Peatoimetaja veerg 07/18 (Triin Loide)

Hoolimata ihu ja hinge rooskavast kuumalainest, mis Issand ulmikutele nende arvukate pattude nuhtlemiseks paista laseb, on valminud värske, pisut higilõhnaline heinakuine Reaktor. Siinkohal vääriks ehk märkimist, et Reaktori peatoimetajad traditsiooniliselt iga mõne aja tagant vahetuvad – et ajakiri püsiks värske ja peatoimetaja ise kinnisesse osakonda ei satuks. Saatsime Ove mõneks ajaks ennast kosuma ja akusid laadima ning peatoimetaja kroon ja ametisau läks minule edasi. Oma kildi jättis ta siiski õnneks endale. J. J. Metsavana õrna hoole ja toetuse najal üritan selle vastutusrikka ametiga hakkama saada ja Eesti ulmet mitte täielikult hävitada.

Mingisugust valimisplatvormi või suurt, kõikevõitvat visiooni mul Reaktori tuleviku jaoks ei ole, aga üht-teist siiski. Esiteks tahan ma kindlasti säilitada Reaktori parimad omadused – ulmikutelt ulmikutele kirjutamine, demokraatia toimetuses, ja olla ajakirjale pigem organiseerija ja sekretär, kui midagi muud. Siiski tahaks toimetuse tööd pisut sujuvamaks teha ja vähendada pidevat kaost ja segadust. Eesmärgiks oleks sisse seada süsteem, kus kaasautorite tööd on kõik 25ndaks-26ndaks kuupäevaks laekunud, ja ajakiri läheb üles 28ndal-29ndal kuupäeval. Eks näis, kuidas me selle süsteemi tööle saame, aga senimaani on idee saanud peamiselt positiivset vastukaja – rutiin aitab inimestel aega paremini planeerida.

Teiseks tahaks Reaktoris rohkem kajastada ulmet muudes vormides kui kirjandus ja filmilina. Mänguarvustusi ju teinekord isegi avaldame, aga tahaks sellele isegi suuremat rõhku panna, lisaks kaasata rohkem selliseid žanreid nagu visuaalsed romaanid, graafilised romaanid jne. Ma olen väga visuaalne inimene ja Reaktori pisut kiratseva kunstitoimetuse elluäratamine oli mu missiooniks juba enne peatoimetajaks valimist. Mul on hea meel öelda, et olen sellega juba tõhusat algust teinud – Reaktorile on püsivamat kaastööd lubanud mitmed andekad kunstnikud ja üle hulga aja on meiega liitunud ka kunstitoimetaja – Toivo Tooming. Kahjuks aga mets annab, mets võtab, nii et vastutasuks metsale pidime andma keeletoimetaja Triin Kolga, kes läks tähtajatule puhkusele. Otsime uut keeletoimetajat Enele appi! Kindlaks eesmärgiks on kõik Reaktoris avaldatud algupärased ja ka tõlkelood varustada originaalsete illustratsioonidega eesti kunstnikelt. Kaugemateks eesmärkideks oleks Reaktori enda fondi loomine ja algupärase graafilise romaani välja andmine.

Kindlasti tahaksin ma ajakirjale rohkem riiklikku tunnustust saada, teinekord oleks ju meeldiv, kui saaks kaasautoritele natukenegi honorari maksta, samuti tahaksin ma kunagi korraldada auhinnaliste kohtadega jutuvõistluse. Julge peatoimetaja rind on haavleid ja postkast äraütlevaid kirju täis, eks ole.

Sellekuises Reaktoris rõõmustab lugejat aga mitmekesine valik jutte – J. J. Metsavana on kirjutanud ühe mõnusa vertikaalselt toimuva sci-fi madina, Rene Dambe “Kättemaks” pakub midagi seikluslike võluvike fännidele ja muidugi kepsutavad meil ringi ka Osvald Soobli ja Sam Beaveri prisked ponid ja ükssarvikud. Soobliga on selles numbris ka pikk ja põhjalik intervjuu, mida soovitan kindlasti lugeda. Värskelt lastud sooblinahad, olge lahked!

Kahjuks lahkus meie seast Harlan Ellison, kellele Arvi Nikkarev kirjutas liigutava ja põhjaliku järelhüüde. Tõnis Hallaste ja Ulmeguru arvustavad traditsiooniliselt eelmise numbri jutte ja teeme ka algust Estconil peetud ettekannete teksti kujul edastamisega neile, kellel kahjuks polnud võimalik Estconile tulla. Sellesuvine Estcon oli muide rekordiline, nii et kes vähegi saab, tulge järgmisel aastal uuesti, teeme Eesti ulme jälle suureks! Sellekuine ulmestaar on Silver Sära ja saab lähemalt uurida ka HÖFF-i ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistluse tulemusi.

Reaktor soovib kõigile Stalkeri laureaatidele õnne, mõnusat lugemiselamust, ja jaksu kuumalaine üleelamiseks!

Kaanepildi ja J. J. Metsavana loo “Taevatrepi punased astmed” illustratsiooni autoriks on Kadri Umbleja, kes ka eelmises numbris debüteeris looga “Kollaborant”. Kadri on üks väga andekas inimene, kes on lubanud meile ka tulevikus kaastööd teha nii juttude kui ka illustratsioonide osas, nii et kirjutage meile usinalt juttusid! Siinkohal tuletan ka kõigile, keda ma pole juba sel teemal surnuks rääkinud, meelde, et oktoobri-Reaktor saab olema gore-horror-foobia-Halloweeni-erinumber ehk rupskiooper viies vaatuses, ootame kõiki kaastöid.

In memoriam Harlan Ellison (1934 – 2018) (Arvi Nikkarev)

28. juunil suri vastuoluline inimene ja ulmekirjanduse suurmeister Harlan Ellison. Stephen King kirjutas tema kohta: „Ameerika kirjanduses teist temataolist ei ole ega tule enam kunagi. Raevukas, naljakas, kõneosav ja hiigelandega.“ Milline ta siis oli?

Kõhetu ja lühike, pikkus 164 cm, kannatas ta ilmselt alaväärsuskompleksi all ja püüdis kogu elu tõestada, et on midagi väärt. Tema sõber R. Silverberg iseloomustas noort Ellisoni kui ebakindlat, riiakat, erakordselt auahnet ja üliliikuvat isikut, kes domineeris igas seltskonnas.

Ellison jõudis õppida oma kodulinna Clevelandi ülikoolis poolteist aastat, enne kui ta päevapealt välja visati. Nimelt teatas üks professor Ellisonile, et tal puudub kirjanduslik anne. Ellison võttis seda isikliku solvanguna ja andis õppejõule jõhkra vastulöögi. Pärast seda saatis Ellison kahekümne aasta jooksul sellele professorile iga oma publikatsiooni.

Ellisoni koleeriline ja riiakas iseloom oli paljude mitteadekvaatsete tegude ja solvangute põhjuseks. Näiteks saatis ta ühele kirjastajale mittetäieliku postimaksuga neli tõstealust telliskive, seejärel pakiga ka surnud metsaümiseja. See oli Ellisoni pime pool.

Teisalt kannustas ja toetas ta kümneid ja kümneid ulmekirjanikke nende loometee alguses. Teiste hulgas Octavia E. Butlerit, Stephen Kingi ja Neil Gaimanit, kes on öelnud, et just Harlan Ellisoni mõjul sai temast kirjanik. See oli siis Ellisoni helge pool.

Nüüd lähemalt Ellisonist kui kirjanikust, sest just sellena läheb ta ulmeajalukku, mitte teravakeelse koleerikuna ühtedele või heatahtliku onuna teistele.

Esiteks. Ellison on koostanud ja toimetanud antoloogiad Ohtlikud visioonid (Dangerous Visions, 1967) ja Taas ohtlikud visioonid (Again, Dangerous Vision, 1972), kaks kõige olulisemat antoloogiat ulmes, pärast mida sai ulmekirjandus uue näo ja ka „uus laine“ oli teinud lõpliku läbimurde.

Teiseks. Püsiva väärtusega on ligi poolsada Ellisoni lühiteost, millest parimad muutsid ulme palet niisama palju, kui tema kuulsad antoloogiad. Kogumik Koletis, kes kuulutas armastust maailma südames (1999, Skarabeus, tõlkinud Lasse Nikkarev, koostanud Arvi Nikkarev) annab hea ülevaate 1957 – 1969 aastate loomingust. BAASi põhjal hindavad eesti lugejad kõige rohkem lugusid Mul ei ole suud, aga ma pean karjuma (1967; keskmine hinne 5,0; hindajaid 8), Maailmad tapmiseks (1968; 5,0/9) ning Poiss ja tema koer (1989; 4,933/15; vaid üks on andnud hindeks nelja!). Ellisoni loomingut (ja ka seda kogumikku) analüüsides võib märgata, et aastatega oli kirjaniku tase tõusnud. Pean Ellisoni loome parimaks aastakümneks seitsmekümnendaid aastaid. Siis ilmusid sellised meistriteosed nagu Basilisk (1972), Deathbird (1973), The Whimper of Whipped Dog (1973), Croatoan (1975), Strange Wine (1976) ja Jeffty is Five (1977). Hilisematest teostest võib märkida juttu Broken Glass (1981) ja eriti tähelepanuväärset lühiromaan Mefisto in Onyx (1993). Viimane teos meeldib nii ulmesõpradele kui ka detektiivjuttude austajatele; lühiromaan sai Bram Stokeri auhinna ja ka Locusi auhinna.

Kolmandaks. Ellisoni tunti suurepärase filmistsenaristina, kes on kirjutanud ka mitmed osad sellistele sarjadele nagu Star Trek, The Twilight Zone, The Outer Limits, Babylon 5 jne.

Vanemas eas vaevasid kirjanikku haigused, sellepärast ilmus ka meistriteoseid harva. 1994. aastal tehti talle pärast ulatuslikku infarkti põhjalik südame šunteerimine. Järgnevatel aastatel püüdis ta jagu saada kliinilisest depressioonist. 2014. aastal halvas insult ta parema külje. Lõpuks sai haigus mehest võitu.

John Scalzi meenutab, et igaühel, kes on viimase kuuekümne aasta jooksul ameerika ulmes aktiivselt tegutsenud, on rääkida mõni jutt Harlan Ellisonist. Temal on neid kaks. Scalzi oli 2010 – 2013 SFWA president. See Ameerika ulmekirjanike ühing andis Ellisonile 2006. aastal suurmeistri tiitli. Scalzi elas idarannikul, Ellison läänerannikul Los Angelesis, ajavahe on märgatav. Scalzi esimesel ametiaastal helistas öösel üheteist ja ühe vahel Ellison, kes kõmistas: „Siin Ellison, “ ja hakkas karjudes esitama oma seisukohti SFWA puudustest ja elust üldse. Monoloog kestis ligi kolmkümmend minutit.

Teine Scalzi kokkupuude Ellisoniga toimus 2011. aastal – viimasel korral, kui Ellison oli Nebula auhinna finalist. Oli kombeks, et SFWAst helistab keegi finalistile ja küsib, kas too nõustub kandideerima, ja teades, et Ellison on mõnikord kergesti ärrituv, helistas Scalzi kui president ise. Ellison ei vihastanud. Ta nuttis telefonitoru ääres. Ta ütles, et oli olnud kaua haige ja ei teadnud, kas ta kirjatükid veel inimestele korda lähevad. Olla veel üks kord nominant ulme kõige tähtsamale auhinnale tähendab tema jaoks kõike. Sel hetkel ta polnud ulmemaailma hiiglane, isik, keda nii armastatakse kui ka põlatakse, mees, kellest igaühel on midagi rääkida, kelle kohta igaühel on oma väljakujunenud arvamus. Ta oli lihtsalt kirjanik, kes oli õnnelik, et oli teiste kirjanike hulgas ja õnnelik, et teda veel mäletatakse.

Scalzi kirjutab, et ta ei kahetse kunagi, et helistas Ellisonile ja et võttis vastu tema kõne.

Ka minul Ellisoni kogumiku koostajana on tulnud kirjanikuga paar korda kokku puutuda. 1998 aasta varasuvel, kui Terasunelm oli lõpukorral, pöördusin Ellison Webderlandi veebihalduri poole küsimusega, kellega mul tuleb ühendust võtta, et avaldada Ellisoni jutukogu. Vastuseks sain, et tema on õige isik. Olin kuulnud Ellisoni impulsiivsest loomusest ja püüdsin kogumikku koostada võimalikult ettevaatlikult – mitte noppida juttudest rosinaid, vaid võtta teatud ajajärgu jutte ja siis ka tugineda peamiselt ühele kogumikule. Ajajärguks valisin 1957-1969 ning baaskogumikuks sai Koletis, kes kuulutas armastust maailma südames (1969), sealt võtsin 11 teost; viis juttu valisin mujalt. Veebihaldurile mu põhjendused meeldisid ja ka honoraris jõudsime kokkuleppele.

Ootasin mitu kuud lepingut. Ei midagi. Hakkasin pea iga kuu pommitama veebihaldurit. Enamasti vastust ei tulnud, mõnikord rahustati mind maha kohe-kohega. 1999 märtsis saatsin talle resoluutse meili, et tõlge tehtud, tõlkijale raha makstud, peaks nagu trükkima hakkama, aga lepingut pole.

