimseid võimeid, mida tavateaduse arvates üldse olemaski olla ei tohiks. Kombineerides arvutihäkkeri oskusi peene psühholoogia, telekineesi ja teadvuse ülevõtmisega, teenib Mersumõrvar endale uue nime: Enesetapu Prints. Tema trumbiks on ohvrite mõjutamine sellisel viisil, et nad ise vabatahtlikult teise ilma lähevad.

Peategelastena jätkavad eelmistes raamatutes tuntuks saanud detektiiv Hodges ja tema assistent Holly. Lahutamatu tiimina on nad valmis kõigeks. Neid ei heiduta isegi paranormaalsed nähtused. Justkui poleks pensionieas mõrvajuhtumite lahendamine veel küllalt kurnav, peab eakas uurija võitlema ka oma raske haigusega.

Erinevalt Stephen Kingi varasemast loomingust on Mercedese triloogias suurt rõhku pööratud sündmuste lakkamatule edasiarenemisele. Mõttetut heietamist pole ning lugeja ei saa hetkeksi igavust tunda. Põnevikuks liigitatud raamatud on tõepoolest põnevad, panevad kaasa elama ja neid on raske käest panna. Kuigi King kirjeldab Mersumõrvari sarja kolmandas raamatus ulmelisi sündmusi, on need nii osavalt ära seletatud, et tekib tunne, nagu kõik oleks võimalik. Lugedes ja kaasa mõeldes jääb tahtmatult mulje, et arvutimängu demo abil saabki inimesi hüpnotiseerida ning mõttejõul teiste inimeste pähe tungimine ei tundugi enam ulmena.

Tegelaste mõttemaailmad, elulood ja karakterid on värvikalt ja kaashaaravalt kirjeldatud, pannes lugejat kaasa elama isegi halbadele tegelastele ning see kehtib kõigi kolme osa kohta. Raamatud on loetavad ka eraldi, sest eelnevatele sündmustele vihjatakse rohkelt ja iga osa algab sellega, kuidas raske tapamasin ülisuurel kiirusel töötukassa järjekorras seisva rahva hulka kihutab, lömastades armutult kõik ettejäänud inimesed. Üht sündmust on võimalik vaadata väga paljude erinevate nurkade alt. Eriti siis, kui tegemist on massimõrvas kannatanute või hukkunutega ning nende lähedastega. Igaühel neist oli oma elu ja oma lugu, mille lõi mõne minutiga segamini verejanuline psühhopaat.

„Valve lõpu“ järelsõnas juhib autor tähelepanu tõsiasjale, et enesetappude hulk erinevas vanuses inimeste, aga eriti noorte hulgas, on hirmuäratavalt suur. Kuna raamatu põhitegevus keerleb just enesetappude ümber, loodab King, et selle loo lugemine paneb rohkem järele mõtlema. Ta jagab ka nõustamistelefoni numbrit, kuhu abi otsimiseks helistada ning tõlkija on omalt poolt lisanud Eestis kehtiva abiliini numbri. On hea teada, et rohkelt verdtarretavaid teoseid loonud õuduskirjanik inimeste vaimse tervise pärast muretseb. Kõige hirmsamad deemonid elavad igaühe enese peas ja nendega võitlemine on palju keerulisem kui arvata osatakse.

Raamatuarvustus: „Gurbilt teateid ei ole” (Ove Hillep)

Hispaania kirjaniku Eduardo Mendoza romaan „Gurbilt teateid ei ole” oleks tagakaane teksti järgi justkui ulmeromaan, kuid reaalselt hiilib kusagil hämarulme piirimail. Tegelasteks on tõesti kaks tulnukat, kelle olemus on meile sama võõras kui õunad hernestele, kuid sellega ka kogu ulmeline element piirdub.

Nagu mainitud maandub kaks tulnukat maal, eesmärgiga seda uurida, mille käigus läheb esimese seitsme tunni jooksul üks neist (kelle nimi juhtub olema Gurb) kaotsi. Kogu ülejäänud romaan räägib sellest, milliseid samme teine tema leidmiseks ette võtab.

Raamat on kirjutatud logiraamatu stiilis, mis on kohati pisut häiriv, kuid läheb suures osas temaatikaga kokku. Tulnukaid endid kirjeldatakse kui puhta intellekti kujul eksisteerivat superorganismi (mis kohati kaalub 3,8 kilogrammi), mille võimete hulgas on (sealhulgas) füüsilise kuju võtmine (sealjuures mitte vaid bioloogilise), vabas kohas materialiseerumine, enda ühendamine kohalikku telefonivõrku, puhta intellekti kujul pidžaama kandmine, häbist tahmatult füüsilise välimuse vahetamine, tööstuslikes kogustes alkoholi joomine ning seepeale purju jäämine ja üleüldiselt tohutus koguses lolluste tegemine.

See raamat on tõesti jabur, nagu autor isegi sõnab, kuid kahjuks ei ole see sealjuures kuigivõrd naljakas. Pärast üht kohta raamatu keskel, kus ma tõsiselt naerma purtsatasin, otsustasin, et võin seda soovitada, kui veel üks selline koht ette juhtub. Seda ma ootama jäingi. Peategelase totakus on küll kohati lõbustav, kuid see on täis ebaloogilisusi, mis samas ei pruugi ehk mõnda teist lugejat häiridagi.

„Lihased on kangeks jäänud ning lihapingele lisandub pidev ponnistus, et õhku sisse tõmmata ja välja lasta. Ükskord, kui see mul rohkem kui viieks minutiks meelest läks, tõmbus mu nägu lillaks, silmad hüppasid koobastest välja ja pidin need autorataste alt üles korjama.”

Jättes antud stseeni kõik ülejäänud füsioloogilised jaburused kõrvale, leiame me paar päeva hiljem peategelase meie elukeskkonnast magamas. Kuidas see hingamine tal ikkagi iseeneslikult („Niisugune iseeneslikkus, mis äratab igas tsiviliseeritud olendis vastikust...”) nõnda ladusalt välja tuli?

On hämmastav, kuidas puhas intellekt suudab laelambi küljes kõlkudes muuta naabrinaise mastifi kiire ja lihtsa nipiga neljaks pekingi paleekoeraks, sedasi et hamstrijagu ainet jääb veel ülegi, kuid ei tule selle peale, et üht vananevat sõpra natukenegi aidata. Selle asemel püüab ta vallalist naabrinaist väga kohmakalt ahistada. Kuna pahameelsed need tulnukad ei paista, siis kasutaks ma nende puhul küll pigem terminit „puhas lihtsameelne lollus”.

Kui lugejat ei peaks häirima peategelase (ja lõppeks ka Gurbi) lauslollus, millest hoolimata järgis ta suurepäraselt ühiskonna osasid moraalinorme ning oli isegi pühendunud katoliiklane, ulmelise taustelemendi puudumine (1992. a Barcelona) ja/või ulmeliste elementide täielik seostumatus, jaburus ning liialdus, siis tõesti, see raamat võib olla meelelahutuslik.

Ulmkonnakroonika 7/17

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar Mart Andres on ametilt kokk ning hobidest tegeleb ta lisaks ulmele veel ka fotograafiaga.

1. Mida praegu loed

Alustasin täna hommikul „Doanizarre udulaam”, Indrek Hargla

2. Mis naelutab sind raamatu juurde?

Lühijuttude puhul see, kui jutt ei ole kiire läbitormamine, vaid loo lugemise käigus jääd mõtlema, kas eelnevalt vihjatu ei ole otseselt seotud antud ajahetkega ja sa jääd loo piires edasi ja tagasi mõttes ringi liikuma. Vahel läheb peale ka see, kui on tempokas ja pidevalt edasi liikuv lugu, kus on parasjagu janti, actionit, kirjeldust ja dialoogi. Sellise loo puhul on minu jaoks oluline, et lugu ei oleks ühe elemendi poolt ära lämmatatud. Värvikas tegelane ja/või maailm, mille puhul ei ole ette kõik ära öeldud, vaid kirjanik jätab ruumi mu enda kujutlusvõimele ja fantaasiale. Romaanide puhul peab teos esimeste lehekülgedega avama toimumiskoha ja peategelase(d), mitte põhjalikult, aga andma aimu, millest kogu teos räägib. Üks minu meelest õnnestumaid näiteid selles osas on Indrek Hargla „Frenchi ja Koulu”. Tegelaste osas on mind paelund need, kes on vastuolulised oma sisemaailmas ja teisel hetkel harmoonilised ja eesmärgikindlad, selle kahe puhul peab olema loomulikuna tunduv tasakaal. Ma olen tähele pannud, et mulle on hingelähedasemaks saanud need teosed, kus on parasjagu igapäevarutiini ja -agooniat, millega tegelane peab tegelema lisaks oma suurele eesmärgile. Teadusulmes meeldib üldiselt see, kui kombatakse võimaliku ja võimatu piire, ning kirjanik käib välja mingid omapoolsed võimalused ja lahendused, mis ei ole täiesti võimatud, aga antud ajahetkel veel teostamatud. Fantaasia puhul kindlasti uudsed tegelased ja maailmad ja see, kui kirjanik suudab panna mind hetkeks uskuma, et see on reaalne. Õudusulme puhul köidavad rohkem psühholoogilised jutud ja romaanid, kui see et kõik kohad on soolikaid täis.

3. Ulme kolm lemmikut:

„The Never Ending Story”, Michael Ende. See oli mu esimene kokkupuude ulmega, kui ma olin kuskil 12 aastane. Selle järel ma tahtsin ise ka kirjutada midagi sellist. Ja alguses kirjutasin lugusid, mis olid segu sellest teosest ja mu enda elust. Nii läks umbes paar-kolm aastat, kui ma selle kõige põhjal mõistsin, et saada heaks kirjanikuks, tuleb palju lugeda ja võib-olla veel olulisem, elada täiel rinnal. Ja sealt sai alguse mu teekond! Eks näis kuhu see mind viib.

„Frankenstein”, Mary Shelly. Teos, mis pani mind mõtlema teaduse eetilise poole üle ja selle üle, et loojal lasub vastudus loodava üle ja millist mõju see avaldab ühiskonna liikmetele. Selle teose järel hakkasin lahkama haigustesse surnud akvaariumikalu ja mu koduloomadeks said salmonelloosi, erinevate bakterite ja hallitusseente kultuurid. Mille peal uurisin erinevate kemikaalide mõju neile. Paljuski katse-eksitus meetodil ja Flemminguliku lähenemisega. :)

„Resident Evil”, Stephani Danelle Perry. Teos, mis pani mind uurima biotehnoloogiate ja sõjatehnoloogiate kohta. Kui ma teose alguses tahtsin olla S.T.A.R tiimi liige siis teose lõpuks tahtsin olla kuri Umbrella teadlane. :)

Isanda kojuminek!

Olevat küll veidi nõme kalendriaastat sõimata, et see järjekordse inimese surmaaastaks saanud on. Aga kurat. 2017 – sa oled ikka nõme. 16. juulil suri vähki George Andrew Romero – tuntud ka nime all Godfather of the Dead. Lavastaja ja stsenaristina on ta vahelduva eduga kätt proovinud ka teistes õudusfilmi žanrites, aga oma hüüdnime on ta loomulikult välja teeninud Dead filmiseeria eest. Et surnutest halba ei räägita, siis ma ütlen südamerahuga, et uue aastatuhande Land of the Dead (2005), Diary of the Dead (2007) ja Survival of the Dead (2009) on mul nägemata ja liigun sujuvalt klassikute juurde Night of the Living Dead (1968), Dawn of the Dead (1978), Day of the Dead (1985). TV3 võttis ühel ammusel suvel ette ja näitas vist korra nädalas hilisõhtul õudusfilme. Mingit loogikat või järjepidevust selles valikus ei olnud ja väga räigeid asju seal näitamisele ei tulnud, aga mustvalge Elavate Surnute Öö küll.

Filmist on mul siiani (ilmselt ka mõne ülevaatamise toel) meeles see ootamatu lõpplahendus, mis praeguseks on standard, aga toona mõjus nii mulle kui ka aastaid varem kogu (õudus)filmimaailmale kui pauk silmade vahele. Koidik ja Päev tulid kunagi hiljem, nii radikaalselt ehk žanri ei mõjutanud, aga kui peaks mõnel selle teksti lugejal mingil põhjusel nägemata olema, siis vudinal nüüd, muidu tuleb onu George, rebib teid keskelt pooleks ja laseb sisikonnal hea maitsta.

Kalver Tamm.

Anomaalia

Ka käesoleva aasta Estconil toimus ulmejutu kirjutamise töötuba. Osales 11 huvilist. Pärast sündinud lugude ettelugemist toimus hääletus ja parimaks tunnistati Siim Veskimehe looming. Tema pälvis sellega juba teist korda ka jututoa kirjutamise pisikese auhinna Anomaalia.

Worldcon

9. august toimub Soomes järjekorras 75. Worldcon ning Eestist on sinna minemas ligi kümmekond inimest. Kui oled samuti sinna minemas siis saad teiste kaasmaalastega kontakti läbi facebooki grupi Eestist worldconile.

Tartu ulmikute teine reede

Mõned pildid nädal enne Estconi toimunud Tartu ulmefännide kogunemisest Õlleministeeriumi kaminasaalis.

Kirjastuste uudised 7/17

Kirjastus Fantaasia

„Jhereg“

Steven Brust

Vlad Taltose lood

Tõlkinud Eva Luts

Sari: Sündmuste horisont

Vlad Taltos on sarkastiline ja paranoiline palgamõrtsukas, kes elab Dragaera-nimelisel planeedil, mida asustavad peamiselt pika elueaga võlurid, kes on üsna osavad ka surnute elustamisel. Tema kaaslaseks ja sõbraks on väike lohesarnane humoorikas ja intelligentne loom, keda kutsutakse jheregiks.

Üks kõige võimsamatest Dragaera maffiabossidest palkab Vladi eriti raskele tööle, mille täitmisel aga selgub, et bossile jääb ette üks Vladi parimaid sõpru ja tagatipuks ka Vlad ise.

Mõningaid Vlad Taltose tarkuseteri, igaüks ühe peatüki moto (mis peaksid ilmselt peegeldama palgamõrvari elu võlusid ja valusid):

“Häid kombeid ei asenda miski – peale kiirete reflekside.”

“Ükskõik kui osav võlur ka on, nuga abaluude vahel kahjustab tõsiselt tema stiili.”

“Tõelisi kangelastegusid tuleb hoolikalt kavandada – ja järjekindlalt vältida.”

“Kui vahid draakoni lõugade vahele, jõuab tarkus ruttu sinuni.”

“Vihase draakoniga räägi alati viisakalt.“

“Inspiratsioon vajab ettevalmistust.”

“Pole sellist asja nagu küllaldane ettevalmistus.”

“Liiga terav nägemine peidab endas ohtusid.“

“Sa astu ettevaatlikult, kui lähened omaenda lõksudele.”

Kirjastus Varrak

Barbara Erskine

FÖÖNIKSI LAPS

Originaal: Child of the Phoenix

Inglise keelest tõlkinud Karin Suursalu

Toimetanud Ingrid Eylandt-Kuure

Kujundanud Mari Kaljuste

Sari „Varraku ajaviiteromaan“, 504 lk, kõva köide

Aastal 1218 sünnib otsekui tulest ebatavaline printsess, kelle müstilised võimed ja murdumatu vaim muudavad ajaloo käiku. Tulest sündinuna suudab ta tulest näha tulevikku, ent tuli toob talle ka kannatusi.

Iidsest Walesi soost hoidja Rhonweni kasvandik Eleyne õpib kummardama iidseid jumalaid ja ta asub toetama keltide võitlust Inglismaa röövelliku kuninga vastu. Paraku napib tal jõudu ja tahet, et õppida tundma ja valitsema oma erakordseid ja üleloomulikke võimeid. Suutmatus nägemusi tõlgendada läheb maksma võimaluse ära hoida eesootavaid hirmsaid õnnetusi.

Kui Eleyne jääb ilma kuningas Alexanderi armastusest ja on sunnitud jätkama kooselu sadistliku abikaasa Robertiga, näib, et jumalad on talle lõplikult selja pööranud ja teadmamees Einioni ennustusel, et Eleyne'ist saab kuningate vereliini ema, pole määratud täituda.

George R. R. Martin

SEITSME KUNINGRIIGI RÜÜTEL

Originaal: The Knight of the Seven Kingdoms

Inglise keelest tõlkinud Juhan Habicht

Toimetanud Kairi Vihman

ca 356 lk, kõva köide

„Jää ja tule laulus” kirjeldatud sündmusteni on jäänud peaaegu sada aastat. Raudtroon on Targaryenite valduses ja mõned vanemad inimesed mäletavad veel viimast elusat lohet. Mööda Seitset Kuningriiki rändavad kaks tolle aja kohta mitte päris tavalist kangelast. Dunk on Kuningalinna kõige vaesemast linnajaost pärit orb, kelle üks vana võsarüütel kunagi endale kannupoisiks võttis. Nüüd on ta ise võsarüütel Duncan Pikk, sest päritolu või kodukohta, mille järgi endale nimi võtta, tal ju pole. Pikkust, jõudu ja vaprust tal aga jätkub – nagu ka nooruslikku naiivsust. Dunki kaaslaseks on väga noor kannupoiss, kes eelistab juuksed maha ajada ja kelle nime ei tohi keegi teada saada, nii hüütaksegi teda lihtsalt Munaks.

Aastate kaugusel kolmest siinsete kaante vahel olevast jutust ootab Dunki ja Muna ees suur tulevik, esialgu leiab selle kohta vihjeid „Jää ja tule laulust”, aga autor on lubanud nende eluteest veel kirjutada, koostades nii oma suurteose ametliku eelloo.

Kahtlemata annavad raamatule palju juurde Gary Gianni illustratsioonid.

Reaktori juuni juttudest (Tõnis Hallaste)

Suurim Sport

Urmas Alas

(Esmakordselt avaldatud ajakirjas Põhjanael, 1991/1)

Tööjärgses lähisutoopilises tulevikuühiskonnas aset leidvas novellis on peategelane Alvar Kem ajusportlane, kes loo alguses alistab legendaarse kolleegi ning rivaali Kurosawa tervelt minutiga. Näib, et Alvar on maailma parim ajusportlane - kuni Kurosawa teatab, et kolm viimati kaotatud matši oli ta võistelnud poole vinnaga, lasknud Alvaril oma aju ületöötada. Järgmiseks matšiks on ta tippvormis ja enamgi veel. Tema treeningkompuuter on kaks korda võimsam Alvari omast. Nende järgmine matš otsustab kõik.

Tekstil on kaks poolt, mis omavahel ei sulandu päris täiuslikult. Üks on maailmakirjeldus, peategelast võimaldav taustainfo. Robotite aina kiirem täiustumine, mis ei päädi terminaatorliku sõjaga, vaid inimliku töö kaotamisega, oli teemaks ka Andris Feldmanise eelmise aasta romaanis “Viimased tuhat aastat”. Mulle meeldib, et Alase tekstis on osutatud sellele, et eneseületamine, aga ka konkurentide ületamise vajadus jääb vähemalt mõnesse inimesse alles ning leiab rakendust spordis. Feldmanise romaanis tähendas töö kaotamine tähenduse kaotust, iive langes ja inimesed lihtsalt surid välja. Alase novell tuletab meelde, et kuni on mäng, jääb pingutajaid - jääb mingigi tähendus. Sellest hoolimata jääb lugedes mõnevõrra sisse tunne, et ajalugu on lõppenud - jäänud on vaid ajaviide. Ühesõnaga, mulle meeldis selle novelli maailm ning asjaolu, et natuke vähem kui 30-aastast teksti saab võrrelda eelmisel aastal ilmunuga.

Teine pool on klassikalisem sportlaslugu. See on Rocky-filmide treeningmontaaž, “Tiigri silm” plärisemas taustal. Kas Alvar või Kurosawa? Mingi pooleldi poisikeselik sportlashasart lööb välja, mis küsib, kas peategelane ikka võidab - aga vastasel on ju eelised. Kui lugeda novelli nagu spordijuttu, võinuks olla pettunud selle peale, et [SPOILERID] matši lõpuks ei toimugi, Kurosawa sureb treeningperioodi ajal ajuspordi destruktiivsuse kätte. Ei näinudki rivaalide kokkupõrget... Ent sellele järgneb uue rivaali nimetamine. Ja lugu polegi enam hasarti tekitav lugu spordist, vaid läbipõlemisest ning parimaks olemise sundusest.

Novelli kaks eri palet - taustainfo ja tegelaseinfo - ei sulandu üleni elegantselt. Väga palju on lihtsalt info dump’i. Selmet avada maailm peategelase või tegevuse või tähelepanekute abil, on taustainfo eraldatud omaette lõikudega, kus see lugejale sisse söödetakse. Nii on okei, tööjärgset ühiskonda oleks ehk raske edastada üksikute viidetega, aga ikka jäi üks väike “kuidas olnuks tekst, kui...”. Üldiselt Alvar Kemi lugu töötab, maailm on sümpaatne ja tegelase saatus natuke nagu huvitab ka. Ma ei kujuta ette, kuidas ta oma ajas mõjuda võis, aga sisulise poole pealt mõjub üsna värskena praegugi.

7,5

Surmasööja

Aliise Pimedusemaalt

Muldvana hallipäine surnumatja Eevald on oma karjääri ja elu lõpu juures, kui ta räägib lapselapselapsele Juhanile oma kõrgeealisuse saladusest - kui keegi tema juuresolekul sureb, saab ta tolle eluvaimu endasse.

Hoidugem esitamast küsimust, kas mõiste “surmasööja” on kuidagi inspireeritud Harry Potteri pahalastest, ning vaadelgem ideed ennast. Mõte seisneb selles, et eluenergia väljub inimesest tema surres ning mingi perioodi vältel surma järel, minnes neisse, kel on esiteks võime seda vastu võtta ning teiseks mingigi suhe lahkunuga. Sel ideel on potentsiaali olla vägagi intensiivne, vähemalt väga ebamugav.

Selle jutu autor on seda lugu käsitlenud kuidagi väga ebaintensiivselt. Ma ei mõtle, et jutt oleks igav. Pigem pean silmas, et idee kohta, mis eelkõige tegeleb surmaga ja väe ammutamisega sellest, on leitud harjumatult ontlik ja ebaohustav aspekt, kuidas sellele läheneda. Kui sõbralik vanavanaisa räägib oma veidrast talendist, ei kohelda seda groteskse saladusena, vaid lihtsalt ühe isemoodi omadusena, mis ilmselt läheb tema surres lapselapselapsele.

Mõni oleks vaadelnud sellise surnuväe-laenamise muid eetilisi probleeme. Mul on tunne, et sarnast ideed saanuks käsitleda teisiti. Mõni kirjutanuks sarimõrvar-kunstnikust, kes vahetab iga mõne aasta tagant tüdruksõpru, aga millised taiesed - mis olnuks lugu, mis küsib: “Kas geniaalne saavutus on väärt “tähtsusetu” inimese elu?”. Mõni oleks ehk kirjutanud lugu depressioonist ja kestvast nüriseisust, mis leiab mõneks ajaks leevendust kellegi tapmisel - teemaks küsimus “kas minu lõputa õudus või teiste õudne lõpp?”. Käesoleva loo autor vastab aga küsimusele “kuidas taadil nii kaua eluvaim sees püsib?” Ja vastus ei šokeeri. Taat ammutab väge surnutest - vot, ja nii ongi. Minust on ebaadekvaatne kritiseerida teksti kõigi nende novellide pärast, mis ta pole, aga selle mõte on öelda, et idee provotseerivuses ning teksti emotsionaalses pingetasemes on minu meelest natuke liiga suur vahe.

Lugedes kerkis teise iseäralikkusena loo stiil. See pole halvasti jutustatud, asi läheb sujuvalt ning kõik vajalik on olemas. Ometi oli tunne, et teksti stiil on üleni anekdoodilik. Ma ei pea silmas, et tekst olnuks naljakas või naeruväärne, vaid lihtsalt piirdub oma jutustuses minimaalse vajaminevaga. See pole tingimata halvasti jutustatud tekst, aga kuidagi ebanovellilikult. Edastatud saab “kes?”, edastatud saab “mis?”, nagu kõik oluline saaks edastatud - aga mingi jutustajalik hingus kaob kuhugi ridade vahele. Kaotsi läheb teatavat lugemiselamust pakkuv sideaine. Võib-olla natuke intensiivsema süžee puhul see ei segaks, aga praegu jääb jutustusest mulje, nagu eelkõige edastataks infot.

Ehkki olen nüüd eelkõige kritiseerinud, tahaks ikkagi osutada, et tekstis oli midagi, mis tegi selle lugemise sümpaatseks. See oli üks tore jutt, oma ebaintensiivsuses oli seda mugav lugeda ning Evald oli omamoodi tore sell. Jäid lihtsalt mõned ebakõlad, mida tahtsin lahata.

5

Koletu Kristatos

Karmo Talts

Muinas-Eestit taaselustav novell, milles rahulikult omaette elavaid Rahvamaa asukaid ründavad raudmehed ning nende kohutav kannibalistlik jumal Kristatos. Leiab aset inimeste ja jumalate lahing püha hiie juures.

Alustaks sellest sümpaatsest, et loo avalõigul on mingi lugema utsitav efekt. “Raudmehed pidid olema kohutavad. Seda oli Mehis kuulnud. Veelgi hirmsamaid jutte räägiti aga nende jumalast Kristatosest.” See annab hea algtõuke, sest tekitab uudishimu selle suhtes, miks räägitakse raudmeeste jumalast hirmsaid jutte. Seda uudishimu ei rahuldata järgmise lausega, see avaldub pikkamööda. See on minu viis öelda, et sümpaatselt jutustatud tekst.

Lugu jääb kõige eredamalt meelde sellepärast, kuidas on kujutatud jumalaid ja usundeid. Kõikehalastav Kristus on selle teksti Kristatosena hirmus entiteet, kes ilmub raudmeeste juurde ning laseb neil rebida liha luudelt ja tõmmata verd soontest. See mõjub neile berserkerlikku väge andva droogina ning paneb nad hulluma. Räägitakse haavadest tema kätel ja jalgadel, mis ei paranegi, nii et jääb zombilik mulje. Maajumalaks on tohutu karu Oortum, kes võiks Kristato alistada, kui hiie suunas ei saadetaks teele leegitsevat noolt. Hiie põlemisega saab suletud uks “ülemise ja keskmise ilma vahel”.

Natuke üllatas mind, et hiieneitsi, kes oli oma elu ja oma süütuse pühendanud jumalatele, meenutas väga Vesta preestrinnasid. Ka tunduvad Oortum ja Kristatos liiga samastatavad, taevajumal ning (kristliku Isa võrdkuju) Pater tegutsevad liigagi samal tasapinnal. Sellega tekitatakse maarahva jumalatest vägev mulje, kõigile suure religiooni nähtustele leidub vääriline vastane. Tulevad meelde kunagised tunnid “World of Warcrafti” mängides, kus igal rassil on omade eelistega sangartegelased, kel oma eritabased mõjud, ent on üsna samastatavad. See teeb lahingu omamoodi huvitavaks, kuid kuna teksti pinna alt virvendab mu meelest soov rõhutada ehteestilikku väge, muinaseestilikku suurust, mõjub see elementide samastatavus kuidagi ebaautentselt.

Võib-olla olen võtnud siinkohal vale lähtekoha. Milleks arutleda mütoloogiliste detailide üle, mis võisid, aga võisid ka mitte olla niimoodi. Taltsil on loominguline vabadus kujutada neid asju niimoodi, kuidas tahab. Lugedes tundus, et võiks osutada religioonide eripalgelisustele - aga see ei riku asja. Pigem võikski rõõmu tunda asjaolust, et on fantasy-jutt, mis pole võtnud kasutada klassikalisi fantasy-klišeesid haldjate ja trollide ja orkide näol, vaid on mänginud kodumaise mütoloogia elementidega. Võiks arvata, et päris sellist teksti ei kirjutataks mujal maailmas. Ja jätkuvalt - mujal täiusliku inimesena kujutatud Kristuse kasutamine vallutajate koletu zombijumalana on üsna iseäralik ja meeldejääv. Isegi kui tekst ei tee suurt midagi peale ühe lahingu kujutamise.

7

Kassiliiv

Kaido Tiigisoon

Äsja täisealiseks saanud paks laiskvorst Trevor saab vanematelt korralduse minna poodi kassiliiva järele. Poeni jõudes näeb ta, et see on kinni. Seejärel otsustab ta minna Pasco mahajäetud liivakarjääri. Sealt leiab ta kunagi ammu Maale langenud tulnukalaeva Godot’, kellega jääb rääkima.

Hiljuti romaani avaldanud Kaido Tiigisoonelt olen veel üht juttu lugenud ja hakkab tekkima aimus tema stiilist. See on selline rahvapärase huumoriga vürtsitatud tekst, mille peategelane kipub olema ebasümpaatne. See ebasümpaatsus on ent iseenesest mõnevõrra sümpaatne, kuivõrd võimaldab autorile vähemal või rohkemal määral iroonilist suhtumist peategelasesse. Ta on täpselt sobival määral ebasümpaatne, et talle langevad õnnetused on omal kohal, ent ta ei ole nii vastik, et tema jälgimine tekitaks vastumeelsust.

Siinkohal saaks peatuda ja lahata, mida tähendab õieti mingi huumori või teksti rahvapärasus. Kes on see “rahvas”, kellele ma omistan selle teksti lugemise - päris hästi ei tea. Vahest tähendab seda, et huumor ei ole väga nõudlik, tegelaste soovid ja instinktid üsna üldinimlikud ning ebafilosoofilised... Ei tahaks ka öelda, et rumal tekst, sest teksti jutustaja on targem kui peategelane - ta orienteerub tehnoloogilises sõnavaras ning tal on üldiselt kontroll sündmuste üle. Lugejale ei esitata väljakutset, tekst on nautlemiseks.

Lugu on terviklik, aga sooviks midagi enamat. See on muhe, aga kuidagi ei ajanud lausa naerma. Ulmeideede poolest ei pakuta midagi väga uuenduslikku. Peamine, millega see jutt mõjub, on peategelane kõigi oma vigadega ja üleüldine tekstimeeleolu, mis püsib stabiilsena. Ütleks, et teostatud tekst, mõnele võiks täitsa meeldida, ehk on ta sümpaatne oma sundimatuses; aga nõuaks midagi enamat.

7

Prinditud (l)ootused

Piret Saul-Gorodilov

Nadja on ebaseksikas naine, keda kutsub õhtusöögile tema ja kõigi teiste meelest seksikas meeskolleeg Marks. Nii saab alguse salaprojekt, mille tulemusel oleks võimalik kehaosi ning jäsemeid 3D-printida. Naine on esialgu natuke pettunud, aga teeb kaasa.

Mul on tunne, et mõni ulmerdis loeb seda ja tunneb, et see on tema jaoks liiga romantiline. Mõni ütleks, et suhteskeem on maru armukolmnurga moodi. Mõni äkki kirub, et meesulmerdis kirjutab robotitest, kosmoselaevadest ja tulnukatest, naisulmerdisel tuleb mängu mingi tarbetu romanss.

Mulle on väga teretulnud selle teksti romantiline sfäär. Samuti on sümpaatne, et peategelane pole tugevam oma seksuaalsetest impulssidest. See muudab ta usutavamaks tegelaseks. Ikka on kirjutatud selliseid peategelasi, kes kergitavad naise poole oma kulmu ja järgneb seksistseen - siin on asi natuke rohkem nii nagu elus eneses.

Lisaks on autori stiil minu meelest parem kui teistel selle numbri juttudel. See pole särav ega särtsakas, aga see hoiab lugejat kindlalt enese kütkes, lastes stseenidel kenasti silme ees lahti rulluda. Ainus, mis mulle ei meeldi jutustuslaadi juures, on teatavad sisulised hüpped, mis ei liigu just kuigi sujuvalt. Näiteks ühel hetkel istub Nadežda roolis - ja ta sõidab, sest kunagi oli Pauli õde helistanud ja palunud tal tulla Pauli vaatama, aga ta ütles ei ning keeldus tulemast; aga nüüd ei saanud Nadežda tulemata jätta, sest Paulil oli eile südameinfarkt. Võib-olla edastan seda ise kohmakalt, aga tahtsin vaid osutada sellele, et tekstis toimuva järjekorra ja autori poolt jutustatava järjekorraga mängimisel võiks olla parem põhjus kui see, et seda saab teha. Sama käib alguslõigu kohta, mis koos lõpulõiguga raamistab küll teksti kenasti, ent esimese lõiguna ei avalda eriliselt muljet. Tekst algas minu jaoks teisest lõigust ja sellest on kahju, sest igasugused lõpuga alustamise ideed on head, kui need on sooritatud. Ent need on stiilivead, mis ei riku, vaid on lihtsalt tõrvatilgad meepütis.