Kolmandal aprillil kella kaheteist-ühe paiku öösel helises telefon. Selgus, et teisel pool on Harlan Ellison. Unise peaga vastasin, et milles küsimus, kõik punktid on kooskõlastatud, raamat ilmumas, lepingut on kohe vaja (liialdasin natuke). Harlan teatas, et ainus isik, kellega lepingupunkte arutada, on tema ise. Ei keegi muu. Esitasin juttude valikust samad põhjendused nagu veebihaldurile ja märkisin, et olen ausalt toiminud ning tal tuleks ebaselguste puhul veebihalduriga rääkida. Ellison osutus siiski ootamatult mõistlikuks ja rahulikuks meheks ning ütles, et on põhjenduste ja honorariga rahul ning saadab lähiajal kirjaliku lepingu. Leping tuli ja koos sellega Susan Ellisoni kaaskiri, milles kirjaniku abikaasa rõhutas, et tulevikus ei tohi ühtegi kogumikku mingil tingimusel lõhkuda. Kuigi mul oli kavas avaldada veel kogumik või kaks Ellisoni lühiloomingut, ei kõlba minu maitsele ükski kogumik sellisena.

Raamatu kujundus meeldis Ellisonile väga ja ka sisu näis kõlbavat, sest ta lülitas kiires korras kogumiku oma ametlikku bibliograafiasse. Paar kuud hiljem, varasuvel 1999, võttis minuga ühendust Robert Silverberg, kes teatas, et oli minust ja Skarabeusest kuulnud oma sõbralt Ellisonilt ja kas ma ei tahaks ka tema raamatuid avaldada. Miks mitte, see oligi mul ju kavas.

Antoloogiasse Pilet Utoopiasse (2007) kaasasin kaks Ellisoni hilisemat juttu (Kummaline vein, 1976 ja Klaasikillud, 1981). Seekord läks loa saamine nagu õlitatult, sest olin otseühendus kirjanikuga.

Oma väikese kogemuse põhjal väidan, et Ellisoniga sai korrektselt käitudes väga hästi suhelda, ta suutis ära kuulata ka teisi ja aktsepteeris mõistlikke argumente.

Selline inimene ta siis oli, see suur kirjanik Harlan Ellison.

Palju õnne, Peter Hyams (Kalver Tamm)

Ameerika lavastaja, operaator ja stsenarist Peter Hyams tähistas 26. juulil oma 75. sünnipäeva. Produktiivsemad aastad ja ehk ka kvaliteetsemad filmid jäävad eelmisse aastatuhandesse, nii et on andestatav, kui see nimi väga tuttavalt ei kõla. Loomulikult ei ole mul aga midagi selle vastu, kui mõne lausega kirja panna, miks Peteri sünnipäeva on paslik hea sõnaga meenutada (peale selle, et nii on lihtsalt viisakas).

Kaklusfilmide sõbrana on minu jaoks üks subjektiivne põhjus see, et Hyamsite perekond on mitut puhku teinud koostööd Jean-Claude Van Dammega. Peter ise on lavastanud kolm Van Damme filmi - „Timecop“ (1994), „Sudden Death“ (1995) ja „Enemies Closer“ (2013) ja poeg John Hyams lavastas „Universal Soldier: Regeneration” (2009). Isa oli nende kõigi juures ka operaatorina tegev. Regenaration on see osa, kus veidi roostes van Damme ja Lundren mõlemad uuesti käima pannakse ja ühe kivinäoga uue mudeli vastu saadetakse. Pekstakse kõvasti. Mälu värskendamiseks vaatasin üle aga “Timecopi” mille produtsentiks keegi Sam Raimi. Märulifilmide jaoks olid üheksakümnedad rasked. Kaheksakümnedate suured staarid olid kõik elujõudu täis ja tahtsid filme teha küll, aga konkreetsele peksule poogiti igasugu ootamatut ja ebavajaliku träna juurde. Timecopi näitel arvas keegi, et jazz muusika on ühele märulifilmile paslik taust. Aga pätid on ausad, mulletid ja neetidega saapad ja Van Damme teeb ühe epic spliti ja mitu spin kick’i. Mida enamat ühelt filmilt soovida.

Korra on Peter koostööd teinud ka kraadi legendaarsema märulistaariga. Tema rahalises mõttes kõige edukamas linateoses “End of Days” (1999) on peaosaline Arnold isiklikult, kes saatana lapsesaamissoovid nurjama peab. Suurnimedest oli siin eriefektide meeskonnas tegev ka Stan Winston. Film ise ses mõttes huvitav vaatamine, et Gabriel Byrne Vanapaganana tuuseldab väsinud moega Arnoldit suhteliselt omatahtsi ja filmi eredaimaid stseenid on ka tema osalusel. Lõpus võidavad head ainult klassikalise kurjami “jätan oma 1000 aastat aega seedida olnud plaani teostamise kõige viimasele minutile” eksimuse läbi.

Efektimeister Stan Winstoni panus oli aga minu hinnangul märkimisväärsemgi filmi “The Relic” (1997) juures. Ülikooli saabuvad mingid kastid ja midagi neis kastides leiab endale ülikooli all olevates vanades reoveetunnelites mõnusa uue kodu. Seesama midagi on aga tehniliselt nii efektne vaadata, et kui ma reeglina kiidan seda lähenemist, et kolli näidatakse pigem vilksamisi ja lastakse vaatajal ainult aimata, kui kole ta täpselt on, siis selles filmis ma väga ootasin ja lootsin et Stani vaimusünnitist veelgi näidataks.

Väga terava kontrastina mõjus selle kauniduse kõrval Bradbury jutu ainetel valminud “Sound of Thunder” (2005). Vaatamise ajal mõtlesin, et tegemist on täieliku kommiraha eest vändatud filmiga. Kommiraha oli aga tegelikult suurusjärgus 80 miljonit. Ilmselt suurem osa sellest küll CGI peale läks, aga midagi nii haledat oli päris kurb vaadata, sest stsenaarium ise ja loogika, kuidas ühe liblika surnuks astumine tuleviku mõjutab, oli päris huvitav. Üks läbiv mure aga, mis mul Peteri filmide vaatamise käigus tekkis, oli nende lõpp. Olenemata sellest, kas ta on ise stsenarist või mitte, siis lõpetused on reeglina ülepingutatult suhkrused. Ja kõige teravamalt häiris see just “Sound of Thunderis”, halva arvutigraafikaga ma suudaks leppida, aga kui mulle endale tundub (ja passiks ka lühijutu vaimsusega), et parim variant oleks see, et pingutustele vaatamata läheb suures plaanis ikkagi kõik pekki, siis viimasel hetkel mu lootuste altvedamine oli inetu. Küll etteaimatav, aga ikkagi.

Staaride nimekirjas, kes Peteri filmides mänginud, seisab ka Sir Sean Connery. Filmis “Outland” (1981) kehastab ta Io titaaniumikaevandusse saadetud politseiülemat, kes ei kiida heaks kaevandust majandava firma tööviljakuse tõstmise meetodeid. Selle filmi juures panin esimest korda kirja märkuse “võimsad vaated”. Alustuseks näidatakse siin umbes viis minutit tuledesäras kaevandusbaasi, planeedid ja tähistaevas ümberringi. Need kaunid üldkaadrid ongi üks Peteri trumpe, isegi selles õnnetus “Sound of Thunderis” on kaadreid, mis tunnustavalt noogutama panevad.

Üks Peteri esimesi suuremaid õnnestumisi oli film “Capricorn One” (1977), milles Marsile lennutatakse küll süstik, aga tehnilisetel põhjustel on meeskond mingisse keset kõrbe ehitatud angaaris ja peavad sealt tegema nägu, et nad on tegelikult ka ikkagi süstikus. Kohe selles esimeses filmis leiab kasutust üks Peteri lemmikvõtteid. Kahe tegevuse paralleelne näitamine. Lõige ühest, siis teine, tagasi esimesse. Reeglina siis üks näitab ohu kasvamist ja teises askeldavad tegelased õndsas teadmatuses.

Meeldiva tähelepanekuna lipsab Peteri filmidesse alatihti sisse ka ootamayult robustseid ja veriseid stseene. Teine pool “Capricorn One”-st on ellujäämislugu - mees kõrbe vastu. Ja siis ühel hetkel saab mees kätte mao ja rebib sellest hammastega liha, nii et verd pritsib. “Outlandis” läheb üks mees skafandrita vaakumisse. “End of Days” on stseen, kus Gabriel Byrne lööb mehest käe nii läbi, et süda jääb talle pihku.

Ning seekordse kirjutise viimaseks filmiks on ilmselt objektiivses mõttes kõige tähtsam film, mille Peter Hyams on lavastanud, ise ka stsenaariumi kirjutanud ning ka operaatori kohustusi täitnud (siiani nimetatud teostest tegelikult vaid “Capricon One” ja “Outland” sellised, kus Peter kellegi teise kaameraga opereerima lubas, aga nende kahe stsenaariumid on jällegi tema enda kirjutatud). Igatahes. Tihedas koostöös Arthur C. Clarke'ga kirjutas Peter stsenaariumi, valis uuteks osalisteks Roy Scheideri ja Helen Mirreni, kutsus tagasi Keir Dullea ja häält tegema Douglas Rain'i ning väntas filmi “2010: The Year We Make Contact” (1984). Peter Hyams ei ole Stanley Kubrick ja 2010 ei ole 2001. Ehk et happeretke selles filmis ei näe. Seda puudust/boonust kõrvale jättes aga – tohutult ilus vaatamine. Tasemel näitlejad, tugev lugu ja piltide põhjal uuesti nullist üles ehitatud Discovery One. Leidke võimalus seda filmi vaadata võimalikult suurelt ekraanilt võimalikult hea kvaliteediga.

Need olid siin need mõned laused, millega loodetavasti suutsin selgitada, miks mitmekülgselt andeka Peter Hyamsi nimi on absoluutselt kindlasti väärt teadmist ja seesinatne sünnipäevaõnnitlus auga välja teenitud.

Intervjuu: Osvald Soobliga (Triin Loide)

Soobel Estconil, 2018. Foto autor: Veiko Kastanje

Räägi endast pisut, Soobel. Kes sa oled?

Praeguseks, pärast 24 aastat raudteetööd, võin end nimetada ehk raudteehundiks. See siseringisõna pärineb Tallinn-Väike depoost, mis väikese eestlaste kantsina säilitas pätsuaegse eesti raudteekultuuri läbi okupatsiooniaja. Kuigi Tallinn-Väike depoo on üle elanud kataklüsme ja viimaks, koos porgandite ööga, oma tähtsuse minetanud ja raudteehundid kolisid üle peamiselt venekeelse kollektiiviga Pääsküla depoosse, pole vaim kadunud ega assimileerunud, raudteehundid juhivad uusi Stadleri ronge edasi, jätkuvad ka ühisüritused ja liitub ka noori hundikutsikaid.

Vabal ajal meeldib enim joonistada ja mudeleid nikerdada, vahest tuleb ka kirjutamistuhin peale. Kui oleks rohkem aega, raha ja ruumi, tegeleks ka rohkem vanatehnikaga. Mõnest sõjaeelsest autost võib ju unistada, millega suvel paraadidel ja Estconil käia. Vähemalt on olemas mõned jalgrattaprojektid ja paar sõitvat isendit samast ajajärgust.

Kui kirjutamine-joonistamine välja jätta, tegelen hetkel kõige aktiivsemalt mudelraudteega, mille pisik on kallal juba varasest lapsepõlvest ja mis alles viimaste aastate sees on paisu tagant pääsenud, tänu materjalide kättesaadavuse paranemisele. Oluline on siinjuures muidugi ka iga-aastane mudelinäitus „Minimaailm,“ mis toimus tänavu juba 11. korda ja kus ma alati osalenud olen.

Internetis sinu järele luurates leidsin, et kõige varasem aastanumber mõne su teose taga on 2002 (“Kaks nädalat soolaube”). Milline on sinu kirjanikukarjäär olnud? Millal hakkasid kirjutama?

Kirjutama sai hakatud siis, kui vanematel mu fantaasiate kuulamisest kõrini sai ja nad klade pihku andsid ja end seal välja elama kamandasid. Olid mingid lapsikud edasiarendused mäger Uraskist, hõberebane Doominost ja teistest. Hiidkärbid ja prisked hobused-hirved tekkisid millalgi 80-ndate lõpus. Sai need Tähesõdade-vaimustuse laineharjal kosmosehävitajatega lendama ja sõdima pandud, seda, mille nimel ja kellega nad sõdima pidanuks, tollal välja ei mõelnud. Kosmoselaevad üksi olid juba piisavalt põnevad ja piloodid ägedad. Lõpuks sai need pinged, põhjused ja vaenuolukorrad välja mõeldud ja romaan moodustatud. Mis ühelegi ulmefännile, kes seda vaatama on soostunud, meeldinud ei ole. „Kaks nädalat soolaube“ on selle romaani üks paralleelliini jupike.

Sinu kirjutistest rääkides ei saa üle ega ümber sellest, et oled loonud pea nullist täiesti iseenda universumi, mida asustavad mitmesugused intelligentsed ja enamasti karvased olendid. Kes nad on, need katid ja majed ja alikornid ja kärbid? Mis inspireeris sind neid looma?

See universum on kasvanud ümber hiidkärpide, kes elavad (peamiselt) Pluutol. Nende ümber tekkisid paksud loomad, kes suuremas osas on lähedalasuvalt Maalt toodud ja geneetiliselt muundatud, et nad kiiresti kosuks ja tagaksid kärpidele toidupoolise. Nende rasv on oluline tooraine kärpide tööstustes. Naftat ju Pluutolt ei leia. Lisaks ümarale figuurile on neil mõistus, võivad õppida rääkima ja lihtsamaid töid tegema nii palju, kui füüsis ja käpad-sõrad võimaldavad.

Siis tekkis küsimus, kust kärbid tegelikult pärit on – Maal ju leopardisuuruseid mõistuslikke kärpe ei ela. Siis tekkis nende koduplaneet Ge ja täpsem liiginimi: ge hiidkärp. Ja kohe sai ka välja mõeldud konflikti teine pool – ge inimesed. Peaaegu nagu meie, ainult saledamad ja pikemad, tulenevalt koduplaneedi väiksemast massist ja nõrgemast gravitatsioonist. Iidsel ajal (mida käsitleb jutustus „Aahe oma“) olid hiidkärbid inimeste jaoks hinnalised lemmikloomad või orjad, tänapäeval on aga kärbid võtnud nõuks ennast vabaks võidelda. Pluutolt on peremehed välja löödud ja hõivatud on ka Põhjariik Ge-l, hiidkärpide algne areaal. Liigid teineteise riike ja valitsusi ei tunnusta, patiseis püsib, aeg-ajalt esineb pisemaid naginaid ja provokatsioone. Peamiselt lõunas elavate inimeste poolt, keda Põhjariigis elavad mõistuslikud liigid halvustavalt tsivilisatsioonlasteks nimetavad.

Ge-l leidub mõistuslikke liike veel, arvukaim neist on ehk katlaste sugukond, kelle liike kõiki pole veel välja mõelnudki. Kahte me neist teame: kodukatt ja laanekatt. Kodukatt on karvane, rebasenäo ja koonuga humanoid, hiidkärbiga sarnases, kuid nutusemas olukorras, ta on inimeste ori, keda süüakse ja kellega tehakse ka muid imelikke asju, nagu võib lugeda jutustuses „Aahe oma.“ Ühe isendi – Aelini – elukäiku ja katsumusi avavad lood „Piiririkkumine“ ja „Väikses majas raudtee ääres.“ Laanekatt on metsik liik, kes elab põhjamaa laantes, kodukatiga veidi sarnane, kuid väga suur, meenutab rohkem karuinimest. Veerandtonnisele kaalule vaatamata väga väle ja tugev, ge inimesed peavad teda planeedi kõige ohtlikumaks kiskjaliseks. „Väikse maja“ jutustuse peategelane Limu kuulub sellesse liiki, aga ka pisem ja saledam Kariine, kes siin-seal mu lugudest läbi astub.

Majed kuulusid algul samuti katlaste kilda, kuid viimasel ajal olen otsustanud, et see on siiski omaette mõistuslik sugukond, kuna on katlastest liialt erinev. Seni olen käsitlenud vaid üht liiki – majet – kes elab põhjamaa rohtlates karjadena, tuntuimad isendid on õed Li ja Gine. Majel on lühike üleloomulik ettenägemisvõime, mis annab neile ületamatu reaktsioonikiiruse, selle pärast püüdsid kärbid Pluutol neist hävitajapiloote aretada (saavutati küll väga head piloodid ja hävitajad, aga jäägitult kuuletuma panna neid ei õnnestunud). Nende pöörane jooksukiirus (kestvalt 50, lühiajaliselt üle 100 km/h) oli iidse aja ge inimestele samuti üleloomulik, kuni selleni välja, et neid peeti tuulega kokkukäivaks tuultejumalanna Aahe ilmutusteks ning neil on mütoloogias oma eriline koht.

Alikorn ei kuulu sellesse kategooriasse, see on tiibadega ükssarvik, kel on meelevald nii maaponi- pegasuse kui ükssarvikumaagia üle ja kelle ükssarvikumaagia vägi on mitu suurusjärku kangem kui tavalise ükssarviku vägi. Tuntuimad on Equestriat valitsevad õed-printsessid Celestia ja Luna. Puhas My Little Pony mütoloogia, mina ei ole neid välja mõelnud.

1. Kat Limu Angi – ge laanekatt

2. Kati Karj „Kariine“ Angi – ge laanekatt

3. Aelin – ge kodukatt

4. Mak Milk – ge maje

5. Mai – ge hiidkärp

6. Gi – ge hiidkärp

7. Maje Gine – ge maje

8. Kai – maa punahirv, pluuto tõug

9 Mari Kase – maa inimene

10 Valli – maa hobune, pluuto tõug

Joonistad ise oma lugudele illustratsioone. Kas oled kunagi mõelnud mõne koomiksi või graafilise romaani väljaandmise peale? Kirjutatud kujul läheb palju sinuloodud maailma sarmist kaduma.

Mõelnud olen, aga välja mõelnud mitte. Proovinud kah mitte. Kuidas üldse alustada? Sellise pildirea keel on kirjakeelest niiväga erinev. Alustuseks peaks ehk proovima lugeda mõnd sellist koomiksit, mille tegelastest tuhkagi ei tea. Kuidas tegelased lahti joonistatakse ja kirjutatakse.

Kuna sinu lood toimuvad suuresti ühes maailmas või müütoses, siis kas sul on lugejatele soovitada mingisugune järjekord, milles sinu lugusid lugeda võiks?

Ega siin ei olegi mingit järjekorda, ainult „Piiririkkumine“ ja „Väikses majas raudtee ääres“ käivad järjest. „Soojust otsimas“ ja „Kõripidi välja“ toimuvad umbkaudu samas ajajärgus, aga ei ole kuidagi teiste lugudega otseselt seotud. „Aahe oma“ käsitleb aga iidset keskaja sarnast ajastut, kust ge inimeste ja kärpide kosmosevallutusteni kulub veel sadu, kui mitte tuhandeid aastaid.

Millist oma juttu pead kõige õnnestunumaks?

Kas „Aahe oma“ või „Kõripidi välja.“ Mõlemat ühendab see mõnus kirjutamiskogemus, kus ma järjest andsin minna, kogu aeg teadsin, mis juhtub järgmiseks, kus mitte kuskil polnud vaja pastakast täidet vahele imeda. „Aahe omas“ oli hea märul, aga tegelased ja keskkond võõravõitu, „Kõripidi välja“ süžee sai igavam, aga õhustik ja tegelased olid kodused ja tuttavad.

Ma ei saa jätta küsimata – mis värk nende armsate ponidega on? Kas sa identifitseerud brony-na või sind lihtsalt tõmbab sellise armsa tovejanssonliku esteetika poole (enamik ulmikuid kipub soosima pigem verd ja rupskeid ja monstrumeid)? Kes on brony-d?

Loomalood on mulle lapsest saadik meeldinud, My Little Pony seeme leidis siinkohal väga viljaka pinnase. Aga ega see ei olegi tavaline mänguasjamüügi reklaam, nagu enamik neist naiivsetest värviliste olendite multikatest, mida on vändatud kümneid kui mitte sadu. Karakterite ja stsenaariumitega on põhjalikku tööd tehtud, loodud on inimesest tuntavalt erinev, oma spetsiifiliste iseloomujoonte ja käitumisega fantaasialiik, mis mõjub usutavana ja sobib ka oluliselt tõsisematesse lugudesse kui need helged multifilmid. Fännid on juba neid sobitanud igale poole, teinud ise videoid, tohutul hulgal muusikat ja kirjutanud ka fanfictioneid, millest mõned on täiesti tõsine ulme ja fantasy. Arad’i loomingut tõlkides tundub, et equestria poni on tõsise ulme jaoks justkui kasutamata ressurss. Luuaga lendamine ja võlukepiga vehkimine leidis Harry Potteri lugudes efektse rakenduse, kuid ükssarvikuid, pegasusi, greife ja minotaurusi pole nii efektselt veel toimetama pandud, kuigi võimalusi ja ainest oleks selleks küllaga. Noh, Arad küll pani ja nii hästi, et tema looming pole tõsisest ulmest sugugi kehvem. Kuid see ei ole ametlik, avaldatud kirjandus. Nagu ka kõik vähemate fännide nõrgemad ponijutud, milliseid leidub internetiruumis tuhandeid.

Värviliste väikeste ponide juures oli ka üks helge äratundmishetk: nende siiras ja rõõmsameelne olemus meenutab väga hiidkärpe. Mina nimetan neid equestria ponideks. Nende hulgas on oma filifjonkad, väiksed My-d, Karlssonid ja teised ikoonid, laias laastus on ponimultika tase kuskil seal Lindgreni Pipi ja Karlssoni lugude tasemel. Bronyd on küll korduvalt kuulutanud, et see multikas on lausa revolutsiooniline, aga mina nii uljalt ei hindaks. Ilmselt on põhjus selles, et olen üles kasvanud Sojuzmultfilmi ja Tallinnfilmi animaklassikaga, mille kõrval väikesed ponid väga eredalt ei sära. Samas enamik brony-dest elab Ameerikas, kus on aastakümneid moes olnud tommy-jerrylik vägivallahuumor. Kui sellises keskkonnas saavutab sellist edu multikas, kus teineteist ei mõnitata, ei taota tainarullide ja triikraudadega ega visata allavööd huumorit, on see tõesti revolutsioon.

Kas ma olen nüüd ponifänn või brony? Vahepeal tekkis tunne, et see bronyindus seisneb lisaks seriaali fännamisele suures osas tegelastega samastumises, kostüümide õmblemises, cosplays ja muudes asjades kuni alaealistele sobimatute mängudeni välja. Mina elan ja tunnen kaasa eredamate karakterite toimetamistele multikas, kui uus seeria tuleb, on esmane ootus ikka see, et mida stsenaristid seekord välja mõtlevad, kuhu lugu tüürib ja kas millegagi üllatatakse. Seda nimetaksin ma fännamiseks. Aga bronyilikust käitumisest ma päris vaba vist ei ole. Supermarketites ikka käin vahest kannileti juurest läbi ja kui mõnest huvitavast karakterist asjalik vidin müüki on tulnud, siis rändab see päkapikusussi kaudu lapse kannide hulka. Mõned ka mulle riiulisse. Neid on vist juba kolmekohaline arv... Ja mis siis?

Kindlasti tasub siinkohal mainida ka mudelraudtee ja ponihobi koostoimes sündivat maketti, miniatuurset Ponyville’i.

Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse väljavaadetest ja kuidas iseloomustaksid senist arengut?

Olen liiga vähe lugenud, et hinnangut anda. Inimesed teevad ja toimetavad, on kosmosesõda, nalja, küberpunki, võluvikku, aga ei ole sündinud selliseid eredaid tegelasi, kellele kaasa elada ja kes muus maailmas läbi võiks lüüa. Olen mõned korrad Indrekut torkinud, et leidku mõni osavam koomiksikunstnik või karikaturist, kes Frenchile ja Koulule näod pähe joonistaks. Nii, nagu Švejkile joonistati. Nende lood on ju igati lahe satiir ja mina olen neist piltidest puudust tundnud.

Millist ulmet sulle endale meeldib lugeda, millist vaadata? Mängid ehk arvutimänge? Milliseid?

Neis kõigis peab olema mingisugune tasakaal, loo järg ei tohiks käest kaduda. Ühes äärmuses on pikad-pikad kirjeldused kas rakettidest, relvadest või võlukuningriigi poliitikast, millest läbi närides läheb meelest, millest lugu jutustas, teises äärmuses on kiire kärts-mürts, plahvatused ja veri ja lõpuks ei saagi aru, kes kellega võitles ja mis üldse juhtus.

Arvutimänge pole ammu mänginud. Viimane süstemaatilisem mängimine toimus kümmekond aastat tagasi. Mänguks oli Microsoft Combalt Flight Simulator, sai Luftwaffe ridades sõda läbi lennatud, kogutud üle 180 õhuvõidu ja omandatud rüütlirist.

Teine mäng oli Lucasarts „Outlaws,“ mis oli 3D shooter aastast 1997, teemaks Metsik Lääs, pahad kauboid, põhipahadiku jälitamine ja otsimine. Mäng ise niiväga korda ei läinudki, küll aga oli huvitav sinna ise oma labürinte ja tegelasi luua. Enamus minu väikestest gif-animatsioonidest on tegelikult kaadrid Outlaws-i tegelaste jaoks.

Kas mõnikord on raske olla Soobel? Kas „täiskasvanud ja tõsised inimesed”, kelle meelest terve ulme on nagunii üks jaburus, käivad sulle teinekord pinda ka su hobide ja eelistuste tõttu? Ulmemorsad- ja hülged suhtuvad sinusse minu tähelepanekute järgi väga soojalt ja su „ponijutud” on täiesti omaette staatuse saavutanud – avaldatakse, loetakse.

Üllatav kuulda. Pole veel trehvanud ulmikute otsa, kes tahaks minuga mu lugudest eriti rääkida või arvata, tagasiside piirdub lõviosas BAAS-i ja vana Algernoni arvustusega, mis olid üsna harva positiivsed. Mõni õnnestumine on avaldatud ja mõne eest olen saanud kiita, kuid üldiselt on jäänud mulje, et kärbid ja prisked majed – katid jätavad ulmikud pigem külmaks. Neid, kellega rääkida rongidest, vanatehnikast ja mudelitest, siiski leidub.

Pindakäijaid pole eriti kohanud. Ulmeringkonnas on küll olnud lõõpijaid kärpide, muumitrollide, nüüd ka ponide pärast, kuid otsest vaenamist ma tajunud ei ole. Mujal vahest harva on arvatud halvasti mu hobide ja joonistamisteemade kohta, kuid mitte kunagi ei ole need „täiskasvanud“ liigitunud selliste inimeste kilda, kellest eeskuju tasuks võtta ja kelle arvamus mulle korda võiks minna. Ja kui vaadata-lugeda, millega need „tõsised ja täiskasvanud inimesed“ vabal ajal tegelevad ja mille pärast muretsevad, tõuseb pigem mure, et kohe kuidagi ei tahaks saada „täiskasvanuks“ ja liituda nende „tõsiste asjade“ pärast muretsejatega neis foorumites ja blogides ning lisada oma hääl sellele halale, mis niikuinii kuhugi ei vii ega elu paremaks muuda.