Ulmeidee minu meelest toimis, oli sümpaatne. Haakus romantilise või emotsionaalse või seksuaalse kõrvalliiniga kenasti. Tuleks siiski kurta, et natuke liiga kaugelt mindi mööda jumala huvitavatest küsimustest. Näiteks teksti lõpus ilmuv kahe mehe koondkeha - kelles oli ühe mehe armastus ja teise mehe üleüldine ligitõmbavus - tekitab küsimusi selle kolmanda olendi identiteedi ning olemisõiguse osas. Kas tema plahvatama panek teksti lõpus on uurimisprojekti hävitamine või inimolendi tapmine? Mulle meeldib mõte, et Marksi keha läheb paksuks ja lodevaks, kui seda asutab Pauli aju, aga kuidagi on tunne, et oleks tahtnud näha teda dialoogipartneri ja tegelasena, mitte vaid ühe väljaprinditud seksuaalfantaasiana.

Njah, nähes nüüd kõiki neid punkte, mida tekstile ette heidan, võiks nagu tunduda, et mitte eriti hea. Aga siiski, jään oma kiidusõnade juurde. Jään selle juurde, et igati meeldiv. Plusspunkte annavad küllaltki usutav peategelane, üsna korrektne stiil ning igati hästi sooritatud ulmeidee.

8/10

Zombid tekitavad laipu

Mairi Laurik

Kuskilt Tartu juurest on alguse saanud elutute laipade levik. Peategelane on keskkooli lõpuklassi selle tõttu pooleli jättev isik. Tal avaldub võime elutuid mõtte jõul natuke suunata. Tema ja üks sõdurite rühm läheb missioonile, hävitama zombisid metsas.

Kui mõne eelneva jutu kohta kirjutasin jutustamisoskuse kohta hea või parem, siis sellel jutul on jutustamise kulg vaat et kõige silmapaistvam. “Surmasööja” stiil jätab mulje, et oleks mugev kuulata etteloetuna ning “Prinditud (l)ootused” mõjub kõige silutumalt ning korrektsemalt ja seeläbi sümpatiseerib mulle oma jutustamise poolest. Lauriku jutt on aga kõige käbedama ja laadnama jutustajakäega kirjutatud tekst sellest satsist. See omainimeselik mugavus, mida ta paistab tundvat kokkupuutel täiskirjutatava lehega, tekitab ka mõningat kadedust, sest ta kirjutamisest paistab välja suur nauding selle tegevuse vastu.

Zombid on element, millel on paljude jaoks mingi enesestmõistetav võlu, umbes nagu ninjad, küborgid või Cthulhu. Minust on see ind kahjuks mööda läinud. Aeglased ja kohmakad olendid, kes eeldatavasti mädanevad üsna kiiresti täiesti abituks. Ma pole kategooriliselt nende vastu - on zombiteoseid, mis mulle meeldivad -, aga neile, kes jagavad keskmise inimese elevust zombidest, võib see tekst rohkem meeldida.

Mulle ei sümpatiseerinud teksti juures ebamäärane meeleolu. Ühelt poolt oli tegemist justkui naljaka jutuga, kus peategelane ironiseerib zombistunud Usain Bolti üle, teisalt edastatakse õudustäratavat abitust elutute suhtes. Tehakse jaburaid nalju ning minnakse vastu oma surmale. Muidugi saab jutus olla nii õudust kui ka nalju, võllanaljadel on oma koht. Siinse teksti naljadest ei lugenud ma aga välja oma surelikkusega silmitsi seisva inimese hüsteerilisust. Need lihtsalt paistsid olevat comic relief, mis kahjuks takistas loo sünget osa mõjule pääsemast. Sarnane asi loo lõppavastusega ning elutute tekkelooga - see võiks mõjuda muheda absurdihuumorina, aga ülejäänud jutu karmim tõsidus jätab ebamäärase mulje; zombide tekkeloo pea paroodiline jaburus ei haaku väga hästi ülejäänud teksti üsna stiilipuhta zombižanriga.

Ühesõnaga, meeleolult oli tekst veidi ebamäärane, ent kuna autoril on märgatavat jutustamissoont ning tõeliselt nakatavat kirjutamislusti, jätab tekst tegelikult sümpaatse mulje. Huvitav on näha, et kui jutt oleks täielikult keskendunud teksti peapahale, alustanud temast ja lõpetanud temaga, võinuks tegemist olla muheda zombiparoodiaga. Sedasi vaadeldes tundub, et loo keeras pahupidi hoopis peategelane oma ausa ja usutava kannatamisega. Loo kaks tähtsaimat tegelast kuuluksid justkui eri žanri tekstidesse. Nüüd jäi ent niimoodi. Võib-olla mõne teise lugejaga haakuvad autori taotlused paremini, minust läks sedapuhku mööda.

7/10

Jutt: Marssi vallutamas (Riho Välk)

Kaido ärkas vana talumaja teisel korrusel otse näkku paistva päikese peale. Oli kaunis suvehommik ning tänane kuupäev oli eriti tähtis.

Kaido jooksis padinal trepist alla nii, et vanadest trepiastmetest põrus tolmu ja värvikübemeid.

"Vanaisa, vanaisa, kas ülekanne algas juba?"

"Oh mis sa nüüd, vähemalt kaks tundi läheb veel, enne kui midagi välja hõigatakse," vastas vanaisa, kes istus Priimat suitsetades pliidi ees väikesel pingil.

Kaido istus raadio ette ja jäi ootama. Suurest lampraadiost õhkus sooja, mängis estraad.

"Kaido, ega sa ei plaani nüüd keskpäevani siin toas ülekannet oodata? Mine õue mängima ja küll ma hõikan kui see peale hakkab," manitses vanaema.

Kaido vaatas mõtlikult kella, kuulas hetke tüütut estraadi ning otsustas, et tõesti, ootamisest ei ole kasu. Missiooni käik oli sekundi täpsusega välja arvutatud ning enne ettenähtud viimase etapi algusaega ei tohtinud niikuinii midagi põnevat juhtuda. Kui juhtuski, ei tohtinud sellest ju miljonitele inimestele niisama ette kanda. Seda viimast oli isa mitu korda murelikul häälel korranud.

Ülekande alguseni jäänud kaks tundi möödusid Kaido jaoks igavalt. Ilmselgelt ei olnud ei kraavi ääres ega piimapuki otsas midagi nii põnevat kui eelseisvas raadiosaates. Nii vaatleski Kaido pilvi ning kujutas ette vägevaid kosmoselaevu, sõbralikke tulnukaid, suuri lahinguid ja mööda võõraid planeete kihutavaid kulgureid.

"Kaido, ae, saade hakkab kohe peale! Nad panid juba kohaliku jaama kinni ja lülitasid Moskva peale ümber," hõikas vanaema ukselt.

Kaido jooksis tuppa, raadiost kõlas tõesti Vello Orumetsa ja Artur Rinne asemel venekeelne muusika.

„Говорить Москва, Говорить Москва.“

Kaido silmad läksid suureks kui tõllarattad. Kauaoodatud ülekanne oli alanud. Kahju, et ta vene keelt ei osanud, aga vanaisa hakkas talle kohe kõike tõlkima.

"Kutsub Moskva, kutsub Moskva," kostus uuesti, seekord vanaisa suust. "Näe, hõiguvad, nagu hakkaks kõige tavalisem uudistesaade."

"Kallid seltsimehed. Meil on au teile teada anda, et täna, 30.06.1971, pärast mitu kuud kestnud kosmoselendu, on Soyuz-11 edukalt jõudnud Marsi orbiidile. Meie kartmatud kosmonaudid Georgi Dobrovolski, Viktor Patsajev ja Vladislav Volkov saavad peagi olema esimesed inimesed, kes astuvad meie punase sõsarplaneedi pinnale. Selle saavutuse on teinud võimalikuks Nõukogude Liidu tehnoloogilised edusammud ning kõikide liidumaade väsimatu koostöö. Kuulakem üheskoos major Georgi Dobrovolski raportit otse punase planeedi orbiidilt. Sellel sõnumil kulus isegi valguse kiirusel liikudes meieni jõudmiseks enam kui 12 minutit."

Kaido jõllitas raadiot. See kõlas nii uskumatult. Soyuz-11 oli jõudnud Marsile. Või vähemalt Marsi orbiidile. Tema isa oli seda kosmoselaeva ehitanud. Mitte küll palju, aga mingid pumbad selle masina kõhus olid tema isa kätetöö. Isa kuulas seda sama raadioülekannet praegu kusagil Baikonuri lähedal. Tõenäoliselt pidutseti seal praegu ja loobiti viinapitse vastu maad kildudeks. See oli ikkagi inimkonna suurim saavutus kosmosevallutusel.

Raadio kõlarist kostus kosmonaudi, major Georgi Dobrovolski hääl. Suur vahemaa ja kosmiline kiirgus moonutasid tema häält, kuid ei suutnud varjata selles peituvat uhkust ja ootusärevust.

"Kutsub Major Georgi Dobrovolski, Kutsub Major Georgi Dobrovolski, tulge kuuldele, Moskva. Oleme jõudnud Marsi orbiidile ja meist saavad peagi esimesed inimesed, kes astuvad selle punase planeedi pinnale. Nõukogude Liidu piloodi Vladimir Komarovi esimesed sammud Kuul, 24. aprillil 1967 oli kõige tähtsam sündmus inimkonna kosmosevallutuse ajaloos. Juba 14 tunni pärast, esimesel juulil 1971 ületatakse see saavutus ning inimene astub esimest korda teise planeedi pinnale. Meie kartmatu meeskond on selleks missiooniks valmis."

Raadiost järgnes veel kiidukõnet Nõukogude Liidu suurepärasele tehnikale ja rahvaste koostööle, kuid Kaido ei kuulanud seda enam. Soyuz-11 oli Marsi orbiidil. Ta oli kuulanud esimese Marsini jõudnud inimese kõnet. Neli aastat tagasi, Komarovi maandumise ajal ei osanud ta sellisest sündmusest veel midagi arvata ja oli vaibal veoautoga mänginud, samal ajal kui kogu pere raadio ees hinge kinni hoidis.

"Vanaisa, kas sa arvad, kas maandumine läheb hästi? Äkki läheb maandur katki? Äkki seal on tulnukad? Mis siis saab, kui nad enam Marsilt minema ei saa?"

"Poiss, mis sa nüüd muretsed. Nõukogude Liidu tehnika pole meid kunagi alt vedanud. Vallutasime Hitleri Saksamaa, ehitasime kõige esimese aatomipommi ja meie kosmonaudid on kuul käinud," vastas vanaisa kerge uhkusenoodiga hääles.

"Mis me nüüd teeme, maandumine on alles 14 tunni pärast ja see on ju kell kaks öösel?".

"Ah poiss, mis sa nüüd siin üle mõtled. Saavad nad ka ilma meieta maandutud."

"Aga vanaisa! Ma tahan kuulata, kuidas nad maanduvad!" tõstis Kaido juba häält.

"Tead, poiss, paneme sulle ööseks äratuskella ja kuulame kõik koos, mis nad meile sealt Marsi pealt räägivad," pakkus vanaisa lahendust.

Ülejäänud päev möödus veelgi igavamalt. Raadio lülitati kohalikule lainele tagasi, seal räägiti heast heinailmast, kolhooside viisaastaku normi täitmisest ning kõigest muust kohutavalt igapäevasest. Vanaisa lülitas peagi raadio lihtsalt välja. Päev veeres vaikselt ja sündmusteta õhtusse.

"Vanaisa, mis kell on juba?" küsis Kaido, kindla veendumusega kuni maandumiseni ärkvel püsida.

"Pool üksteist alles, mine magama, küll ma sind üles äratan," vastas vanaisa oma harjumuspäraselt kohalt pliidi ees. Suvel suitsetas vanaisa päevasel ajal alati õues, aga õhtuti meeldis talle vaadata pliidi all õrnalt hõõguvaid süsi ning elu ja asjade üle mõelda.

"Poiss, sa ju ei mäleta, kui Komarov kuul maandus. Sa ju askeldasid oma mänguautodega. Aga kas sa mäletad, mis juhtus, kui Komarov maale tagasi jõudis? Kõik kandsid teda kätel, Brežnev isiklikult tuli maandurile vastu, surus kätt ja tänas saavutuse eest. Aga mis on temast edasi saanud? Keegi ei tea tegelikult, kõik vaikivad. Nimi on ajalooraamatutesse kirjutatud, aga meest ennast nagu polekski. Kingiti uhke mõis Musta Mere ääres, kingiti lumivalge Volga, naised jookseksid ta peale tormi ja langeks kaela. Aga mitu aastat pole temast midagi kuulda olnud, keegi ei kirjuta temast rohkem midagi. Aga naabrionu Slaval on tädimees Musta mere äärest pärit, käivad seal perega suvitamas. Juhuslikult kohe Komarovi lähedal. Mees käivat ringi nagu vaevaks teda suur ja raske koorem. Kõnnib turule, ei osta midagi. Kõnnib rannas, aga ujumas ei käi. Kellegagi juttu ei aja, kinos ei käi, restoranides või tantsusaalides kohe kindlasti mitte. Ja must Volga sõidab kogu aeg sabas. Sellest ei tee ka välja, et KGB kogu aeg iga tema liigutust jälgib. Ei tea, kas tahab Kuu peale tagasi või lihtsalt väikeseks poisiks, kes saaks vaibal autodega mängida ega peaks kõike seda kuulsust oma õlgadel kandma.“

Vanaisa viskas koni pliidi alla ja sulges aeglaselt plekist pliidiukse. Köögis oli nüüd täiesti hämar. Ta tõusis püsti ja kõndis vaikselt Kaido juurde ning heitis tollele teki peale. Poiss oli juba poole jutu peal diivanil tukkuma jäänud ning magas nüüd sügavalt.

"Eks hommikul kuuleme, mis siis kosmoses juhtus. Peavad need planeedid ja kosmonaudid ilma meieta hakkama saama." Vanaisa heitis samuti magama, kindlas lootuses, et hommikul saab raadiost eduka maandumise kordust kuulata.

...

"Miks te mind üles ei äratanud, ma tahtsin raadiost kuulata, kuidas nad Marsile maanduvad!" jonnis Kaido.

"Mis sa nüüd torised, veerand tunni pärast algab kordussaade, küll siis kuuleme, kuidas kõik läks," kurjustas vanaema, kellel oli sellest kosmosevallutusest kahjuks täiesti ükskõik. Ta oli 60 aastat lehmi lüpsnud ja lapsi kantseldanud ning oleks võinud seda teha ka Kuul või Marsil. Nii lastel kui loomadel pidi olema kõht täis ja soe olla, kuskil kaugel teistel planeetidel käimine või kuulsuse saamine - no mis kasu sellest vigurist siis on?

Kaido mossitas edasi, kuid mugis värske maasikamoosiga pannkooke ja jõi külma piima peale. Kordussaade pidi kohe varsti algama. Mitte päris raadiosaade, kordus, aga sisult ikkagi sama.

Raadiost kostunud muusika vaikis. Algas sissejuhatus „Говорить Москва, Говорить Москва. Seltsimehed üle terve Nõukogude Liidu. Toome teieni rasked uudised meie täna öösel aset leidnud Marsi missioonist. Tänane päev on suur tagasilöök meie kõigi ning kogu inimkonna jaoks, selle kustumatu jälg jääb inimkonna ajalukku igaveseks. Üle maailma on välja kuulutatud erakordne häireolukord, kuigi inimkonnale loodetavasti vahetut ohtu ei ole. Palume kõigil rahu säilitada. Täpsema ülevaate annab teile nüüd Marsi missiooni juht, Nikolai Kamanin."

Kaido ja vanaisa vaatasid teineteisele otsa. See ei olnud kellegi nali. See pidi olema midagi piisavalt tõsist, et seda öelda välja ametlikus ringhäälingus, läbi kõikide tsensuuride ja ilma poliitiliste tagajärgedeta.

Nikolai Kamanin alustas: "Seltsimehed, Nõukogude Liidu kodanikud. Toon teieni raske sõnumi, mida on paljud teist kindlasti juba kuulnud. Me oleme teinud analüüsid ning meil ei ole sellele fenomenile muud selgitust, kui täpselt see, mida see endast väidab. See on ühe intelligentse tsivilisatsiooni pöördumine teise intelligentse tsivilisatsiooni poole. Ja see on hoiatus meile. Me ei saa teisiti, kui me peame seda kuulda võtma. Nii toon ma teieni selle missiooni raporti."

Isegi vanaema oli raadiot kuulama tulnud. Seda, et keegi räägib raadios ilma mingi tsensuurita ning millestki täiesti võimatust, ei saanud juhtuda. Siin pidi toimuma midagi suuremat ja tähtsamat kui kunagi varem.

"Missioon käivitus esialgu kõigi ootuste kohaselt. Kõik pardasüsteemid töötasid laitmatult, meeskond oli täie tervise juures ja Marsile laskumiseks valmis. Phobos-1 maandur eraldus edukalt Soyuz-11 kosmoselaeva küljest ning alustas kell 02:11 Moskva aja järgi teekonda Marsile. Maanduri pidurdusmootorid käivitusid ootuspäraselt ning maandur sooritas kell 02:17 perfektse maandumise täpselt ettemääratud kohas. 02:24 avanes Phobos-1 maanduri õhulüüs ning major Georgi Dobrovolski valmistus esimese inimesena Marsi pinnale astuma. Sellest pidi saama inimkonna ajaloo verstapost, esimene inimeste vallutatud planeet."

Raadioeetrisse tekkis paus. Kui Kamanin jätkas, oli ta hääl veelgi tõsisem.

"02:29 saatis Georgi Dobrovolski meile tagasi raporti, mis koosnes ainult kuuest sõnast: "Me ei ole üksi. Meid oodati.". Hetke pärast järgnes sellele raadioedastus kõikidel kasutuselolevatel sagedustel, kõigepealt vene keeles, siis inglise, saksa, hispaania, itaalia, jaapani ning veel 76 keeles. Teadaanne, mille kohta saame nüüd kindlalt öelda, et see ei olnud inimpäritolu. Edastame teile venekeelse teavituse."

Raadiost kostus monotoonne ja õõnes hääl. "Inimkond. Te ei kuuland hoiatust, mille me edastasime Teie piloodile Vladimir Komarovile, kui ta maandus Maa kaaslasel, 24. aprillil 1967 Teie ajaarvamise järgi. Seega kordame seda hoiatust kõigil teie tehnoloogia poolt kasutatavatel raadiosagedustel. Te ei ole oodatud meie planeedil. Lahkuge koheselt ning ärge naaske. Me ei soovi tulla teie planeedile, ning eeldame, et teie ei tule meie omale. Selle hoiatuse ignoreerimine tähendab sõda meie planeetide vahel."

Nikolai Kamanin jätkas: "Nagu öeldud, edastati seda sõnumit enam kui 80 keeles, kõikidel inimkonna poolt kasutatavatel raadiosagedustel. Marsil on elu, mille tehnoloogiline võimekus ületab meie oma määral, mida me ei suuda isegi ette kujutada. Maailma valitsejad on kutsutud erakorralisele kongressile, et arutleda võimalikke lahendusi ja kompromisse. Palume veel kord kõigil rahu säilitada. Jääme üheskoos lootma sõnumis olnud lubadusele, et marslased ei tunne huvi meie planeedi vastu."

Raadios valitses veel kord hetk vaikust.

"Soyuz-11 meeskond on asunud tagasiteele Marsilt, ilma sellele jalga tõstmata."

Talumajas valitsevat vaikust häiris ainult vana lampraadio surisemine.

...

Kõik jutus kasutatud kuupäevad ning kosmonautide nimed on pärit reaalsetest NSVL kosmonautika sündmustest. Jutule andis idee ja inspiratsiooni Trash Can Dance poolt 2012. aastal välja antud Misha Mishajashvili – Poehali

Jutt: Pikk mees tuleb (Maks Hull)

Inimene ei mäleta kõike, igapäevane infovoog, infoküllus matab tahes-tahtmata nii mõnegi olulise mälestuse, millest võib teinekord sõltuda paljugi.

Oli täiesti tavaline lõbus õhtu, Mina, K, Kutt ja I. Istusime lauas, nautisime nii roogasid kui õhus helisevaid sõnu, mõtteid. I ja K olid mu ammused tuttavad, Kutti nägin esimest korda elus.

Kutt särises K poole, noh, mul oli seda kerge tajuda, õrn teema.

Hakkasid mingi hetk haigutused suule tulema, I, kes oli korteri peremees, kuigi ise elas ta kõrvalkorteris, jaotas magamiskohad, Mina ja Kutt saime ühte tuppa, K tegi aseme kõrvaltuppa, I kobis oma koju üle koridori. Kui asemed olid jaotatud ja olime linade vahele kobinud, tajusin Kutis mingit pinget, ju ta oli K pärast pisut liimist lahti, mõtlesin. K oli sõbralik ja särav nagu alati, aga ei midagi enamat. Jube kerge lummusesse langeda.

Uinusin.

Kuni miski eksitas mind. Avasin silmad ja nägin, kuidas Kutt end püsti ajab, astub ukse juurde, see avaneb ja tema vastas seisab K.

Kuram, kas tõesti? liiguvad unised mõtted esimesel hetkel. Aga inimesed ukseavas ei liiguta, ei lähe kõrvaltuppa, lihtsalt seisavad, või ei, ei seisa lihtsalt. Nüüd näen kuuvalgel, et Kutt on higine, läigib suisa ja riietel on higilaigud. Mida kuradit? Pole ju palav? Ja käed, mida teevad käed??? Värisevad!!

Kas on see kuuvalgusest? Ei, K on näost lubivalge. Ta võiks olla vägagi veetlev, poolläbipaistva öösärgi väel ukseavas seistes, juuksed pisut sassis, aga see mõte tuleb mulle pähe tunde hiljem, praegu näen inimest, kes oleks justkui kohtunud oma surmaga. Või ei, pigem kõikide hirmsate ebaloomulike surmade summaga...

Ajan ennast voodist püsti, siis ütleb Kutt midagi, kokutades, sõnu suust välja kangutades, otse tüdruku suurtesse ehmunud silmadesse:

„ Pi..pikk....pikk me me...me...mees ..t tu..tulb..tuleb...ja..ja...ja...t..t...ta...t.t..te teab....tea..teab...tea..b..e...e....et..t...s..s....sina...sa....sina....o...ole..oled....k....ka...s..sina...ol...oled....k...ka....s..si..sina...oled...ka...siin...“

Mida? Mida see vend sokib???

Välisukse link vajub alla, seda ei ole näha, hämar, aga see on tunda, see on iga keharakuga tunda.

See on nii tunda, et olen murdsekundiga püsti ja kaetud külma hirmuhigiga. Kolm jäätunud, krampunud, liikumatut inimest võõras korteris.

Olen nii süvenenud oma hirmu ja tardumusse, et põlema süttiv laelamp ja K selja taga ukseavasse ilmuv I ei suuda mitme sekundi jooksul seda seisundit lõhkuda...

Pool tunnikest hiljem, istume taas laua taga, K on teinud rahustavat teed. I-l on midagi rääkida.

„Seda et, tundsite?“ ja ta jätkab „ siin pisut justkui võib kummitada või nii, see korter oli tudengitele välja üüritud, üks neist ei saanud oma eluga justkui hakkama, noh... tegelikult ... tema vaim... justkui rahutu... ja hulgub siin aegajalt ringi, kas pooleli jäänud õnnetu armulugu või ei anna talle rahu pooleli jäänud õpingud ja saavutamata jäänud saavutused... no igastahes aegajalt ta ilmub, algul olin päris ehmunud, aga siis... noh... justkui läheme tema kodukõrtsi, ma teen mõned õlled ja tema istub niisama, ja siis on mõnda aega rahu majas jälle.“ I näitab puutumata voodit K toas, millele on kuhjatud pisut kraami.

„See oli tema voodi ja seal on mõned tema asjad, milledele pole keegi järgi tulnud, ei teagi, mis nendega pihta hakata...“

Kuulan I-d ja tean, tean, et peaksin teadma, aga mida, ei mäleta. Noh, igastahes ei ole see purjutada armastava tudengi vaim, mis Kuti kokutades lausutud sõnade tagant peegeldus... ei ole... päris päris kindlasti ei ole... ma peaksin teadma, peaksin, aga mida?

Vaatan Kutti ja K-ad ja tean, et ka nemad tunnevad sama. Ometi laelambi valguses ja rahustava tee mõjudes ei tundu see teadmine enam nii oluline.

I läheb uuesti magama, loodetavasti liitub temaga läbipõlenud tudengi vaim. K kõnnib nagu muuseas välisukse juurde ja keerab kinni mõlemad lukud.

Kaks korda.

Triks Triks ülemine ja Traks Traks alumine.

Millal on ukselukk aidanud vaime eemale hoida??? Ometi saab tema tegevus meie mõlemi meessoo esindaja vaikiva nõusoleku osaliseks. Lähme meeste tuppa, Kutt vaatab küsivalt lambilüliti poole. Nähes naabertoa uksealuse valgusviiru kustumist liigub ka Kuti pikk käsi lüliti poole ja õuest kumav kuuvalgus on jälle ainuke helendus toas.

Mida ma mäletama pean??? Mida?

Kutt võiks ise olla Pikk Mees, mõtlen, minust peajagu pikem. Tõusen voodist ja astun vaheukse poole.

„Kuhu?“ küsib Kutt.

Ma ei pea teda vastuse vääriliseks, avan ja sulgen ukse ja olen K juures.

K ei maga veel, ajab end voodis istukile. Seisan voodi otsa juurde, meie näod lähenevad, esialgne küsimus tema pilgus muutub tervituseks. Nüüd julgen korraks puudutada tema huuli, see pole suudlus, pigem lihtsalt lühike huulte puudutus, kokkupuude, ometi mahub sellesse viivu kogu meie koos elamata elu koos kõigi vajalike rõõmude ja muredega.

Me ei puuduta teineteist rohkem, pole vaja, kõik on tehtud, kõnnin tagasi meeste tuppa ja loodan, et Kutt väga armukadedaks ei muutu.

Sest mulle meenus, meenus Pikk Mees. Meenus, et ka minu juurde tuli kunagi Pikk Mees, tuli, kui ma magasin, iga öö tuli ta lähemale, ja ta oli ohtlik, ta on ohtlik. Kõige hullem, ta teab, kellest sa hoolid, ja ta tuleb ka Tema juurde. Kõigepealt tulebki ta Tema juurde ja alles siis sinu juurde.

Ometi ei tea ma, ei mäleta. Ma olen ju elus, olen alles. Kuidas?

Mõned kuud hiljem , täiesti lambist ja mingi rutiinse igaõhtuse toimingu käigus, kui tolleõhtune hirm on argiaskeldustega maha pestud, töömõtete alla sügavale maetud, purskab üks mälestus justkui geiser läbi muda mu meeltesse. Pikk Mees, kuidas ma temast pääsesin? Polnud midagi keerulist, lihtsalt ma läksin talle vastu, hoolimata oma hirmust ja tegin midagi väga argipäevast mõne külakõrtsikakleja jaoks, ma sõitsin talle lihtsalt lõuksi...helistaks õige Pikale? Ahjaa, mul ole ta numbrit, võibolla siis K-le? Polegi neid peale seda õhtut näinud...

Maks Hull 2016-2017

Kusagil Skandinaavias

Jutt: Manamine algajatele (Kalju Kivi)

„Kas sa oled ikka kindel, et see töötab?“ küsis Tiit murelikult.

„Jaa. Ja nüüd jää vaid ja pane oma neetud keep selga,“ torises Pelle ja tõmbas vana kulunud tumesinise hommikumantli kapuutsi pähe, „ma pean keskenduma.“

„O-ok....ma loodan, et sa ikka tead, mida teha,“ ütles Tiit ja pani oma ema roosa mummulise hommikumantli selga.

„Mida kuradit? Kas sa midagi paremat ei leidnud?“ pahandas Pelle klassivenna rõivastust märgates.

„Isa oma oli pesus...“ vabandas Tiit vaikselt. Seepeale Pelle ohkas vaid tüdinult, võttis sahtlist vana kulunud raamatu, ning pöördus toa keskel oleva laua poole. Laua peal lamas alasti ja kinni seotuna Pelle ja Tiidu klassivend Siim, kes vaatamata oma noorele eale kaalus juba tublisti rohkem kui Pelle ja Tiit kokku. Keldrist „laenatud“ vana plastmassist aialaud paindus ja kääksus Siimu raskuse all iga kord kui too natukenegi liigutas ning Siim mahtus vaevu sinna peale lamama.

Siim niheles laual rahutult ning üritas midagi öelda, kuid suutropp takistas teda ning kuulda oli vaid haledat mõminat. Pelle ei teinud temast väljagi ja oli ninatpidi raamatus. „Nii... küünlad olemas, märgid on maas. Kas sa-„

„Pelle!“ kõlas äkki alumiselt korruselt kriiskav hääl.

Pelle ohkas korra sügavalt ning üritas sellest mitte välja teha. „Kas sa noa-„

„PELLE!“

„Jah, ema?!“

„Kas sa prügi viisid välja?“

„Jah, ema!“ karjus Pelle ning pöördus siis uuesti sõbra poole. „Kas sa noa võtsid kaasa?“

Tiit noogutas murelikult ja näitas suurt kööginuga, mille ta kodust kaasa oli võtnud. Nuga nähes hakkas Siim veel rohkem nihelema, nii et laua jalad tema raskusel alla paindusid. „Äkki...äkki me ikka ei peaks seda tegema...“ ütles Tiit murelikult.

„Nüüd on liiga hilja, et taganeda,“ vastas Pelle, „Mis sa arvad, et see paksmagu suudab oma lõuad kinni hoida, kui me ta lahti laseme?“ Siim küll noogutas seepeale entusiastlikult, kuid Tiitu ei paistnud see väga veenvat.

„Tõsi....“

„Ja pealegi. Kas sul on mõni parem mõte?“ küsis Pelle.

„Ei....“

„Nii siis. Ära vingu. Kas mäletad, mida teha?“

Tiit vaid noogutas ja võttis noa tugevamini kätte. Siim oli juba täitsa paanikasse minemas ja rabeles nagu segane, nii et rasva voldid juba higist läikisid ja laud kaeblikult tema all krääksus ja raksus.

Pelle noogutas tõsiselt, avas raamatu õige koha pealt, köhatas kurgu puhtaks ning oli just lugema hakkamas kui alt kostis taaskord ema kriiskav hääl.

„Pelle!“

Pelle lõi vandudes raamatu kinni enne kui vastas, „Jah, ema?!“

„Kas sa viskasid prügi ikka õigesse konteinerisse?!“

„Jah, ema!“

„Sa ju tead, et me peame nüüd prügi sorteerima ja paber läheb erladi konteinerisse?!“

„JAH, EMA!“

Seejärel Pelle ootas hetke, enne kui ohkas ja raamatu uuesti avas. „Nii... kuhu me nüüd jäi-„

„Viskasid siis ikka õigesse konteinerisse?!“ kostis jälle alumiselt korruselt.

„JAH, EMA! Palun! Mul on praegu tegemist!“ karjus Pelle vastu.

„Olgu olgu! Ma rohkem ei sega!“ hõikas ema vastu.

Tiit, juba ammu Pelle ja tema ema omavahelise jagelemisega harjunud, ei teinud sellest väga väljagi ja suskas vahepeal Siimu õrnalt kui too liiga palju rabelema kiskus ning süütas loitsu jaoks küünlad. Eraldi küünlaid ei olnud poisid raatsinud osta ning olid selle asemel kodust kõik küünlad kokku korjanud, sealhulgas ka väikesed laternad, mida Pelle ema oli sugulaste haudadele viimiseks ostnud.

Pelle hingas korra sügavalt sisse ja välja enne kui uuesti raamatu avas. Ta köhatas korra kurgu puhtaks, noogutas klassivennale tähenduslikult, võttis sisse dramaatilise poosi ning hakkas lugema.

„Proin porta, justo quis placerat aliquet, quam purus hendrerit sapien, at congue nulla dolor sollicitudin elit...“

Poole manamise pealt oli äkki kuulda vaikset sorinat ning tuba täitus sooja kuse lõhnaga. Pelle krigistas seepeale hambaid ning saatis Siimu poole vihase pilgu enne kui jätkas.

„Nam consectetur orci nec leo fringilla varius vitae non ex. Class aptent taciti sociosqu ad litora torquent per conubia nostra, per inceptos himenaeos!“

Seejärel, ühes käes raamat ning teine käsi dramaatiliselt lae poole sirutatud, jäi Pelle vait ja põrnitses sõpra.

Tiit, midagi aru saamata, põrnitses vastu.

„Noh!“ sisistas Pelle läbi hammaste.

„Mis? Aaa...kas ma nüüd?“ küsis Tiit.

„Jaa!“

„O-ok...“ ütles Tiit ning tõstis noa värisevate kätega Siimu kohale. „Kas-kas ma ikka pean?!“

„JAA!“

„Ok...“ ohkas Tiit, pigistas silmad kõvasti kinni, ning tõstis noa kõrgele pea kohale. Möödus sekund. Siis teine. Kolmas...

„Kurat, kas saad juba?“ ütles Pelle närviliselt.

„A-aga kas sa ei saaks äkki?“ küsis seepeale Tiit.

„Ei.“

„Miks?“

„Sest ma pean raamatust lugema!“

„Aga ma võin ise raamatust lugeda.“

„Ei!“

„Miks?!“

„Sest see on minu raamat!“

„Sa leidsid selle pööningult!“

„Minu pööningult, seega on see minu raamat! Nüüd tee see ära enne, kui sa kõik untsu ajad!“

„See on su ema pööning....“ ütles Tiit nutuselt, kuid pani uuesti silmad kinni ja tõstis noa.