Muide, minu senised lood pole päris kindlasti „ponijutud,“ ma ei teagi, kuidas neid nimetatakse. „Kärbijuttudeks“ ehk? Ponijuttudeks peaks klassifitseeruma My Little Pony fanfictionid (kas sellele mõistele on riigikeelset vastet?) „Celestia“ ja „Projekt Tähetolm,“ aga need on tõlgitud, mitte minu kirjutatud. „Kollaste lillede oru poole“ saab olema minu esimene MLP fanfiction, kärpide ja Ge-ga pole sellel mingit pistmist.

Mis ühendab sinu arust muumitrolle, auruvedureid, kärpe ja ulmet?

Kas neid ühendabki miski? Sellest, et nad mulle meeldivad, on ühendamiseks nagu vähe. Muumitrollidel oli lausa vaen raudtee vastu, neil õnnestus raudtee ehitamine läbi Muumioru nurjata. Võib-olla ehk see, et masside kisa ja tõmblemise varjus on siiski inimesed, kes teevad, toimetavad ja loovad ilusaid asju ja lugusid, mida nautida?

Kui sulle tehtaks ülesandeks eesti ulmet arendada ja edendada ning antaks, ütleme, kümme miljonit eurot eelarveks, mis sa sellise projekti raames teeksid?

Ei kujuta ette. Looks mingi fondi?

Ehk tuleks toetada paremate pärlite tõlkimist ja levitamist väljapoole Eesti piire? Teha reklaami, ja organiseerida üritusi nii, et ulme saaks samapalju tähelepanu kui muu ilukirjandus? Ilmselt delegeeriksin ülesande kellelegi, kes oskab organiseerida ja korraldada, kes teab kitsaskohti ja muresid paremini kui mina.

Soobli DeviantArti profiil.

Erakogu.

Artikkel: Estcon 2018 ulmedisko: küberpunk (Veiko Belials)

Žanri peamisteks, klassikalisteks märksõnadeks on: tulevik, arvutid, häkkerlus, virtuaalreaalsus, tehisintellekt, siirikud ja implantaadid, tehisjäsemed, suurkorporatsioonid (zaibatsud), nanotehnoloogia. Uuemal ajal ka 3D printimine, kübersõjad jne. Inimolemuse digitaliseerimine. Üldiselt liigitatakse postküberpungi alla ka sellised alamžanrid nagu nanotehnoloogiaga tegelev nanopunk ja geneetika, geenimuundatud organismide, biorelvade ja muu biotehnoloogiaga, aga miks mitte ka kloonimisega tegelev biopunk .

Kust mujalt siis ikka küberpungi teemaga alustada, kui mitte Jaapanist. Ja otse loomulikult animatsiooniga. Ken Ishii on Jaapani DJ, kes muuseas on ka 1988. aasta Nagano taliolümpia avatseremoonia muusika autor. Vaadelav video loole “Extra” (režissöör Koji Morimoto, kes on töötanud näiteks “Akira” tegemisel) võitis 1997. aastal Euroopa MTV tantsumuusikavideo aastauhinna. Muusikaliselt on tegu mittemidagiütleva elektroonilise tantsumuusikaga, “tapeediga”, mille muudab märkimisväärseks just video.

Kamelot, “Insomnia”. Kamelot on USA sümfoonilise power-metali ansambel Floridast. Kui eelmine video võis mingil määral meenutada näiteks Animatrixit, siis “Insomnia” tegevus toimub Matrixi-laadses postapokalüptiliselt düstoopilises maailmas. Sarnasust rõhutab veelgi kitarristi soeng.

Video on üles võetud Belgradis, Serbias ning kujutab tuleviku ülerahvastatud maailma, kus võimulolev ladvik kõiki kontrollib.

Doda, “Bad Girls”. Poola lauljanna kadanikunimega Dorota Rabczewska, kõige rohkem auhindu võitnud laulja Poolas. Laulu video on veel üks düstoopiline tulevikunägemus, mis teeb seekord äratuntava kummarduse Troni maailmale (tsiklid), valitseja aga tuletas mulle millegipärast meelde Resident Evil´i peletisi. Muide, Umbrella Corporationile leiab hea tahtmise korral vihjeid veel.

Samas on tegu omapärase kompotiga erinevatest ulmeklišeedest, millest katoliikliku Poola vandenõuparanoikud on sõnu ja visuaali koos vaadeldes välja lugenud popkultuuris valitsevat illuminaatide vandenõud masside ajupesuks ja antikristuse taastulemise ettevalmistamiseks. Videot on võrreldud Lady GaGa lugudega “Polonaise” ja “Born This Way” (sealt ka hüüdnimi Poola Lady GaGa).

Fear Factory, “Resurrection”. Ameerika metal, LA. Üsna eklektiline segu, aga kui on ühed ja nullid mängus, ju see siis küber on.

Tegu on looga 1998. aasta kontseptuaalselt albumilt “Obsolete”, kus band tegeleb jätkuvalt oma lemmikteemaga inimene vs masin. Loos (ja plaadil) tegutseb tegelane Edgecrusher, kes võitleb Securitroni kõikenägeva seiresüsteemi vastu.

Järgmine lugu viib meid tagasi tuleviku suurlinna, küberpungi lemmikkeskkonda. George Michael, “Freeek”.

Video autor on korea päritolu režissöör Joseph Kahn, kellele küberpunk ei ole võõras teema. Futuristlik maailm, täis küborgeid ja kõrgtehnoloogiat, nõretavalt seksuaalne visuaal.

Jätkame seksikate küborgidega. Orgy, “Fiction (Dreams of digital)”. Tegu taas LA-st pärit ansambliga, kes viljeleb elektroonilist industriali.

Video on pigem küll androidikas, aga siiski piisavalt küberpunk, et mitte tavarobotite valdkonda kuuluda.

Lewsor, “Musical Pirate”. Mathieu Gosselin, inglise artist. Lewsoni nime peaks minu teada kandma ka üks Pokemonidest. Terviklugu kui niisugust ei ole, kõik on üles ehitatud virtuaalsust imiteerivale visuaalile, kus häkker murrab end sisse erinevatesse muusikastiilidesse, mille turvasüsteemid teda siis ründama asuvad.

Mõnes mõttes kõige küberpungilikum video selles valikus. Häkkeri kujutamine on üliklišeelik – kapuuts pähe ja mustad prillid ette.

Ruoska “Ei koskaan”. Soomlaste Rammsteini-koopia. Kõige sagedamini kohtasin selle ansambliga seoses sõna “paskaa”.

Samas videol pole ju vigagi – taas sünge tulevikudüstoopia, märksõnadeks implantaadid, kloonimine, biotehnoloogia.

Biotehnoloogiaga ka jätkame. Alice In Chains, “Get Born Again”. USA raskeroki ansambel, keda seostatakse kõige enam grunge-stiiliga. Eelmisest hulga stiilsem video on kummaline segu auru- ja küberpungist, kus peamine kurjam meenutab mulle prantslaste “Kadunud laste linna”.

Laul oli nomineeritud aastal 2000 Grammyle kui parim hard-rock-i esitus.

Melotron, “Du bist es nicht wert”. Inimeste ja masinate sümbioos võib ka selline välja näha, nagu selles saksa futuristlikku sündipoppi tegeva ansambli videos.

Pead klaaspurgis tõi silme ette Lovecrafti filmi kevadiselt HÕFFilt.

Billy Idol on selles mõttes tänuväärne tüüp, et on flirtinud oma videotes üsna paljude ulmeliste teemadega. Sedakorda siis taas düstoopia koos elektroonikaga.

Loo nimi on “Shock To The System”, kus pungi laineharjal kuulsust kogunud laulja ehtpungilikult võimudele ja süsteemile vastu hakkab.

Järgmisel Estconil arendame teemat edasi ja vaatame konkreetsemalt roboteid muusikavideotes. Kindlasti on nii tüüpilisi kui ebatüüpilisi roboteid, lisaks jaburaid videoid, mis garanteerivad hea tuju.

Artikkel: Haapsalu Õudusfilmide Festivali ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistluse tulemused

14. juulil kuulutati Jõgevamaal Udu talus ulmekirjanduse festivalil Estcon välja Haapsalu Õudusfilmide Festivali ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistluse võitjad.

Äramärkimist leidsid järgmised sõnad:

RUPSKIOOPER (Splatter). Sõna pakkus välja Laura Loolaid.

Veel pakuti sõnu nagu lägar, korifilm, plärtsak, rapik, plärtsakas, pritsur, mäsufilm, plögafilm, plörts, mäga, aaderdaja, võigasvaeva ja võigasvalu, veristaja ulme, veristusulm, lärtsulme, lärtsfilm, plärakas, lödistaja, veremärul ja verimärul, veristus ja veristusfilm, verisprits, pursk, pläristaja, plärits, pritsel, verikas, jubek, rupskifilm, lahmak, veristusfilm, pritse, rupsfilm, soolar, plörtsak, möörik, krümp, vähv, solgard, veristi ja veristifilm.

NÄRUPÄRA (Grindhouse). Sõna pakkus välja Kersti Taurus.

Veel pakuti sõnu nagu rõlg, napifilm, grindhausiaad, poolodavfilm, lihakino, jõledik, raevuveski, ropp-õuduk, raumbik, õõvik, SÕV (S-seks, Õ-õudus, V-vägivald), käiamaja, saemaja, painaja, painefilm, krehvtfilm, lõbukino, instinktipäästik, kuldikino, kädu, kurnur.

VÕLUVIK (Fantasy). Sõna pakkus välja Rauno Pärnits.

Veel pakuti sõnu nagu visionaaž, välme, imuni, kiikal, ulmik, kujutlev võimatu, mõeldav, mütoulme, välme, võluulm, vägine ulme, muinasti, muinaasia, muine, mõttemäng, ülme, ulmakirjandus, üleloomulik ulme, maagiline ulme, imedeulme, maagiaulme, mulme, muinasjutt, fantaasia, kujutlusulme, ommu, miralme, uskumatus, fantastikas, unistus, üleloomulik maagia, tastika, luun, muinasulme, lummik, võluk, muinasulme, võlum, unemaine, manarik.

Eriauhind lustliku sõnaloome eest läks sõnale RÜMBAREBU , mis iseloomustab žanrit Gore. Sõna pakkujaks oli taas Laura Loolaid.

Gore’i tõlkeks pakuti veel sõnu nagu goor, võikrus, “veri ja soolikad”, sisikondlik, oksekas, veristav, võigus, tülk ja tülgus, jõhkrum, jälkusžanr, jälkusfilm, õõvik, õõvats, verevaeva ja verevalu, nülgur, lihamöll, ängur, räidim, rõim, rõimufilm, vereõõv, urmver, konn, goreograafiline, verurm, vägiõudus, vägidus, läo, rämel, räme, rupskifilm, toorõud, jõler, reige, jubedus, õud, rämer, urme, võnd, äganik, kalester, rüvefilm.

2. kohta jagasid sõna RAPPER (žanrinimetus Slasher) autorid Kaur Garšnek (auhinnaks PÖFF 2018 pass) ja Taavi Tamula (auhinnaks Estcon 2019 tasuta osalemine kahele).

Slasher’i tõlkeks pakuti veel selliseid sõnu: rapp, rapik, poolitaja, kriimustaja, rappimisfilm, lõikumisfilm, tükelung, nüsik ja hakkur, väitsavaeva ja väitsavalu, rappija ulme, rappimisulm, viilutaja, hakkefilm, lõikemärul, mõrtsukfilm, rapsija, suskar, rapper, raikur, tükeldaja, hakker, lõhund, sarrikas, hakketalgufilm, ratkufilm, ratkumäng, lõikur-õudusfilm, rahker, rapikas, toorhorror, lõigats, nülgastus, lõikur ja lõikusfilm.

Peaauhinna sai sõna UITULME (Slipstream) eest Krista Jutt. Auhinnaks HÕFF 2019 majutuspakett Fra Mare hotellis.

Uitulme kõrvale pakuti veel sõnu nagu uduulme, udulas, reaalfantasia, õudhoovus, utoopiaalsus, segažanr, segaulme, poolulme, vahevorm, sulg-ulme, nihker, hajuulme, hajusulme, nidusulm, nidus ulme, vaimuulm, virvaulm, poeetiline utoopia, häguism, vaegulme, libivoog, veidreaal ja veidreaalne, nihkeulme, hälme, hämul, fantõõs, poolreaalsus, irdvool, argilumm, ulmerealism, reaalulme, vookulme, juhu-ulme, pürisulme.

Kokku laekus 207 sõna 72 inimeselt. Žüriisse kuulusid Helmut Jänes (HÕFF), Veiko Belials (Eesti Ulmeühing) ja Tiina Paet (EKI).

Reaktor soovib kõigile võitjatele õnne ja esitab küsimuse – kas võidusõnad võiks kasutusele võtta? Millised sõnad on sinu lemmikud? Kas oleksid võidusõnana soovinud näha midagi muud?

Artikkel: Kuidas sündis seiklusjutt “Seeker” ja selle sõsarversioon “Jäljekütt” (Laura Loolaid)

Märkus toimetajalt: NB! "Jäljeküti" viimane osa ilmub augustikuises Reaktoris!

Nüüd, kus Jäljeküti-seikluse maakeelne kehastus hakkab ühele poole saama, jagan lugejatega mõningaid köögipoole-momente (kaasautori-tõlkija vaatepunktist).

Hakatuseks tunnistan ausalt üles, et kaasautoriks sirgusin ma alles ümberkirjutamise ja toimetamise käigus; algse jutu kirjutas siiski semu Dave. Lisan ka, et mul on esimene kord niimoodi pikka ilukirjandusteksti töödelda - igapäevaselt viljelen hoopis olmelisi väikevorme, nagu riigiasutuste infoklipid, ohutustehnilised instruktsioonid ja kodumasinate kommertskirjeldused.

Semu Dave’iga (omadele Knux) tutvusin Youtube’is üksteise mängusalvestusi kommenteerides ning õige pea liitusin Kaosnoova foorumiga, kus ta koos väikse sõpruskonnaga jutte vestis. Jutuvestmine toimus vaba kulgemisega rollimängupostituste kujul ja neist juttudest vormus omakorda Kaosnoova universumi ürgsupp. (Muuseas, Kaosnoova tegemistel on teatav põlvnevussuhe Firefly fännikirjandusega - Dave ja mängujuht Kieyotie kohtusid Serenity rollimängufoorumis ja kui see nende lennukavõitu teemaarendustele kitsaks jäi, rajasid asustamata netinurgakesse oma koloonia.)

Foorumimaterjal kõigi oma kombitsatega patta panna ei kõlba, aga elujõulisemad jutud ja süžeeliinid oleme sealt välja koukinud ja vormime neid nüüd jõudumööda loetavamale kujule. Lisaks sellele genereerib Dave omal käel mitmesuguseid universumisiseseid jutte - üks niisugune oli ka “Seeker”.

Teadmisele, et seda juttu peab toimetama, esialgu suuri tegusid ei järgnenud. Aga kui Dave 2015 suvel Eestis külas käis, püstitasime Ahja jõe ürgorgu Kaosnoova eelposti ja asusime peatükke ükshaaval läbi töötama. Esialgsest plaanist teksti lihtsalt pisut söödavamaks kõbida kasvas töö käigus hoopis mastaapsem ettevõtmine, mille käigus revideerisime maailmaloome alustalasid ja erinevate juttude ning väidete loogilisi ja logistilisi seoseid.

Möödunud talvel tegin vasturetke Essexisse, kus teerüüpamise ja piiburohelise tossutamise vahele õnnestus viimaste peatükkide visandused põhjalikumalt läbi arutada ja nende mustandid ka kirja panna. (Päris lõppu esialgsel käsikirjal nimelt polnud.) Kuskil sealkandis selgines ka teadmine, et toimetaja tiitlist jääb mulle väheks, ja et nüüd jätkub julgust kaasautorina kaanele ronida.

Kuna indie promo on indie enda asi (ja teavitusega soovitatakse algust teha aegsasti enne avaldamist), hakkasime sel ajal põlve-otsas-produktsiooni korras ka igasugust kaadritagust materjali koguma.

Kodumaa tatisesse talve tagasi jõudnud, töösessioonid jätkusid ja kevadsoojade saabudes põrgatasime toimetatud peatükke juba proovilugejate vahet. Suvel sai ta siis valmis - lihtne seiklusjutt, maailmakorda ei kõiguta, armuvalu sees pole.

Kui möödunud augustis maimuke lõpuks Amazoni üles läks, oli vaja teavitustööle pöördeid juurde keerata. Twitteris materjali tilgutamise kõrvale painasin raamatujutuga ka sugulasi ning tuttavaid. Nii juhtus, et metsas õppusel naised soovitasid: saatku “Reaktorile”. Võtsin toimetusega häbelikult ühendust ja pärast läbirääkimisi ja juhendamist hakkasin tekstijuppe otsast maakeelseks töötlema. Siis paluti, et kirjutaksin kokkuvõtteks pisut jutu tekkeloost - ja siin me nüüd siis oleme.

Lõpetuseks mõned lingid ka:

Kaosnoova kodulehe koos foorumi ja muude viidetega leiab SIIT.

"Jäljeküti" ingliskeelse originaali "Seeker" saab soetada Amazonist - aga kes soovib e-raamatut kingiks, kirjutage aadressile chaosnovawritingcorner@gmail.com, küsige ilusti ja ma saadan.

Ja veel üks lisamärkus: kuna kirjanik-Noe’isid on juba üksjagu ees (nende seas vähemalt üks David) ja minu nime igas sadamas välja ei suudeta hääldada, siis intergalaktilistes kanalites pruugime inimkatse korras ka tandempseudonüümi Smith & Kaos.

Artikkel: Võõritavad vidinad ja ulmevärgendused ehk ühest manipuleeritud uuringust (Veiko Belials)

Estconi paneeldiskussiooni ette valmistades tuli mõte katsetada, kuidas teatud märksõnad mõjutavad teksti žanrilise kuuluvuse tajumist. Selleks võtsin mõned lõigud ja muutsin neis teatud märksõnu. Tulemuse söötsime ette Estconile registreerijatele ja palusime lõikude põhjal pakkuda, mis žanri teosega võiks olla tegu. Loomulikult pole tegu akadeemilise uuringuga, vaid pigem lugejaga manipuleerimisega, aga tulemus kinnitas mu seisukohta, et paljuski (eriti piiratud mahuga lõikude puhul) teeme oma otsuseid lähtuvalt teatud märksõnadest tekstis.

Aga nüüd siis tulemused.

1. lõik

„Nüüd läheb, kurivaim, laborisse!“ karjus Milla, ja tema hirm polnud nähtavasti biomorfi omast sugugi väiksem, kui ta juurde lisas: „Ä´ä reostab, mädand, proovid, mis bioloogid lauale jätsid, kui ekspeditsioonilt tagasi tulid.“

„Las läheb, kui küüned kannatavad,“ vastas Arn, võttis seina äärest manipulaatori ja tõmbas sellega biomorfi alla.

Milla karjus, biomorf vingus, Arn kirus ja vehkles manipulaatoriga. Kogu lüüs oli kisa ja kära täis.

33 vastajat 41-st pakkus, et tegu on ulmega, vaid kolm pakkus lasteraamatut ja kaks õudusžanri.

Vastajate kommentaarid (siin ja edaspidi muutmata kujul, va suur algustäht ja punkt lause lõpus):

Biomorf.

Teaduslik fantastika võib vabalt ka koomiline olla, aga millegipärast on see loetelust puudu. Antud variantidest sobib "ulme" ehk, aga biomorfid, laborid, manipulaatorid jne, ei kuulu ühegi teise pakutud žanri alla. Teoreetiliselt võib see ju ka krimi olla, aga nii lühikese lõigu puhul ei saa otsustada.

Biomorf, manipulaator.

Süda tunneb nii.

Noovum – biomorf.

Biomorf, manipulaator.

Tekstis on kohal ulmežanrile spetsiifilised tähistajad, nagu näiteks sõna "biomorf".

Labor, biomorfid ja manipulaator näivad viitavat fiktsionaalsele tehnoloogiale, mis võiks esineda mõnes teadusulme tulevikukujutelmas. Lisaks vaid, et katke näib ka realistlik.

Juttu on biomorfidest, manipulaatoritest jm ulmelisest.

Jantlik stiil, koomilis-totter dialoog.

Tegemist on lähi või veidi kaugema tulevikuga kus geeni manipulatsioonid on tavalised ja mõnikord on need ülejäänud rahvale hädaohtlikud.

Ma ütleks selle kohta folk-ulme: jutustuse vorm meenutab Rehepappi, aga pseudoteaduslik sõnavara on ulme.

Sõnavara, viited tehnoloogiale ja temaatikale.

Biomorf, bioloogia, manipulaator ja ekspeditsioon viitavad ulmele.

Välja-mõeldud asjad ja tuleviku tehnoloogia.

Sest kõlab nii =) Miski muu nagu ei klapi, noh.

Eks see üks etnohõnguline sürrealistlik stseen on, aga terminid nagu 'manipulaator' ja 'biomorf' tõukavad pigem ulme poole.

Märksõnad: biomorf, ekspeditsioon, lüüs.

Ulme action. Ei mahu muudesse kategooriatesse.

Biomorfid, manipulaatorid ja lüüsid - kõlab nagu ulme.

Sest see on nii lapsikult kirjutatud.

Milla (ja vähemal määral ka Arn'i) kõnepruuk tekitab kohe etnohorrori mulje, koosmõjus labori, biomorfi ja manipulaatori nimetamisega tekib tunne, et oodata on seda etnohorrorit futuristlikus võtmes. Mingi kolli/laboriprojekti/vms tagaajamine nn "normaalsete inimeste" poolt viitab samuti võimalusele õuduslooks, mille tõttu ei pakuks ulmet üldisemalt ega "ribofunki" kitsamalt, ka mitte lihtsalt düstoopilist hoiatuslugu.

Biomorf vingus, st. oli ilmselt mingisugune vinguv-rääkiv eluvorm.

Manipulaatoriga allatõmmatav biomorf viitab sellele žanrile.

Biomorf, manipulaator, lüüs.

Tegelaste kõneviis on lapsik, situatsioon ei ole tõsiseltvõetav.

Ulme = scifi, fantasy jaoks ei sobi koos "labor", "biomorf" ja "manipulaator"

Tegevuskoht (labor), proovide võtmine.

Viited hetkel tavakasutusest puuduvatele tehnoloogiatele, võimalikule kosmosereisile.

Kuna tegevus toimub laboris, biomorf vihjab tehisolendile (midagi pooledi bioloogilist, pooleldi tehislikku.)

Algne tekst:

„Nüüd läheb, kurivaim, kerisele!“ karjus Mari, ja tema hirm polnud nähtavasti koera omast sugugi väiksem, kui ta juurde lisas: „Ä´ä reostab, mädand, vorstid, mis lastele lauale panna, kui kirikust tühja kõhuga tagasi tulevad.“

„Las läheb, kui küüned kannatavad,“ vastas Andres, võttis seina äärest ahjuroobi ja tõmbas sellega koera alla leesse, nii et tuline tuhk aga suitses.

Mari karjus, koer vingus, Andres kirus ja vehkles toomingase tümikaga. Kogu tuba oli kisa ja kära täis.

Anton Hansen Tammsaare, Tõde ja õigus I osa

2. lõik

„Asso, aja vanker aida alt välja!“ käskis ta püsti tõustes ja võttis voodilt sinna heidetud vöörihma. „Teistel võtta isiklik varustus ja valmistuda teeleasumiseks.“

Viis minutit hiljem seisis reisivalmis vanker aida kõrval. Sõiduriist meenutas välimuselt pisut riidekirstu ja oli põhimõtteliselt samasugune nagu mõisa plaanvanker, ainult kaks korda suurem. See oli ka loomulik, sest peale inimeste transpordi täitis vanker veel kümmet ülesannet ning pidi lisaks võimaldama sulastele ka talutavaid elutingimusi. Sõltuvalt voori kestusest võis vankrit pikema aja jooksul kasutada majutuspaigana.

30 vastajat 41-st pakkus ajaloolist seiklust, 8 fantasy t.

Kommentaarid:

Ajalooline -- vanker, seiklus – varustus.

Setting on ajalooline, ja ühelegi muule žanrile osutavat tunnust ei ole. Vankrites on ka reaalselt elatud, nii et kuigi see võib olla lõik fantasyst, siis me ei tea seda.

Ait, vanker, mõis.

Kas see on retooriline küsimus?

Võiks ju olla ka fantasy (jutt teeleasumisest viitab selgelt ees ootavatele seiklustele), kuid fantastiliste elementide puudumise tõttu ytleks, et pigem mitte.

Vanker, mõis, ait, sulased.

Maailmaloomele on pandud rõhku, aga puudub otseselt irreaalne element - selle asemel on kirjeldatud mingi varasema ajalooperioodi tehnoloogiat. Seega liigitan lõigu ajalooliseks kirjanduseks, ehkki "seiklus" on natuke palju öeldud.

Mõis ja sulastest eestlased on tüüpilised märksõnad rahvuslikus (ja muus) eesti ajalookirjutuses. Seikluslikkus võiks oletatavasti väljenduda mingisuguses rännakumotiivis, mis vankrist ja muust edasi välja koorub. Siin sobiks ka realismiga siduda katket.

Selle lõigu alusel ei saa aimu, kas tegu on ajaloolise või ulmeteosega (alternatiivajaloo vms). Ma ei tea vankritest piisavalt, et hinnata, on tegu ulmevankriga või mitte.

Tegelikult täiesti võimatu hinnata, panin variandi, kuhu ta kõige valutumalt sobib.

Antud lõik ei pruugi selgitada täpset raamatu sisu, kuna ülejäänud osa võib olla vägagi teistsuguse kallakuga. Praegu võib ütelda, et tegemist ei ole laste- ega maagilise realismi raamatuga.

Ajalooline ulme: räägitakse ikka päris ulmelisest vankrist seal mõisas.

Sõnavara, reaalsuse ülesehitus (saan aru küll, et on pigem miski punk-ajalugu kui päris-päris, aga a) seda valikut pole antud ja b) punk-kihistus on äratuntavalt meie maa ajaloolise atribuutika otsa kasvatatud, nii et fantasy'ks ei arva).

Sõiduriista kirjeldus tekitab mulje fantaasiajutust, aga tegu võib olla ka ulmega.

Mineviku objektid ja inimesed, tundub nagu hakkaks midagi mastaapset toimuma.

(Ajaloolises?) realismis vast ei seletataks, missugune vanker oli ja milleks teda kasutatakse jne. Fantasy on muidugi ka ulme, aga no kui neid eraldi vaadelda, on see vast parim vastus.

See võiks vabalt olla nii ajalooline seiklus kui ka fantasy - sõltuvalt sellest, kas see vanker on kuidagi eriline või tavaline.

Märksõnad: vanker, mõis, sulased.

Tundub miski etno ulme värk. Ei mahu muudesse kategooriatesse hästi.

Midagi fantastilist pole, samas päris realismina ka ei tundu.

Vankri kirjeldus.