„Ja nüüd otse südamesse!“ õpetas Pelle. Tiit noogutas, omal samal ajal käed värisemas. „Ainult üks löök ja kõik meie mured on lahendatud,“ püüdis Pelle oma sõpra julgustada, „Ja me ei pea enam-„

Äkki kostis alt jälle kriiskamist, „PELLE!“

Tiit, närvid niigi pinges, karjatas seepeale ehmatusest ning virutas Siimule noaga. Südame asemel tabas nuga aga ribi, libises mööda ning surmava löögi asemel tekitas vaid pika veritseva haava. Siim hakkas seepeale kohutavalt röökima ja rabelema ning samal ajal oli alt kosta Pelle ema kriiskav hääl. „PELLE? PELLE?!“

Tiit läks seepeale täiesti paanikasse ning hakkas Siimule valimatult noahoope jagama, ise samal ajal hirmust karjudes. Kui Siim viimaks rabelemise ja röökimise lõpetas ning elutult lauale lamama jäi oli ta kere kaetud haavaga, peale vere valgus põrandale veel muud paska ja soolikaid ning toas olevale kuse haisule lisandus nüüd veel ka räme sitahais.

„PELLE!“

„Jah, ema?!“ suutis näost kaame Pelle vastu hõigata.

„Pane oma neetud saatanlik rokk muusika vaiksemaks!“

„Jah, ema!“

„Sa ju tead, et mulle ei meeldi, et sa sellist rämpsu kuulad!“

„Jah, ema!“

„Ja kas sa süüa tahad? Naabrinaine tuli külla ja tõi pirukaid!“

„Ei, ema!“

„Need on liha pirukad! Seentega! Sa ju sõid neid?!“

„Ei, ema, ma ei taha praegu süüa!“ karjus Pelle ärritunult vastu. Samal ajal jõllitas teda näost valge Tiit.

„K-kas nüüd ei p-peaks...“ hakkas ta ütlema, kuid kõõgatas siis ja pani käe suu ette.

„Ooot! Ära! Ma toon äm-!“ ütles Pelle paaniliselt, kuid sõber ei pidanud vastu, kõõksatas korra uuesti ning ropsis siis otse Siimu peale. Pelle ohkas seepeale sügavalt ja viskas raamatu nurka.

„See vist ei toiminud, ega?“ küsis Tiit haledalt.

„Oot... las ma mõtlen korra,“ ohkas Pelle ning hakkas laua peale toetuma. Plastmassist laud ei pidanud aga kogu sellele raskusele enam vastu ning valju raksatuse saatel murdus keskelt pooleks nii, et Siimu laip kogu oma soolikate ja pasaga põrandale kukkus ning Pelle otse selle peale.

Valju sõimamise saatel rabele poiss kiiresti uuesti püsti ja oli just toast välja tormamas kui äkki toas kõik küünlad ära kustusid ning kostis õel naer. Üks kriidiga põrandale joonistatud lopergustest ringidest süttis põlema ning selle keskelt ronis välja pisike sarviline ning leegitseva sabaotsaga deemon.

„Värisege surelikud!“ hõikas deemon, “Mina, suur Belzhogot, kuulsin teie kutset ning tulin siia et....et....“

Toas seisukorda ning poisse nähes jäi deemon vait ja silmad punnis vahtima. Poisid jõllitasid teda imestunud vastu ning mõni hetk valitses toas täielik vaikus.

„Mis kuradima Beelzebubi sitt see veel on?!“ kostis deemon pahaselt.

„Eeee....me oleme alles algajad...“ kogeles Tiit.

„Ja mis kuradima asjad teil veel seljas on? Vanaemalt võtsite vä?“

„See on mu ema oma....“ pomises Tiit. „Ja meil ei olnud raha, et musti keepe osta,“ lisas Pelle punastades, ise samal ajal üritades paska oma kätelt maha pühkida.

“Ning teater ei laena meile enam kostüüme peale seda mis eelmine kord juhtus,” lisas Tiit.

Deemon vaid ohkas selle peale ja pomises midagi mingis tundmatus susisevas ja turtsuvas keeles. „Olgu. Olgu.... see ei ole veel kõige hullem, mida ma näinud olen. See on küll päris hull aga mitte kõige hullem... Laske tulla.“

Pelle ajas seepeale selja sirgu ja pöördus deemoni poole. „Ooo suur Belzfogot-„

„Belzhogot,“ parandas teda deemon.

„Eee... Belzhogot. Me kutsusime sind siia, et sa ühe meie soovi täidaksid!“

„Nii...“ ütles Belzhogot kannatamatult.

„Vastutasuks anname me sulle oma sõbra hinge,“ ütles Pelle ja osutas Siimu laiba poole.

Deemon ei paistnud sellest just otseselt vaimustuvat, „Ja mida te vastu tahate?“

„Me tahame, et sa aitaks meil mata eksamist läbi saada,“ ütles Pelle kindlat, Tiit samal ajal õhinal kaasa noogutamas.

Deemon oli selle peale nii üllatunud, et leek tema saba otsal ära kustus. „Mida?“

„Me tahame mata eksamist läbi saada,“ kordas Pelle.

“Te tahate…” kordas deemon pomisedes, ikka veel üllatunud “Ma saaks...saladused….teadmised...must maagia...võim...ja te tahate faking mata eksamist läbi saada?!”

Poisid vaid noogutasid seepeale. “Eee...ega see ometi liiga palju pole?” küsis Pelle murelikult.

“Liiga palju?!” kostis deemon pahaselt.

“Noh...sa oled natuke...ee...pisike ja-”

“PISIKE?!” karjus deemon vihaselt.

“M-mitte, et selles midagi halba oleks,” ütles Pelle kiiresti, “Kõik ei saagi olla suured ja tiibadega ja-ja…”

“Türa, ma sulle näitan suuri tiibasid!” vandus deemon vihaselt, “Ma saaks-”

“PELLE!”

Deemon võpatas seepeale ja jäi vait, samal ajal murelikult ringi vaadates.

“MIDA?!” karjus Pelle tüdinult vastu.

“Oled sa kindel, et sa pirukaid ei taha?!”

“EI, EMA. MA EI TAHA PRAEGU SU KURADIMA PIRUKAID!”

“Miks sa kohe siis ei öelnud?! Sa ei pea mu peale karjuma!”

Pelle vaid ohkas tüdinult ja vandus vaikselt omaette samal ajal kui Tiit ja Belzhogot vaikselt ootasid. “Pelle ema on natuke...noh...näed isegi,” seletas Tiit talle vaikselt.

“Mida sa seal üleval üldse teed?” karjus Pelle ema alt.

“Ei midagi ema!”

“Ega sa ometi kanepit ei süsti?!”

“EI, EMA!”

“Kas ma pean üles tulema?! Sa tead et mul on puusad haiged!”

“Ei, ema! Palun! Jäta mind nüüd rahule!”

“Nii....see mata eksam,” ütles Belzhogot, üritades algse teema juurde tagasi tulla.

“Ei. Ma mõtlesin ümber,” ütles Pelle äkki, ise näost surmtõsine.

“Nii?” ütles Belzhogot üllatunult.

“Aga...Eksam!” kostis Tiit murelikult.

“Persse see eksam! Me jääme nii kui nii istuma. Bio ja keemia eksamid on ju ka ja meil ei ole rohkem enam kedagi ohverdada! Ei. Belzhogot. Ma tahan, et sa mu ema endaga põrgusse kaasa viiks!” ütles Pelle kindlalt.

Belzhogot sügas seepeale mõtlikult habet. “Mnjaaa...tehniliselt tehtav. Ohverdusest jääb selleks aga natuke väheks.”

“Väheks?!” ütles Pelle üllatunult, “Vaata kui suur see raip on!”

“Mida sa veel mulle ohverdada saaks?” küsis Belzhogot.

“Ära isegi mitte mõtle selle peale!” kostis Tiit, kui Pelle seepeale pilgu korraks tema poole pööras.

“Mhh…. Kuidas oleks Adolfiga?” küsis Pelle.

“Adolfiga?” uuris Belzhogot huviga. Pelle noogutas ja osutas toa nurgas olevale väiksele akvaariumile mille sogasest veest paistis vaevu välja üks pisike ja nälginud kuldkala.

“Tõsiselt?” ütles Belzhogot kulmu kergitades.

“Pealegi saad sa veel ju mu ema hinge ka!” vaidles Pelle.

“No olgu peale…” ohkas deemon tüdinult, “Võtke seda kui soodukat esimese korra puhul.” Seejärel marssis ta akvaariumi juurde, pistis Adolfi põske ning läks suud matsutades toast välja. Mõnda aega valitses majas vaikus kuni äkki kostis alt kohutavat karjumist, nagu üritaks keegi siga tappa.

“Mis sa arvad...kas ta tegi selle ära?” küsis Tiit kui kõik jälle vaikseks jäi.

“Vist küll…” vastas Pelle.

Hetk hiljem astus deemon uuesti tuppa.

“Noh…” ütles Belzhogot kui poisid talle küsivalt otsa vaatasid, “Kuidas ma seda nüüd ütlengi….Su ema teab, kuidas asjad käivad.”

“Oot...mis mõttes?” ütles segadusse sattunud Pelle. Vastuseks ilmusid poisi jalgade ümber leegid ning kondised ja soomuselised käed tirisid ta tulle. Pelle küll karjus ja rabeles nagu segane, kuid asjatult ning mõni hetk hiljem oli poiss koos leekidega kadunud. Kadunud oli ka Belzhogot, jättes Tiidu üksi näost valgena tuppa seisma.

Tiit oli suurest vapustusest just põrandale vajumas kui ukse taga kostus samme ning Pelle ema astus tuppa. Toa seisukorda korra hindavalt üle vaadanud vangutas ta vaid pead ja viskas Tiidule rulli prügikotte.

“Säh, hakka koristama. Garaažis on labidas.”

“A-aga ta ei mahu siia sisse!” kurtis Tiit.

“Sul on ju nuga olemas,” vastas Pelle ema, “Ja elutoas on veel üks laip.”

Tiit vaid vaatas verist nuga tema käes ja tõmbus näost veel kaamemaks.

“Ja ära õunapuude alla mata. Seal juba on mõned,” lisas Pelle ema üle õla minema kõndides.

Jutt: 8 (Ene Koppelmann)

Sandra sulges ohkega raamatu. Nii hea raamat ja nii ruttu sai läbi. Hajameelselt lasi ta veel viimast korda raamatulehtedel sõrmede alt läbi libiseda, enne kui ta Bulgakovi „Meister ja Margarita” tagasi viib. Ja ta oli selle leidnud täiesti juhuslikult, valides silmad kõvasti kinni tagumise riiuli alumise rivi keskelt. Tagakaane vahelt pudenes välja ümbrik, mis langes keereldes põrandale. Enne polnud ta seda raamatu vahel märganud. Sandra kummardus seda üles võtma. Ta keerutas seda näppude vahel. Tegu oli tavalise valge ümbrikuga, ei mingit vihjet saajale või saatjale, ainult esikülje all paremasse nurka oli joonistatud kaks kaheksat – üks pikali, teine püsti. Lõpmatu kaheksa. Sandra kõhkles. Panna ümbrik tagasi raamatu vahele ja teha nägu, nagu polekski ta seda näinud? Või hoopis avada ümbrik ja saada teada, mida ümbrik endas peidab? Sandra tundis uudishimu, lõpmatu kaheksa, vaata püsti või pikali, ikka on lõpmatus. Samas kodune kasvatus keelas tal võõraid kirju avada. Sandra pani ümbriku käest ära lauanurgale, samas aga haaras selle jälle kätte. Lõpuks võttis ta ümbriku sõrmede vahele, suunas pilgu kaugusesse ning peletades kahtlused eemale, rebis otsustava liigutusega ümbriku lahti. Ümbrikust paiskus välja tolmupilveke, mis kõditas ninasõõrmeid ja hajus siis sootuks. Alles jäid mõned õhukesed pooleks murtud paberilehed, mis moodustasidki ümbriku sisu. Paberid olid nii õhukesed, et paistsid peaaegu läbi. Tundus, et tegu on kirjaga, millele paistis olevat lisatud ka skeeme või jooniseid. Sandra hakkas kõheldes lugema.

„Kallis!

Kirjutan sulle lootuses, et sinu jaoks pole veel liiga hilja, et midagi jõuab veel päästa. Tea, meie südames on lõpmatus, lõputu armastus kaheksate vastu. Mida muud ju lõpmatus ongi, kui külilikukkunud kaheksa. Minul pole enam pääsemist, see tramm on juba läinud, kuid sina, kes sa oled nii süütu oma nooruses ja teadmatuses, ehk on sinul veel lootust.

Kaheksa aastat tagasi algas kõik see, millest nüüd sulle jutustan. Siis leidsin ma ühe raamatu vahelt kirja. Kirjas öeldi, et kui ma täiskuu ajal nelja tee ristile lähen, ootab mind seal ees igavene õnn, raha ja armastus. Aga tänapäeval meil ju muud polegi, kui üks rist teise otsas. Siiski, ma leidsin õige risti, sest seal ma kohtusingi Temaga. Ei, mitte kuradiga, kui sa seda peaksid arvama. Minagi arvasin nii, enne kui sinna läksin. Ei, mina kohtusin suure musta kassiga, kes oskas inimkeeli kõnelda. See kõutsist kiisuke rääkiski mulle, et odava hinna eest muutub mu elu. Odav hind – see oli kolm tilka verd. Kuna mul polnud kaotada midagi, võita aga terve maailm, siis sõlmisingi tehingu, mis pidi mulle kasu tooma. Kas see ka kassile kasu tõi, pole aimugi, see ei huvitanud mind ei siis ega ka praegu. Kass kas teadis või polnud see tema jaoks oluline, et minu veri oli tugevalt aneemiline. Arstid lubasid mulle kõige rohkem veel 8 kuud elu, seejärel veel natuke hääbumist ja olekski kõik. Selline seisund paneb ju tegema meeleheitlikke tegusid?

Nohjah, alustuseks ei muutunud midagi. 8 kuud elasin ma täiel rinnal, pidudel polnud algust ega lõppu, otsa ega äärt. Vahel käisin arstide südamerahustuseks neid vaatamas, nad mõõtsid ja torkisid mind ja iga kord vaatasid mind haletsusseguse kaastundega. Ilmselt läksid mu proovide tulemused ainult hullemaks. Viimati, kui käisin, küsis mu raviarst mult, kuidas on võimalik, et ma selliste näitajate juures veel jalul püsin. Kust mina tean, ega mina tohter pole! Rohkem pole ma arstide juurde läinud. Kui ma ka olen meditsiiniline ime, siis eelistan ma olla seda nende jaoks kadununa.

Siis aga hakkasid asjad imelikuks minema. Mu kallid vanemad, kes on mind alati tingimusteta ja sõgeduseni armastanud, paistsid mind üha vähem mäletavat. Oli imeilus pühapäevane suvehommik, kui ma läksin taas neile külla ja nad vaatasid must otsekui läbi, nad ei märganudki mind. Olin nende jaoks kui tühi koht. Ma hõikasin neid ja tegin end lausa narriks, kuid ei midagi. Mind ei olnud nende jaoks olemas.

Asi läks üha hullemaks, ka inimesed tänavatel ja poodides ei märganud mind enam. Ühel õhtul jalutamast tulles avastasin, et mu korterivõti ei keera ja mu elupaigas elab üks võõras perekond kahe lapsega. Läksin tagasi tänavatele hulkuma, kodutu nagu ma nüüd olin. Mu sõbrad – peaksin vist küll ütlema, et endised sõbrad – ei tulnud mu uksekella helistamise peale enam ust avama. Tänaval kõndisid nad must mööda kui tühjast kohast.

Ühel päeval juhtusin vaateaknal nägema iseenda peegeldust – peaaegu läbipaistev mees peaaegu läbipaistvas kulunud tolmumantlis, siis aga hajus seegi. Võtsin taskust oma dokumendid ja nägin, kuidas mu värviline portreepilt tuhmus, koltus ja tuules tolmuks pudenes. Kes ma siis nüüd olen – olen tuul...”

Tolm kõditas ninas ja ajas aevastama. Sandra püüdis seda küll tagasi hoida, kuid see oli võimatu. Aevastusest tekkinud tuulehoost võtsid kirja lehed tuule alla ja vallatult keereldes lendlesid need avatud aknast välja otse trammiteele. Sandra haaras võtmed ja kihutas õue kirjalehti kinni püüdma. Ta vaatas hoolega ringi, et näha kadunud lehti, aga mida polnud, seda polnud. Isegi autosid mitte, millede sõidutuul oleks võinud paberilehti eemale kanda. Sandra kõndis piki trammiteed edasi. Ootamatult astus ta õliloiku, libastus ja kukkus. Miski kriiksatas metalselt lähedal. Tema selja tagant tuli kolina ja mürinaga suur sinine tramm, juhiistmel istumas paks must kõuts, kahjurõõmus irve ta karvasel näol.

Jutt: Kuidas haldjas orki lendas (Leila Tael-Mikešin, Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Tasuretk

Öeldakse, et kes ei sure, muutub tugevamaks. Maia polnud päris kindel, kas ta sai tugevamaks kui enne, aga läbielatu muutis teda küll. Õblukesest haldjaneiust, kelle seljal olid sillerdanud pool-läbipaistvad tiivad, oli nüüdseks saanud räbaldunud tiivakontsude ja sorgus juustega hernehirmutis, kes ennast allikavee peegeldusestki vaadata ei julgenud. Tema nägu, mis oli kunagi olnud marmorvalge, katsid nüüd armid ja mustusetriibud. Maia kõndis endiselt mööda metsaradu nagu vanadel headel aegadel, kuid enam ei keksinud ta õitsvate lillede vahel ega laulnud lindudelt kuuldud viisijuppe. Temast oli saanud karm sõdalane ning tiibu vajas ta ainult selleks, et varjata seljale peidetud nooletuppe ja vibu. Emalt õpitud teadmisi metsas kasvavatest taimedest kasutas ta selleks, et teha nooleotsad surmavalt mürgisteks. Kus ei piisanud jõust, sai abi kavalusest. Orkid olid hävitanud halastamatult Maia pere ning ta ei tundnud vähimatki süüd, lastes nende suurte karvaste ja haisvate elukate paksu naha sisse teravaid astlaid, mis viisid nad igavesse surmaunne.

Nüüdki, kuu kalbes kumas, mis kõrgelt tähisest taevast heitis pimedasse metsa heledaid, reetlikult sillerdavaid valgustriipe, hiilis ta pehmelt mööda lõhnavat sammalt, haistes läbi puude magusa aroomi orkilaagri rüvedat haisu. Nagu vaim libises ta varjust varju, silmad tumedad ja külma kättemaksuiha täis, aina lähenedes jõrisevale ja röhitsevale salgale. Orkilaager, päevasel ajal kõige tihedamasse laanesüdamesse varju pugenud, hakkas ärkama. Maia oli hiljaks jäänud. Ta polnud leidnud nende asupaika piisavalt kiiresti ja nüüd oli ta enese peale vihane. Une pealt olnuks neid mörisevaid ja valguspelgavaid elukaid kerge tappa. Kasvõi terve laager korraga, kuid nüüd olid asjalood tema kahjuks. Need seal nägid pimedas sama hästi kui tema, haistsid lõhnu sugugi mitte halvemini kui tema ja olid tublisti suuremad ning palju kordi tugevamad. Kuid ta ei tahtnud ka tagasi pöörduda. Korra oli ta nad juba käest kaotanud ja see võis juhtuda uuesti, kui ta nüüd ööseks peitu poeb. Ei, Maia hiilis kindlameelselt edasi, otsustanud seekord lõpuni minna ja mitte taganeda enne, kui viimane kui üks neist värdjates on koolnukangelt maas, et päike saaks hommikul tõustes tervitada nende veriste kastepiiskadega kaetud korjuseid oma soojade silitavate kiirtega, pannes mädanema iga lihasniidi nende roojases kehas.

Ta lähenes allatuult, püüdes iga nende liigutuse heli ja lehalaine. Siin laagri servas asus ilmselt orkide kergenduskoht, sest siin haises kõige hullemini. Siin oli kõige tõenäolisem, et ta tabab mõne neist ihuüksi, püksid rebadel kükitamas. Ta tegi veel paar sammu, astus üle laiali pillutud kontide ja kellegi metsalooma maha tõmmatud ja käkra visatud naha ning... Ta kerge jalg riivas mingit nööri, miski väändus ta jala ümber ja järsku tõmmati ta julma rapsakuga maast lahti, kõikuma maa ja taeva vahele. Püünis oli tehtud palju vintskema olendi jaoks, kui tema, see oleks isegi karu üles rebinud. Maiale tundus, et ta jalg rebiti otsast koos liha ja kõõlustega. Ootamatust kohutavast valust pääses ta suust meeleheitlik karjatus ja vibu kadus kuhugi pimedusse.

Samal hetkel kui ta karjatas, rabistas miski pisike ja tume tema all samblas, kargas üles ja vudis kiiresti orkilaagri poole. Maiale, kes võitles metsikust valust minestusse langemisega tundus, et see oli hiir. Ta kõikus tükk aega, enne, kui suutis end koguda. Orkilaagris käis lärm edasi. Küllap oli see vedamine, et keegi laagrilistest karjatust ei kuulnud. Need lärmakad elukad vaidlesid omavahel, mörisesid ja kaklesid ning nende poolkurdid kõrvad vist ei suutnudki endasuguste häältest vaiksemaid helisid vastu võtta. Julmast rebimisest välja väänatud jalg tegi põrgupiina, kuid Maia surus hambad kõvasti kokku ning püüdis valust välja tegemata end ülespoole upitada, et köiest haarata. Ta ei suutnud, valu oli kohutav ja ta enese keha tundus järsku kaaluvat kolm korda samapalju, kui muidu. Haldjas lasi end alla ja kogus vaimujõudu, et uuesti proovida. Ta ei kavatsenud jääda siin rippudes ootama oma tumedat tulevikku. Midagi head polnud orkidelt oodata ning surm olnuks isegi parim, mis temaga juhtuda sai. Maia haaras kaelas kõlkuvast nooletupest ühe noole ja püüdis seda varrest hoides nii palju sirutada, et ulatuks noolepeaga köit saagima. Nooled olid tal tuliteravad. Köie võnkumine küll segas veidi, kuid terav metall lõikas pingul köit päris hästi. Ta tundis juba, kuidas köie narmad rebenesid, kui kuulis, et keegi lähenes okste raginal mööda pimedusse mattunud metsarada. Maia tardus. Tundmatu jäi seisma otse püünise all, milles haldjapiiga kõlkus. Suure varju järgi otsustades pidi tegemist olema orkiga, kes tuli ennast välipeldikusse kergendama. Oh, kuidas haldjaneiu soovis, et tal oleks alles vibu, millega saaks sellele roojasele elukale noole kannikasse lasta. Kuid tal polnud midagi peale paari noole ja jalga sooniva köie. Maia hoidis hinge kinni, ent ometi suutis elukas eristada võõrast lõhna selle hingematva leha sees, ning vaatas üles. Pilve tagant välja tulnud kuu sinakad kiired peegeldusid orki teravahambulisel irvel. Eluka õlal sabistas mingi pisike elukas. Äraandja, mõtles Maia hiirt vaadates. Siis rebenes köis ja ta kukkus alla. See oli ootamatu ja kohtumine räpase maapinnaga kohutavalt valus. Pea kumisemas, püüdis ta end jalule ajada, kui tundis, kuidas tugev kämmal tal juustest haaras. Hooga rebiti ta jalule ja Maia karjatas uuesti. Peas lõi tantsisklema valu, nagu rebitaks see tal otsast. Kõik, mõtles Maia. Nüüd on siis minuga kõik.

Vangistus

Läbi kõrge, koopalaes oleva ava, langesid tuhmid päikesekiired räpasele põrandale. Kusagilt oli kuulda kärbeste suminat ning keegi sibas mööda Maia paljast jalga. Kui ta end liigutas, et tülitajat minema ajada, läbis jalga terav valusähvatus. Maial olid väga udused mälestust sellest, kuidas ta siia sai. Torkivale, räpasele kaltsuhunnikule haisvas koopas, mis küll ei lehanud nii hullusti kui orkide käimla, kuid see eest tundus sisaldavat endas eelmiste asemeomanike luid. Kellegi rasked sammud lähenesid ning Maia sulges kiiresti silmad, teeseldes magajat. Sammud peatusid haldja ees.

„Kuule! Värdjas! Juua tahad?“ käratas jäme hääl. Maia ei liigutanud oimugi. Suur kämmal langes tema õlale ja raputas teda hoolimatult. „Ära koolesid vai?“

Valutav jalg pani haldja oigama ning nüüd ei jäänud tal enam üle muud, kui silmad lahti teha. Tema näo juurde suruti puust kopsik ja külm vesi voolas talle krae vahele, sest ork ei taibanud haige pead üles tõsta. Maia oleks äärepealt uppunud, kuid tal õnnestus pea küljele pöörata ja vesi sõõrmetest välja nuusata. Veetulv lõppes, Maia puristas ja vahtis oma uputajat. Tema ees küürutas kortsus ja karvane orkivanamees. Too oli mähitud võidunud räbalatesse, mis olid täis riputatud kõiksugu konte ja nendest tehtud kette ning ripatseid. Orki pisikesed, kottis seasilmad piilusid musta mingiga maalitud laugude alt. Ork, nähes Maiat teadvusel, mühatas endamisi ja viskas tühja kopsiku põrandale.

„Mes su jalaga om?“ küsis ta. „Käia saad?“

„Ei,“ vastas Maia. Miks pidi üht orki huvitama, kas ta käia suudab? Miks ta üldse haldja siia tõi? Kas tal oli plaanis Maiat nuumata ja seejärel ära süüa? Haldjarahva seas levisid hirmsad jutud orkidest, kes väikesi lapsi tulel küpsetasid, kuid häda korral võisid kõlvata ka noored naishaldjad.

Ork mõmises omaette ja uuris rõivaste küljes rippuvate kontide klõbinal Maia muljutud jalga. Tema õlal märkas Maia rippumas hiirekorjust. Elukas oli vaese looma ilmselt maha löönud, kui teda enam vaja polnud. Paras reeturlikule raipele.

„Vai ei saa käia... Hakkad käima!“ käratas koll. Ork kadus korra pimedusse ja kui ta tagasi tuli, pani ta maha suure poti tumeda, muda meenutava haisva lögaga, ning kastis sinna sisse kortsus nartsu. Siis sidus ta räpase nartsu nii kõvasti ümber haldja jala, et sellel peaaegu enam verigi soontes voolata ei saanud. Ork röhatas valjusti ning tatsas potti kaasa viies toast välja. Tume tökat, mis talle jalale määriti, hakkas muutuma aina soojemaks ja soojemaks ja viimaks kõrvetas haava nii, et Maia pistis karjuma. Ta püüdis nartsu lahti siduda ja tökatit maha kraapida, kuid ta käed olid nõrgad ega suutnud orki umbsõlme lahti harutada. Siis muutus valu juba nii suureks, et ta vaid väänles maas, suutmata midagi muud teha. Viimaks, Maiale tundus, et sajandite pärast, andis valu järgi. Selleks ajaks oli ta higine ja sinikaid täis, sest oli valukrampides end vastu kivipõrandat ära peksnud. Maia lebas liikumatult kõveras maas ja nautis valuvaba olekut. Ta puudutas ettevaatlikult oma jalga ja see tundus täiesti tundetu. Nüüd viimaks suutis ta pika pusimise peale nartsu lahti siduda ja veidi tökatit maha kraapida. Tema hämmastuseks oli haav hoopis paremas seisukorras kui enne. Tundus, et päris võhik see elajas polnud, aga ravivõtted, mida ta kasutas, sobinuks paremini tema liigikaaslastele, kelle peal ta oma jõudu julgemalt kasutada võis. Maia määris sodi haavale tagasi ja sidus jala taas kinni. Siis varises ta räpasele kuhjale pikali, suutmata enam liigutada kätte ega jalga ja vajus kurnatult teadvusetusse.

Kui ta ärkas, oli ork tagasi. Seekord pakkus ta punti mullaseid juurikaid.

„Te haldjanärud pidite rohtu süüma. Näh, siin on sulle rohtu!“ ütles ta juurikaid Maiale sülle visates. Maia lükkas need põlgusega kõrvale. Haldjad sõid marju, puuvilju, mõne söögikõlbliku taime lehti ja pähkleid. Isegi ork pidanuks seda teadma.

„Pirtsutad?“ vihastas ork. „Mes sulle siis kõlbab? Kuuvalgus ja hommukune härmatis? Ku sa nõndamoodu nälgid, ei taha sind keski osta ja ma pian su uuesti üles riputama. Las tiivad suga siis, mes ise tahvad.“

„Osta? Kes mind osta tahab?“ küsis Maia, tundes kananahka ihule kerkivat.

„Keski ei taha osta, kuni sa lombakas oled ja miskit es süü,“ lõi ork käega. „Poles pidanud sind üldse alla võtmagi.“

Tühi kõht andis endast tõepoolest märku. Maia polnud juba kaks päeva midagi söönud, sest orkide armee oli lömastanud oma teel kõik vähegi söögikõlbuliku.

„Vett?“ küsis Maia. „Nii, et ma ise juua saaksin?“

Ork mühatas ning valas kopsikusse, mis ikka veel kaltsuhunniku kõrval seisis, natuke vett. Pinnal ujusid mõned uppunud kärbsed, kuid Maia oli harjunud isegi porilompidest jooma ning teda sellised asjad ei häirinud. Koll vahtis teda mõtlikult ja sügas ühe käega kaenlaalust.

„Mes su nimi om?“ küsis ta lõpuks.

„Maia,“ vastas haldjas. „Miks sul seda tarvis teada on, kui sa mu nagunii maha müüd?“

„Ma pian arvet,“ vastas ork. „Nimega om paremb. Es lähe segi.“

„Mitmes ma sul siis juba olen?“ küsis Maia.

Ork mõtles kaua ja sügas kehal kõiki kohti, kuhu tema pikad käed ulatusid. Maia arvas nägevat, kuidas kirbud orki karvade seest välja hüppasid. See elajas polnud küll kunagi vett pesemiseks kasutanud. Kui käte siruulatusest enam ei jätkunud, võttis ork abiks oksatüüka.

„Esimene,“ vastas ta, kui oli sügamisega ühele poole saanud. „Aga mul om sind hirmsaste tarvis, et kaupa teha, ega ma mudu suga jamada viitsiks.“

Huvitav, mille vastu ta mind küll vahetada tahab, mõtles haldjas endamisi. Orkid lihtsalt läksid ja võtsid, kui neil midagi vaja oli. Orjakaubandus käis neil vahetamisega – ork andis orja ning ostja, midagi sellist, mida kollid jõuga ei saanud. Näiteks mõne teadmise või õpetussõna. Kuna orkirahvaga keegi niisama suhelda ei tahtnud, kulusid vahetuskaubana saadud tarkused neile marjaks ära.

Enne suren, kui tal minust kasu saab olema, mõtles haldjapiiga. Süganud end veel natuke, peeretas ork nii valjusti, et koopast hetkega kogu hingatav õhk otsa sai, ning tatsas siis minema, kuhugi eemale, koopapimedusse. Õhupuudusest uimane ja näljast nõrk Maia vajus sügavasse, unenägudeta unne. Ta ei tundnud isegi kirpe oma nahka närimas ega kärbseid näo peal kõndimas. Natuke veel ja oodatud surm ei saanud tulemata jääda.

Järgmine kord ärgates, kumas koopa laeavast kuuvalgust. Maia raputas end ärkvele ja avastas, et teda ootas aseme kõrval kausitäis mingeid marju. Maia vahtis seda maiust uimase näoga ja ei suutnud esialgu uskuda, et need olid ehtsad. Ta sirutas kõheldes oma väriseva käe ja proovis ühte - mustikas! Kõht, taibates, et midagi head on lähikonnas, pistis ulguma ja kisendama, nii et Maia valust kõverasse tõmbus. Ei tea, kas ta mõtles ise välja, mida mulle süüa pakkuda või andis talle keegi head nõu, mõtles ta marju läbematult sisse ahmides. Sellal kui ta õgis, ilmus kuskilt pimedast kontide klõbinal ka ork, istus koopa vastasnurka ning hakkas järama toorest jänest. Verd tilkus talle sülle ning kolli lõugade vahelt rippusid soolikad põrandani. Haldjas püüdis tema poole mitte vaadata, et söödud marjad tagasi välja ei tuleks. Nad jõudsid söömisega lõpuni üheaegselt. Ork viskas jänesest jäänud räbalad eemale, lasi ta kuuldavale valju röhatusele ja ajas ennast aeglaselt jalule.

„Käia saad?“ küsis ta.

„Ei saa,“ vastas Maia kiiresti. Tundus, et ork ei jäänud selle vastusega rahule. Ta haaras haldja peenikese piha ümbert kinni ja viskas neiu enda laia õla peale.

„Põle mul aiga oodata, kuna sa reo käima akkad.“

Kaup

Maapind nende taga möödus ja möödus. Maia jõllitas tuimalt orki karvaseid paljaid jalgu, kui see aina mõõtis maad oma tundmatu sihtkoha poole. Nad olid liikunud pimedas metsas tunde ning Maia oli kaotanud igasuguse suunataju. See-eest tundis ta oma jalga liigutades, et see oli hoopis paremas seisukorras, kui enne. Võib-olla suudaks ta isegi sellele toetuda? See mõte tõi talle tegutsemisvõime tagasi. Ettevaatlikult hakkas ta kobama mööda orki riideid ja varustust, otsides selle vöölt nuga või riietelt mõnda teravamat konti, mida vangistajale kaela või silma suruda.

„Värdjas? Värdjas, ae!“ hüüdis ork Maiat jalast sikutades. Kuna see juhtus olema haige jalg, oiatas tüdruk valust. Nii terve ta jalg ka veel ei olnud.

„Elus,“ pomises ork rahunenult ning jätkas teekonda. Maia vaatas ringi ning püüdis ära arvata, kus nad olid. Kuigi ta tundis oma kodumetsa hästi, oli see koht, kus nad parajasti viibisid, talle võõras. Valges suutnuks ta ehk isegi nende asupaiga umbkaudu ära arvata. Öösel aga tunduvad kõik paigad hoopis võõramana, kui nad on.

„Kuhu sa mind viid?“ küsis Maia. Ork ei teinud kuulmagi ning astus okste raginal edasi. Ta ei valinud alati teed, vaid ründas hoolimatult ka läbi põõsaste.

„Kuhu sa mind viid?“ kordas haldjas nüüd valjemini.

„Nõia manu!“ mörises ork.

„Nõia? Miks sinna?“ imestas Maia.

„Ku kohale jõuame, küll siis nääd.“

Sellega oli jutuajamine lõppenud. Iga järgmine suhtlemiskatse lõppes vaid Maia jalast sikutamisega, nii et see valust ägises.

Paari tunni pärast hakkas kergelt hahetama ja ühes sellega silmas Maia eemalt ühe viletsa hurtsiku katuseharja. See oligi nende sihtkoht. Kui nad roigasaias olevast mädanenud august sisse ragistasid, jooksid õuel peesitanud kärnas kassid sisisedes ja kräunudes trepi alla peitu.

„Tundub, et sellel nõial on küll üsna vilets teenistus,“ pressis Maia endast välja. „Elab mingis rämpsuhunnikus.“

Ork urahtas ja viskas haldja hooletult õla pealt keset õue maha. Maia jalg lõi tuld välja ja ta oigas.

„Aja kark alla, mes sa ohid seal!“ käratas ork. Maia tõusiski vaevaliselt istuli ja masseeris valutavat jalga. Ork aga, kes sellega rahul polnud, haaras tal käsivarrest ning lohistas hüti ukseni. Kui ta oli mitu korda rusikaga vastu seina tagunud, kostusid toast lohisevad sammud. Uks vajus irvakile. Praost vahtis välja kongus nina, mida raamisid süsimustad sorakil juuksed.

„Mes sa tahad?“ küsis ootamatult kume bassihääl.

„Tõin haldja, nigu tahtsid!“ vastas ork. Oma sõnade tõestuseks lükkas ta Maia nägupidi vastu uksepragu. Nõid nuusutas haldjat umbusklikult, tundus siis lõhnaga rahule jäävat, ning uks avanes.

Ork läks ees ja lohistas Maia enda järel sisse. Pimedast kambrist, kuhu nad sisenesid, lõi vastu kopituslehk ja veel midagi kirbet ning halvaendeliselt tuttavlikku. Hämara ruumi nurkadest vahtisid vastu kümned silmapaarid, kuid üheski neist polnud elu. Kõik silmad kuulusid topistele.

„Pane oma haldjanärakas sinna,“ osutas nõid ühe irevil hammastega hunditopise poole, kes seisis tagajalgadel nagu inimene. Vaevalt oli ork ta sinna lükata saanud, kui hundi käpad raudsete klambritena haldja õblukese keha ümber sulgusid. Hirm lõi suure jõnksu Maia sisemuses. Ta oli kindel, et see elukas rebib ta jalamaid tükkideks.

„Mes sa kriiskad, ega ta elus põle,“ kõkutas nõid koos orkiga Maia ehmatuse üle naerdes. See asjaolu ei rahustanud haldjat kuigivõrd, aga ta lõpetas siiski karjumise. Ork seadis end mingile järile istuma ja vaatas tumedal pilgul nõiale otsa.

“Noh, hakkad pihta kah vai?”

See aga kohmitses mingeid oma asju ajada.

“Kus sul sihuke rutt?”

“Kuhu vaja sinna ka rutt. Vai sul põle ette valmistatud?”

Nõid norsatas solvunult.

“Kui rutt, siis rutt, kõik on valmis mis vaja.”

Nõid tuli tule juurde ja pomises omaette loitsusid. Ta hakkas energiliselt midagi paja juures askeldama. Peagi põles katla all rohekas tuleleek ning paja sees hakkas mulisema rõveda haisuga mullitav vedelik, mida nõid ise keeduseks nimetas.

„Vai et inimeseks saada...“ ütles nõid rohkem iseendale kui orkile, kes, silmad ootusärevusest punnis, katla ääres seisis ja nõia iga liigutust hoolega jälgis.

„Saad-saad inimeseks, küll sa saad...“

Muutus

„Valmis!“ kuulutas nõid võidukalt ning juhatas inimeseks tehtud orki pingil seisva veetoobri juurde. „Vaata ise!“

Ork vahtis end toobris oleva vee peegelduselt ja ta käed tõmbusid rusikasse

"Mes tuu om?!"

"Inimese nägu, sa oled sihukest larhvi kindlasti varemgi näind."

"A sihuke? Mesperast ma nii vana ja väeti olen? Ma o ju mingi vanamehenässakas!" lõugas ork ja lõi toobri ümber nii, et räpast vett pritsis üle kogu hüti.

"Sa tead ä lõuga siin. Mes sa siis ootasid? Lehvivate lokkidega printsi vai? Olid vana ja kärnane ork, nüüd oled vana ja kärnane inime."

Ork sööstis edasi ja haaras nõialt kõrist, kuid oodatud kaelaluude raginat ei kostunud. Selle asemel naeris nõid laialt ja kurjalt ning virutas ork-inimesele vastu vahtimist nii, et see tagurpidii toobrisse lartsatas.

"Sa vanamiis parem vaata kellega norid! Kas sa o enda miilest ikka veel ork vai? Ehee, käi õige heaga mul kojast välja, enne ku sulle malakat annan."

"Pettus!" kriiskas ork ja üritas end ähkides püsti ajada. “Muuda mind tagasi!”

“Mine metsa.”

"Anna, raisk, haldjas tagasi!"

“Karga laukasse.”

"Pettus!"

Kuid nüüd hakkas ka nõid vihaseks saama. "Pettus? Mida sina seapeet tuled mulle pettusest räekima, kirbukott sihuke. Sa vaata õige oma haldjat, mihuke ta sul on. Tiivad küljest rebitud nagu kärbsel, jalg kõver ja lombakas all."

"Mes sul raipel noist tiibadest. Ise tahad ta ju potti pista ja keeduseks teha," kiunus vanameheks muudetu ja hõõrus oma verist ja punetavat nina.

"Keedust? Sellisest? Lurr tuleb sellest, mitte keedus."

"No anna ta siis tagasi ku ei kõlba. Müin mõnele teisele, kes põle sihuke soolapuhuja. Õigele nõiale, mitte sitanikerdisele."

Nõia silmad lõid põlema.

"Sa ätt pea õige hambad koomal! Kohe oled sama lombakas ku su haldjas."

Ta haaras oma malaka ja hakkas lähemale tulema, ent vanaätt kargas kärmelt keset jurtat podiseva pajakese juurde ja rabas sellest kahe käega kinni. Pada oli kõrvetavkuum ja pani taadi valust ulguma, kuid lahti lasta ta ka ei kavatsenud. Selle asemel võttis ta kogu enda väeti vanainimese jõu kokku ja saatis nõia mitme päevase töö ja vaeva vilja talle otse näkku. Sellal, kui nõid sõimates näolt ja riietelt löga maha rapsis hakkas vanamees oma riietel olevaid konte silitama, kätega võikaid märke manama ja loitsusõnu susistama.

“Jäta, raisakont, järgi, ära sa mitte katsugi,” kriiskas nõid ja Maia taipas tema häälest, et ta uus omanik kartis midagi. Kartis väikse, kortsus vanamehe pomisemist. Siis juhtus midagi, mis pani ka Maia hirmust värisema. Hämarus nõia kambri nurkades hakkas värelema, kostis naksumist ja kahinaid ning kõikjal seisvad topised ärkasid ellu ning astusid ähvardavalt lõrisedes nõiale lähemale, endal musta mäda irevil hammaste vahelt tilkumas. Nõid kriiskas veel valjemini ja püüdis ukse juurde pääseda, kuid hunt, kes ennist haldjat kinni hoidis, lasi Maial põrandale variseda ning sulges ühe pika ja ähvardava hüppega tema tee. Nõid põrkas tagasi, kuid ka selja taga ootasid teda juba kihvad ja küüned. Ta jõudis veel vaid korra uuesti karjatada, kui kõik ta kambrikaunistused kiunudes endisele omanikule kallale kargasid ja ta puruks rebisid. Pisike ork-vanamees möirgas midagi oma võikas ja mustas keeles, olles unustanud kõik enese ümber. Ta keerles ja veerles ekstaasis, kui elukad nõida õgisid ja rappisid. Kuid peagi ta väsis, keerles aina aeglasemalt ja häälgi hakkas tal katkema ning sedamööda, kuidas ta aina enam koperdama ja sõnu vahele jätma hakkas, jäid ka topiste liigutused loiumaks ja nende verehimu lahtus. Lõpuks lebas põrandal verises räbalakuhjas taas vaid hunnik liikumatuid loomade topiseid, vanamees aga ähkis ja puhkis seina najal. Maia, kes kõik see aeg tardunult maas istus, jõllitas vanameest ja topisehunnikut, uskumata seda, mida ta silmad just näinud olid.

„Sa oskad surnuid ellu äratada?“ küsis ta viimaks, kui vanamees oma hingamise juba enam-vähem korda sai. „Kas sa siis... äkki võiksid ärata siis... Ah, sa nagunii ei teeks seda.“

„Mes?“ küsis vanamees käheda, ärakarjutud häälega.

Haldjas lõi käega. „Ah, vahet pole.“

„Ku põle, siis põle,“ nõustus vanamees. Ta koperdas veetoobri juurde, kuid see oli ümber ja tühi. Ätt torises enda nina alla.

“Lämme minema, tont seda teab, mes lõksud ja püünised see tõbras on võinud seia manada.”

Ta tuli ja püüdis Maiat kaasa tirida, kuid vanaäti jõud polnud see, mis orkitaadil ja Maia pidi end ise jalule ajama. Koos koperdasid nad uksest välja. Päike säras seal kõrgel taevas.

“Neetud, katkusurm ja kurjavaimu kannikad!” vandus vanamees silmi varjata püüdes.

“Mis? Kas sa kardad inimesena ka päikest?”

“Meh?”

Vanamees lasi käe näo eest ja pilutas kahtlevalt silmi. Ta seisis tükk aega imestunult, vahtides kord taevasse, siis ringi ja hõõrudes uskumatult oma silmnägu.

“Nõrgem on jah raip, ei põletagi enam aju piast.”

Ta hakkas vastikult itsitama ja sügas vööl rippunud kondiga selga. Ümber vanamehe pea keerlesid endiselt kärbsed. Kuigi ta polnud enam ork, oli ta endiselt kole ja räpane, nii et Maia jaoks polnud midagi paremaks muutunud. Nad läksid majast eemale ja istusid seal vuliseva oja kaldale. Mõlemad laskusid käpuli ja ahmisid värsket vett. Siis keerasid nad end kraavipervele mustikate sekka külili. Maia hakkas vanamehe põlastava pilgu all mustikaid noppima. Ta kõht korises endiselt ja üha enam.

„Miks sa inimeseks saada tahtsid?“ küsis Maia täis suuga. „Lootsid kirpudest ja kärbestest lahti saada?“

„Mes? Ah, ei. Mitte seda...“ Ork surus sõrmeküünega puruks ühe juustes roomanud täi ning vahtis mõtlikult silmapiiri suunas. “Ma pian nüüd edasi minema. Kõiguse manu.“

„Kuskile sa ei lähe!“ hüüatas haldjas. „Kõigepealt annad sa mulle mu nooled tagasi ja teed uue vibu, sest seda, mis orkisita sisse kukkus, ma enam ei taha.“

„Mes sa lõugad,“ vastas vanamees väsinult. Orki endisest bravuurikusest polnud nüüd enam midagi järel. „Otsi ise endale vibu. Mina läen uma asja ajama.“

„Midagi sa ei lähe,“ pomises haldjas endamisi ja vaatas mõne toekama oksa järgi ringi. Mis siis, et orkivanamees oli end inimeseks maskeerinud, ork ta oli ja orkiks ta jäi. Nende elukatega oli aga ainult üks jutt, malakaga pähe.

Sel hetkel, kui Maia sobiva kaika leidis ja ta sõrmed selle ümber sulgusid, kuulis ta kaugusest paljude häälte jauramist ja paljude suurte kehade läbi võsa pressimise raginat. Orkid! Selles polnud mingit kahtlust. Nende puhul tuli lärm alati tükk maad enne kui nad ise. Maia lasi silmad kiiresti ringi käia. Ära joosta ta ei suutnud, kuid siin pidi leiduma mingi muu peitumisvõimalus. Ta oli alati orke, neid pimedusesigitisi, päevavalges üle trumbanud. Maia liipas ühe jändriku puu otsa ronida, kuid haige jalg ei lasknud tal turnida. Põgenemiseks polnud enam aega, sest hääled muutusid iga hetkega üha valjemaks.

„Ära sa kao kuskile,“ mõmises vanamees. „Küll ma leian sulle veel otstarbe.“

„Sulle vanamehenäss leitakse endale varsti otstarve,“ nähvas Maia ja liipas põõsaste vahele, jättes oma teekaaslase orkisalga saagiks.

Salk

„Kuule sina, näss, ütle mulle üks põhjus, miks mai peaks su kontidest vilesid tegema!“ räuskas orkisalga juht pehmel keelel. Nad olid rüüstanud nõia onni, kust olid leidnud lisaks verisele kaltsuhunnikule hulgaliselt huvitavaid märjukesi, mida oli tarvis kindlasti järele proovida. Vanamehe imestuseks ei olnud onnis mingeid püüniseid ega lõkse.

“Sest ma olen samasugune nigu sinagi. Ma o teie šamaan! Kuidas te tõprad mind ää ei tunne?”

Vanamehe sõnu võttis vastu räme naerukoor ja vanamees sai mitu jalahoopi, mis ta käkaskaela hunnikusse saatsid.

„Ku sina kusekott oled ork, siis olen mina haldjate kunn!“

„Kuninganna,“ torkas keegi tema sõjasalgast ning üle metsa kaikus räme naerulagin. Veel mitu matsuvat jalahoopi panid taadi oigama.

“Ma teile katkukoertele näitan viel kuningannat,” igises taat valu pärast väherdes ja kobas oma vööl rippuva kondivaniku järgi. Kuid tal ei lastud neid kasutada. Orkipealik haaras vanamehel kõrist ja tõstis maast lahti nagu koerapoja, nii, et taat suutis ainult ägiseda, kuid suutmata kuuldavale tuua loitsu, mis tal juba huultel oli.

“Säärekondid trummipulkadeks!” käratas pealik. “Pialuust mulle kilbile kaunistus, liha a kõigi vahel jagamiseks!”

Salk möirgas juubeldavalt, kuid äkki muutus nende rõõmukisa hoopis vihamöirgeks. Orkipealik võpatas, lasi vanamehe lahti, nii et see kaltsukotina maha prantsatas ning pealik vajus suust verd mullitades talle otsa. Tema seljast turritas välja mustasuline nool. Röökides sööstis võitlussalk siia-sinna, kuid päevavalgusest pimestatuna, taipamata kuskohast surm lendab, langes juba järgmine sõjamees, siis kolmas. Suure kisa saatel kadusid raevutsevad elajad kirveste ja odadega vehkides võssa, peites end tundmatu laskuri eest ja tuustides sõimates ja vandudes läbi igat ümbruskonna peidupaika. Vanamees, kes oimetuna pealiku laiba alt välja ronis, tundis kuidas keegi tal laipa pealt sikutas. Ta vahtis järsku otsa tapahimust hiilgavatele haldjasilmadele.

“Sina, raipenahk?”

Maia lasi silmadel valvsalt ringi käia. Ta tõstis raske orkivibu, toetas selle otsapidi maha, asetas ühe robustse kaarnasulega noole nöörile ja saatis selle teele. Kuskilt eemalt kostis järjekordse sõjamehe surmakarjatus.

“Ise sa oled raipenahk, vana värdjas. Kas hakkab kohale jõudma, et sa oled nüüd inimene ja need kärnased koerad pole sulle enam mingi hõim?”

Taat masseeris suurte sinakate kämblajälgedega kaela ja kähistas vihaselt.

“Küllap juba sain.”

“Siis lähme, kähku!”

“Äi lähe me kuhugi.” Vanamehe olek kiirgas sellist vihkamist ja piinahimu, milleks olid vaid orkid võimelised. Hetkeks tundus Maiale, et vanamees oli tagasi moondunud, kuid see oli siiski vaid silmapete. “Nood tohlud tahtsid trummipulki ja paar suutäit liha. Kohe saavad kõike.”

Taat kahmas raevuka liigutusega vöölt mitu konti ning viskas need õhku. Seda saatis tume pomin ning sellest väge saades klõpsasid kondid omavahel kokku, nende külge teised luud, mis olid seni samuti tema vöö vahel rippunud kogu tema riietuse küljest, ning veel ja veel. Maia taganes hirmunult. Tema ees maapinnal hakkas jõngeldes kuju võtma hirmuäratav elukas. Taat pööras oma verd täis valgunud silmad enda jalge ees lebava orkipealiku suunas ja ka tolle surnukeha hakkas värisema, siis kärisema ja äkki lendasid tema seest välja üks kont teise järel, alates sääreluudest ja lõpetades koljuga. Liharäbalad paiskusid laiali, sellal, kui monstrum kasvas üha kõrgemaks. Tema kehasse lisandusid juba ka järgmise surnud sõjamehe skeleti osad, siis kolmanda. Metsast kostis rämedat kisa.

“Hei! Ta o´ vanaäti manu!”

Valju röökimise saatel rüsisid orkid tagasi nõia aeda ja taipasid alles seal, et seisavad silmitsi millegi enama, kui vibulaskjaga. Ennist väge täis tapahimulised elukad hakkasid jalamaid taganema, nende kisa vaikis ja silmist paistis õudu. Kiirelt ja vaikselt valgusid nad metsa tagasi. Lihast ja luust olenditega olid nad harjunud võitlema, aga võluväega valmistatud monstrumid ajasid neile hirmu nahka.

“Võts!” lausus vanamees ja kontidest elukas sööstis kõigi oma kolpade hambaid laksutades pagejatele järgi.

„Mesperast sa tulid?“ küsis vanamees haldjalt.

„Oma vanemate eest kätte maksma,“ vastas Maia. “Ma olen vandunud orke tappa kuni mu käed nõrkevad. Siis puhata ja jätkata sellega, kuni see rass on välja surnud.”

Taat pöördus ümber ja mõõtis Maia soonilisi, kuid kõhnukesi räpaseid käsivarsi.

“Häh, suured plaanid sellise sitasitika kohta.”

Maia ainult sülitas tema poole ja hakkas surnud orkide räbalate vahel jalaga ringi sonkima.

“Kas neil süüa pole siin midagi? Su neetud mustikad panid mul ainult kõhu valutama.”

Taat turtsatas ja vaatas ringi.

“Kas siin süüa o? Kuule näljarott, siin o kõik kohad kena liha täis ja tema küsib kas süüa o.”

Maia tardus ja vaatas vastikusega värskeid, ilma kontideta jäänud orkilaipade lihakäntsakaid. Hetke võitles temas õõv ja jälestus, kuid siis sai nälg võitu.

“Toorelt ma neid igatahes süüa ei kavatse.”

Taat ei vaielnud vastu. Ta sobras lihakängarde seas ringi ja otsis paar rasvasemat tükki.

“Ega minugi hambad pärast selle nõiaraipe posimist enam samad põle. Sees peaks koldes veel süsa olema.”

Maia hakkas samuti palu välja vaatama. Ta vaatas taisemaid tükke, rasv ei olnud talle isegi näljasena mokka mööda.

Kokkulepe

Kuigi haldjad tavaliselt liha ei söönud, oli Maia nälg nii suur, et ta oli valmis peaaegu kõike näost sisse ajama, mis vähegi toitu meenutas. Seepärast, kuigi vastikusega võideldes, järas ta ahnelt orkipealiku reietükki ning limpsis huuledki puhtaks. Seda tehes põlgas ta end veidi, sest hakkas kartma, et muutub niiviisi ise nende jõledate olendite sarnaseks, keda ta oli vandunud küttida.

Ork-inimene, kes teisel pool kollet samuti lihal hea maitsta lasi, rasv sõrmede vahelt alla voolamas, silmitses teda mõtlikult ning, olles viimaks söömise lõpetanud, lausus: “Sa mädapunn päästsid mu elu.”

Maia kehitas õlgu.

“Kogemata.”

“Põld too nii kogemata ühti. Jüst õigel ajal tuli see nool.”

“No siis oled mulle võlgu.”

Taat norsatas ja sülitas. Naaldus põlgliku ilmega vastu seina, kobas kuskilt oma riidevoltide vahelt piibu, süütas selle koldest õngitsetud söetükiga ja hakkas hõredate, kollaste hammaste vahelt suitsu välja pahvima. Tema piipki oli valmistatud õõnsast luust. Viimaks, kui Maiagi hakkas oma lihatükiga ühele poole saama ja piip kustuma, lausus ta pooleldi vastu tahtmist.

“Nii vastik, ku sihuke värk mulle ka põleks, olen jah.” Ta mõtles pisut. “Tahad, et ma so kaitseks miski seokse elaja teeksin nagu sie seal?“ Ta osutas kolme kolbaga konteluka poole, kes oli naasnud, üleni verisena, liharäbalad kolpade hammaste vahel. Nüüd vedeles ta kontide ja oksaprahina nõia hüti põrandal laiali.

„Ei,“ vastas haldjas. Ta lakkus oma sõrmed puhtaks ja põrnitses tulle. „Ma tahan, et sa kellegi ellu ärataksid.“

„Haldja?“

„Nojah. Ega ma siis orkide surnuist üles tõusmist tahaks.“

„Äi, nii es lähe,“ raputas vanamees pead. „Äi hakka ma sul mingeid koolnud haldjanärusid ellu äratama.“

„Aga kui ma su haleda kaela kahekorra käänan või sulle mürginoole kannikasse kihutan?“ küsis haldjas. Vanamehenäss piidles silmanurgast kontide poole.

„Ära mitte mõtlegi,“ hoiatas Maia. „Ma lasen nooli kiiremini kui sinu kondikubu ennast kokku korjab.“

Millegi pärast ei suutnud ork-inimene haldja juttu tõsiselt võtta. Tahtnuks plika teda tappa, oleks ta seda juba ammu teinud. Taat hakkas hoopis piibukaha tõrvast puhastama ja küsis: „Kuule, värdjanahk, mes mu nimi võiks olla?“

„Kust mina su nime teadma pean?“ ühmas Maia. „Sa pole ju öelnud.“

„Näh, mai mõtle orkinime. Ma olen ju nüid inime ja inemistel o inemiste nimed. Ku ma piaks inemiste sekka sattuma, siis nood niikuinii küsvad. A mina es tiagi kudas inemised üksteist kutsuvad, põle nagu huvi olnd küsda. Kes sa olidki? Kaia?“

„Maia,“ vastas haldjas. „Ole näiteks... Jomm!“

„Mesasi?“ imestas vanamees. „Jomm? Kas inemistel o sellised nimed? Hea, et sa veel Konn ei pakkund. Eip, nii es lähe. Ütle miskit etemat.“

Haldjas vaatas mööda oma paljast säärt üles sibavat sitasitikat ning ohkas sügavalt: „Hea küll. Ole siis Mardik.“

„Mardik,“ kordas vanamees. „Käib kah. Tubli töö, värdjas.“

„Keri karuperse,“ vastas Maia. Ta masseeris õrnalt enda jalga ja krimpsutas valu pärast nägu.

“Kas sul seda musta löga on veel?”

Taat matsutas halvakspanevalt huuli, kuid sidus vöölt mingi koti lahti ja viskas talle. Maia määris salvi haavale, sidus haige koha uuesti kinni ja jäi valusööstu ootama, kuid seda ei tulnud. Ju oli jalg juba paranemas, läks vaid tuimaks ja kipitas veidi. Taat otsis sellal nõia magamisaseme üles ja viskas sinna siruli. Ka haldjas leidis endale paar naharäbalat ning püüdis end nende vahele kerra tõmmata ja magama jääda. Aga uni ei tulnud, jalg tuikas, kõht valutas. Ta püüdis küll mõtteid millegi meeldiva juurde viia, et unustada käesolev räpasus ja üksiolek, kuid ei leidnud midagi, mis teda lohutanuks. Viimaks ei pidanud ta vastu ja ajas end istukile.

"Hei, ork, kuuled mind?"

"Mhh..." pomises see nahahunniku alt.

"Räägi midagi, igav on."

"Jää õite magama, mes sa mölised. Või tal o igav, kus nüüd leidis, sindrinahk."

"Ei päriselt ka, räägi mulle mõni lugu, sa oled ju orkitark. Kindlasti tead sa mingeid lugusid või nalju. Selliseid mida lõkke ääres väikestele orkidele jutustate või ma ei teagi."

Taat nohises pahaselt, kuid siis ilmus tema kortsus nägu nahakuhja alt välja. Temagi ei saanud magada. Inimesena selline vana ja kidur olemine ei andnud talle rahu. Ta leidis, et on vaja mõtteid mujale juhtida.

"Oh, jah, üts jutt on küll, jah. See on vahva jutt... See oli ükskord ammu kui me inimeste küla lähedal passisime. Ma olin siis veel üsna noor. Igal juhul nabisime seal ema koos lapsega kinni. Ema oli sihuke kondine ja igerik, mingi haigus oli tal vist ka man... Aga poiss oli purakas... Ilus roosa. Me siis pistsime ta kohe sealsamas nahka. Ega sellist pole vajagi keeta... Noor liha tuleb lumpsti luudelt nahka.... Aga oi see ema karjus. Ja nii naljakal häälel, et me ei saanud süüa korralikult."

Ja ork ajas pea kuklasse ja üritas naise häält jäljendada: "Mardikee! Maardikee!" karjus taat peenel kriiskaval toonil. Haldjas judises, tal hakkas sellest kirjeldusest tõsiselt õudne ning kõhus ei keeranud ka enam ammugi söödud liha pärast.

"See on ju kohutav lugu!" hüüatas ta. "Vaene ema, kuidas te saite nii teha?"

"No ma ütlesin, et ta oli vana ja haige, me ei saanud ju teda ära süüa" porises vanamees solvunult.

"Tead kui sa lorupäts ei taha kuulata siis ma ei räägi kah! Õige mul vaja mingi sitavikatile jutte pajatada."

"Ei räägi veel, aga räägi mõni muu lugu, kus söömist pole."

Taat mühatas.

"Vot, üks teinekord käisime me sõjakäigul inimeste vastu. Ma olin siis endiselt veel üsna noor. Piirasime seal ühe inimeste asunduse sisse, see oli üsna kehvake. Selline mädand palktaraga ümbritsetud ja õigeid sõjasulaseid ka polnud. Noh trügisime sisse, lõime kõigil, kes vastu hakkasid kolba lömmi ja mõtlesime siis, et vägistame õige inimeste naised ka ära. Olimegi juba ametisse asumas, kui küla tark meile lõpuks üles tunnistas, et nad peidavad külas haldjaid."

Taat ajas pea kuklasse ja naeris heameelest. "Loll vanamees, poleks ta lobisenud, oleks haldjad kõik pääsenud. Aga me muidugi siis enam ei hakanud inimestele aega kulutama.”

"Ja mis neist haldjatest siis sai?" päris Maia vastu tahtmist, juba kahetsedes, et oli orkil palunud lisaloo rääkida.

"No mis seal saada sai? Me panime rüsinal majakesse, kus haldjad end peitsid ja vägistasime siis neid seal kambakesi. Aga seda ma ütlen, et nad polnud teps mitte sinu moodigi. Need olid miskisugused lauskmaa haldjad. Sihukesed punsunud ja roosad, rääkisid rohkem röhkisid, kui rääkisid ning elasid oma sita sees. Eh, kõik see jutt haldjate kaunidusest ja tarkusest on täiesti üle hinnatud. Puha lollid lojused kõik. Sina oled nende kõrval lausa kena. Need sitad ei hakanud isegi vasta."

Ning orki heameeleks purskus haldjas naerma. Nad mõlemad naersid tükk aega koos ning ätt ilmselt ei aimanudki, et haldjas ei naernud sugugi mitte päris samadel põhjustel kui tema.

“Kuule vanamees,” ütles Maia siis, tõsinedes. “Sa oled mulle siiski teene võlgu.”

“Sind ja sinu näkast teenet,” kadus taat nahakuhja alla. “Mina haldjaid üles äi ärata!”

“Sa pole enam ork, et seda jura ajada. Sa oled nüüd inimene. Aga kui tahad ork olla, siis ma löön sulle öösel noole silma. Ise päästsin, ise ka tapan.”

“Eks lase käia!”

“Närigu penid su luid, vana tõhk,” sajatas Maia. “Mis see sulle maksab? Kahju on või? Järgmine kord vaata ise, kuidas hakkama saad, vanamehepäss. Saad veel inimeste käest ka peksa, arvad, et need on mingid musirullid või? Ja kuidas sa mulle siis tasuda kavatsed? Hakkad järel käima ja passid peale, kuna saaksid mu elu päästa?”

Tükk aega valitses onnis vaikus. Viimaks kostis nahahunniku alt vanamehe väsinud hääl: “Olgu pialegi, eks aame need tõhud jalule, mul ükstaskõik. Siis oleme tasa.”

Manamine

Hulk kivirünkaid, mis varem ringikujuliselt seisnud olid, vedeles nüüd segipaisatuna siin ja seal. Muld oli segi songitud ning seal, kus olid varem seisnud kivid, haigutasid sügavad augud.

„Tuu om ju orkide laager,“ tundis taat kohe ära. „Mes sa seia ära kaotasid?“

„Kunagi asus siin minu kodu,“ vastas Maia raskelt ohates. „Kas sa lootsid näha suurt lossi nagu su kõigusel? Haldjatel pole sellist tarvis.“

Mardik pidas aru ja mõtles, kui palju ta õigupoolest haldjatega kokku oli puutunud. Nooruses sai küll koos liigikaaslastega röövretki tehtud, aga ühtegi lossi ei suutnud ta tõepoolest meelde tuletada. Pigem tuli neid pisikesi värdjaid ikka puuõõnsustest ja kivide alt välja kraapida, kui mõni just kuskil rohu sees ringi ei kakerdanud.

“Kus su väravavalvur siss om?”

“Seal, eemal, soos. Kõik hukkunud visati sinna.”

Nad läksid edasi kuni jõudsid mädase ja õõtsuva maani.

„Seia see lossivalvur siis ongi maetud?“ imestas taat, vaadates lehkavat laugast, mida täitsid lehkavad korjused läbisegi paljaste kontidega. „Kudas sa tiad, et ta just siin om ja kuda sa teda teiste hulgast üles leida kavatsed? Ma aan sedasi kõik koolnud ülesse, kui ta koos teistega ühes puntras om.“

„Mul on teda ainult korraks vaja. Las ütleb, millise võlusõnaga lossi väravat avada ning siis võib ta sinna teiste juurde tagasi kobida,“ seletas Maia kannatamatult niheledes. „Noh, hakka juba pihta!“

“Kas sa siss ise seda sõna ep tia?”

“Ega seda igaühele öelda, seda teadsid ainult valvurid.”

“Kas värav nüüd pärani lahti es ole? Kõik löödi ju sees maha?”

“No nägid, ei olnud lahti. Esiväravat valvavad seespool küllap orkivärdjad, mina tahan tagumise salaukse sõna.”

„Mes sa sinna haldjalossi tükid? See ju nagunii nüid meie omi otsast otsani täis.“

„Orke, mitte teie omi, sa oled nüüd inimene. Igatahes, kui mina sinna lähen, siis kaua nad enam seal ei peremehetse!“ ja Maia ajas rinna kummi, nii et ta pisikesed tissid läbi õhukese särgi esile kerkisid. Mardik sattus selle vaatepildi peale korraks segadusse. See haldjaplika oli ajuti täitsa naise moodi.

„Mis sa jõllitad? Unustasid oma loitsusõnad ära?“ käratas Maia. Mardik tõmbus kühmu ja ohkas endamisi. Inimeseks olemine pole mulle häste mõjund, mõtles vanamees, vaatas veel korra haldjapiiga rindu, limpsas keelega üle kuivanud huulte ning küsis: „Mes ta nimi oli? Tolle värati valvuri?“

„Telepor,“ vastas Maia.