Mõisavankrist oluliselt suurema (ja mitme inimese majutust pakkuva) sõiduriista olemasolu kellelgi, kes käsutab Asso nimelist sulast ja veel mingeid muid sulaseid, paneb arvama, et tegu on silmanähtavalt olulise isikuga ajaperioodil, mil "mõisa plaanvanker" oli tavaline asi ümbruskonnas, aga argiarvamuse kohaselt selliseid isikuid oleks olnud vähe ja mis voori nad oleks seal sõitnud? (Ehkki, argiarvamus on see arvamus, mis on oma ajalootunnid lihtsalt ära unustanud ja peaks googeldama, et kindel olla...) Järeldus, et tegu on fantasy'ga, ei saa selle põhjal veel langeda, sest ehk ikka keegi kaupmeestest või kirikutegelastest võinuks mingitel asjaoludel sellist voori juhtida. Käsu esitanud juhi nimi pole teada, aga vabalt võinuks olla mõni neist paarist kuulsast vabatalumehest, kes ajastute vältel on olemas olnud - ainult kas mõisa plaanvankritega samal ajastul, see kuidagi läheb konflikti. Samas, Assole öeldud käskluse sõnastus kõlab militaarsena ning käsu täitmise kiirus veelgi enam ja kiriku militaarsem aeg pidanuks ehk ammu läbi olema nende plaanvankrite paiku. Ühtlasi mõjub paljutõotavalt vankri "kümme muud ülesannet" ning paneb kujutlema, et vanker on kas tehniliselt arenenud või lausa maagiline. Tehnikale viiteid esialgu pole, aga nii mõisatega samal ajal tegutsenud kümne ülesandega (enamat kui sõitmine ja majutusepakkumine) vanker võib olla nii kaval mehhaaniline sõjamasin kui maagiline vahend, mõlemad sobiksid fantasy loosse. Mehhaaniline vahend sobiks ka alternatiivajalukku ja selle valiku puudumisel oleks võinud leppida ka laiemalt "ulme" määratlusega, aga fantasy tundus olevat üsna hea variant.

Ainuke ebaselge koht oli see vanker, kuid lõigust ei ilmnenud, et kümne ülesande hulgas oleks ka midagi üleloomulikku/keskajale mittesobivat.

Ehk vankri tõttu? Kuigi võiks ka kuuluda ajaloolise seikluse kirja.

Võtta varustus, viis minutit, transport.

Mõisad + hiigelsuured plaanvankrid, kus pikalt elati -- ajaloolise seikluse jaoks tundub liiga palju reaalsusega sobimatuid detaile (või pole autor tausta uurinud).

Midagi üleloomulikku pole, vanemad elemendid (vanker, mõis).

Ait, riidekirst, sulased.

Ajalooliselt varem kasutatavad vahendid, terminid.

Hetkeks tekkis kahtlus, et tegemist on aurupungiga e. ulmega. Siiski kõigest 2 X suurem vanker ulme mõõtu välja ei aja, pigem tundub mustlasvankrina. Seiklus sellepärast, et igasugune rännak on seiklus.

Algne tekst:

„Wrenn, lase kulgur pardalt maha!“ käskis ta püsti tõustes ja võttis voodilt sinna heidetud vöörihma. „Teistel võtta isiklik varustus ja valmistuda teeleasumiseks.“

Viis minutit hiljem seisis reisivalmis kulgur päästelaeva kõrval. Sõiduriist meenutas välimuselt pisut kilpkonna ja oli põhimõtteliselt samasugune nagu dessantrühma hõljurid, ainult kaks korda suurem. See oli ka loomulik, sest peale inimeste transpordi täitis masin veel kümmet ülesannet ning pidi lisaks võimaldama meeskonnale ka talutavaid elutingimusi. Sõltuvalt operatsiooni kestusest võis kulgurit pikema aja jooksul kasutada majutuspaigana.

Lew R. Berg, Tants tulle

3. lõik

Varsti tundis ta, et ei saa üldse enam hingata. Ta tõmbas pea tagasi ja ahmis veel kord värsket õhku. Ta juuksed olid tuld võtnud ja prigisesid kõrbedes. Kütkendid, millega ta end klapperi külge oli kinnitanud, põlesid läbi, paakidest tungis õhk sisinal välja ja skinner vajus alla sügavusse. Hox ripnes lahingturvistpidi Hakkija ogaliseks ehitatud serval.

35 vastajat 41st pakkus ulmet, neli fantasy t ja kaks õudust.

Kommentaarid:

Kütkend, klapper, kinner.

Sci-fi! Põhjendus sama, mis punkt nr. 1 juures.

Kütkendid - halloo?

Ulmelised elemendid - kytkendid, klapper, lahinguturvis... Ilmselt mingi militaarulme.

Klapper, Hox, lahinguturvis.

Jälle on tekstis tähistajad, mille referent on esimese hooga hägus ("kütkendid"; "skinner"; "Hakkija"), aga mille võib konteksti abil tuletada. Lõigu tempo, afektile rõhuvad seisundikirjeldused ja keskse tegelase nimekuju "Hox" vihjaksid justkui, et tegu on mingi kodumaise ulmepõneviku või küberpungi pastiššiga.

Võõritavad vidinad mõjuvad pigem teadusulme moodi kui fantasy vm.

Ulmevärgendused paistavad mängus olevat.

'Ulme' asemel peaks see liigitus selles loetelus mõistagi olema 'teaduslik fantastika'. Tekstis miskeid tõenäoliselt kosmoselaeva-termineid.

Kuna sõna "ulme" on katussõna nii fantaasiale, õudusele kui ka teaduslikule ulmele siis on igal juhul praegu seda valikut ohutum kasutada, kuna taas ei ole täpselt teada mida kogu raamat sisaldab. Moment tundub tegu olevat õudusega aga samas võivad kõik kolm vaala olla olemas teoses.

Kas see on kõik sama tekst? Tehniline sõnavara ikka ulme, lahingturvis viitab ajaloolisele ulmele.

Sõnavara, nimed, atribuutika (vbl on ka tehnoloogilisem fantasy või diiselpunk või midagi sinnakanti; täpsema kontektita ei kalibreeri päriselt ära).

Kütkendid, klapper, skinner, Hakkija ja lahiguturvis viitavad ulmele.

Välja mõeldud maailm, kuigi selle lõigu põhjal võib vabalt ka sissejuhatus õudusesse olla.

Kütkendid, klapper, skinner - tundub ulmeline.

Ohtralt ulmelise butafooriaga kastetud õudus, sest tolle isiku olukord on parajalt õudne. Tõsi, kui see on ainus selline koht terves loos, siis pigem ülepingutatud terminoloogiaga ulme.

Märksõnad: klapper, kinner.

Mingi action jälle. Ei lähe hästi mujale.

Kütkendid, klapperid, skinner, lahinguturvis - kõik need sõnad viitavad ulmele.

Dramaatiline lahingolukord võiks kuuluda nii fantasyle kui sci-fi loole, sest mainitud sügavik, tuli või kuumus ja õhukadu sobiksid nii lohedega harjunud maagilistehnoloogilise maailma lahingusse kui millessegi tehnoloogia abil ekstreempiirkondi vallutavasse lahingolukorda. Esitatud lõigu jooksul paraku ei sülga ükski relv ei loitse, mürske ega laserit, seega ei teki selget tundmust ühes või teises suunas. Hox ja Hakkija on nimed, mis sobivad kõikjale. Militaarmaigulised oskussõnad ei viita ka õieti kummaski suunas. Nii et kuna midagi maagilist ei ilmne, lahing (või lahinguvarustuses isikud) on aga üsna selgelt viidud kuhugi ekstreemsesse piirkonda koos õhupaakidega, siis pigem sci-fi olukord - maagia ehk juba ilmneks situatsioonis, kui tegelane ahmib õhku ja ripub sügaviku kohal.

Ilmselged ulmele omased atribuudid: kütkendiga ollakse kinni klapperi küljes, mingi skinner ja keegi Hox ripneb Hakkija ogalise serva küljes.

Esemed tunduvad ulmelised.

Põlevad juuksed.

Halb ulme. Muu see ka pole -- tahab olla dramaatiline ja tohutult pseudoterminoloogiat.

Sõjaväelastega seotud tulevikuaction? fantasy's pole tavaliselt õhupaake, samas kui kasutatud on mingisuguseid vidinaid (skinner).

Klapper, skinner, hox.

Tundmatule tehnoloogiale ja keskkonnale viitav tekst, võib olla ka fantast.

Kui õhk ei oleks paakidest sisinal välja tunginud, oleks võinud olla ka fantasy. Ilmselgelt toimub tegevus mingis vedelikus, mille pind põleb, seega kindel sf.

Algne lõik:

Varsti tundis ta, et ei saa üldse enam hingata. Ta tõmbas pea tagasi ja ahmis veel kord värsket õhku. Ta juuksed olid tuld võtnud ja prigisesid kõrbedes. Nöörid, millega ta end õhupalli külge oli kinnitanud, põlesid läbi, pallist tungis õhk sisinal välja ja tühi kest vajus alla sügavusse. Moor ripnes rõivaidpidi korstna ogaliseks ehitatud serval.

Aino Pervik, Kunksmoor

4. lõik

Piitsad sähmasid lühikeste laksakatena, muutes hobuste liikumise juhuslikuks ja ettearvamatuks, loomade kabjad purustasid teele jäävat sodi ja kive, ratsud kadusid ka ise aeg-ajalt tolmupilve, otsides kaitset piitsalöökide eest. Aeg kivistus, sekundid muutusid tundideks.

Ajaloolist seiklust pakkus seekord 21 vastajat 40st, 10 pakkus realismi, neli õudust, 3 fantasy t ja 2 uitulmet.

Kommentaarid:

Võib olla ka realism või fantasy, otsustamiseks on lõik liiga lühike, pineva olukorra kirjeldus paneb tõstma ajaloolise seikluse lahtrisse.

Põhjendus sama, mis punkt nr. 2 juures.

Tegelikult tundub, et nende näidete puhul (kontekstist väljarebituna) võiksid need sobida päris mitmesse kategooriasse.

Aeglus.

Piitsad, hobused.

Katke ei näi mulle esitavat erilisi žanritunnuseid, peale üsna realistliku kujutusviisi. Kuigi kujutatus on ka justkui midagi kummastavat, ei oska seda hästi kontekstiväliselt liigitada. Võiks ka olla nt fantasy - see poleks realismiga vastuolus. Viimast lauset tõlgendan antud juhul psühholoogia kujutamisena.

Tundub nii.

Võimatu hinnata - kui viimast lauset võtta kujundlikult, võib vabalt olla seiklus, realism jne.

On hobused, on tee - mida kõike võib sinna ette või taha juurde kirjutada minu arvates hõlmab antud lõik kõiki olemas olevaid zanreid mis siin kajastatud on.

Lihtne ilukirjandus, võib olla ükskõik mis. Kabjad purustamas kive küll viitab ulme või fantaasia taustale.

Vt. vastus 2 (ja sealt lahutada mite-päris-päris elementide tuvastamine).

Kirjeldus ja eriti viimane lause viib mõtted õudusjutu õhkkonna loomisele.

Lihtsalt realismi jaoks tundub süžee liiga palju rohkem lubavat kui "Tõde ja Õigus", ajaloolise seikluse määratluseks pole piisavalt infot.

Tegelt võib olla ulme või fantasy või misiganes ka - aga tundub igatahes hea, hea keeletunnetusega =)

Võiks vabalt ka realistlik ajalooline seiklus olla, kui see aeg seal lõpus ei kivistuks, aga üldine emotsioon on piisavalt rusuv, et õudne olla.

Ei midagi selgelt eristuvat.

Ei tea. Pole lugenud.

Kui viimane lause ei ole just ülekantud tähenduses, siis on fantasy. Kui aga on, siis pigem ajalooline seiklus.

"Aeg kivistus, sekundid muutusid tundideks" - traumaatilise olukorra tajukirjeldus, võiks olla ka realism, maagiline realism, aga see hobusterohkus viitab ajaloolisele seiklusele, lihtsalt tundub sedapidi rohkema info puudumisel ja hobusterohkuse tõttu ajaloolise elemendi tõttu. Ning kuhu nad niimoodi lähevad? Ehk on seiklus? Ratsud mingil pikal (üliraskel) teekonnal võib muidugi mitte üldse olla seikluse osa, vaid lihtsalt olukirjelduse osa, sel juhul realism. Oleneb, mis edasi saab.

Ei mingit viidet fantasyle, veel vähem õudusele või ulmele.

Realistlik kirjeldus, mis võiks ju pea ükskõik mis žanris olla, aga alateadlik ootus on aj. seiklusele.

Sekundid tundideks.

Keegi käitub veoloomadega viisil, mis kiiret edasijõudmist ei soodusta. Midagi on juhtunud, autor üritab midagi öelda...

hobused on tavaliselt fantasy + nende kabjad suutsid purustada teele jäävat kraami

Hobused, aeg kivistus jms.

Kirjeldatut võib kohata igapäevaelus.

Ratsalahing, pole midagi ulmelist.

Algne tekst

Tüürmootorid sähmasid lühikeste impulssidena, muutes „Kotkaste“ liikumise juhuslikuks ja ettearvamatuks, laevade laserid purustasid teele jäävat sodi ja vaenlasi, „Kotkad“ kadusid ka ise aeg-ajalt plasmasse, otsides kaitset jälitajate eest. Aeg kivistus, sekundid muutusid tundideks.

Siim Veskimees, Kuu ordu

5. lõik

Nii rääkis vähemalt don Küüs, aus ja vapper mäger, kes kunagi ei valetanud. Ta oli seda kuulnud karjakoeralt, vanalt Rogerilt, kes, ise küll talust pärit, siiski kõigi metsaelanike ja vabatloomade südamed oli võitnud, nii et nad ta oma pealikuks valisid.

32 vastajat pakkus lasteraamatut, seitse fantasy t ja kaks uitulmet (ilmselt eelkõige allegooria tõttu).