„Teleporr?“

“Jah.”

Mardik hakkas omaette pomisema ning kohapeal tammuma. Ta hääl tõusis kriiskavamaks ning sammud aina kiiremaks, kuni ta kohapeal keerlema hakkas. Maia jälgis teda sisemise jälestuse ja hirmutundega. Vanaätt oli endale kõik kondid tagasi külge riputanud, lisanud veel uusigi ja nüüd kolisesid ja klõbisesid need, nagu oleksid nad ellu ärganud ja seda hullumeelset tantsu kaasa teinud. Tahtmatult astus haldjas mõned sammud eemale. Siis sundis üks veider oie teda pead pöörama. Miski liigatas laukas, laibahunnikus. Maia pidas seda esiti vaklade siblimiseks, kuid läga ja kondid hakkasid aina rohkem liikuma ja kusagilt põhja poolt kerkis välja pruunika limaga kaetud käsi.

„Tõmma ta välla,“ kriiskas Mardik oma hullumeelses tantsus. „Nääd ju, et tahab ülesse tulla.“

„Miks mina? Tõmba ise!“ hüüdis haldjas vastikusest õlgu väristades.

„Sul oli teda tarvis. Tõmma aga tõmma,“ irvitas vanamees poolhambutut, segast naeru. Maial ei jäänudki üle muud, kui haarata mädanenud käest ja tõmmata. Valju lirtsumise ja lurina saatel venis laukast välja hirmus elajas, kelle üks silmakoobas tühjalt mustendas, juuksed märjalt näo ees rippusid ja liha luude küljes poolvedelate räbalatena rippus. Vaglad, kelle pidusöömingut segatud oli, kukkusid vingerdades laiba küljest maha nagu lumehelbed. Maia lasi möödunud õhtul söödud toidul jälle välja tulla, ehmatades lendu jalge ees roninud sinakaroheliste porikärbeste parve.

Selle asemel, et kuulekalt haldjaneiu küsimusi oodata, lasi koolnu poolavatud lõugade vahelt kuuldavale arusaamatu mörina ning haaras Maiast kinni. Tüdruk kriiskas meeleheitlikult ning püüdis ennast lahti rabeleda, kuid libasurnu haare oli palju tugevam, kui tema mädanevat keha vaadates arvata võis. Vanamees itsitas endiselt ning keerles ühe koha peal nagu vurrkann.

„Värdjas! Sa valetasid mulle!“ karjus haldjas samal ajal, kui koolnud haldjas tal käsi selja taha väänas.

„Ei valetanud! Ise sa tahtse, et ma teda ülesse ajaks!“ vastas Mardik keerlemist aeglustades. Ta tegi kätega järsu liigutuse ning haldjakorjus kukkus lärtsatades mädanevate laibajäänuste sisse, Maiat kaasa rebides. Karjatades vajus piiga ligasesse massi. Nähes, et Maia uppuma hakkab, kooberdas Mardik lähemale ja sirutas ühe pikema säärekondi haldja poole. Tüdruk asis ennast sellest kinni ja ronis ähkides välja. Väravavalvur oli vahepeal kokku vajunud nagu sült sooja käes ning ligase hunniku otsas läikis ainult üksik silmamuna.

Haldjas ahmis õhku ja püüdis ennast rohukamara vastu puhtaks kraapida. „Sa kusine sitanikerdis!“ sõimas ta. „Su surnumanamise oskused ei kõlba kure saba allagi!“

„Hoiatasin sind ju, et ma põle veel ühtki koolnut rääkima pand,“ vastas vanamees tõsinedes. „Kõik nad om üsna kehva jutuga olnud, aga tegudes päris hiad.“

„Mis ma nüüd edasi teen?“ küsis haldjas rohkem endalt kui oma teekaaslaselt.

„Mes sul sinna lossi ometi asja om?“ imestas Mardik. „Keski sind sial ei oota.“

„Seal on mu vanemad,“ tunnistas haldjas peaaegu pisarsilmi. „Ma tahaksin neile korralikud matused korraldada“

„Matused, mes need om?“ imestas Mardik. Maia ei uskunud oma kõrvu. Kuid vanamehe teadmatus tundus olevat ehtne.

„Riitus, et saata hinged teispoolsusesse,“ ütles Maia vaikselt. Tema endisest ülbusest polnud enam jälgegi ning haldjas tundus kuidagi väikese ja õnnetuna.

“Teispoolsusesse?” pomises taat ja tundus, et ta ei olnud sugugi targemaks saanud. Maia vihastas.

“Õnnistatud maadele noh, sinna kus orke ei ole.”

„Ah nõndamoodu...“ venitas ork-inimene, ikka veel segaduses olles. Vanamees vaatas haldjapiiga abitut kuju ja istus siis tema kõrvale. Tal oli Maiast isegi natuke kahju, too oli ju pika vaatamise peale päris kobe tükk, mis sest, et sihuke kiitsakas. „Kuule, a äkki tuled kah kõiguse manu.“

Maia näris enesehaletsusest ja vihast huuli. Esiti ta isegi ei vastanud orkile, kuid siis piidles vanameest kurjade, kissis silmadega.

“Mida ma seal teen?”

„Kõigus lubas mulle õpetada surnumanamise suuremaid kunste. Seda surnutega lobisemist kah. Ma võin siis oma teene pärast tasuda. A ega sa ei pia ju tulema, kui ei taha.“

„Väga ei taha tõesti!“ sülitas Maia. „Aga võin tulla. Haige jalaga on orke jahtida kahtlane.“ Temas tärkas uus lootus lossi pääseda. Maia istus ta rindu vahtivast ja ligi tikkuvast vanamehest veidi eemale.

“Kuna minema hakkame?“

„Värdja kohta oled sa täitsa tragi,“ ütles Mardik tunnustavalt ja muigas omaette. Sellest plikast võis talle isegi kasu olla, no ja muud head-paremat äkki kah.

Üles

Vana surnumanaja Zombori lossi tumedad müürid kõrgusid kaljurünka otsas nagu üksik hammas rauga suus. Kuigi taevas oli täiesti selge, lõi lossitorni tipu kohal tihedalt erkrohelisi ja sinakaid välke. Maia ja Mardik seisid mäejalami juures, pead kuklas, ning olid imestusest keeletud.

„Oh sa vana...“ sosistas haldjas.

„Jäh...“ nõustsus ork-inimene.

„Oled sa siin varem käinud?“

„Olen. A ma olin kõvasti suuremb ja mäest üles turnimine pold mu jaoks miski vaiv. Nüid küll ei jõua enamb. Pian endale vist ratsu tegema.“

“Millise ratsu? Aaa, selle kontidest või?”

“Jäh.”

“Mind ta vist kanda ei jaksa?”

“Küll jaksab, pead ainult mulle sülle ronima.”

“Häh, otsi lolli, ronin parem juba ise.”

Haldjas turtsatas vihaselt ning hakkas kaljuseinalt tuge otsides üles ronima.

„Kus sa hull ütsinda lähed!“ hüüatas vanamees, kuid Maia ei teinud kuulmagi ja vihaselt pomisedes hakkas vanamees loitsimisega peale.

Kõiguse juures

Saali kõrgetelt võlvidelt kajas vastu Zombori sünge hääle kõmin, mis rullus mürinal kajades mööda pimeda lossi saale ja käike.

„Inimene!“ hüüdis ta. „Sa muutsidki end inimeseks? Sellise lolluse peale võid vist küll ainult sina tulla.”

“Lolluse?” vanamees seisis Surma Isanda trooni jalamil ja tundus veel väetim ja igerikum, kui muidu. “Sa ju ise nõudsid seda.”

“Ma tegin nalja, loll loom. Kas sa arvad, et ma viitsin sinusugusega jännata. Kuskohast ma pidin teadma, et sa püüadki end näruseks inimeseks muuta? Ork, sa oled veel juhmim kui ma arvasin! Keri mu lossist kus see ja teine, enne kui ma su nälkjaks muudan. Plika võid siia jätta. On küll pisut lombakas ja räsitud olemisega, aga küll ma talle kasutuse leian. Ja võta oma neetud muul ka kaasa.“

Maia põrnitses altkulmu kõiguse tumepunast keepi, võimsat saua, mille otsas läikis sügavsinine kristall ning täiesti siledat nägu, mis sarnanes rohkem maskile kui inimese nahale. Koos oma käskijaga kõkutasid ka pooleldi lagunenud kehadega teenrid valitseja jalgade ümber. Nad liipasid neljakäpakil nagu koerad ja rihmadki olid neile kaela ümber seotud, aga näod olid neil inimese omad. Koolnu-penid ajasid oma hambad irevile ja laksutasid külaliste poole lõugu, tundes rõõmu hirmust, mida nad haldjas ja vanamehes tekitada suutsid. Ega Zombor polnudki enam elav olend, vaid võimas, ebasurnud nõid, kes suutis isegi sadu aastaid tagasi välja surnud draakoneid ellu äratada ja lossitorni ümber lendama panna. Keegi ei teadnud, kui vana surnumanaja tegelikult oli, aga kõik teadsid, et tema ja ta loss olid alati olemas olnud. Maia kogus ennast kiiremini ning ajas uhkelt lõua ette.

„Sinu juurde ma küll ei jää!“ teatas ta. „Ennem lähen ja äratan ise need koolnud üles, keda mul tarvis on. Asi mul see kunst ära õppida, kui isegi see lollakas orkisugune sellega hakkama sai.“

„Eks mine siis oma vanamehenässiga koos tagasi metsa ja tuhnige koos pori sees nagu sead,“ irvitas kõigus. „Siia aga ärge enam oma jalga tõstke. Või nemad tahavad surnumanamise suuremaid kunste õppida... Sa vanamees ehita oma kondikubusid edasi ja ole rahul sellega, mis sulle on antud. Ega siis varesed peagi kotka kombel kõrgustesse lendama.“

Maia silmis välgatas tume tuluke, kuid Mardik asetas oma kortsulise kämbla neiu õlale ja liigutas hääletult huuli: „Ei tohi.“ Zomboriga tüli norimine oli samaväärne piinarikka surmaga. Veel tõenäolisemalt kui surm oleks saabunud igavene vangistus mädanevas kehas surnumanaja alandliku teenrina. Vastu tahtmist võttis haldjas käe vibu küljest ning pöördus minekule. Mardik järgnes talle, käed rusikasse surutud ja vandesõnad peas keerlemas. Kuidas ta võis ometi nii loll olla ja surnumanajat uskuma jääda? Tema pärast pidi ta oma ülejäänud elu vanamehena veetma, kui oleks võinud olla suur ja võimas ork. Ilma inimeseks saamise soovita poleks ta kogu seda jama koos haldjaplikaga endale kaela tõmmanudki. Kättemaksu noris see sitapea. Verist kättemaksu. Kuid selle tarvis oli vaja plaani pidada, mitte niisama uisapäisa surmasuhu tormata.

Haldjaloss

“Nägid seda kristalli, mis tal saua otsas oli?” küsis Mardik haldjapiigalt, kui nad mäelt alla sammusid.

“Seda sinist? Nägin. Ilus kivike.”

“Tolles kivis o peidus mitme manaja vägi ja tiadmised. Oles ma osand miskitki, mida Zombor ep tea, siis oles ta minugi sinna kivisse pistnud.”

“Vedas sul siis.”

“Ku mul oles see kivi, siis poleks mul Zomborit vajagi. Sealt õpiksin ma selgeks kõik trikid, mis vaja.”

“Noh, sul ei ole seda kivi. Mina mõtlen hoopis, mis nüüd edasi saab?”

“Mina mõtlen, et edasi saab see, et me läheme ja võtame Zomborilt selle kivi ära.”

“Hull peast? Ta on ju... Kõige võimsam surnumanaja maailmas!”

“Aga mina olen kõige kavalam surnumanaja maailmas.”

Haldjas muigas kõveralt.

“Noh, inimese kohta, keda just lauslolliks sõimati, oled sa üsna enesekindel.”

“Sest tegelikult ei ole ma inimene vaid ork.”

“Targemaks see sind küll ei muuda.”

“Ma ei räägigi tarkusest, ma räägin kavalusest.”

“Ja mis kaval plaan sul siis on?”

“Vii mind oma haldjalossi.”

Haldjas ohkas. Vanamees hakkas juba tüütuks muutuma oma lolli jutuga.

“Sellel on värav ikka veel kinni.”

“Me teeme selle kavalusega lahti.”

Haldjas jäi seisma ja puuris pilgu edasi kõndiva orki kuklasse. Enne ei olnud too midagi rääkinud, et saab ka kavalusega. Nii, et see on siiski võimalik? Anda talle vastu pead selle eest, et enne vigurdas? Ei, praegu ei olnud hetk hakata selle üle nurisema, las avab enne värava. Maia tundis, kuidas tegutsemisind temasse tagasi tuli.

“Noh, kui sa nii ütled."

Taevaserv hakkas juba punetama, kui nad viimaks kohale jõudsid. Öö polnud enam kaugel. Tuttav paik segipaisatud kiviringiga.

“Kuidas sa siis mõtlesid lossi saada?” küsis Maia.

„Meil ep olegi vaja lossi sehen saada. Ma mõtsin, et äratan kõik, kis seal lossis, maa sees surmaund magavad, üles. Küll nad isi välla saavad.“

“Enne sa selle peale ei tulnud?”

“Polnud vaja tulla, sa aasid muudkui peale, et väravavahti ja väravavahti. Mes mul siis muud teha oli.”

Mardik langetas pea ning hakkas pomisema ja konte vastamisi klõbistama. Vanamees hingeldas raskelt. Nii palju manamist lühikese aja jooksul oli teda kõvasti väsitanud. Pealegi polnud ta viimase päeva jooksul suurt midagi hamba alla saanud. Samal hetkel, kui Mardik kurnatult kokku vajus, ronisid aukudest ja kivide alt välja elluärganud haldjad. Sõgedalt mõmisedes vahtisid nad tühjade pilkudega enda ette ja haarasid kangete sõrmede haardesse kõike, mis ette sattus. Maia arvas ära tundvat oma ema ja isa, aga nemadki käitusid nagu arulagedad, ei märganud oma tütart ning ei suutnud vist üksteiselgi vahet teha. Järsku kargasid nad hambaid kiristades vanamehele kallale. See ainult kääksatas korra ja kukkus haldjamassi all pikali. Maia tardus viivuks õudusest.

“Mardik!”

Siis karjus vanamees jõuetult mingeid manasõnu ja see sundis koolnud taanduma. Nood kogunesid eemale kobarasse ja jäid seal kõhistama ja sibelema, kuid lähemale enam ei tulnud. Maia tormas maas vedeleva orkivanamehe juurde. Mardik oli verine, silmad kinni ja tundus, et ta oli võimetu end liigutama.

“Mardik! Ärka!”

Mardik avas silmad, kuid pilk nendes oli hägune ja iga hetk kustumas. „Maia, kuula... Ma annan sulle mana...sõnad. Kasuta noid... Mu iist. Mine... Kõiguse manu ja näita... Raisale... Ku saad tolle kivi, siis o... Kõikvõimas... Võid noid orke... Tuuseldada... Palju jaksad...“

Edasi pobises taat sõnu, mille tähendust haldjas ei mõistnud.

„Korda... Sõnu...“ käskis Mardik vilinal õhku ahmides. Maia kordaski püüdlikult manasõnu järgi. Lagendikul ootavad haldjasurnud urahtasid ning nende silmad lõid hiilgama, nagu oleks keegi tõrvikud põlema süüdanud.

„Häste...“ sosistas vanamees vaevukuuldavalt. „Säh, võta see kah...“ Ta kobas vaevaliselt vööl rippuva paunakese poole. Selles oli tökatmust salv, millega haldjas oma jalga ravinud oli. Siis muutusid Mardiku silmad tuhmiks ning jäid ainiti üht punkti vahtima. Maia tahtis esiti kuuldud sõnu lahkunu peal tarvitada, et teda uuesti ellu äratada, aga siis meenus talle, millised olid olnud ja olid veel praegugi tema vanemad, kui nad surnuist üles äratati. Mardikust poleks enam saanud isegi orki mõistusega elajat. Oleks ta taibanud õigel ajal salvi taadi rinnale määrida, kas siis saanuks temast veel elulooma? Sellele ei osanud enam keegi vastata.

Haldjas ajas selja sirgu ning vaatas pimeduses helendavaid koletisesilmi. Oli see orkitaat, kes ta oli, aga kõigus oli temaga tõesti ebaõiglaselt käitunud. Olles päranduseks saanud võimsad manasõnad, otsustas haldjas neid õilsal eesmärgil kasutada ja Mardiku viimase soovi täita. Saada nii võimsaks maagiks, et hävitada kogu orkisugu. Just seda oli ta alati ju soovinud. Vähemalt alati pärast oma vanemate surma.

Igaks juhuks kordas Maia neid sõnu veel vaikselt enese ette, et need meelest ei läheks. Miski vanamehe rinnal liigatas nende peale. Maia võpatas ja kargas eemale. Kas ta oli Mardiku surnust üles äratanud? Kuid ei, need olid vaid tema riietel olevad kondid, mis hakkasid end kokku panema. Kogemata oli ta äratanud hoopis vanamehe lemmiklooma – kondihunniku.

Arvete klaarimine

Läbi hommikuse uduvine liikus omapärane sõjasalk: kõige ees ratsutas rääbakas haldjaneiu võika kontidest looma seljas, tema järel tulid aga ligased ja mädanevad haldjate korjused, kärbsepilved ümber peade lendamas ja vaglad metsarajale maha pudenemas. Libasurnute kannul sörkisid omakorda topiseks tehtud loomad, kes kunagi nõia majas tolmu olid kogunud. Maia oli oma armeed käinud ka nõia onnis täiendamas. Haldjaneiu selja taga, kontlooma turjal, lamas teki alla peidetud laip. Maia otsustas ta surnumanaja juurde kaasa võtta, lootes, et ehk suudab kristalli vägi vanamehe, kui mitte ellu äratada, siis vähemalt muuta rääkivaks ja mõtlevaks ebasurnuks, selliseks, nagu Zombor oli. Niipaljukest võis ta selle haisva vanamehe heaks ju teha. Silmapiirile kerkisid kõiguse lossi tuttavad piirjooned. Haldjas tundis külmavärinaid mööda selga alla jooksvat, kuid enam polnud võimalik ümber mõelda. Kui salk sai kokku kogutud, siis tuli minna.

„Ema, isa, kui te uuesti surete ja mina koos teiega, siis kukuvad meie kondid vähemalt samasse kohta,“ sosistas Maia väriseval häälel. Ema ja isa vahtisid teda punnissilmi ning ainult mörisesid ja ilastasid vastuseks. Küllap pidi see tähendama nõusolekut, mõtles haldjaneiu kibedalt. Tulnuks nad ikka kombekohaselt maha matta, mitte sõjaretkele kaasa vedada. Kontide ühte kohta sattumine muutus üsna võimatuks, kui nad juba poolel teel koost lagunema tükkisid.

Maia juhtis väe mööda mäekülge üles. Libasurnute armee järgnes talle kolina, lirtsumise ja kondiklõbina saatel. Kõige ees sibas aga hiir, kelle korjust ork-inimene haldja teadmata kogu retke ajal põues kaasas oli kandnud. Olles manasõnade abil ellu ärganud, lipsas ta oma peremehe riiete alt välja ning tegi seda, mida orki eluajalgi – oli oma käskija silmadeks ja teejuhiks.

Zombori lossi värav oli avatud, täpselt nii nagu ka eelmine kord, kui nad siia tulid. Nüüd saatis Maia oma kooljasalga esimesena sisse. Miski hinna eest ei olnud ta nõus nende ees liikuma. Polnud võimalik, et Zombor ei kuulnud nende tulekut, järelikult pidi kuskil ootama mõni tema sõjasalk, lõks või loits. Kuid tema koolnud sõjamehed ei kohanud kedagi kuni troonisaalini. Maia oli juba veendunud, et troonisaalgi on tühi, et suur nõid on kuhugi läinud või lausa jalga lasknud, kuid ei. Seal ta oli, oma troonil ja ebasurnud värdjakari ümber tema. Ta polnud lihtsalt viitsinud oma ründajale vastu tulla.

Nõia nägu tundus eelmise kohtumisega võrreldes natuke teistsugune, justkui oleks ta vahepeal maski vahetanud. Tintmustad silmad jäid aga endiselt kõiketeadvaks ja hingesügavusteni puurivaks.

Haldjapiiga, kellel oli juba võidukas kõne ette valmistatud, vahtis nüüd keeletuna surnumanajat ja ei suutnud sõnagi kuuldavale tuua. Ta unustas isegi, miks siia tulnud oli. Maia langetas ülestõstetud vibu. Kuid kontloom, kelle seljas haldjas ratsutas, polnud aga nii kergesti mõjutatav. Ta sööstis edasi ja laksutas kõiguse pea suunas lõugu, püüdes seda haarata ja kaela küljest ära rebida, kuid kristall Zombori saua küljes läigatas välk ning kohutav plahvatus raksatas Maia ratsusse. Kontlooma söestus hetkega ning paiskus tahmapilvena laiali. Maia koos vanamehe laibaga kukkusid räntsatades kivipõrandale. Surnute armee mörises kurjakuulutavalt ja tormas ummisjalu lossiperemehe kallale, kuid neidki tabas sama saatus, mis kontlooma. Välgud sähvisid kristallist üksteise järel ning kambakesi koos prahvatasid ebasurnud leekidesse ja langesid tuhaks. Zombor naeris jubedal häälel ja tundus lahingut nautivat. Maia lebas pooloimetuna maas ja hakkas alles nüüd aru saama, millise lollusega ta oli hakkama saanud. Ta oli tulnud väikse ja haleda salgaga maailma suurima võluri vastu. Keda ta oli kuulanud? Mardikut? Seda idioodist kärnapäist ajutut tõbrast? Maia tundis jõuetut viha endas kerkivat, kuid ta ei lasknud oma nõrkusel välja paista ja ajas ennast kontloomast jäänud tuhahunniku otsas püsti, jalad põlvini põrmu sisse vajunud. Ta vahtis häbematult Zombori mustadesse silmadesse ja valmistus surmaks. Zombori teenrid kakerdasid ümber trooni oma piimvalgetel käetel ringi – neil olid jalgade asemel samuti käelabad – ja lõkerdasid koos oma käskijaga hüäänide kombel naerda. Viimaks välkude kavalkaad saua otsast lakkas. Maia kaaskonda ei olnud enam. Tüdruk seisis ja ei julgenud ei rünnata, ega põgeneda, kartes samuti tuhahunnikuks saada.

Zombor pööras nüüd oma pilgu talle ja surnumanaja näis kaaluvat, mida Maiaga teha, sest ta ei lausunud ühtegi sõna. Ta istus troonil nagu kivikuju ja maia südamesse hiilis kartus, et ta siiski tuhastatakse. Mis kasu võikski temast Zomborile olla? Äkitselt hüppas surnumanaja oma troonilt püsti nagu ussist nõelatu. Kristall tema saua tipus lõi äkki kõikuma, pudenes maha ning veeres mööda trooni ees olevaid astmeid alla, otse Maia suunas. Zombor püüdis selle järele haarata, kuid hiir, kes saua otsas istus ja oli kivi lahti purenud, kargas alla, oli hetkega kristalli juures, haaras kivi oma esikäppade vahele ja lidus kahel jalal nagu inimene, meeleheitlikult väljapääsu suunas.

„Järele talle!“ kriiskas kõigus, kes ei tundunudki nüüd enam nii võimsana. Ta kuivas silmnähtavalt kokku ja nahk tema näol tõmbus krimpsu nagu tohletanud õun. Teenrid karglesid neljal käel nagu ahvid ja huilgasid. Kogu lossirahvas tundus olevat hullunud, sest nende isand oli äkitselt nõrk ja kaitsetu. Surnumanajal keerles meeleheitlikult astmetel ja karjus: „Tooge kristall, igavesed mädanenud pasakotid! Ega ma teid selleks ellu äratanud, et te niisama logeleda saaksite! Laukas peaksite te mädanema, raipenahad!“

Hiir sööstis koos kiviga otsejoones Maia suunas. Haldjapiiga sirutas käed, et hiirelt kingitus vastu võtta, kuid see põikas temast mööda ja kadus surnud vanamehe põue. Hetk hiljem vanamees köhatas ja avas silmad. Ta ajas end ägisedes püsti, kristall käes. Juba ennast üles ajades pomises vanamees mingeid keerulisi sõnu ja saanud jalule hakkas end keerutama ja võngutama. Tema käest sööstsid mustad niidid Zombori ja tolle teenrite suunas. Zombor, kes mustjate jätkete eest ära püüdis põigelda, võpatas, kui esimene neist teda tabas, siis teine ja ta mässiti tumedaisse kombitsaisse. Nüüd ei suutnud ta enam liikuda, kööberdas vaid vaevaliselt ja sõnad tulid välja mulinal ja tekitasid huultele pakse pruune mulle. Võluväel edasi lükatud aastad kuhjusid tagantjärgi talle turjale ja surm polnud enam kaugel. Surnult võetud näonahk, mis ennist talle nii ilusti sobis, koorus nüüd maha nagu kuivanud puuleht ja langes helvestena tema riietele, mis olid äkitselt kuidagi suureks ja lohvakaks muutunud. Ta tahtis veel midagi ütlema hakata, kuid vakatas poolelt sõnalt ning lahvatas heleda leegiga põlema. Mustad köied tema ümbert kadusid. Kõiguse karjed kostusid tema teenrite kõrvu ning ebardeid kukkus alla laest ja jooksis välja nurgatagustest, kuid neil polnud enam midagi päästa. Surnumanajast jäi alles ainult kõrbenud korjus. Tema teenrid aga langesid jõu kaotanult maha hunnikusse. Maia vahtis Mardikut, jahmunud ja taipamata juhtunut.

Mardik polnud enam sugugi nii vana kui enne suremist ja nägi oma tihedatest orkilikest kehakarvadest hoolimata üsna tavalise noore mehe moodi välja. Maia vahtis teda, suu ammuli, ning ei osanud midagi kosta.

„Mes sa jõllitad? Pole ennemb miist nännu?“

„Sa... Sa polnudki surnud?“ kokutas Maia. „Sa sindrinahast petis! Ma tulin su viimset soovi täitma ja oleksin peaaegu ise surma saanud!“

„A ei saand,“ vastas Mardik vöö kallal pusides. Hiire raibe rippus jälle šamaani vöö küljes. Maia maigutas suud, otsides õigeid sõnu, ning küsis lõpuks: „Kas sa äratasid need surnud, kes mul kaasas olid, ilma minu teadmata ise üles?“

„Jäh,“ vastas Mardik. „Ega seda manamist ühe lausega selgeks saa. Selleks läheb ike aastaid.“

Maia lasi pilgu üle kivi, mida Mardik käes hoidis. Siis vaatas ta oma uppilöödud kooljaarmeed.

„Tõesta, et sa Mardik oled!“ nõudis Maia kulmu kortsutades. Ta nägi välja nagu väike vihane sopakoll, mitte haldjas.

“Mes?”

“Äkki sa oled mingi Zombori nõidus hoopis!”

„Kuda ma sulle toda tõestama pian?“ ohkas šamaan. „Mida sa mult jälle saada tahad?“

„Ärata haldjad ellu!“ käskis Maia. “Päriselt ellu! Mitte kooljaks!”

“Sellist väge sellel kivil ei ole.”

“Kuskohast sina tead, mis seal on ja mida pole.”

“Nuh, jäh, ega täpselt ei tiagi.”

“Siis uuri! Kindlasti suudab see ka päriselt ellu äratada. Zombori pani see ju rääkima ja mõtlema! Siis äratada mu vanemad ja hõimlased päriselule!”

„Ku ma su haldjad üles äratan, lähed sa ju nendega koos minemba,“ vastas Mardik. „Mes ma ütsinda siin piale hakkan? Oles keski, kellega juttugi ajada...“

„Kui sa ei ärata, siis lähen ma niikuinii minema,“ vastas haldjaneiu endale kindlaks jäädes. “Aga kui äratad... Siis mine tea, vaatame seda asja.”

Mardik ohkas. Maia vaatas teda nüüd küll pilklikult, kuid tublisti heatahtlikumalt. Milleks peaksin ma tema juurest ära minema? Mis mind väljas ootab? Mu hõim, kui Mardik tõesti suudab nad ellu äratada? Kuid seal pole ma mingi printsess, vaid tavaline alamrahva tütar. Siin aga... nüüd, kristalli võlujõus, oli Mardik ju täitsa isuäratav noor mees. Mis sest, et inimene.

Epiloog

Lossitorni kohal, mida kõik Zombori kindlusena teadsid, liugles nahksete tiibadega erkpunane kontlohe. Tema turjaplaatidest hoidis kõvasti kinni Maia – esimene haldjast nõid, keda siinkandis teati. Lohe liugles üle puulatvade ja metsaelanikud vahtisid teda, pea kuklas ja silmad täis hirmu. Maia oli selle võimsa looma täiesti ise valmis mananud, algmaterjaliks ainult koopatäis konte ja üks kuldne soomus. Haldjast oli saanud oma uuesti sündinud rahva hulgas hinnatud ravitseja ning teda kutsuti tagasi koju kiviringi alla koobastesse. Maia ei vastanud kutsele. Teda ootas loss kalju otsas, tohutusuur hulk tarkusi, mis oli vaja veel selgeks õppida, orkiaruga Mardik, kes oli küll täielik juhmard, aga kaval kui rott ja südames peaaegu nagu inimene, ning terve kari orkikarvaseid haldjatiibadega põngerjaid.

Jutt: Verilaid (Anni Kraft)

17. aprill 2016

Luise oli unustanud, millal ta viimati unenägusid nägi. Ilmselt juhtus see kunagi väga ammu. Võib-olla sel ajal, kui ta elas veel mandril? Verilaiul olles on talle alati tundunud, et uni on siin kummaliselt sügav ja magus ning nii headest kui halbadest unenägudest täiesti vaba.

Täna aga oli midagi teisiti. Veel enne päriselt üles ärkamist tundis ta selgesti, et seekord on midagi väga valesti. Luise vähkres piinavate ja segaste unenägude käes rohkem kui pool tundi, sest virguda oli miskipärast tohutult raske. Tal oli peaaegu samasugune tunne nagu paar aastat tagasi, kui ta haigestus grippi ja jäi kõrgesse palavikku.

Viimaks avas naine siiski vaevaliselt silmad, vaatas toas ringi ja sai kohe aru, mis oli tervelt kaheksa öötundi tundunud talle täiesti vale, lausa halvaendeline.

Jaak ei olnud eelmisel õhtul ega terve öö jooksul voodisse tulnud. Seda teadis naine kindlalt, kuna niisugust asja ei olnud tervelt kahekümne aasta jooksul mitte kordagi juhtunud ja Luise aimas, et see pidi tähendama midagi väga halba.

„Jaak!“ hõikas ta magamisest veidi ragiseva häälega. „Oled sa toas?“

Sisimas ta miskipärast tunnetas, et sedapuhku vastust ei tule.

Samal ajal, kui ta käte värinal end kiiresti ja rohmakalt riidesse pani, tuhises tema peast läbi kohutav hulk ärevaid mõtteid. Luise mäletas selgelt, et eelmisel õhtul kella üheteistkümne ajal läks ta üle õue vana kuuri juurde Jaaku otsima.

„Kuule, kaua sul veel läheb? Ma vist lähen magama, ei jõua enam silmi lahti hoida,“ oli ta Jaagule kuuri ukse pealt öelnud.

„Mine muidugi. Ma lõpetan veel siin ära, käin korraks tuletorni juures ja tulen siis ka,“ oli mees vastutulelikult sõnanud.

Jaagu näpud olid muruniiduki putitamisest õlised ja tema olemine oli tavapärasest kuidagi muhedam. Isegi raadio oli mängima pandud ja Jaak ümises tasakesi kaasa laulda. Parasjagu kõlas üsna vaikselt Elvis Presley lugu „Jailhouse Rock“. Tõenäoliselt oli Jaak avanud – enda arvates salaja – nende eelviimase viskipudeli.

Luise ei olnud mitte kübetki pahane ega mehe pärast mures. Nad tundsid teineteist nii hästi, et ta teadis, et mees peab oma sõna ja hiljemalt tunni pärast on ta tema kõrval voodis, võtab unise naise embusesse ning jääb vaid sekunditega magama.

Niisiis läks Luise rahuliku südamega voodisse, sest nõnda oli nende häirimatu saareelu juba kaks aastakümmet toiminud. Kuni tänaseni.

„Mis paganat ometi sinuga juhtus? Kus sa oled, Jaak?“ röögatas Luise pool tundi hiljem väikesel sadamakail ja tema hääl hajus tugevatesse tuuleiilidesse.

Eilne öö oli olnud haruldaselt tuulevaikne ja saarel juhtus seda väga harva, kuid täna kiskus lausa tormiks. Luise oli jooksnud esimesena kuurini ja seejärel majaka juurde. Meest ei olnud. Kuskil ei leidunud jälgegi temast. Naise jõud oli raugemas, kuid ta otsustas siiski kiirustada ka sadamasse. Ta lihtsalt pidi seda nägema.