Kommentaarid:

Mäger Don Küüs.

Sobida võiks ka viimane (umbes nagu Orwelli "Loomade farm"), aga jällegi - kui otsustama peab ühe lõigu alusel, siis see tundub nagu seikluslik lasteraamat karvaste antropomorfsete loomakestega.

Rääkiv mäger. kui see polnud nüüd trick question ;)

Antropomorfistlikud loomad.

Võib ka olla sümbolism, aga rääkivad loomad on vihje.

Eeldatavasti on siin tegu lasteraamatuga ("aus ja vapper" mõjuvad epiteetidena natuke naiivselt, seega on teose sihtgrupp ilmselt noorem lugeja), ehkki rääkivate loomade troobi tõttu võiks selle tegelikult vabalt ka ulmeks, fantasyks või maagiliseks realismiks liigitada.

Parema variandi puudumisel valiks lastekirjanduse, et rõhutada antropomorfiseeritud loomade esinemist, samas ei sobi stiil kuidagi sellesse žanrisse. Aga selliseid loomi on igalpool ka n-ö täiskasvanute kirjanduses, nt keskaegsetes Reinuvaderi lugudes, mis meenutavad katket, kuid ei sobi kuidagi äratoodud žanrivalikusse.

Võib ka miski muu olla, mitte tingimata lasteraamat, aga kui ühte tuleb valida, siis loomad seostuvad pigem lastekirjandusega.

Nimedega loomad tegelased, hence lasteraamat!

Tegemist on fantaasia või siis maagilise absurdi tekstiga, kuna tegelased on intelligentsed loomad ja nende seiklustega ( võib olla ka laste raamat).

Rääkivad sotsiaalse hierarhiaga metsa- ja karjaloomad viitab lasteraamatule, aga jutustuse vorm ja sõnavara tundub olevat täiskasvanutele suunatud. Fantaasia.

Sõnavara, tegelaste taust. Võibolla ka keerulisem lasteraamat või kergem Fantasy, aga lauseehitus tundub selline huumoritaotlusega.

Talust pärit ja vabatloomad jätavad mulje, et fantaasiamaailmas on mingi ühiskondlik kord paika pandud. Ilma nendeta võiks ka lasteraamatut pakkuda.

Loomad inimeste tegudes ja rollides. Lasteraamatu jaoks on konstruktsioonid liiga keerulised.

Rääkivad loomad ja metsaelanike pealik ...

Miks mitte lastele mõeldud fantasy? :D

Loomade isikustamine, lihtne tekst.

Tundub selline muinasjutu moodi.

Rääkivad, inimlikustatud loomad. Midagi fantastilist pole – lasteraamat.

Sest loomad räägivad ja mingit mõistlikku põhjust miks pole lõigust välja lugeda.

Vastupidiste tõendite puudumisel tundub inimesestatud loomade lugemine kas allegooria või lastejutuna, aga allegooria tajumiseks on vaja veidi rohkem infot - ehk siis mille allegooria see on, peaks ka juba visanduma - senikaua tundub lastejutuna.

Pikema lõigu puhul oleks vaekauss kaldunud ehk loomse fantasy poolele.

Tegelase nimi ja lauseehitus.

Vabatloomad.

Infantiiiiiiiilne....

Rääkivad loomad ja metsaelanikud.

Loomad räägivad (paljud täiskasvanud ei usu, et loomad räägivad), paljud täiskasvanud selliseid raamatuid (kahjuks) ei loe(ks).

Rääkivad loomad, võib olla ka fantast.

Rääkivad loomad saavad olla sümbolism või lasteraamat. Fantasys saavad rääkida looma moodi olendid, näiteks draakonid, aga mitte mägrad. Lasteraamat pole, kuna kasutatakse lastele mõistetamatud väljendit "vabatloomad".

Algne tekst

Nii rääkis vähemalt don Jaime, aus ja vapper rüütel, kes kunagi ei valetanud. Ta oli seda kuulnud kuninga admiralilt, Roger de Florilt, kes, ise küll Itaaliast pärit, siiski kõigi kataloonlaste ja aragoonlaste südamed oli võitnud, nii et nad ta oma generalissumuseks valisid.

Karl Ristikivi, Surma ratsanikud

6. lõik

Hoidsin kummipuud oma embuses. Magamatus muutis kõik aistingud veidi irreaalseks. Valgus oli nüüd vaid kerge tuige, mis tuksus ühes rütmis mu vere pulseerimisega. Kokkupuude kummipuu lõhnaga tekitas mu organismis nii tugeva reaktsiooni, et mul läks enesekontrolli säilitamiseks vaja meditatsiooni abi. Oleksin tahtnud ta kohe üles joonistada. Nii kaua olin pidanud ootama. Mulle näis, et terve igaviku.

Kõige vähem mõtlesin ma sel hetkel pintsakule. Seda polnud olemas. See ilmus minu juurde alles hiljem, kui astusin tagasi asjade maailma. Tol hetkel seisis mu ees käega katsutav kummipuu, üht otsa pidi maa sees, teist otsa pidi taevas, kus ta silmist kadus ja uuesti nähtavale ilmus, auguna, mille ta taevalaotusesse oli kulutanud.

Uitulmet pakkus 35 vastajat, realismi kaks ja ulmet samuti kaks.

Kommentaarid:

See näib katse Heinsaart järele aimata.

Horror apelleerib "sellele, mida ei saa teada" ja kirjeldustele, inimese meeleseisundile. Pikad värvikad, pisut psühhedeelsed kirjeldused ja "eerie"-atmosfäär käivad õudusega minu arvates koos. See võib ka realism olla, muide, ja peategelane lihtsalt stressis vms. Ma teeks vahet, et realismis võib olla horror-kirjandusele omaseid stseene, aga kui süngem realism flirdib õudusega, siis horror ennustab õudust, siis lubab õudust, ja lõpuks viib selle lubaduse ka täide.

Midagi sürreaalsemat kui kummipuu on raske raamatusse panna.

Rändamine yhest maailmas teise. Ilmuvad ja kaduvad asjad.

Mingid riiete ilmumised ja augud taevas.

Fraas "kui astusin tagasi asjade maailma" viitab sellele, et peategelane suudab erinevate dimensioonide vahel liikuda, seega ulme või fantasy. Meenutab natuke mingit zelaznylikku jauramist varjudes. Ilma kontekstita natuke raskesti jälgitav.

Kummastavad seaduspärad tajutavas panevad mõtlema, et tuleks kuidagi piiritleda seda katket tüüpilisema realismi suhtes. Siin puuduvad otsesed žanriviited (vähem realistlikule) fantasyle või teadusulmele, mis annaksid seda siduda nendega.

Miks mitte.

Puukallistamine, teisest maailmast naasev pintsak, saamatuvõitu lause.

Suvaline sõna mulin, mille tähendus ei oma minu arvates mingit tähtsust (võib olla ka maagiline realism koos selle derivaatidega).

Lugemine ilma igasuguse pidepunktita. Mulle meeldib.

Jutustamisstiil; olmekirjeldus pluss pisike auk ebaraalsusse.

Kirjeldatakse enda reaalset kogemust mis tundub irreaalne.

Maailma pole, tegevuste järgnevust pole, ohtralt viiteid ja sümboleid ja tõlgendamisruumi.

Ma üldiselt ei vihka seda žanri, aga see tundub olevad HALB maagiline realism/absurd/ms. Et milleks väljenduda selgelt, kui saab ka hämada, eks ole.

Kummipuu....

Pidetu/seosetu kirjeldus.

Selline LSD värk. Fantasys võiks rohkem loodust ja keskkonda olla või midagi. Või siis haldjaid vähemalt.

Tekst ise viitab otseselt sellele, et tegemist on maagilise realismiga "magamatus muutis aistingud irreaalseteks", tagasitulek "asjade maailma" jne.

Sest lugedes tekib WTF tunne.

Diiplev soga.

Tajukirjeldus oleks meditsiiniline ja sobiks igasse ekstreemolukorda kasvõi realismist ulmeni, kuid ilmapuuna tajutav kummipuu, asjademaailmast välja ja sisse käimine, kaootilised ületähtsustatud igatsused olukorras, kus normaalselt peaks vast prevaleerima ellujäämistahe ja kui ilmub imelikke ihalusi nagu "sooviksin joonistada", siis saadab neid realismi ja selliste žanrite puhul mõni imestav märkus nagu "millegipärast" või "ühtäkki" - seega see peab olema sürrealism/sümbolism. Viimane lause "...nähtavale ilmus, auguna, mille ta taevalaotusse oli kulutanud" on samas üsna spetsiifiline absurdi element, kuna esemed ilmuvad "omaenda aukudena" küll ka sürrealismis, aga keeleliselt kasutab absurd selliseid üleminekuid ühe lause piires tihemini ning just ilma selgitavate või imestavate viideteta, aga koos tehniliste põhjendustega "mille ta ... oli kulutanud" - sürrealismis mõisted lihtsalt voolavad, absurdis pigem voolavad pentsikutel põhjustel.

Ulme, fantasy ja õuduse hulka selle lõigu tekst ei kuulu ja veel vähem on see realism, krimi või lasteraamat. Seega ainus valik.

Stiil, tegevused.

Taevasse kulutatud auk.

Aju- ja loogikavaba.

Palju müstilist ilma müstilise toimumiseta.

Atmosfäär, maast taevasse kasvav kummipuu.

Tänapäeval võimalik kogeda.

Protagonist saabub kusagilt mitteasjade maailmast. Kuigi vorm on unenäoline ja võiks olla maagiline realism, tundub siiski, et olukord üllatab minajutustajat. Maagilises realismis on asjad lihtsalt veidrad ja keegi ei erutu selle pärast.

Algne tekst (koosnes tegelikult kahest erinevast lõigust eri autoritelt)

Hoidsin Aišat oma embuses. Magamatus muutis kõik aistingud veidi irreaalseks. Valu oli nüüd vaid kerge tuige, mis tuksus ühes rütmis mu vere pulseerimisega. Kokkupuude tema keha kumerustega tekitas mu organismis nii tugeva reaktsiooni, et mul läks enesekontrolli säilitamiseks vaja oma lahinguarvuti abi. Oleksin tahtnud naisel kohe välivormi seljast rebida. Nii kaua olin pidanud ootama. Mulle näis, et terve igaviku.

Leo Kunnas, Gort Ashryn II osa, Sõda

Kõige vähem mõtlesin ma sel hetkel Sampo-mõistatusele. Seda polnud olemas. See ilmus minu juurde alles hiljem, kui astusin tagasi literatuursesse maailma. Tol hetkel seisis mu ees käega katsutav pikk sirge sammas, üht otsa pidi maa sees, teist otsa pidi pimedas suitsuaugus, kus ta silmist kadus ja uuesti nähtavale ilmus Põhjanaela helendava täpina, auguna, mille ta taevalaotusesse oli kulutanud.

Lennart Meri, Hõbevalge

Aitäh kõigile, kes võtsid vaevaks vastata ja elavdasid sellega tuntavalt Estconi lõpupaneeli. Eriline tänu neile, kes viitsisid kirja panna pikki ja süvitsi minevaid analüüse, mis olid pikemad kui analüüsitavad lõigud ise.

Filmiarvustus: „Sipelgamees ja Vapsik” ehk mitmes mõõdus seiklust (Miikael Jekimov)

Scott Lang: Hold on, you gave her wings?

Dr. Hank Pym: And Blasters.

Scott Lang: So I take it you didn't have that tech available for me?

Dr. Hank Pym: No, I did.

„Sipelgamees ja Vapsiku“ tegevus toimub kaks aastat pärast „Kapten Ameerika: Kodusõda”, mille käigus Sipelgamees Scott Lang Kapteni abistamise eest vahistati, ning tema kaaslased Hope van Dyne ja teadlane doktor Hank Pym pidid minema võimude eest pakku. Jälitusseadet kandev Scott on aga koduarestis, taob mehhaanilist trummi, keerutab pöidlaid ja loeb viimaseid päevi, enne mida saab lõpuks tütrega taas väljas jäätist süüa. Ootamatult avaldub Scottile ilmutus, mispeale läheb käima seiklus päästmaks aastate eest kvantmaailma kadunud Hank Pymi naine Janet.

Erinevalt eelmisest Marveli filmist – „Tasujatest” – pole „Sipelgamees ja Vapsikus“ tegemist maailmalõpu või mõne muu suure hävingu ärahoidmisega. Rõhk on suunatud hoopis tegelastevahelistele suhetele ning isiklikumatele panustele. Üsna alguses pannakse paika see, mis kaalul ning ajapiirang, mille käigus probleemid lahendada tuleb. Scottil on jäänud vaid paar päeva aresti alt vabaks saamiseni, mistõttu on ta mõistagi tõrges ülepeakaela kuhugi seiklusesse tormama. Hope'il ja Hankil avaneb kõigest lühiajaline aken leidmaks Janet. Viimaseks on filmi nii-öelda antagonisti Viirastuse (Ghost) surmani alles vaid paar nädalat, mis põhjusel saab eesmärgiks talle võimed andnud teadusõnnetus ükskõik mis hinna eest ümber pöörata.

Samuti on Scott Langi puhul tegu veidi teistsuguse superkangelasega kui me muidu harjunud. Ta on üsna tavaline pereisa, kes üritab oma tütrele eeskujuks olla, ent suudab tihtipeale asju tegemise käigus hoopis tuksi keerata. Küll aga jätkub tal sarmi ja kentsakust, millega pakub jõulisematele sangaritele konkurentsi. Vingemana võiks filmis esile tõsta hoopis Vapsikut – visa ja kindla käega tegelane, kes nagu üks kuulus mees kord ütles, annab tappa ja närib nätsu, ainult et näts on otsas. Filmi aitavad särtsakamaks muuta ka kõrvaltegelased nagu näiteks Michael Douglase poolt muhedalt mängitud Hank Pym ja naljahammas Luis (ausalt, see mees peaks kogu Marveli maailma lühikokkuvõtte jutustama). Põhirõhk ongi sedakorda tegelastevahelitel suhetel, mille üle minul oli igal juhul hea meel.