Kuid paat oli alles. See oli kindlalt kinnitatud, ent viskles üha võimsamaks muutuvas lainemöllus tõenäoliselt sama kõvasti kui Luise süda rinnus.

Luise vajus sealsamas väikesel puust kokku klopsitud kail põlvili ja langetas pea. Ta ei nutnud. Kui aga keegi oleks seal olnud, siis oleks ta näinud, et naise helesinistest silmadest peegeldus hirm.

Luise tundis iga ihurakuga, et head lõppu sellel lool olla ei saanud. Kuhu kadus suur ja tugev mees imeväikesel saarekesel, kus elasid vaid nemad kahekesi? Vaid kaks inimhinge, ja seda juba kaks aastakümmet …

Aprill 2017

Aprillis on igal aastal selgelt näha, kuidas tilluke Verilaid hakkab kiirelt valmistuma kevade ja suve saabumiseks. Saarel lokkav eripalgeline loodus ärkab iga päevaga üha jõulisemalt ja merigi mühiseb justkui lootusrikkamalt. Lumi ja jää kahanevad silmnähtavalt ning kuulda on saabuvate rändlindude häälitsusi, sest kohal on juba nii luiged kui ka haned. Kõige valjemini on kuulda muidugi naerukajakate kriiskeid, kuid kevadisest õhust ei puudu nii lõokeste, kiivitaja kui ka kuldnokkade elavad häälitsused.

Paljutõotav ja kevadele vastu ruttav aprillikuu on Luise jaoks sel aastal raskeim aeg, sest just nüüd möödub aasta ajast, mil ta jäi seletamatutel põhjustel saarele ihuüksi. Mõne aja sellest aastast pidi ta uurimise tõttu veetma küll mandril, kuid juba varsti lubati tal saarele tagasi tulla. Jaak oli kuulutatud teadmata kadunuks ja olukord oli seetõttu siiani keeruline. Alusetud kahtlustused, õelad netikommentaarid, politseiuurijate pidevad kõned, Luise lähedaste lakkamatu palumine, et ta „koju“ tuleks – kõik see tegi Luise elu veel topelt keerulisemaks.

Kodu on tema jaoks siin – Verilaiul. Luise ei olnud sedasorti naine, kes pelgaks üksindust. Päris üksinda oli ta praeguseks saarel olnud ju kõigest aastake, mis möödus kadunud abikaasa tööülesandeid täites. Õnneks aitas tegutsemine peletada pidevalt peale tükkivaid muremõtteid.

Saarevahi amet ei kujutanud Luise jaoks mingit erilist raskust. Pigem vastupidi, niisugune elukorraldus oli ju Luise ja Jaagu kooselule mõtet ning sisu pakkunud üheksateist aastat. Veidral kombel pakkus töö lohutust ja aitas natukenegi mõtteid mujale juhtida.

Kuhu naine pärast Jaagu kadumist läinud olekski? Elu Verilaiul oli saanud niivõrd omaseks, et õdede mandrile naasmise kutsete ja viimaks isegi palumise peale ütles Luise kindla „ei“. Ta oli rohkem kui pool oma elust veetnud koos Verilaiu ja Jaaguga, seega tundus täiesti mõeldamatu jätta kõik see – talle tuttav ja kodune – ühest hetkest lihtsalt selja taha.

***

See Luisele nii armas, kuid veidi kummalise ja hirmutava nimega Verilaid on keset merd laiutav ümar maalapike, mille pindala on kõigest neli ruutkilomeetrit. Täiuslik väike Läänemere paradiisisaar, millele mahub rohkem kui võiks arvata. Laiu südames asub tihe ja võimas ürgmets, kuhu sattudes tekib tunne nagu oleks jõutud tõelisesse nõialaande.

Hiiglaslikud sammaldunud rändrahnud ja tihe kuusemets, kust pääseb läbi vaid mõni üksik päikesekiir – seal viibides on Luise alati tundnud mingit iidset energiat, mille sarnast kuskil mujal kogeda ei ole võimalik.

Liikudes saare südamest veidi lääne poole, võtavad uitajat vastu lopsakad inimesekõrgused sõnajalad. Need on nõnda suured, et pole mingit probleemi end nende vahele edukalt ära peita.

Tundub uskumatu, et neljal ruutmeetril on esindatud pea kõik pinnamoed, kuid just nii Verilaiul on – see on otsekui minimaailm. Loodes ja põhjas kerkib saar veepiirilt pangana üles ning seda kohati pea 20 meetri ulatuses üle merepinna. Lõunas muutub maapind aga madalamaks ja saarekülalist hämmastab imeilus järvesilm ning tibatilluke helge kasetukk. Verilaiu idaosas leidub aga rohkesti viljakat mulda, mis on minevikus pakkunud kohalikele võimalust põldu harida ning enesele toitu kasvatada.

Luise mäletab veel väga hästi, kuidas Verilaiu imeline loodus ja mitmekesine maastikupilt teda algul hämmastas ning millise unustamatu esmamulje see jättis. Kui nad koos Jaaguga 1997. aasta suve hakul saarele tulid, siis kolasid nad seal tundide viisi ringi ja uurisid läbi pea iga ruutmeetri. Juba esimese päeva õhtuks oli neil mõlemal sõnadetagi selge, et Jaak võtab talle pakutud saarevahi ameti vastu. Temast sobivamat inimest selleks tööks oleks olnud tõesti keeruline leida.

Nooruke 18-aastane Luise oli paljude tuttavate-sugulaste hämmastuseks erakueluga nõus ning eesootava suhtes lausa põnevil. Sisimas teadis ta kindlalt, et see otsus on tema jaoks õige. Miskipärast oli ta alati soovinudki minna inimestest kaugele – looduse ja mere juurde.

Paraku oli kaunil Verilaiul ka oma kurvem ja karmim minevik nagu paljudel teistelgi Eesti väikesaartel. Parimatel aegadel elas sel ilusal maakillukesel veidi rohkem kui viiskümmend inimest, kuid kõik nad sunniti lahkuma pöördelisel 1940. aastal. Pärast seda toimus saarel pikalt vaid sõjalise eesmärgiga tegevus, sest seal seadis end sisse Nõukogude garnison. Saarele rajati sel ajal ka suutüki- ja rannakaitsepatarei, mille varemed ja roostetanud detailid on saarel alles tänini. Ka väikese küla kurvad varemed annavad tunnistust kunagisest asustusest ja saareelust.

***

Juba mandril elades oli Luise end alati tundnud teistest erinevana. Ta oli lapsepõlvest saadik olnud pigem vaikne ja endassetõmbunud tüdruk, mistõttu ei saanud paljud lähedased tema olemusest aru.

Pilgata ega kriitikat otse näkku ei julgenud aga keegi talle öelda, sest vaatamata tagasihoidlikkusele õhkus Luisest kindlameelsust ja tema silmavaade oli arukas ning jõuline. Ta rääkis üksnes siis, kui tal oli midagi olulist öelda ja enamasti jäädi teda kohe kuulama ning võeti tema arvamust kuulda. Tühi loba rumalate inimeste seltskonnas ei olnud kohe kindlasti mitte Luise rida.

Paarkümmend aastat saareelu oli naise aga mingis mõttes vabastanud. Suviti külastas Verilaidu rohkesti turiste ja saarevahi ülesandeks oli neile muuhulgas saart tutvustada ning niisama seltsi ja abi pakkuda. Naljakas küll, aga võõrastega suhtlemine sujus Luisel alati hõlpsalt. Ta on igal aastal pikisilmi suvekuid oodanud, sest just siis võis iga hetk merelt saabuda uus ja huvitav külaline.

Luise on aastate jooksul tähele pannud, et enamasti olid Verilaiu külalised vägagi intelligentsed ning toredad inimesed, peamiselt loodus- või ajaloohuvilised. Peohullud ja niisama pealiskaudsed inimesed Verilaiule eriti ei kippunud. Kahekümne saarel oldud aasta jooksul tulid ette vaid üksikud korrad, kuid Luisel või Jaagul oli vaja mõnda kampa korrale kutsuda – paluda enda järelt prahti koristada või mitte teisi saarekülalisi häirida.

Suviti ei olnud elu üksikul saarel niivõrd üksik midagi. Kõige raskem aeg aastast oli Jaagu ja Luise jaoks pikk talv ning keerulised jääolud, mille tõttu jäid nad mõnikord nädalateks täielikku eraldatusesse – jäävangi. Rasked kogemused muutsid aga nende suhte aina tugevamaks.

Suvistele turistidele Luise isiksus enamasti meeldis, sest ta suhtus kõigisse sõbralikult ja abivalmilt nagu tõeline saareperenaine kunagi. Tema välimus mõjus lummavalt ja jäi kauaks meelde, sest mitte keegi ei uskunud, et Luisel on eluaastaid rohkem kui kakskümmend viis, saati siis tegelikult üldse kolmkümmend kaheksa.

Huvitav on tema juures asjaolu, et kuigi ta eriti suurt vaeva enda välimuse nimel polnud kunagi näinud, paistis ta igas suvalises hilbus alati välja kaunis, naiselik ja loomulik. Tema lemmikriided olid saarel toimetades juba aastaid olnud teksad või lohmakad dressipüksid, T-särk ja suur soe pusa. Vaatamata sellele märkas pea iga võõras tema ebamaiselt saledat taljet, kohevaid ning pikki tumedaid juukseid ja haruldasi läbitungivaid sinisilmi.

Luise ise ütles komplimentidele vastuseks naljatades, et just kauaaegne saareelu hoiab teda noorena. Igast küljest paitav ja vahel räsiv karge mereõhk, rahulik elu, loodus ja armastatud inimese lähedus – ehk see ongi olnud tema nooruse ja ilu saladus. Kas temaga oleks kõik samamoodi olnud ka siis, kui ta poleks Jaaguga iial kohtunud ega Verilaiule elama läinud?

17. aprill 2017

Üks väike tühine nööp. Üks äärmiselt tavaline ja igav nööp majaka juures maas vedelemas oli ainus asi, mis Jaagu olemasolu kohta sel müstilisel kadumise ööl tunnistust andis. Selle tõendi leidsid politseinikud vist teisel või kolmandal päeval pärast Jaagu kadumist. Nööp pärines päris kindlasti jaki küljest, mis Jaagul oli tol kadumise õhtul muruniidukit parandades seljas olnud.

Rohkem ei leitud aga mitte midagi, mitte ühtki märki mehest endast, kuigi teda või tema surnukeha tuli otsima suur hulk politseinikke ja sama palju vabatahtlikke. Nelja ruutkilomeetrit ei olnud suurel inimhulgal kuigi keeruline läbi otsida ning niivõrd suurt inimmassi ei olnud Verilaiul pikka aega nähtud.

Luise meenutas seda kõike ikka ja jälle, igal õhtul taas. Ta istus õhtuti köögilaua taga ja lasi korduvalt peast läbi kõik sündmused, mis toimusid enne ja pärast Jaagu kadumist, üha uuesti ja uuesti. Paljut ju meenutada ei olnudki. Mehe kadumine oli täiesti ootamatu ja seletamatu, ometi oli Luise seda tol ööl justkui läbi une iga oma ihurakuga tundnud.

„Kuurist majakani ta siis arvatavasti jõudis,“ ütles Luise endamisi valjusti mõtte, mida ta oma peas oli vist korranud tuhandeid kordi.

Ta vaatas üksisilmi aknast välja pimedusse ja sai aru, et tema meeltega oma töö teinud nende viimane viski, millele naise pilk õhtul sahvris juhuslikult jäi. Ta haaras pudeli midagi mõtlemata kaasa ja tegi selle kohe lahti.

Nüüdseks kummutas Luise juba neljandat klaasitäit ja tundis end kummaliselt hästi. Päeval oli teda kiusanud kohutav masendus ja eile tundis ta tänase päeva ees lausa hirmu. Oli täna ju mehe kadumise aastapäev ja kuigi oleks tobe arvata, et ka sel aastal midagi niisama ebatavalist juhtub, tundis naine end ikkagi imelikult ja kartis, et läheb kaine peaga peast päris segi.

Alkohol ähmastas Luise masenduse kiiresti ja äratas temas hoopis detektiivi. Kuigi ta oli majaka juures käinud ja selle juures aega veetnud möödunud aasta jooksul pea iga päev, siis otsustas ta nüüd, keset ööd, teha seda veel kord. Luise võttis viskipudeli kaasa, pani selga Jaagu vana nahktagi ja asus veidi nurgelisel sammul teele.

***

Pilkaval kombel oli tänane aprillikuu öö täpselt nõnda vaikne ja selge kui aasta tagasi samal kuupäeval. Tuule olemasolu võis vaid väga õrnalt aimata ja tähed särasid täna eriti erksalt. Eilsest vihmasajust tekkinud lombikesed olid külmunud ja terve maapind helkis kergelt.

„Jälle külmetab,“ mõtles Luise mööda kitsukest rada tuletorni poole astudes.

Ta märkas, et maapind jalge all justkui krabiseb. Juba paar nädalat olid ilmad olnud vägagi kevadised ja paistis nagu öökülmad oleks seekord jäänud juba selja taha. Paraku üritas talv end siiski veel meelde tuletada.

Verilaid näis magavat sügavat und. Luise vaatas ringi ja talle tundus, et täna on saar otsekui maailma vaikseim paik. Isegi tavapärast merekohinat ei olnud kuulda ning seda häälekamalt ja kummalisemalt kõlasid Luise enda sammud. Tal oli kange tahtmine midagi valjusti hüüda, rääkida – kasvõi laulda – aga miskipärast ta ei julgenud. Vaikuse jõhker katkestamine oleks olnud sel hetkel kuidagi ähvardav, isegi hirmutav. Luise sammus edasi ja võttis viskipudeist suure lonksu.

Ei läinudki kaua, kuni ta jõudis musta-valgetriibulise neljakümne meetri kõrguse raudbetoonist tuletorni juurde. Veel enne, kui Jaak ja Luise Verilaiule elama asusid, oli saarel elanud majakavaht. Nüüd on majakas aga juba rohkem kui kakskümmend aastat automaatrežiimil ja saab endaga ise hakkama.

Luise mõtles sageli, kuidas elasid ja mida tundsid saareelanikud, kes siin minevikus elasid. Verilaiu ajalugu teadis ta enda meelest üsna hästi, sest selle tutvustamist soovisid suvised turistid päris tihti.

Tuletornini jõudes ajas Luise pea kuklasse ja jälgis mõnda aega helklevaid merele suunduvaid valgusvihkusid. Ta võttis viskipudelist veel ühe suure lonksu, kuid ei teinud selle peale enam teist nägugi, seejärel läks ta tornist mööda mõned meetrid mere poole ning otsustas korraks kivil istet võtta. Miskipärast oli tema esialgne tuhin detektiivi mängida praeguseks üle läinud.

Paratamatult meenusid istudes ja merele vaadates Luisele abikaasaga koos veedetud saare-aastad ning päris kauge minevik samuti – nende kahe kohtumine ja kiire mõistmine, et nad pididki varem või hiljem teineteist üles leidma. Kumbki neist ei olnud tormilistel üheksakümnendatel olnud eriline seltskonnahing. Siiski sattusid mõlemad tol ajal mitu korda ühele ja samale peole. Luise oli olnud siis alles teismeline, just keskkooli lõpetanud tüdruk, Jaak aga juba kolmkümmend – turske, pikakasvuline ja rahulik mees.

Luise muigas endamisi, kui talle meenus, mismoodi Jaak hiljem rääkis, et talle meeldis Luise juures esimesena just neiu vaikne ja tasakaalukas olek. Teistele meessoost tegelastele kippus tüdruk muljet avaldama pigem tema müstiliselt kauni välimuse pärast. Labasemad ja rumalamad tüübid tiirlesid Luise ümber pidavalt, kuid veidi nutikamad miskipärast hoopis pelgasid teda ja hoidsid pigem kaugemale.

Jaak meeldis naistele samuti, ilmselt just tema meheliku ja sõbraliku oleku tõttu. Jaak oli suur, pisut karune mees ning noorikud arvasid, et ta on lihtsameelne ja kerge „saak“, kellega pisut lõbutseda ning nalja teha. Enamasti Jaak flirtijate katsete puhul aga vedu ei võtnud, sest need, kes end julgesti välja pakkusid, ei tundunud talle kuigi huvitavad. Pigem jälgis ta silmanurgast pikkade tumedate juustega ja läbitungivalt heledate silmadega tüdrukut, kes ei paistnud kõnelevat oma sõpradega väga palju, kuid miski tema juures tundus väga köitev.

Luuletused, raamatud, muusika ja merearmastus – ühel järjekordsel tobedal kultuurimajadiskol sattusid nad esimest korda samas noortekambas kõrvuti seisma ning neist teemadest vestlema. Pidama nad sel õhtul enam ei saanudki. Ülejäänud rahvas vajus kiiresti nende ümbert laiali, sest keegi teine ei viitsinud seesuguseid teemasid kuulata ega sõna sekka öelda. Pidu tundus selle jaoks liiga lühike ja enamik neist otsis märksa pealiskaudsemat meelelahutust.

Selsamal ööl jalutasid Luise ja Jaak külma tuulist ilma trotsides käsikäes mere äärde ja hiljem saatis mees neiu koju. Esimene kallistus ja suudlus koduväravas – sellest hetkest enam tagasiteed ei olnud, seda teadsid mõlemad päris kindlasti.

Luise pani tähele, et oli meenutades silmad sulgenud. Tal ei olnud külm, pigem vastupidi – joodud viski ja minevikumeenutused olid tema sisemuse vägagi soojaks muutnud. Tähed ja võimas kuu valgustasid tänast külma ning selget aprilliöist merd ning see vaatepilt oli ääretult kaunis. Luise kavatses siiski püsti tõusta ja majja tagasi minna, kuid esimene katse luhtus – naine potsatas tagasi kivile.

„No vägev. Nüüd oled sa puhta lakku täis, loll naine,“ pomises ta omaette.

Ta üritas uuesti ja seekord läks tema püüe korda. Täpselt samal hetkel kuulis Luise järsku kentsakat heli.

Luise pöördus ümber, et näha kuskohast selline kummaline hääl – elektriline sumin – nii ootamatult tuleb. Kohe märkas ta otse majaka kõrval mingit imelikku värelust. Ühes paigas näis õhk ovaalse kujundina justkui liikuvat ja kiirelt keerlevat nõnda, et sellest läbi hästi ei näinudki. Luise astus paar sammu lähemale, et nähtust üksikasjalikumalt silmitseda, kuid kõik jäi samaks, vaid ebamaine sumin muutus valjemaks.

„Mis kuradi keerlev tühjus see veel on? Kas ma olen end nüüd päris segi joonud või?“ imestas Luise valjusti. „Et täitsa deliirium kohe?“

Alkoholiga ei olnud Luise eriline sõber iial olnud, seega ei teadnud ta, kuidas suur kogus kanget alkohol talle mõjuda võib. Olukord pakkus talle hetkeks isegi veidi nalja ja ta ei osanud üldse arvata, mis temaga või ümbrusega parasjagu toimub.

Ta jälgis üksisilmi lummavalt võbisevat õhuakent ja eneselegi märkamatult liikus sellele aina lähemale. Sumin muutus üha valjemaks, lausa hüpnotiseerivaks ja vaatamata sellele, et alkohol oli Luise meeled tuimaks muutnud, tundis ta, kuidas tema süda hakkas meeletu kiirusega taguma. Ta jõudis sellest veidrast nähtusest vaid kahe sammu kaugusele, õhk tiirles üha kiiremini ja kiiremini ning sumin tundus olevat lausa kõrvulukustav.

Luise pea hakkas ringi käima ja ta kartis, et kui see keerlemine ei lõpe, hakkab ta kohe oksendama.

Siis ilmus tema teadvusesse korraga arusaam, et on küll üsna võimalik, et ta on nüüd lõplikult hulluks läinud, aga arvestama peab ka võimalusega, et ehk on ta hoopis jõudmas millelegi jälile? See veidrus siin tuletorni kõrval lihtsalt pidi olema kuidagi seotud Jaagu kadumisega. Niisuguse mõtte ajel sirutas Luise käe aegamisi enese ette ja asetas selle otse keerleva sumina sisse.

***

Veidrad kujutluspildid ja unenäod, ere valgus, kaugelt kostvad meeste hääled, katkendlik naer, merekohin – Luise tajus seda kõike läbi une. Ta proovis ärgata ning und endalt maha raputada, kuid taas tundus see võimatult raske. Oli kohutavalt palav ja isegi läbi suletud silmalaugude tajus ta, et viibib äärmiselt ereda ning tulise valguse käes.

Naine tundis, et tema küljealune oli vastikult kõva ja muhklik ning ikka veel poolunes olles proovis naine leida paremat asendit. See oli aga niivõrd ebameeldiv liigutus, et uni kadus nüüd lõplikult ning Luise avas aeglaselt silmad.

Pooleldi teadvusetus seisundis oli ta aru saanud, et kõik, mida ta oma ümbruses koges – hääled, palavus, valgus – oli võõras ja kuidagi väga vales kohas. Nüüd silmi avades sattus ta veel suuremasse segadusse. Luise lebas otse kõrvetava päikesevalguse käes, tema pea valutas meeletult ja keha oli kohe-kohe alla andmas vedelikupuudusele. Valgus pani silmad valutama ja seetõttu tõstis ta käed ruttu näole ja lamas mõnda aega väga vaikselt.

Varsti tõusis ta aegamisi istukile ja enne veel, kui ta midagi rohkemat mõelda või vaadata suutis, ajas ta seljast maha Jaagu musta ning kulunud nahktagi, võttis peast villase mütsi ja käest kindad. Dressipluuski tundus olevat liiast, sest soojakraade oli siin südasuve kombel vähemalt kakskümmend viis.

Luise kuivatas mütsiga otsaesiselt higi ja vaatas ringi. Ta ei eksinud, päris kindlasti oli parasjagu südasuvi. Aga kuidas oli see võimalik? Ta ei mõistnud üldse, kus ta on ja mismoodi ta sinna sattus. Ümbruskond tundus esmapilgul täiesti võõras, kuid veidi kauem loodust silmitsedes hakkas ta märkama kummalisi tuttavaid asjaolusid. Naine pööras end ringi ja märkas ehmatusega enda selja taga midagi, mille tõttu lipsas tema kuivast kurgust välja kähe karjatus.

Otse tema juures, vaid mõne sammu kaugusel kõrgus tuletorn. Millegipärast oli see hoopis teistsugune, kui ta oli Verilaiul iga päev nägema harjunud, kuid asus ometi täpselt õiges kohas. Torn oli palju lühem, jässakam ja laotud punastest kividest. Pealegi nägi see välja üsna vana, sest oli hakanud paljudest kohtadest lagunema.

Kui keegi oleks samal ajal viibinud selle punaka tuletorni juures, siis oleks ta näinud, kuidas üks kummaline, veidi räsitud ilmega tumedajuukseline naine istub maapinnal ja jõllitab jahmunud näoga torni ning ümbrust. Päris tükk aega.

Luise mõistust tõepoolest tõrkus, ta ei saanud aru, kas ta on lõplikult hulluks läinud või näeb ikka veel mingit veidrat und. Äkki ränk pohmell ongi selline? Muud variandid tundusid liialt absurdsed ega mahtunud talle kuidagi pähe. Naine sai väga selgelt aru, et koht, kus ta parasjagu viibib, on täpselt sama koht, kus ta oli eilegi. Rannajoon oli sarnane ja suured kividki olid samas kohas ning loodus tuli ka tuttav ette. Ta oli kahtlemata Verilaiul, oma armsal kodusaarel, aga … nagu täiesti teisel ajal. Oli ju suvi ja tuletorn kõrgus küll õiges kohas, kuid nägi välja hoopis teistsugune.

Järsku meenus talle, millist kummalist nähtust ta oli eelmisel õhtul kohanud ja lausa puudutanud. Või ei olnudki tegemist eelmise õhtuga? Luisele välgatas korraks mälupilt, et viimane asi, mida ta ovaalsest virvendavast õhuringlusest mäletab, oli tema käsi selle sees ja kohe järgnev tugev löök, mistõttu ta tõenäoliselt minestas.

„Äkki ma kaotasin mõneks tunniks teadvuse ja olen nüüd mingis teises ajas siin saarel,“ pomises ta endamisi. „Kas see oli mingi kuradima ajavärav? Ussiauk või?“ ütles ta veel valjemini ja hakkas endalegi üllatuseks veidi tobedalt naerma.

„No ütleme, et ma tõesti rändasin praegu ajas. Olgu see nii nõme kui tahes. Võib-olla olen ma üldse surnud. Aga huvitav, kas ma liikusin siis edasi või tagasi?“ arutles ta endamisi. Kas ajas rändamine ei pidanud olema võimalik vaid ühtpidi ehk siis tulevikku?

See siin tundus siiski olevat minevik, sest Luisele tuli aegamisi meelde saare ajalugu ja fakt, et tuletorn lasti teise maailmasõja ajal õhku ja hiljem ehitati samale kohale uus. Tema ligiduses kõrguv majakas nägi tõesti välja üsna vana ja ta oli seda kunagi vist mingilt mustvalgelt fotolt isegi näinud. Suurest ehmatusest ei olnud see fakt talle torni märgates kohe meelde tulnud.

Olgu mis on, ehtne ajaränd või tõeline hullumine, midagi tuli ette võtta. Meeletu janu muutis olukorra Luise jaoks väga ehedaks ja see sundis teda tegutsema. Esimesena tuli veepuuduse probleem ära lahendada, sest muidu ei jaksa ta varsti enam isegi midagi mõelda, otsustas naine ja hakkas end kohmakalt püsti ajama.

Paraku aga viskus ta samal hetkel umbes kolm korda kiiremini tagasi maapinnale, sest märkas merel paati, mis oli veel üsna kaugel, kuid siiski nägemisulatuses. Luise ronis neljakäpukil tornist veidi eemale kõrgema rohu sisse, hingas sügavalt sisse, kergitas end veidi ja piilus siis ettevaatlikult välja.

Paadis istus kolm meest, üks neist aerutas. Tõenäoliselt olid nad kalurid. Kohe kuulis Luise ka nende jutukõminat ja talle torgatas meelde, et meeste hääli oli ta läbi oma koomasarnase uneuima kuulnud ju enne ka. Nüüd jõudis talle hirmutava tõsiasjana pärale, et kui ta on praegu saarel täiesti teisel ajal – võimalik, et minevikus, siis ongi üsna tõenäoline, et siin viibib ja elab parasjagu ka teisi inimesi. Pealegi võib neid olla üsna palju.

***

Alles pärast seda, kui paat oli randunud ja mehed rannast lahkunud, julges Luise püsti tõusta. Olukord tundus üha reaalsem, täiesti päriselu moodi ja ta arvas, et ei pruukinudki olla mõistust kaotanud.

Luisele tuli meelde keset Verilaidu ürgmetsas asuv tilluke allikas ning pikemalt ta enam ei mõelnud, vaid otsustas mööda rajaäärseid võpsikuid tasakesi sinnapoole teele asuda. Ta lootis, et allikas on ka praegu täpselt samas kohas. Janu oli niivõrd võimas, et nõrkustunde tõttu oli tal esialgu keeruline püsti seista ja see varjutas kõik muud mõtted.

„Küll ma pärast vee leidmist edasi mõtlen, mis minust saab ja mida ette võtan,“ plaanis Luise mõttes.

Ta kummardas ja korjas maast vedelevad talveriided üles, et need kaasa võtta ning teele asuda, kuid äkiliselt köhatas keegi otse Luise selja taga.

„Kes sa veel oled?“ kuulis ta valju naisehäält laulva tooniga ütlevat.

Luise pööras võpatades ümber ja nägi, et tema juures seisis paksude roosade põskedega priskevõitu tütarlaps, kelle ümmargusest näost peegeldus siiras uudishimu. Neiu heledad juuksed olid palmikusse punutud ja ta kandis pikka punase-valgetriibulist rahvarõivasarnast seelikut ning heledat, rinnalt pisut määrdunud pluusi. Tema põsed olid palavusest punased ja meelekohtadel helkisid higipisarad.

Luise ehmatas sedavõrd, et tema hing jäi korraks kinni. Ta ei olnud selleks olukorraks üldse valmis ja ei taibanud kohe mitte midagi vastuseks kosta.

„Kuule, map tahtnud sind ju ehmatada,“ hakkas tüdruk Luise kohmetust nähes kõkutades naerma. „Ma olen Miina! Sa tulid kindlasti Tõnissoode paadiga varahommikul, jah? Ma ole kuulnu küll, et mandrilt tuleb meitele rahvast täna heinalõpakut pidama. Aga ma põle selliseid rõivaid nagu sul, enne näind. Mandril kantakse nüüdse ikka igatsugu imeasju,“ kukkus Miina vadistama, laskmata end Luise kidakeelsusest häirida.

Neiu jutustas kiirelt midagi veel, kuid Luise mõtles samal ajal palavikuliselt, mida tüdrukule vastata. Ta taipas, et kui tema olemasolu on juba avastatud, siis on talle igal juhul kasulik võimalikult hästi saarerahva sisse sulanduda. Naiivsevõitu Miina tundus olevat selleks hea vahend.

„Jah,“ ütles Luise lõpuks kähedavõitu häälega ja lootis, et see vastus on heas kooskõlas kõigi Miina küsimustega. „Ma olen Luise ja mulle endale tundub ka, et need riided hästi tänaseks ei sobi. Äkki sa saad mind aidata? Hommikul öeldi, et küllap leiavad naised mulle midagi paremat,“ ütles ta ja üritas võõrale neiule siiralt naeratada.

Miina ajas end seda kuuldes silmnähtavalt rohkem sirgu ja tema näolt peegeldus lausa uhkus.

„No miks ei leia. Tule, lähme kohe meitele, mul on kambris suur kirst rõivaid täis. Mineva talve õmblesin endale nõnda palju hilpe, et kirstu kaas ei taha hästi enam kinni minna. Küll midagi ikka sulle sealt passime,“ lõkerdas ta ja oli tegutsemislusti täis.

Lõpuks ometi leidus keegi, kes päris tõsiselt vajas tema abi ja nõu. Muidu ikka kiputi Miinasse suhtuma kui rumalasse lihtsameelsesse saareplikasse, kelle suust midagi tarka oodata ei ole.

Isegi heinateole ei võetud Miinat täna kaasa, kuigi oli teada, et viimane päev on tavaliselt kõige lõbusam – noored teevad just siis kõige rohkem omavahel nalja ja vigureid. Kõik küla kenamad neiud ja noormehed olid praegu seal, lõpetasid viimaseid heinatöid ja lustisid omavahel nii kuis jaksasid. Heinategu tõi igal suvel kaasa ühed raskemad ja tüütumad tööd, seega nende lõpetamine oli alati väga lõbus ning rõõmurohke.

Miina oli kõrvalejäämise pärast praeguseni olnud päris pahane ja solvunud, kuid isevärki võõras muutis tema tuju tunduvalt paremaks. Oli ju külalise eest hoolitsemine antud tema hooleks ning küllap siis seepärast ta pidigi külasse üksinda jääma. Too naine paistis olevat väga kõhetu kehaehitusega, aga küllap tuleb seelik siis lihtsalt vööga rohkem tema piha ümber kokku tirida, mõtiskles Miina.

Teekonnal külasse vadistas punapõskne neiu muudkui ohjeldamatult ja ei paistnud väga põhjalikke vastuseid oma küsimustele Luiselt ootavatki. See sobis viimasele kui valatult ja juba olidki nad mööda kitsast rada jõudnud viimase käänakuni, mille tagant hakkas paistma küla.

***

Luise jäi külakest esialgu hämmastusega vahtima ning aeglustas märkamatult isegi sammu. Ta tundis ju pea igat Verilaiu ruutmeetrit ning endiste talude säilmed olid talle tema saare-elu jooksul pidevalt silma alla sattunud. Paljudest elupaikadest ei olnud tema mälestuste põhjal alles olnud muud kui rohtukasvanud vundamendid, mõned seinad, vanad õunapuud ja metsistunud sõstrapõõsad. Kuid näha seda kõike nüüd täie hiilguse ja elu juures – see oli midagi imelist ja uskumatut. Lihtsad majakesed paiknesid mitte just täiuslikus reas, need ei olnud üksteisele liialt lähedal, kuid ka mitte ülearu kaugel. Õuedes haukusid koerad, kanakarjad sibasid ringi, siin-seal rippusid päikese käes kalavõrgud kuivanud adruga – kõik see kinnitas, et väikeses saarekülas käib elutegevus parasjagu täie hooga. Kuid ühtki inimest ei olnud praegu näha.

„Nüüd ongi kõik tüdrukud pleegitatud juustega ja üritavad neid krussi ka veel ajada, aga minul pole vaja, sest mul ju sünnist saati niisuksed heledad kiharad. Ma käisin eelmisel suvel Pärnus ja küll seal oli uvitav vaadata, mis naised seljas kandsid. Pikad sirged kleidid ja puha lühikesed soengud. Meite külas ka kaks tüdrukut üritavad viimast moodi taga ajada. Õmblesid omale miski kübara, mis peab viltu nupu otsas olema. Ma mõtlen, et kuidas see neil säält maha ei kuku …,“ Miina aina lobises ja lobises ning tundis rõõmu, et lõpuks on leidnud kellegi, kes paistis tema juttu huviga kuulavat.

Nad kõndisid esimesest talukohast mööda ja jõudsid majani, mis oli teiste seas esialgu märkamatuks jäänud. See oli uppunud rohelusse – hoone kaks külge olid justkui paksu vaibana kaetud metsviinapuu väätidega. Miina andis kehakeelega mõista, et just sinnapoole nad suunduvadki. Luise tundis endas taas tohutut nõrkust. Ilmselt oli nende jalutuskäik olnud viimane pingutus, milleks tema veepuuduses keha võimeline oli.

„Kas ma veidike vett saaksin, kurk kuivab hirmsasti,“ palus ta Miinalt.

„Ikka saad, lähme kohe kaevule, võtame otse sealt, ongi hea ja külm,“ kiitis tüdruk.

Kaev ei olnud kaugel, vaid just sealsamas, maja taga. Nad vinnasid üles pangetäie vett ja Luise oleks hea meelega asunud otse pangest janu kustutama, kuid Miina oli kuskilt välja võlunud puust õllekapa moodi anuma. Ta ammutas selle ahvatlevat jääkülma vedelikku täis ja ulatas Luisele, kes asus jooma niisuguse aplusega nagu ta oma elu jooksul varem kogenud polnud. Tema meelekohtadesse ja ninajuure lähedusse lõi meeletu valu, sest vesi oli tõepoolest jäine.

„Tahad sa midagi amba alla kah?“ päris Miina ja kutsus Luise tuppa.

Viimane noogutas üsna agaralt ja mõtles endamisi, et nüüdseks on küll päris kindel, et see kõik toimubki päriselt, siin ja praegu. Sellest andsid tunnistust tema täiesti maised ja tugevad tungid, millega naise organism rinda pistis – üks neist oli tohutu janu. Veepuudusest oli ta äsja küll vabanenud, kuid kohe andis endast võimsa kõhukorinaga märku ka uskumatult tugev nälg. Kuskil oli veel peidus ka meeli nüristav väsimus. Arvatavasti oli ta majaka juures teadvuseta olnud kokku siiski üsna vähe aega ja tema aju ei jõudnud piisavalt puhata. Seda veidram aga kõik aset leidev praegu tundus.

Nad astusid pisikesse palktaresse, kus lõi Luisele hoobilt ninna üsna ebameeldiv lehk. See oli segu kalahaisust, mustusest ja palavast läppunud õhust. Miina seevastu ei teinud teist nägugi ja hakkas räpasel laual leiba lõikama. Ta vadistas ikka veel katkematult, teadmata, et Luise kuulas tema naiivsevõitu loba vaid pealiskaudselt juhuks, kui neiu jutus peaks leiduma mingit talle kasulikku informatsiooni.

„Võta lesta kah leiva kõrvale,“ ütles Miina oma jutumulinale vahepalaks ja viskas hooletult lauale kausi, milles olid kuivatatud lestakalad.

„Oo ja meitel peaks keedetud hülgeliha ka veel olema. Aga seda peab saunas sööma, sest see kuramus haiseb hirmsaste,“ mügistas Miina naerda.

Luise raputas hoogsalt pead ja ütles leiba täis suuga ruttu: „Aitüma! Sellest piisab praegu täiesti. Sa oled väga lahke!“

Tarekeses hõljuva leha sees einestamine oli niigi tema jaoks paras katsumus ning ta üritas selle hülge- ja saunajutu nüüd kärmelt ära unustada.

Miina naeratas talle laialt ja rehmas käega.

„Sa söö kõht rahulikult täis, ma lähen tagakambrisse ja otsin sulle kirstust mõned rõivad, eks,“ ütles ta ja vastust ootamata kadus madalast ukseavast teise ruumi ning hetke pärast oli sealt kuulda vaid vaikset lauluüminat.

Luise vaagis endamisi, kas nüüd oleks paras aeg haarata igaks juhuks natuke leiba ja lesta kaasa ning sealt uberikust ning kogu külast ruttu jalga lasta. Kuid kuhu ta läheks? Metsa peitu? Tõenäoliselt hakatakse siis teda kui kummalist naist hiljem taga otsima ning neljalt ruutkilomeetrilt pole otsitavat eriti keeruline leida. Pigem peab ta ennast nüüd kokku võtma, Miina antud hilbud selga tõmbama ja teesklema võimalikult usutavalt, et ta justkui kuulub nende sekka.

Ta oli Miina jutust aru saanud, et õhtuks tuleb enamik saarerahvast heinamaadelt tagasi ja täna on külainimestel plaanis suuremat sorti tähistamine või lausa pidu. Heinalõpak nagu Miina oli sõnanud ja selleks puhuks pidi saarele tulema peale tema veel teisigi külalisi. Luise lootis, et ehk peomelus talle niivõrd palju tähelepanu ei pööratagi ja ta saab ööpimeduse saabudes tagasi tuletorni juurde lipsata.

Luise oli kindel, et tal on igal juhul vaja tuletorni juurde tagasi minna, sest ta peab nägema, kas see müstiline „keerlev tühjus“ ilmub uuesti. Seda, kas ta julgeks nähtust uuesti puudutada, ta praegu ei teadnud. Ei saanud ju kindlalt loota, et ta satub ajavärava kaudu kenasti koju ja oma aega tagasi. Mis siis, kui ta leiab järgmisena end hoopis näiteks 3000 aasta tagusest ajast, kui Verilaid alles merest kerkis?

Leiba ja kala süües hakkas Luise mõte järjest ärksamalt tööle, kuid paratamatult kippus tema pähe ka palju häirivaid küsimusi. Kuhu sattus Jaak? Millises ajas tema on? Kas ta on üldse elus? Temaga ju pidi lihtsalt sama asi juhtuma? Järgmise mõtte tekkides tõmbas Luise aga korraks kuiva leiba endale kurku – äkki sattus Jaak samuti temaga siia samasse aega ja võib-olla ta leiab mehe üles?

Seda, mis aastanumber praegu täpsemalt oli, plaanis ta Miinalt esimesel võimalusel kuidagi muuseas järgi uurida. Kuna kogu see ajarännu asi oli jabur ja uskumatu nagunii, ei tundunud ükski pähe tekkinud küsimustest talle kuigivõrd imelik. Oleks tal ainult vastuseid …

***

Riided, mille Miina oli tagakambris hiigelsuurest kirstust välja tirinud, haisesid veidi kopitanult, kuid nägid iseenesest välja üsna kenad. Need olid tõelised rahvarõivad – triibuline seelik, mille ülaosas oli justkui väike lilleline vest ja valge väga kohevate varrukatega ning pitsidega kaunistatud pluus. Sellele lisaks veel punane põll ja uhke kaelarätik. Kõige krooniks õngitses Miina kirstu tagant välja ka ühed ehtsad nahkpastlad.

„Ahjaa, pesu oleks täitsa meelest läind,“ hüüatas priske tütarlaps ja asus midagi hoolega kapist otsima.

„Ei-ei, seda pole küll tarvis, mu enda oma täitsa sobib veel,“ asus Luise vaidlema, kuid juba viskas Miina veidrad tagant kummiga kinnitatud riidest rinnahoidjad ning pikkade ja puhvis säärtega aluspüksid kaltsutekiga kaetud sängile. Peale nende oli ta kuskilt välja õngitsenud ka valged põlvikud.

„No mis sa seisad seal, aja riided selga!“ käsutas Miina Luiset, kes siiani kõhklevalt jälgis, mida neiu teeb.

„Võta end nüüd kokku, need on lihtsalt hilbud. Küllap värskes õhus hais ka ära kaob,“ mõtles Luise.

Ta hingas sügavalt sisse ja hakka riietumisega pihta. Kuigi tema enda rinnahoidjad ja aluspüksid olid üsna tagasihoidlikku laadi – ei midagi väga pitsilist ja uhket – jäi Miina siiski neid nähes teda suu ammuli vahtima. Tema pakutud koikul vedelev aluspesu oli Luise omast umbes kolm korda suurem.

„Töesti on nad seal mandril oma mooduvärgiga segaseks läinud, ei täi vist enam riietki raisata,“ pomises ta vaiksel. „Sa muudkui vaheta jah, ma lähen toon veel vett, hirmus palav on,“ ütles ta järsku valjusti ja tõttas kambrist välja.

Luise ohkas kergendatult ja toppis talle antud aluspesu ruttu kappi tagasi, lükates need nii taha äärde kui käsi vähegi ulatas. Seejärel pani ta laiade varrukatega valge pluusi kärmelt selga ja tõmbas triibulise maani seeliku sellele omakorda peale.

Juba kolistaski Miina esikus. Ta astus tuppa tagasi ja pakkus Luisele kapast veel juua.

„Aitäh! Täna on tõesti palav,“ sõnas naine ja jõi januga.

Endamisi mõtles ta, et kas kõik saarenaised käivadki niisuguse kuumaga ringi paksudes maani seelikutes? Ah ei, Miina oli ju rääkinud midagi moest, küllap leidub siin ka teistsugust stiili.

Miina uudistas Luisele antud riideid ja nentis, et viimane on nende jaoks liiga kõhn.

„Võib-olla lähme hiljem sööme ikka saunas natuke hülgeliha? See on hea rasvane, saad sina ka natuke rohkem pekki kontidele,“ lobises ta samal ajal, kui Luise riideid sättis.

„No äkki tõesti,“ vastas Luise lõbusalt ja mõtles ruttu, kuidas juttu mujale juhtida.

Hea mõte ei lasknud end kaua oodata.

„Kuule, Miina. Mis aasta laps sina oled, kui küsida tohib? Sa paistad väga noor olevat?“ uuris Luise ääri-veeri.

Miina läks küsimuse peale silmnähtavalt tähtsust täis ja talle tundus väga meeltmööda olevat, et tema vastu huvi tuntakse.

„Sa nii toredasti küsid. Ma olen neljateistkümnenda aasta laps, maikuus sain just kakskümmend täis, väga noor enam pölegi,“ itsitas neiu. „Ma peaks ammu juba mehel olema, aga pöle keegi ära võtt veel,“ oli Miina järsku tõsisem.

Luise jäi selle peale päris vakka, sest ta kuulis Miina jutust ainult esimest poolt. Tegelikult oli ta ju aimanud, et on Verilaiule sattunud umbes ajavahemikus 1920–1940, kuid selge kinnituse kuulmine oli siiski veidi ehmatav.

„Praegu on järelikult aasta 1934 ja ma sattusin 83 aastat ajas tagasi. Mõelda vaid, need kes praegu sünnivad, on minu ajas eakad inimesed, kui nad üldse veel elus on …“ kõlasid sõnad Luise peas.

***

Üllatuslikult oli õuest äkitselt kuulda suurt jutuvada ja inimeste naeru. Miinale tuli elu sisse, ta lausa kargas pisikese akna juurde, et näha, kes väljas lärmavad.

„Kas heinalised tulidki juba tagasi?“ küsis Luise ja tundis sisimas hirmu.

Ta ei olnud veel jõudnud mõelda, mida ta enda kohta kõigile neile inimestele räägib. Miinaga oli kõik läinud üllatavalt lihtsalt. Tüdruk ei pinninud tema päritolu ega Verilaiul viibimise eesmärgi kohta mitte midagi, vaid aina tegutses ja lobises lakkamatult suvalist teksti. Luise tähelepanekute põhjal võis Miina olla keskmisest tunduvalt aeglasema taibuga tütarlaps.

„Need on külalised! Tulid merelt! Matu külalised vist! Matu on ka sääl! Nii palju võõraid!“ kisas Miina.

Tüdruk suutis erutusest hüüatada vaid lühilauseid ja ta hakkas akna juures üles-alla hüppama nagu väike laps.

„Lähme sinna, nad on juba majast möödas. Lähme ruttu järgi. Nende juurde. Kas sa tunned säält kedagi?“ vuristas Miina erutatult ja kibeles ukse poole liikuma. Ta käitus täpselt nagu põngerjas, kes on just jõuluvana näinud.

Luise vaatas kiirelt aknast välja ja nägi, et majast olid äsja möödunud umbes kümme täiskasvanud inimest ja paar last. Ta mõtles palavikuliselt, mida peaks praegu tegema. Tundus väga imelik ja veidi isegi ohtlik ootamatult sinna kampa koos Miinaga järsku sisse sadada.

„Sa mine pealegi,“ ütles ta Miinale, kes tundus ärevusest kohe-kohe lõhki minevat. „Tohib ma söön siin veel natuke ja siis lähen otsin omad inimesed ka üles? Õhtul peol näeme,“ ütles ta sõbralikult naeratades, kuid samal ajal peljates, et Miina hakkab midagi täpsemat pärima või tahab teda kättpidi võõraste inimeste juurde vedada.

Kartus oli asjatu, sest Miina lihtsalt noogutas ja tuiskas uksest välja nagu tuulispask. Luise nägi aknast, kuidas priske heledapäine neiu piki tolmust külavaheteed inimestele järele kihutas, siis järsku komistas ja nõnda õnnetult kõhuli kukkus, et seelik paljastas tema pika säärega pitsilised aluspüksid.

Kogu kamp puhkes valjusti naerma ja üks pikk poisipeaga naine ütles valjusti: „Saage tuttavaks. See on meite saare Loll-Miina!“

Keegi lühem meesterahvas aitas Miina püsti, kloppis ta seeliku tolmust puhtaks ja nad liikusid koos edasi. Äkki tema oligi Matu?

Luisel hakkas äkki Miinast väga kahju. Kuigi veidi lihtsavõitu ning lapsik, oli neiu Luise vastu olnud siiski väga sõbralik ja abivalmis. Aknast nähtu põhjal arvas Luise, et heasüdamlik piiga on siin saarel õelamate tegelaste pilkealune.

Igatahes otsustas Luise praegu siit majast kaduda kuhugi, kus ta saaks segamatult asjade üle järele mõelda. Ta oli ju harjunud olema oma mõtetega üksi, eriti palju just viimase aasta jooksul. Seda enam tundis ta iga ihurakuga, kuidas kogu olukord oli tema jaoks ahistav. Saar, mis oli just olnud armas rahulik kodupaik – justkui väike eraldatud maailm keset merd – oli parasjagu täidetud lärmaka ja tema jaoks võõra rahvaga. See mõjus Luisele rusuvalt.

Praegu kohe ei suutnud ta kindlasti nende inimestega suhelda, enne pidi ta välja mõtlema korraliku plaani ja lihtsalt maha rahunema. Ta võttis laualt kaasa ülejäänud leivapätsi ja paar kuivatatud lesta ning astus uksest välja. Õnneks sai Luise sama majakese tagant kohe metsa lipata ja ei pidanud end küla vahel rohkem näitama.

Luise mõtles, et kõige kindlam ja eraldatum koht on vast saare keskel asuv tihe ürgmets koos väikese allikaga, mille juurde ta oli esialgu minna tahtnud. Just sinna ta nüüd suunduski.

***

Võsast läbi rabelemine võttis Luise täitsa võhmale ja pikk seelik takerdus iga natukese aja tagant okstesse. Ta kirus end, et ei olnud taibanud oma teksapükse kaasa võtta. Need olid jäänud Miina pere lehkavasse tarekesse maha.

Ta oli saare keskpunkti jõudmiseks valinud nähtavasti kõige keerulisema teekonna, kuid ta ei tahtnud riskida ohuga, et komistab paremat varianti otsides taas mõne huvitava 1934. aasta saareelaniku otsa.

Kui muu Verilaiu loodus tundus olevat pisut võõras, siis tihe inimtegevusest puutumata mets saare keskmes ei paistnud justkui üldse muutunud olevat. Ürgmets oli endiselt sama tume, vaikne ja Luise tundis end seal kohe hästi ning rahulikult. Ka pisike allikas oli kenasti õiges kohas.

Luise kummardus tillukese veesilma juurde, tõstis peopesadega sädelevat vett, kõigepealt jõi ja seejärel pesi jääkülma veega nägu. Ta ohkas, kõndis veidi eemale suure sammaldunud rändrahnu juurde, toetas selja selle vastu ja vajus maapinnale istuma. Päev oli suviselt kuum, kuid varjuline mets ja külm kivi selja vastas jahutasid keha täpselt nii nagu vaja. Päikese järgi vaadates võis kell olla umbes kaks või kolm, võib-olla ka natukene rohkem. Luise lootis, et ta saab metsas veidi aega rahulikult olla ja mõelda, mis temast edasi saab.

Paratamatult trügisid naise pähe hirmsad mõtted. Mis siis, kui ta on nüüd sunnitud siia jääma, Verilaiule 1934. aastal? Äkki ajavärav tuletorni juures ei ilmugi enam kunagi? Võib-olla juhtub see üksnes kord aastas 17. aprilli õhtul? Samas ei tundunud see eriti loogiline, sest mida teab niisugune müstiline-kosmiline nähtus kuupäevadest …

Ühes oli ta kindel – juba täna õhtul peab ta jõudma tagasi tuletorni juurde ja veenduma selle õhuakna olemasolus või puudumises ise. Kui vaja, siis istub ta torni kõrval kas või terve öö.

Enne seda on aga tarvis üle vaadata kogu saare rahvas, sest Luise tundis, et ta peab kindlaks tegema, kas Jaak ei sattunud juhuslikult siia.

„Oh, oleks see ometi nii, et sa oleksid koos minuga siin,“ sosistas Luise ja pani silmad kinni.

Kas see tähendaks, et Jaak on olnud selles ajas juba terve aasta? Kui see nõnda oleks, siis kas mees on samuti üritanud taas õhuakent leida? Kas saarerahvas on ta omaks võtnud? Äkki on Jaak saarelt lahkunud? Kas ta on üldse elus?

Sisetunne ütles Luisele, et need vägisi pähe tükkivad küsimused on liiga ennatlikud ja panevad ta ilmaaegu muretsema. Praegu tuli keskenduda ainult tänasele õhtule – ei teadnud ta ju ikka veel, kuidas peo ajal märkamatult rahva sisse lipsata ja oma vaatlus- ning otsimistöö läbi viia. Ilmselt peab ta olema valmis selleks, et tuleb osata hästi näidelda ja inimestega leidlikult suhelda.

Igal juhul on tarvis tänast pidu kavalalt ära kasutada, sest võõrast rahvast oli saarel peale tema veelgi ja arvatavasti tarbiti peol ka mingit laadi alkoholi, mis muutis inimesed tavapärasest kerglasemaks ja naiivsemaks. Luise lootis, et need asjaolud muudavad tema lõimumise veidikene hõlpsamaks. Ta mõtles, et kõige otstarbekam oleks seltskonda lipsata siis, kui väljas hakkab juba hämarduma või on juba suisa pimedaks läinud.

Kõik see tähendas, et ta peab metsas redus olema veel mitu tundi, kuid õnneks just seda talle praegu tarvis oligi. Tänane õhtu võis kujuneda üheks otsustavaimaks tema elus, mistõttu oli mõistlik praegu puhata ja võimalikult palju jõudu koguda.

Luise tundis, kuidas väsimus temas üha tugevamini võimust võttis. Arvatavasti oli tal ajarännu tõttu ju ööuni sama hästi kui vahele jäänud ja peale selle olid võimatuna tunduvad elamused teda vaimselt täiesti ära kurnanud. Kohev ja pehme sammal naise kõrval paistis vägagi kutsuvana ja enne kui Luise arugi sai, vajus ta sellele külili ja sulges silmad.

***

Järgmisel hetkel hüppas Luise istuli ja ahmis ehmunult õhku. Ta taipas, et oli samblale magama jäänud ja ei saanud esimese hooga aru, kuid kaua ta oli sügavas unes olnud. Õnneks oli õues veel valge, kuid oli selgelt näha, et pikk suveõhtu ongi kätte jõudnud.

Luise tõusis püsti, otsustas külma veega taas kord nägu pesta, veidi keha kinnitada ning seejärel ettevaatlikult küla poole teele asuda. Ilmselt kuskil seakandis peaks see pidu neil ju aset leidma? Ta mõtles uuesti sellele, kuidas ta küll ilma suurt kära tegemata seltskonda sisse sulandub ja muutus nende mõtete tõttu üha murelikumaks. Kas 1930. aastate väikesaare elanikud jõid üldse alkoholi? Äkki olid niisugused pahed neile liiga kauged ja võõrad?

„Kui see on tõesti nii, siis läheb mu elu täna õhtul väga keeruliseks,“ mõtles ta ärevusega.

Olgu mis on ja tulgu mis tuleb. Rohkem Luise igatahes enam metsas istuda ja muretseda ei kavatsenud. Oli tarvis tegutseda.

Ta hakkas juba otsustavalt küla poole liikuma, kui kuulis põõsastest järsku mingit heli. Keegi astus raginal kuivanud okstele ja hetke pärast oli kuulda ka meeste hääli.

Luise kummardas kiirelt ja lippas tasakesi selle sama suure rändrahnu taha, mille kõrval ta oli äsja puhanud. Rahn oli hiigelsuur, vähemalt kolm meetrit kõrge, ja pakkus talle esialgu head peidupaika. Luise heitis kähku kõhuli ning piilus kivi tagant ettevaatlikult sinnapoole, kus oli enda arvates mehi rääkimas kuulnud.

Hetke möödudes nägi ta, kuidas võsast ilmusid omavahel vesteldes kaks noort meest, kes mõlemal kandsid peas sonisarnast peakatet ja jalas tumedaid pükse. Seljas olid neil valged särgid, mis olid arvatavasti eelseisva peo tõttu niivõrd säravad ja puhtad. Pikem mees kandis särgi peal ka vesti ja meeste välimus meenutas Luisele nagu mingit vana filmi.

Lühem noormees tundus talle aga järsku kuidagi tuttav.

„Ahaa, see on ju Matu, kes Miina teelt püsti aitas,“ sosistas Luise peaaegu hääletult ja jälgis südame põksudes meeste teekonda.

„Seal on seda küll ja veel,“ ütles Matu parasjagu teisele, pikka kasvu ja soni alt paistvate heledate salkudega kõhnale tüübile.

„Ja kaks aastat pole keegi sellele järgi tulnud?“ küsis pikk vastu.

Nad liikusid veidi edasi ja peatusid ühe suurema kuuse juures, kus Matu kummardas korraks ja seejärel viskas end lausa käpukile. Mida ta täpsemalt tegi, seda Luise ei näinud, kuid vaatevälja avardamiseks ta püsti tõusta ka ei julgenud.

„Ei, mitte keegi,“ seletas Matu edasi. „Veel neli aastat tagasi käis meil siin köva liiklus. Iga nädal veeti see punker tühjaks ja natukese aja pärast uuesti täis, aga siis järsku – täitsa vaikus – ja nönda on siiamaani. Äkki pandi mingi ninamees kinni või midagi, ei tää mina. Räägitakse, et see teema on nagunii lõppemas. Meite külale jätkub vähemalt kahekümneks aastaks. Sellest peidukohast tean ainult mina ja mu vanamees. Aga vaata, et sa ka oma suumulgu kinni hoiad.“

Teine tüüp naeris selle peale, kummardas ja laskis midagi vaadates kuuldavale imestushüüu.

„Sa kuradi kurat, ma siiani arvasin, et sa ajad mulle mingit pada!“

„Sa võta üks, ma võtan teise. Tänane pidu jääb sulle kauaks meelde. Või siis üldse mitte,“ ütles Matu irvitades pikale tüübile vastuseks.

Nad sehkendasid veel veidi aega puu juures, võtsid mingid heledad, nähtavasti äärmiselt rasked asjad sülle ja hakkasid tuldud teed mööda tagasi minema.

„Kas siin lahkeid tüdrukuid ka on, selliseid, kes hää meelega natukene mürada tahaks?“ uuris pikem noormees.

„Küll sa näed, võlujook muudab möne eriti …“

Matu hääl kõlas järjest kaugemalt ja Luise ei saanud enam aru, mida ta täpselt vastu ütles.

Luise lebas veel mitu minutit kõhuli samblal ja kuulas, kas kõik on vaikne. Siis ta enam ei mallanud oodata, vaid hüppas püsti ning sööstis joonelt kohta, kust mehed olid just nüüdsama tegutsenud.

Esialgu ei hakanud Luisele jämeda kuuse juures midagi kahtlast silma, kuid ta võttis maast suvalise puuoksa ja asus sellega maapinda sorkima. Ei läinud minutitki, kui ta tundis oksa vastas mingit kõva pinda. Naine põlvitas maha, kraapis sambla suurema vaevata ära ja leidis selle alt üsna kehvas seisus puidust luugi, mille käepidemeks oli suur metallist rõngas.

Luise vinnas raske luugi suure vaevaga lahti ja samal hetkel seisis ta silmitsi veidrate neljakandiliste anumatega – ilmselt olid need mingit sorti kanistrid. Maa-alune punker oli tohutu suur ja see oli otsast otsani täidetud kandiliste kanistritega. Igaüks neist mahutas vedelikku umbes kümne liitri jagu ja kokku võis anumaid seal olla rohkem kui sada.

„Muidugi! Salapiiritus!“ ütles Luise valjusti ja lõi endale käega otsaette nagu oleks tal millegi pärast piinlik.

Ta imestas, et ei olnud poiste jutu põhjal niivõrd ilmselget asja kohe taibanud. Verilaiu ajaloos ei olnud tegelikult ju piirituse kohta sõnagi mainitud. Talle ei olnud kohe meenunud, et aastatel 1919 kuni 1932 oli Soomes kuiv seadus, mille tõttu toimus sel ajavahemikul Läänemerel hullumeelne kauplemine salapiiritusega.

Luise juurdles, et kuigi Matu meelest on see kraam siin unustatud, ei saanud selles siiski täiesti kindel olla ning tema meelest mängisid poisid igast küljest vägagi ohtlikku mängu.

Mõelda vaid! Ta oli just äsja naiivselt juurelnud, kas saarerahvas üldse midagi alkoholisarnast täna tarbib. Tuli välja, et need noored siin pruukisid nõnda kanget kraami, mille sarnast Luise polnud elu jooksul isegi nuusutanud.

Loodetavasti tegi see teadmine aga tema õhtuse ülesande tunduvalt lihtsamaks. Luise kavatses veel paar tundi metsas olla ja aega surnuks lüüa, kuna selle aja möödudes peaks väljas olema juba parajasti pime ning küllap on siis ka piiritus oma meeli mürgitava tööga juba pihta hakanud.

***

Pisike lage plats külakese viimase maja juures oli täidetud rahvaga – sinna oli kogunenud kindlasti enam kui viiskümmend täiskasvanud inimest ja rohkesti põngerjaid, kes isekeskis ringi tuiskasid ning mürasid.

Keset platsi lõõmas lõke, mille ääres istusid veidi vanemad inimesed – naistel olid seljas sarnased rahvariided kui Luiselgi ja mehed kandsid enamjaolt tumedaid pükse, heledat särki ning vesti. Paaril neist oli peale visatud ka tume pintsak. Lõviosa meestest kandis peas klassikalist soni, vaid mõnel üksikul võis märgata kaabutaolist peakatet.

Nooremad naised tundusid seevastu jagunevat riietuse põhjal kaheks. Pooltel neist olid seljas tavapärased rahvariided ning nende pikad juuksed langesid lahtiselt seljale või olid punutud palmikutesse. Kuid oli ka teine sort neide, kes kandsid pikki liibuva joonega kleite ja nende kiharad olid enamjaolt sätitud lühikesse vesilokkidega soengusse. Mõni neist oli peas pisut koomiline väike kübarake.

Tundus päris kentsakas, et niivõrd väikeses kogukonnas jagunevad naised justkui kahte klassi, kuid Luisele meenus, et midagi sellist oli seletanud ju ka Miina. Luise arvates oleksid peenelt kolmekümnendate moe järgi riietatud tüdrukud sobinud pigem mõnele elegantsele linnapeole, mitte väikesaare lihtsa ja lõbusa rahva külasimmanile.

Noorem rahvas seisis püsti ja liikus rohkem ringi – tundus, et nende meeleolu oli juba üsnagi lustlik, sest noormeeste naer ja valjuhäälne lõõpimine kõlas kõigest muust kõvasti üle. Siit-sealt kostis ka neidude kilkeid ja rõõmsat jutuvada. Platsi ääres jämeda tamme all olid end mugavat istuma sättinud kaks vanemat meest, kes mängisid lõõtsal tantsuviise ning juba olid mõned paaridki asunud nende ette jalga keerutama.

Luise oli umbes tunni jagu platsi lähedusest põõsast pidu jälginud. Kui võõras ja veider tundus talle kogu see melu ja lärm, mille salajane tunnistaja ta oli. Tema oli Verilaidu kakskümmend aastat tundnud kui maailma kõige vaiksemat ja leebemat kohta, kuid naise silme all toimuv trall lükkas selle veendumuse kõige täiega ümber. Ta teadis ennegi, et parimatel aegadel elas saarel arvukalt inimesi, ent kõiki neid oma silmaga näha oli esialgu päris jahmatav.

Väljas hakkas juba üsna pimedaks kiskuma ja lõkkest kaugemal olevaid inimesi silm enam hästi ei seletanudki. Luise liikus platsile veidi lähemale ja märkas, kuidas kruusid joogipoolisega liikusid usinasti ühelt ahnelt suult teisele. Samal ajal oli näha, et noored on ühtäkki muutunud väga ülemeelikuks. Noormehed krabasid neide ootamatult sülle ning viimased omakorda kiljusid ja vehkisid seepeale jalgadega nagu homset polekski. Tantsuplatsil jäi ruumi üha vähemaks ja lõõtsaviisidki muutusid märksa hoogsamaks.

„Kas nüüd või mitte kunagi,“ pomises Luise.

Ta tõmbas kätega üle näo, kohendas veidi oma pikki juukseid ja noppis neist välja lehe- ning oksapudi, mis oli võsas ekslemise tõttu sinna kinni jäänud. Luise silus kergelt oma riideid, manas ette sõbraliku näo ja jalutas marurahulikult rahva sekka.

Kõigil oli väga lõbus ja seetõttu ei paistnud mitte keegi märkavat, et otse põõsast astus välja kummaline võõras naine, kes kõndis nõtkelt lõkke äärde ja jäi seda üksisilmi vaatama. Veidi aja pärast kükitas ta maha ja sirutas käed tule poole, arvatavasti soovist end pisut soojendada. Miski naise välimuses oli kütkestavalt kaunis – ta ei olnud enam väga noor, kuid kindlasti mitte ka vana.

Lõkke ääres kükitades ja salamisi ringi uudistades sai Luise aru, et ta oli rahva sekka ilmumise hästi ajastanud. Esialgu ei vaadanud tema poole mitte keegi. Alles nüüd nägi ta, et peoplatsist mõne sammu kaugusele on sätitud pikk peolaud söögi- ja joogipoolisega. See tähelepanek pani naise kõhu ühtäkki näljast kokku tõmbuma – ei olnud ta ju täna hamba alla saanud muud kui sitket rukkileiba ja veidi kuivatatud lesta.

Järsku libises kellegi soe käsi Luise piha ümber. Ta suutis vaevu oma ehmatust varjata, kuid kogus end kiiresti, pöördus ja vaatas naeratades ligitikkujale otsa. Enesekindel käsi kuulus Luisest tunduvalt nooremale lokkis juustega turskele sellile, kelle lõbusad silmad reetsid elavalt, et metsas peituv „vedel aare“ on täna jõudnud ka temani.

„Kas tantsime ilus tüdruk?“ küsis tüüp heatujuliselt ja vastust ootamata sikutas teda juba sinnapoole, kus rahvas lõbusalt tantsu vihtus.

„Paistab, et vaielda ei tohi,“ ütles Luise rõõmsalt vastu.

„Tahad sa vaielda?“ jäi mees korraga seisma ja vaatas talle lustakalt silma, ise endiselt kätt Luise pihal hoides.

„Ei-ei taha, lähme tantsime pealegi,“ vastas naine ja tänas endamisi õnne, et ta oli kunagi mandril elades tegelenud rahvatantsuga ning ehk seetõttu jalga keerutades päris hätta ei jäägi.

Nad tantsisid lõõtsamuusika saatel päris mitme pala jagu ja kogu selle aja vaatas lokkidega noormees teda üsnagi kavala pilguga. Luise otsustas kaasa mängida, liikus samuti nii enesekindalt kui vähegi jaksas ning demonstreeris noormehele aeg-ajalt võluvat naeratust. Samal ajal mõtles ta, et peab ju sundima end võimalikult julgeks, et mitte ümbritsevas rahvas kahtlust äratada.

Tantsides piilus Luise vargsi ringi ja esmapilgul ei paistnud ükski hing teda umbusaldava pilguga uurivat. Ometi tundis ta ühtäkki justkui füüsiliselt endal kellegi tugevat pilku. Tundmus oli ääretult imelik ja Luise lootis, et kujutab seda endale lihtsalt ette.

„Mis su nimi on kaunitar,“ hüüdis järsku tema tantsupartner, lõbus lokkidega sell üle muusika. „Mina olen Joosep, selle saare kuningas,“ lisas noormees naerdes ja oli ilmselt enda arvates visanud hea nalja.

„Ma olen Luise, täitsa tavaline selline,“ lõkerdas Luise vastu. „Sa siis elad siin jah?“

Mees noogutas ja viipas sealsamas platsi kõrval asuvale talumajale.

„Minu sünnikodu,“ selgitas ta. „Ma teadsin, et täna tuleb palju kenasid mandrimaa neiusid, aga nönda nägusat nagu sa küll ei oskand oodata. Kellega sa …“

„Tead sa, mul on kõht jube tühjaks läinud ja tahaksin midagi juua ka,“ katkestas Luise noormehe jutu järsult, tegi korraks kurva näo ja siis naeratas talle nii võluvalt kui vähegi oskas.

Joosep unustas hoobilt oma pooliku küsimuse, võttis Luisel agaralt käest kinni ja juhatas ta pika lauani, mis oli täidetud kõiksuguste roogadega – seal leidus liha, saia, leiba, suitsukala, suppi ja palju muud isuäratavat. Joosep asus innukalt Luisele kõike pakkuma ning võttis isegi mõned mehised suutäied.

Veidi aja pärast kadus noormees viivuks kusagile ja naasis suure plekist kruusiga, millest võttis sõõmu. Ta pakkus vägijooki Luiselegi, kes küll esialgu pead raputas, kuid lõpuks oli siiski nõus proovima. Vedelik maitses täpselt nõnda nagu ta oli piiritust ette kujutanud – see liikus otsekui tuline jutt kiiresti mööda rinnakut alla ja tegi lõpuks tema kõhus pesa. Küllap oli tulivett veega lahjendatud, kuid see oli ikka veel väga kange. Luise tunnetas juba minuti pärast, kuidas tema keha lõdvestus ja olemine muutus tegelikult päris mõnusaks.

„Palju inimesi Verilaiul muidu elab?“ uuris ta Joosepilt nagu möödaminnes. „Noh, kui parasjagu võõraid siin ei ole.“

„Mulle vöörad väga meeldivad, eriti sinusugused,“ vastas mees.

Luise ei saanud vastu panna ja pööritas korraks silmi. Joosep ei pannud seda õnneks tähele ning seletas edasi.

„Talvel on siin väga igav, taludes on kokku kaksteist perekonda – mõnes kolm inimest, teises kümme. Köige suurem jama on selles, et tüdrukuid on meitel vähe.“

„Kas talvel siia võõraid üldse ei satu?“ uuris Luise.

„Väga harva jah. Talvel käime ise üle jää mandril, kui ilm lubab.“

„Ma olen kuulnud, et Verilaiul pidavat vahel juhtuma kummalisi asju. On see tõsi?“ pakkus Luise täiesti huupi.

„Seepärast sa siia tulidki, otsid põnevust, mis? No kõige kummalisem siin on vist meite Uku,“ naeris noormees kavalalt. „Kui teda näed, saad isegi aru. Või oled vanamehega juba kohtunud?“

Luise raputas arusaamatust väljendades pead.

„Tegelikult möödunud talvel juhtus küll siin üks asi, mida keegi meist siiani seletada ei oska,“ sõnas Joosep äkki.

„Jah?“ Luise kummardus üllatunult mehe näole lähemale, manas ette väga põnevil ilme ja sosistas silmade särades: „Mis siis juhtus?“

Kohe märkas ta aga, et kamp noori tüdrukuid oli neile üsna lähedale nihkunud ning nad jälgisid teda ja Joosepit uudishimulikult. Võib-olla Luisele vaid tundus nii, kuid üks neiudest näis olevat lausa pahane. Miskipärast aga täitsa paarikese juurde ükski tüdrukutest tulla ei söandanud.

Joosep märkas neid samuti, tõusis seepeale kiiresti pingilt püsti ja võttis Luisel käest kinni.

„Lähme vähe vaiksemasse kohta, siis ma räägin sulle,“ pomises ta veidi häiritult.

Sisimas Luise natuke pelgas, kuid ta läks siiski Joosepiga kaasa. Noormehe samm oli juba kergelt kõikuv ja tema sõnad kõlasid pehmelt. Mees jõi kruusist kanget kraami aina sagedamini ja pakkus iga natukese aja tagant seda Luiselegi. Naine võttis pakutu küll vastu, kuid päriselt ühegi sõõmu neelamisega ta enam ei riskinud. Ta tõstis joomist teeseldes kruusi vaid viivuks huulile.

Nad kõndisid kahekesi peopaigast eemale ja Joosep võttis Luisel tugevamini käest kinni ning hakkas pehmel häälel mingit lugu jutustama.

„Möödunud talvel tuli siia üks mees. Südatalvel, ise oli palja peaga ja isevärki riietega. Keegi ei möikand, kuskohast ta nönda järsku ilmus, sest väljas oli oma paarkümmend kraadi pakast. Ta tundus olevat väga segaduses ja seletas muudkui, et tuli paadiga. Aga see ei olnud ju vöimalik, sest meri oli tookord puhta jäätunud. Mandrilt aga poleks ta samuti vöinud siia kõndida. Säärase pakasega oleks tal lihtsalt körvad peast ära külmunud,“ jutustas Joosep.

„Appike, kes see siis oli?“ küsis Luise ja aimas ärevusega, et ta teab vastust niigi.

„Nimeks vist ütles endal olevat Jaan või äkki oli oopis Jaak. Löpuks ei rääkinud ta enam üldse suurt midagi, kuigi igat moodi prooviti temaga suhelda. Eks ta vist mingi hullumeelne oli,“ sõnas noormees ja komistas äkiliselt pimedas millegi otsa.

„Kuradi raisk! Vabandust preili… hõkk,“ luksus Joosep. „Igatahes kõige veidram oli asja juures see, et tüüp kadus paari päeva pärast lihtsalt ära – nagu tina tuhka. Kuskil mingeid jälgi näha ei olnud ja sestap mandri poole ta jölkuda ei saanud. Laipa kah kuskilt leitud pole.“

„Issand kui imelik lugu,“ ütles Luise vaikselt.

Tähendab Jaak oli siin olnud, kuid üsna kohe kusagile mujale rännanud. Loodetavasti just rännanud ja ehk ei juhtunud temaga midagi halba. See oli kõik, mida Luise tahtis praegu teada ja ta tänas mõttes õnnelikku juhust, et info niivõrd kergesti temani jõudis.

„Täitsa tõsilugu,“ kinnitas Joosep ja võttis ühe käega taas naise piha ümbert tugevasti kinni.

Luise imestas endamisi noormehe jultunud käitumise üle ja mõtles, kuidas temast küll kiiresti vabaneda. Joosep oli alguses tundunud täitsa sõbralik ja tore noormees, kuid praegu mõjus ta liialt pealetükkivalt ja tema suust tulevad tüütud meelitused ning vänged piirituseaurud muutsid mehe lausa eemaletõukavaks.

Joosep tõmbas Luise järsku jõuga enda vastu ja tema suur nägu liikus naise omale üha lähemale.

„Aga, mis sind sellised lood huvitavad, ah? Imelik tüdruk… Ma pole päris tõsiselt nii ilusat naist enne kohanud. Sa oled nagu metshaldjas. Või äkki oled nöid? Libahunt? Ma polegi küsinud, kellega sa siia …“

„Joosep!“

Noormehe palavikulise loba katkestas järsku hele naisehääl.

Mõlemad pöördusid võpatades ümber ja nägid veidi eemal seismas üht lühikeste juustega blondi tüdrukut. Luise taipas, et see oli seesama neiu, kes oli ennist peoplatsil teda kurja näoga vahtinud.

„Mida sa oma meelest teed Joosep? Tule siia, meil on vaja kohe rääkida,“ hüüdis tüdruk äärmiselt nõudliku häälega.

Mingil põhjusel ei julgenud neiu ise neile lähemale tulla. Luise jõudis mõelda, et äkki peetigi teda mingiks nõiaks või libahundiks? Mine sa seda saarerahvast tea, võib-olla on ebausk siin endiselt tugevalt juurdunud.

„Kurat küll,“ ohkas Joosep pettunult. „Ma räägin natuke Lindaga, oota mind. Või tegelikult … jaluta mööda seda rada edasi mere poole, ma tulen sulle kohe järele,“ sõnas Joosep Luisele ja lasi naisest vastumeelselt lahti.

Luise vaid noogutas ja hakkas tagasi vaatamata ning rutuga rada mööda edasi minema. Probleem ehk Joosepist lahti saamine lahenes täitsa iseenesest ja tal oli selle üle väga hea meel.

Ta kuulis, kuidas tema selja taga tõusis kohe suuremat sorti tüli ning aimas, et tegemist oli armukadedusega. Ilmselt oli ka põhjust.

„On ikka jama küll, ma loodan, et minu pärast nüüd ajalugu ei muutu,“ mõtles ta hirmuga ja lisas igaks juhuks sammu.

Korraks selja taha vaadates veendus Luise, et oli tülitsejatest piisavalt kaugele jõudnud ja astus rajalt kõrvale. Aega ei tohtinud enam raisata, sest ta tahtis võimalikult kiiresti tuletorni juurde jõuda.

***

Õnneks oli tuletorn hoopis vastassuunas ja selleni viis teine rada, seega võis loota, et Joosep teda kohe üles ei leia. Või suudab hoopis too Linda mehe ümber veenda ja ta ei tule Luiset üldse otsimagi – see oleks veel kõige parem variant.

Luise ragistas metsas ringi ja otsis paaniliselt rada, mis pidi viima tuletorni juurde, kuid pimedas oli keeruline orienteeruda ja mets näis talle äkitselt väga võõras.

Korraga avastas ta, et oli jõudnud kohani, kus kasvas arvukalt inimesekõrguseid sõnajalgu ja need näisid kolmekümne neljandal aastal olevat veelgi lopsakamad ning kõrgemad kui tänapäeval. Vähemalt nüüd Luise teadis, millises suunas tuletorn asub ja ta asus läbi sõnajalgade endale teed rajama.

„Juba lähed?“ ütles ootamatult ragisev hääl.

Luise võpatas ja nägi viivu pärast, kuidas suure sõnajala all istub rätsepaistes väga kõhn ja äärmiselt vana mees ning suitsetab piipu. Mehe nägu oli krimpsus nagu kuivanud õun ja tema väikesed tumedad silmad välkusid kavalalt.

„Ma vaatasin sind enne tantsimas. Sa pole siitkandist. Mitte päris siitkandist,“ lisas vanamees pooleldi naerdes, pooleldi üsna koledasti köhides ning paljastades oma ainsa hamba.

Naine jäi seisma, vaatas vanameest ja ei saanud aru, kas see, mida ta praegu näeb on unes või ilmsi. Rauga pilk mõjus talle kuidagi müstiliselt ja mehe sõnade tõttu Luise taipas, miks ta oli enne tantsuplatsil tundnud nagu keegi jälgiks teda.

„Vabandust, ma otsin lihtsalt seda teerada, mis viib mere äärde. Kes teie olete ja miks te peo ajal üksi siin pimedas istute?“ küsis ta kohmetult.

„Sa tead, kes ma olen,“ ütles vanamees ja pahistas rahumeeli suitsu välja.

Luisele meenus, et Joosep oli kõnelenud mingist vanamehest.

„Uku?“ küsis Luise vaikselt.

„Bingo! See ma olen. Aga ma ei pea sind kinni. Kiirusta aga. See on sealpool, aga sa tead seda isegi,“ ütles Uku, viipas käega ja hakkas taas köhima.

Luise jättis viisakalt hüvasti ja hakkas käbedalt näidatud suunas minema. Ta ei olnud vähimatki soovi kõheda vanakesega pikemalt juttu vestma jääda. Ta tõttas üha edasi ise ikka veel mitte uskudes, et oli just sõnajalapadrikus kohanud muldvana rauka, kelle pilgu tõttu olid tal ihul tükk aega külmavärinad.

***

Tuletorn tundus teda pimeduses justkui ootavat ja Luisele paistis nagu ta oleks selle juures ärganud juba palju päevi tagasi, mitte alles täna keskpäeval. Ta kiirustas torni juurde ja istus kivile. Parasjagu oli taas täielik tuulevaikus, seetõttu kostis kaugusest veidikene külapeo melu ja inimeste hääli. Silmapiir mere kohal kumas punakalt ja tänane suveöö oli mõnusalt soe ning mõjus rammestavalt.

„Ma ei suuda praegu isegi mõelda mitte,“ pomises Luise ja lihtsalt ootas.

Võib-olla passib ta seal koiduni ja peab hommikul silmitsi seisma kõigi täna kohatud inimestega? Ta võdistas selle mõtte peale õlgu.

Äkitselt meenus Luisele üks asi, mille peale ta automaatselt kivilt püsti kargas ja rahutult edasi-tagasi kõndima hakkas.

Metsas kohatud vanamees oli kasutanud sõna „bingo“. Või oli ta seda üksnes ette kujutanud? Praegusel ajal ei saanud keegi seda sõna ju ometi teada ega oleks osanud slängina kasutada? Pisut järele mõeldes näis aga Luisele, et vanamees oli justkui selgelt teadnud, kuhu naine suundub ja veel hullem – kust ta tuli. Kas on võimalik, et …

Jahmatava mõttekäigu katkestas aga sumisev heli ja tuletorni poole vaadates silmas Luise kohe ovaalselt värelevat õhuakent. Rohkem ei mõelnud ta enam midagi.

***

Luise ärkas kohutav müra peale, mis raputas kogu tema keha peanupust jalatallani läbi. Sellist lärmi sai teha ainult lennumasin, mis kihutas temast üle väga madalalt ja väga kiiresti. Naise teadvusesse jõudis veelgi ehmatavam tõsiasi – niisugust heli tekitas tõenäoliselt sõjalennuk. Õnneks hajus hirmutav müra päris ruttu kaugusesse.

Kiire pilk ümbritsevale kinnitas, et endisesse aega ta oma ajarännuga tagasi ei jõudnud, sest tuletorn oli täpselt samasugune nagu 1934. aastal.

Pikemalt Luise enam ringi vaadata ei jõudnudki, sest ta kuulis korraga, kuidas lennuk uuesti läheneb. Päris kindlasti ei saanud ta praegu siia lagedale maapinnale vedelema ja mõtisklema jääda. Kes teab, äkki lennuk naaseb just tema pärast – võib-olla märgati teda majaka kõrval lamamas?

Tuletornist umbes saja meetri kaugusel paistis tihe põõsastik. Luise hüppas püsti, haaras seelikusaba sülle ning jooksis sinnapoole nii kiiresti kui jalad vähegi lubasid. Täpselt samal hetkel, kui ta võssa kargas ja pikali viskus, müristas lennuk temast taas üle. See heli oli niivõrd vali ja võigas, et Luise tundis, kuidas temas võtab paratamatult võimust surmahirm.

Ta mõistis, et võis sattuda sõjaaega ja talle tulid järsku valusa selgusega meelde juhtumid, mis Verilaiul teise maailmasõja ajal aset leidsid ning mis raamatutest lugedes ja rahva suust kuuldes olid tundunud väga kauged ning lausa ebareaalsed sündmused. Nüüd võis ta aga ise olla sattunud nende keskele.

Lennuk kadus taas kaugusesse, kuid Luise puges hirmunult tihedas võsas veelgi kaugemale ja käpukil okste vahel turnides märkas ta, et praegu oli sügis, sest nii maapind kui ka puud ja põõsad olid täidetud värviliste lehtedega. Üllataval kombel oli ilm täna aga väga soe ja päikesepaisteline.

Turvaliste põõsaste varjust ta seekord välja minna ei kavatsenud – kindlasti mitte enne öö saabumist ja ka siis plaanis ta sealt lahkuda ainult lootuses leida majaka kõrvalt juba tuttavat ajaväravat. Kes tahaks vabatahtlikult viibida kohas ja ajas, kus on parasjagu käimas sõjategevus? Luise ei teadnud, kas praegu on sõja algus, keskpaik või lõpp. Väga ohtlik tundus see kõigi variantide puhul ja kui ta saanuks valida, siis oleks ta pigem kohe rännanud tagasi aastasse 1934.

Ta mõtles Miinale, Joosepile ja kõigile inimestele, keda oli justkui alles mõne hetke eest oma silmaga näinud. Kui need lihtsad Eesti inimesed vaid aimaksid, mis neid kõigest mõne aasta pärast ees ootab – sunniviisiline kodusaarelt lahkumine, Siberisse saatmine, sõda, vägivald ja palju surma. Ise neid inimesi nähes ning pisut ka tundma õppides tundus see kõik talle palju tõelisem ja traagilisem.

„Saaksin ma isegi siit elusana minema,“ ahastas Luise ja lasi peal põlvedele vajuda.

Midagi muud peale peidus kössitamise ta praeguses olukorras nagunii teha ei riskinud. Ta tänas õnne, et seekord ei kiusanud veel suur janu ega nälg. Ta oli ju alles äsja peol söönud head ja värsket toitu.

Ümbrus oli parasjagu vaikne ja Luise tundis, kuidas temas võttis võimust väsimus. Ehk oli lennuki lendamine vaid mingi üksik juhus? Võib-olla ei olegi praegu sõjaaeg?

***

Luise oli pead kätel hoides kergelt tukkuma jäänud, kui äkiliselt ehmatasid mingid helid ta üles – kaugusest oli kuulda inimeste rääkimist. Naine jäi närviliselt kuulatama ja sai peagi aru, et rääkijad on vene rahvusest mehed. Ta taipas, et neid on väga palju ning nad tulid talle üha lähemale. Luise süda hakkas topelt kiirusega taguma ja ta ronis võpsikus tasakesi veelgi kaugemale.

Mehed rääkisid väga valjusti ja Luise tajus nende rahutust, kuuldes vaidlusi ning palju venekeelseid sõimusõnu. Kuigi ta vene keelt väga hästi ei osanud, tundis ta ära sõnad, mida korrati üha uuesti ja uuesti – „kiiresti lahkuma“, „sakslased“, „laseme õhku“, „laevale“.

Enam ei olnud kahtlustki – praegu oli sõda täie hooga käimas. Verilaiu olid hõivanud nõukogude sõdurid, keda pidi Luise mäletamist mööda saarel olema rohkem kui viissada. Tõepoolest – rahutuid mehi tundus häälte järgi rannas olevat lausa massiliselt ja naine sai aru, et nad valmistusid iga hetk kiirustades siit lahkuma.

See sai tähendada ainult üht. Luisele meenus, et Verilaid oli üks viimastest Eesti aladest, mis oli mitu nädalat 1941. aasta sügisel Nõukogude Venemaa käes ning Saksa okupatsioonist puutumata, samal ajal kui kogu ülejäänud Eesti oli allutatud. Ilmselt oligi just praegu käes hetk, kui ka viimastelt maalapikestelt tuli taganeda ning vene sõdurid on sunnitud Verilaiult evakueeruma.

Vägagi tõenäoliselt oli Luise sattunud 1941. aasta sügisesse. Kõik need mõtted panid ta üle kogu keha värisema ja ta tundis, kuidas külm hirmuhigi laubale valgub. Ta teadis ju üsna hästi, mis juhtumised sõdurite põgenemisel nüüd aset leiavad – kõik see oli talle saare ajalugu uurides väga eredalt meelde jäänud, sest tõenäoliselt oli tegemist jubedaimate sündmustega, mida Verilaiu pind on iial kogenud.

Nagu selle mõtte kinnituseks algas korraga tulistamine ja kõlas mitu kõrvulukustavat plahvatust, mis pani maapinna värisema. Luise tegi end nii väikeseks kui vähegi suutis, ta tõmbas end lausa kerra, pani käed kõrvadele ja sulges silmad. Ta ei saanud mitte midagi teha. Ei midagi, et päästa ennast, et päästa neid … Luise sai vaid kössitada, loota ja kõigevägevamat paluda, et kuulirahe või midagi muud surmavat temani sinna põõsasse ei ulatuks.

Tulistamine tundus jätkuvat lõputult ja automaaditärina sekka oli kuulda hüsteerilisi karjatusi ja isegi anumist. Seda oli kohutav pealt kuulata, kuid lisaks muule värises kogu saar iga natukese aja tagant võimsate plahvatuste käes.

Luise teadis, et viimasena tuleb kõige suurem pauk, mis saab olema talle väga lähedal ja väga ohtlik. Ta teadis, et vahetult enne saarelt põgenemist lastakse õhku vana punane tuletorn, mis on temast veidi rohkem kui saja meetri kaugusel …

***

Väljas oli pimedaks ja külmaks läinud ning Verilaid oli peaaegu haudvaikne. Luise vähemalt lootis, et parasjagu on hääletu õhtu – tegelikult oli vist üsnagi võimalik, et tema kuulmine ei töötanud enam korralikult. Mõni tund tagasi oli juhtunud just täpselt see, mida ta oli aimanud ja kõige rohkem kartis: vaid loetud sammude kaugusel kõlas kõige hullem kärgatus, mis Luise meelest üldse võimalik oli. See raputas läbi kõik tema lihased ja luud ning ta tajus tohutut plahvatust iga oma ihurakuga.

Paari sekundi pärast kukkusid põõsastesse mõningad punased kivitükid ja üles vaadates nägi naine, et õhk oli nii paksult tolmuga täidetud, et taevaski ei paistnud sellest enam läbi.

Ta oli mingi ime abil pärast tuletorni õhkimist ellu jäänud, sest isegi kõige väiksemgi kivi ei olnud tabanud tema kaitsetut keha. Pärast kärgatust ja kivisadu jäi kõik vaikseks, kui välja arvata valusalt tugev vilin, mis tungis Luise pähe ja kõrvadesse ning sundis teda taas end maapinnale kägarasse tõmbuma ning käsi kõrvadele suruma.

Luise ei teadnud täpselt, kui kaua ta oli võsas peavalu ja näriva vilina käes piinelnud, aga kui ta suutis lõpuks pilgu tõsta, oli öö juba kätte jõudnud. Õhk ei olnud enam tolmune ja selge tähistaevas sädeles kuidagi sobimatult kaunilt. Luise ajas end istukile ja proovis hoolega kuulatada, kuid saarel ei kõlanud ikka veel mitte ühtki heli. Oli täpselt sama vaikne nagu selgi korral, kui ta üksinda majaka juurde jalutas ja esimest korda seda neetud ajaväravat nägi.

Naine võttis enda kõrvalt maast ühe kuivanud oksa ja murdis selle pooleks.

„Jumal tänatud,“ mõtles ta nõrka praksu kuuldes. „Päris kurdiks ma siiski ei jäänud.“

Nüüd tuli aga tal lõpuks põõsast välja ronida, sest ta pidi nägema, mis on ümberringi toimunud. Tal oli vaja minna majaka rusude juurde ja loota, et ajavärav ilmub kõigest hoolimata täna uuesti. Kuhu ta täpselt jõuda tahtis, seda ta ei teadnud.

„Peaasi, et siit ära,“ pomises Luise. „Päris naljakas, kui palju ma olen viimasel ajal pidanud metsas ja võsas kükitama,“ sosistas ta veel.

Ta liiga palju läbi elanud ja sellest kõigest niivõrd väsinud, et tal oli suhteliselt ükskõik, mis teda parajasti võsast välja minnes ees ootab. Pealegi hakkas naise keha tasapisi ohustama alajahtumine, sest sügisöö muutus iga minutiga üha külmemaks.

Luise ukerdas võpsikust välja ja ajas end sirgu. Kuigi ta umbkaudu teadis, missugune vaatepilt võib rannal teda ees oodata, oli see siiski šokeeriv. Kivisel rannal vedelesid kümnete sõdurite surnukehad, igaüks erisuguses poosis ja klaasistunud grimassiga – esimesena maha lastud mehed lebasid selili, kuid need, kes olid proovinud ootamatu kuulirahe eest põgeneda, olid saanud surmava tabamuse selga tagant ja vajunud seetõttu kividele kõhuli.

Laipade poole Luise väga kaua vaadata ei julgenud. Kõige hirmsam oli asja juures teadmine, et need mehed ei surnud sõjalahingus vapralt võideldes nagu ütles nende auks püstitatud mälestusmärk, mida Luise oli tänapäeva Verilaiul korduvalt näinud. Need mehed tapeti omaenda kaaslaste poolt täiesti tühisel põhjusel – kõik põgenevad sõdurid ei oleks lihtsalt laevale ära mahtunud.

Asja muutus veelgi vastikumaks teadmine, et sakslased saare vallutamisest eriti huvitatud ei olnudki. Nad pommitasid Verilaidu vaid mõned korrad ja sellega kõik piirduski. Vene sõdurite arutu põgenemine ja omade surmamine oleks pigem võinud olemata olla.

Luise oleks andud ükskõik mida, et sellest kohutavast ajast ruttu minema saada. Isegi kui tal peaks lahkumine õnnestuma, siis arvatavasti ei suuda ta seda rannaosa enam mitte kunagi endise pilguga vaadata. Ta ei teadnud isegi seda, kas suudaks Verilaiul üldse enam edasi elada. Kuigi Luise oli kõigest täna toimunust varem lugenud, tundus see tookord olevat määramatus minevikus, midagi kauget ja mitte temasse puutuvat. Luise taipas, kui pealiskaudne ta oli olnud ja kui pinnapealsed inimesed üleüldse on.

„Kui ei ole oma silmaga näinud, siis on täiesti suva,“ pomises ta.

Ta pööras ringi, et uurida tuletorni purustusi. Need ei olnudki nii hullud, kui ta oli ette kujutanud, sest torni alumine osa seisis veel püsti. Ümberringi vedeles rohkesti kivihunnikuid ja Luise hakkas üle nende poolikule tornile lähemale turnima.

„Devushka,“ kähistas keegi järsku vaevukuuldavalt. Luise ehmatas ja märkas järsku laipade seas mingit liikumist. Üks lamavatest meestest oli tõstnud käe üles ja üritas talle viibata.

„Issand, keegi on veel elus,“ ahastas Luise eneselegi ootamatult valjusti.

Esialgu ei osanud tema aju selle informatsiooniga midagi peale hakata. Inimlik vaist ütles, et ta peaks sõdurile appi minema, kuid mõistus tõrkus ja ütles talle, et see võib ohtlik olla.

„Inglike, kas ma olen surnud?“ ütles mees vene keeles. „Miks mul siis janu on? Palun too mulle juua,“ lisas ta käheda häälega.

Luise hakkas juba surnud sõdurite suunas tagasi ukerdama, kuid tuttav elektriline sumin sundis teda peatuma. Kiire pilk majaka poole kinnitas, et värelev ovaalne õhuvärav oli just äsja ilmunud. Ta seisis täpselt ühekaugusel nii mehest kui ajaväravast

„Juua, palun juua,“ kähises mees uuesti.

„Anna mulle andeks, ma pean minema,“ sõnas Luise vaikselt.

Ta ei teadnud, kui kaua ajavärav oma kohas püsib ja ei saanud riskida sellega, et peab siia veel ööpäevaks või kauemaks jääma. See oleks talle ilmselt surmaotsus. Vett tal nagunii mehe jaoks kuskilt praegu võtta ei olnud.

Luise hakkas kiirelt keerleva õhuvoolu poole ronima, kuuldes samal ajal mehe katkematut anumist. „Kõik see on juba toimunud,“ mõtles naine enda maha rahustamiseks enesel süda valutamas. „Ma ilmselt ei saaks ega tohikski teda päästa.“

***

Kohutav külmatunne, tuulehood ja vali merekohin olid esimesed asjad, mida Luise tajus, kui tema teadvus hakkas pimedusest end välja võitlema. Ta sai kohe aru, et on jällegi liikunud teise aega, kuid koht on ikka sama. Äsja läbielatud sündmused olid aga niivõrd hirmsad, et Luise ei julgenud esiti ringi vaadata ega isegi mõelda, millisesse aega ta nüüd sattunud oli.

„Palun, palun jumal! Tee nii, et tuletorn oleks alles … Tee nii, et see oleks triibuline, selline nagu mina seda kakskümmend aastat näinud olen,“ pomises Luise enne silmade avamist.

Ta ajas end istukile ja tegi silmad lahti. Mõnda aega ei suutnud ta vaatepilti uskuda – tema ees kõrguski tuttav triibuline majakas.

Luise kargas püsti, jõllitas rabatult ringi ja tema näole ilmus korraga lai naeratus. Ta lasi kuuldavale valju rõõmuhüüde, sest kõik tundus klappivat. Verilaiu loodus olu selline nagu 2017. aasta kevadel olema peakski.

Ilmgi oli täpselt aprillikuule kohane – tänane tundus olevat hall ja tormine, seepärast võis vabalt olla just see päev, mis järgnes Luise esimesele ajarännule – ehk 18. aprill. Olgu kasvõi paar päeva varem või hiljem; vahet ei ole, sest tema kadumist pole ehk nagunii keegi tähele pannud. Külalisi sel kuul veel saarele oodata polnud.

Ta värises külmast üle kogu kere ja vilu meretuul lõikas ihust justkui noaga läbi. Naisel olid ju endiselt seljas vaid Miina antud rahvariided, mis olid praeguseks küll üsna määrdunud ning katkised.

Kuigi Jaak oli jätkuvalt kadunud, oli Luise siiski rõõmus, et jõudis elavana tagasi aega, kuhu ta kuulub.

„Äkki leiab Jaak samuti ükskord ise tagasitee. Vähemalt on nüüd selleks kindlasti lootust!“ mõtles ta ja pistis erutatult jooksma kunagise majakavahi elamu poole, mis oli aastaid olnud tema ja Jaagu armas kodumaja ning ta ei jõudnud ära oodata, millal saab tuppa minna, ahju küdema panna ja maha rahuneda.

Poolel teel koju köitis aga Luise tähelepanu miski, mis sundis teda seisma jääma. Raja kõrval maas vedeles kasepuu, mis oli ülemöödunud talvel tormiga maha kukkunud. Kas nad ei olnud koos Jaaguga eelmise aasta varakevadel rajaäärse metsa juba korda teinud? Nad olid ju üheskoos kõik langenud puud juppideks saaginud ning küttepuudeks lõhkunud. Luise mäletamist mööda tegid nad seda tööd umbes nädalake enne Jaagu kummalist kadumist.

Luise süda aimas halba. Ta hakkas veelgi hullemini värisema ja enam ei olnud selles süüdi ainuüksi külm aprillituul. Naine mõtles, et võib-olla oli ta liiga vara rõõmustanud – kõik ei pruukinud olla nõnda, nagu talle esmapilgul tundus.

Ta oleks pidanud peatuma. Päris kindlasti oleks ta pidanud seisma jääma ja veidi mõtlema ning maha rahunema, kuid seda Luise enam teha ei suutnud. Naine tunnetas, kuidas nii südamevalu kui ka ahastus aina süvenesid. Tema silmadesse tungisid pisarad ja kuigi ta oli jooksmisest juba hingetu, lisas ta veelgi sammu.

„Ma kujutan seda ette, kindlasti kujutan. Kõik on tegelikult samamoodi nagu see minust siia jäi,“ sosistas ta hingeldades.

Mõistus aga rääkis hoopis teist keelt. Luises võttis võimust hüsteeria, tema käed ja jalad värisesid ning süda tagus. Kokku kukkumisest nähtavasti enam palju puudu ei olnud.

Luise oli jõudnud majast kõige rohkem paarisaja meetri kaugusele. Ümbrus vajus justkui uttu, sest naise helesinised silmad uppusid pisaratesse ja jäine tuul puhus talle otse näkku. Küllap vist seepärast ei saanud ta enam aru, kas talle ainult tundus või nägi ta tõepoolest maja juurest sujuval sammul eemalduvat tuttavat naisekuju. Mis täpsemalt talle selle silueti juures nii veidralt tuttavana tundus, seda Luise kurnatud meelemõistus kohe ei taibanud.

Praegu ei peatanud teda enam miski ja Luise ähmane pilk oli joostes kinnitatud maja uksele, mille ta kavatses mõne sekundi pärast jõuga lahti rebida. Seda ta aga teha ei saanud, sest kohe avanes uks hoopis seestpoolt.

„Noh, unustasid midagi maha? Ei saanud jälle majast kaugemale?“ küsis Jaak lävel seistes. Tal oli seljas oma lemmik vana kulunud nahktagi ning esiotsa vaatas mees oma naist nagu ikka – sõbralikult ja muheda naeratusega.

Kuid järsku mehe ilme muutus. Jaagu nägu väljendas ühtäkki täielikku arusaamatust ja segadust, sest ta vaatas allapoole ja märkas Luise riietust – vettinud ning räbaldunud rahvariideid.

-LÕPP-

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 7/17 (J. J. Metsavana)

Intervjuu Kaido Tiigisoonega (Agur Tänav)

Arvustus: Kus pingviinid ei laula (Agur Tänav)

Estcon 20. (Veiko Belials)

Stalker 2017 tulemused

Palju õnne, Rene Laloux (Kalver Tamm)

Estcon 2017, muljed ja mõndagi muud (Jüri Kallas)

Aurupunk muusikas (Veiko Belials)

Meenutusi Estconidest

Raamatuarvustus: Shanidar – klassikalised lood (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Stephen King „Valve lõpp“ (Leila Tael-Mikešin)

Raamatuarvustus: „Gurbilt teateid ei ole” (Ove Hillep)

Ulmkonnakroonika 7/17

Kirjastuste uudised 7/17

Reaktori juuni juttudest (Tõnis Hallaste)

Jutt: Marssi vallutamas (Riho Välk)

Jutt: Pikk mees tuleb (Maks Hull)

Jutt: Manamine algajatele (Kalju Kivi)

Jutt: 8 (Ene Koppelmann)

Jutt: Kuidas haldjas orki lendas (Leila Tael-Mikešin, Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Jutt: Verilaid (Anni Kraft)