Filmi peamiseks teemaks on laste ja vanemate (taas)kohtumine. Scott ootab kuni saab tütrega korralikult väljas olla. Hope'il avaneb võimalus oma ema Janet päästa, Hankil abikaasa. Kahtlemata valiti pahalane sarnase tausta tõttu – tema vanemad surid teaduseksperimenti tehes (kaudselt mõjutatud Hankist), mistõttu kannab ta Pymi peale vimma. Narratiivi käigus aga üritab Lawrence Fishburni poolt kehastatud Bill Foster Viirastust tagasi õigele rajale juhtida ning omandab järk-järgult isafiguuri rolli. Seetõttu valmistaski kerge pettumuse Viirastuse veidi liiga pealiskaudne välja kirjutamine, kuna läbiv teema on emotsionaalne ning töötab teiste tegelaste puhul väheke paremini.

Tegelikult võib aga väita, et otsest pahalast „Sipelgamees ja Vapsikus” ei olegi. On vaid punt erinevaid tegelasi, kes igaüks tahab midagi ning mõnikord need soovid põrkuvad teiste tegelaste omadega. Viirastuse motivatsioonid pole ju tegelikult valed ega ebamoraalsed. Ta on keegi, kes lihtsalt tahab õnnetusest paraneda, ent ei usalda enam teadlasi ennast rahulike meetoditega ravima. Teine pahalane, kvanttehnika kaudu rikastada sooviv šabloonülikond on veidi igavam, ning ehkki teda suudetakse piisavalt libedana kujutada, poleks tema välja jätmisel film suurt miskit kaotanud.

Silmi panid veidi pööritama mõned loogikavead – näiteks kuidas olid kohvriks vähendatavas laboris vesi ja elekter? Samuti, millest elatus vana Vapsik Janet? Oli ta ju kolmkümmend aastat kvantmaailmas vangis. Universumis, milles eksisteerivad võlukunst, isesorti tulnukad, reaalsust väänav igavikukivi, sõna otseses mõttes lõputut võimu kandev metallkinnas ja palju muud, ei oleks need küsimused tegelikult võimatud ära selgitada. On ju Hank Pym geeniusteadlane ning poleks välistatud, et ta mõtles välja mingi imeenergiaallika ja kanalisatsioonita veesüsteemi. Ehk on kvantmaailmas teised energiatarbimisreeglid, ehk elusolendid. Lihtne (ja veidi odav) selgitus, et see on siin niimoodi, sest meil on seal naamoodi. Paar lauset dialoogi, enamat polegi tarvis. Mitte, et need mured tegelikult seiklusfilmi vaatamist rikuksid, ent mõni hipsterprille ninal kandev loogikanirk võib siin tõepoolest solvunult kuulutada, et tema nauding on äkilise otsa saanud.

Isiklikult oleksin ka tahtnud kvantmaailma kohta rohkem teada saada. Hetkel oli see vaid süžee käima lükkamiseks vajalik võte, vangla, millest Janet päästa tuleb. Huvitav oleks aga teada, kuidas seda veel kasutada, mida dr. Pym (või keegi muu) edasi suudaks välja mõelda. Hoiatas ju Janet Sipelgamees Scotti mingite ajapööriste eest, enne kui viimane tiitrijärgses stseenis kvantmaailma sukeldus. Marvelil pole kombeks niisama dialoogijuppe taolistesse stseenidesse poetada, mistõttu võib sellest pealtnäha juhuslikust ütlusest äkki saada midagi, mis Thanose võitmiseks vajalik.

„Sipelgamees ja Vapsik” pakub teiste Marveli filmidega võrreldes pisemat ja isiklikumat kaliibrit. Rõhutatakse isiklikke suhteid ja huvisid, ent siiski pakutakse ka rohkelt nalja ja märulit. Päris hästi kasutatakse ära Sipelgamehe ja Vapsiku väiksemaks ja suuremaks muutumise võtet, samuti igapäevaasjade ning sõidukite mõõtmetega vigurdamist. Just need muudavadki filmi omanäoliseks. Kuna järgmine film „Kapten Marvel” peaks sisse juhatama Marveli kinouniversumi võimsaima kangelase – või noh, kangelanna – saab uus Tasujate film taas keskenduda universumi päästmisele. Eks näis, kuidas üksi jäänud Sipelgamees oma väikese (või suure) kasvuga väärikalt võitleb.

Raamatuarvustus: Andy Weir „Artemis“ (Triin Loide)

Mingisugust selgesti väljakujunenud strateegiat mul arvustusteks raamatute valimisel ei ole. Üritan jälgida, et ma teaksin raamatust võimalikult vähe; soovitavalt ka autorist, kuigi see viimane pole määrav. Samal põhimõttel väldin ma isegi filmitreilerite vaatamist. Nähes Tänapäeva uute raamatute nimekirjas „Marslase” autori Andy Weiri uuemat teost „Artemis”, karjatasin aga kohe rõõmsalt Sashile: „See on minu!”, sest „Marslane” mulle meeldis. Järele mõeldes võis see olla suur viga, sest alustasin raamatu lugemist väga kõrgete ootustega.

Sissejuhatuseks – raamatu tegevus toimub umbes poole sajandi kauguses tulevikus, kahekümne esimese sajandi lõpus. Selleks ajaks on (prognoositav) tehnoloogia arenenud piisavalt kaugele, et Kuu peale oleks rajatud tuhandete elanikega kuplitest koosnev linn – Artemis. Õnneotsijatest, oma elu eest põgenejatest ja igavlevatest rikastest inimestest koosnev linn elatab ennast peamiselt seiklus- ja seksiturismist. Lähenemine seadusandlusele sarnaneb väga Metsikule Läänele ja võtab aluseks, et tee mis tahad, aga ära kellelegi liiga tee, muidu saad lihtsalt peksa.

Raamatu peategelaseks on Jasmine „Jazz” Bashara, Saudi Araabia päritoluga noor naisterahvas, kes igatseb rikkaks saada ja kes selleks küll hoolikalt, ent mitte liiga hoolikalt vahendeid valib. Raamat ütleb, et Jazz on kurjategija, aga ma muudaksin selle hea meelega millekski leebemaks. Võrukaelaks näiteks. Neiu on kuldse südamega pätt nagu Han Solo. Jazz veab pakke: hea meelega nii turistide jaoks hotellidesse, kui ka illegaalset kraami oma teistele klientidele. Ta eelistab pigem seda viimast, sest viimase eest saab palju, palju rohkem raha. Raha on Jazzil aga vaja. Raamatu sündmustiku käivitab stseen, kus uskumatult, põhjatult rikas ärimees Trond Landvik teeb naisele pakkumise, millest on võimatu keelduda. Ohtlik ülesanne, sabotaaž, aga kaalul on miljon makki – kohalik valuuta, mida Jazz paarisaja maki kaupa kokku kraabib. Loomulikult läheb kõik valesti ja siis veel hullemini valesti, lõpuks lähevad kõik asjad täiesti metsa ja siis…

Kuivõrd tegu ei ole filosoofilise ulmega, kus kulgemine on tähtsam kui lõpplahendus, pean spoileritega ettevaatlik olema. Raamat on ilmselt kirjutatud pidades silmas, et sellest saaks ka hea suvine action-film See on autoril õnnestunud, sest raamatu filmiõigused on ammu müüdud.

„Marslase” lugemist ma nautisin, kuigi see sattus kätte inglise keeles ja mul pole aimugi kuidas Mark Watney tegelaskuju eesti keelde tõlkus. Kahtlustan, et halvasti; Weiri kirjutamisstiil on ameerika kultuurist ja inglise keele omadusest pea kõigest mingi sõnamäng välja võluda väga läbi põimunud. Ingliskeelsed sõnamängud aga eesti keelde üldiselt hästi ei sobi. „Artemise” lugemine osutus aga tõeliseks piinaks. Raamatus olid mõned väga helged momendid, mis sündisid peamiselt Weiri põhjalikust lähenemisest protsessile – mis, kuidas, miks, mis arvud, mis nurga all keevitatakse, kuidas on linn kokku pandud ja nõnda edasi. Selliste asjade lugemine oli nauding, ja oh! oleks neid ometi rohkem olnud. See kõik tegi „Marslase” heaks! Kõik muu on kolmandajärguline, kohati tüütu, kohati piinlik, kohati lausa solvav. Nii selles tänapäevases “lumehelbekeste” solvumise võtmes, kui ka lihtsalt solvav lugejale – et siis sellist kirjandust pakutaksegi mulle? Selliseid mõttetuid, kahemõõtmelisi, papist väljalõigatud mustvalgeid tegelaskujusid? Ja sellise tõlke eest võtate veel südamerahus raha ka inimestelt?!

Tugevat toimetajakätt pole vist näinud ei raamatu ingliskeelne originaal (see kipub kuulsaks saanud autoritega teinekord juhtuma, neile ei julgeta enam midagi öelda) ega ka eestikeelne tõlge, mis on anglitsismidest ja lihtsalt lohakus- ja ortograafiavigadest nii tiine, et vahepeal on raske sisule keskenduda. Kokku saab sellest kena kompott: alguses on sisutoimetamine nõrgaks jäänud, siis kallatakse see veel üle täiesti toimetamata tõlkega. Raamatus liiguvad ringi misterid, mitte härrad. Kurjategijad ei jää mitte vahele või ei lange kinni või mis iganes muud asjad nendega juhtuda võivad, vaid „lähevad alla”.

Alguses kahtlustasin paranoiliselt, et raamatut ei ole tõlkinud Tiina Randus, kelle nimi ikkagi üldiselt tähendab kõrget kvaliteeti. Raamatuga lõpuni jõudes hakkasin aga Randuse isikupärast kätt siin-seal rohkem aimama. Võib oletada, et Tänapäev laskis südamerahuga trükki mingisuguse esialgse toortõlke, mida toimetaja nuusutanudki polnud. Kui nii, siis Randuse ees müts maha, enamik toortõlkeid pole niigi head.

Kui ma raamatu lõpuks kergendatud ohkega sulgesin, võtsin ma paar päeva selle seedimiseks, otsisin siis üles ingliskeelse versiooni ja tegin sellega tutvust. Ingliskeelne versioon pole just palju parem, aga natuke siiski – Weir pole just väga tugeva huumorimeelega inimene, aga see vähenegi, mis tal pakkuda on, läheb kahjuks tõlkes suuresti kaduma.

Jazzi sisemonoloog, mis inglise keeles lihtsalt histriooniline ja lünklik tundub, jätab eesti keeles mulje, nagu tekstis leiduvate vihjete järgi umbes kahekümne viie aastane naine oleks tegelikult kaheteistaastane ebaküps laps. Mingisugust kommentaari sellele ei lisandu – oleks ju võimalik oletada, et niivõrd traagilise lapsepõlvega inimesel on sotsiaalses ja emotsionaalses arengus mingid puudujäägid, aga sellele ei pöörata kordagi tähelepanu ja kõigile raamatutegelastele tundub Jazz arusaamatult sümpaatse ja pädevana. Isiklik soovitus oleks hoopis, kui raamatu vastu huvi on, kuulata seda ingliskeelse audioraamatuna – Rosario Dawson on suurepärane häälnäitleja ja ta suudab ta suudab kohati lausa närvidelekäivalt lapsiku sisemonoloogi isikupäraseks ja elusaks muuta, Jazzile pisutki elu sisse puhuda. Dawsonit kuulates võib ette kujutada, et istud baarileti ääres ja kuulad pisut purjus inimese eksalteeritud mälestusi ajast, kui ta veel noor ja ilus oli.

Rosario Dawson Streamy auhindade jagamisel.

Siinkohal oleks tarvilik teha kõrvalepõige – kui ma enne raamatute ja filmide lugemist püüan igasugust nende kohta käivat infot vältida, siis peale lugemist-vaatamist kaevun tihtipeale netti, et mõnele küsimusele vastus leida või teada saada, mida teised arvanud on. „Artemis” tundub olema erakordselt polariseeriv raamat. Inimeste seisukohad ja meeldimised või mittemeeldimised tunduvad kohati lausa risti vastupidised. See on muidugi põnev ja lootustandev, sest tähendab, et selle raamatu põhjal võib kerkida elav diskussioon ka meie ulmefoorumites ja -tšättides.

Ma näiteks eriti Jazzi tegelaskuju ei sallinud, sest esiteks ta lihtsalt ei meeldinud mulle ja teiseks oli üle lause väga piinlikult ilmne, et ühe keskealise mehe arvamus sellest, kuidas üks popp ja noortepärane naisterahvas asjadele läheneb ja ennast väljendab, võib mõnikord paika pidada, aga tingimata ei pea. Kohati jäi lausa mulje, et Jazz on tugevas eitusfaasis transsooline, sest ma ei kujuta õieti ette, miks peaks üks täiskasvanud, liiatigi veel teksti järgi väga kõrge intelligentsiga naine üle ühe lõigu kõigile kuulajatele (ja iseendale) kinnitama, et ta on „tüdruk”, et tal on „tissid”, ja et ta vahepeal seksib. Meestega! Samas on paljud lugejad just Jazzi ehedust ja elulähedust kiitnud, niisiis on täiesti võimalik, et see on minu mingisugune isiklik puudujääk. Ütlen seda ilma mingi sarkasmi või silmade pööritamiseta – ma olen ennegi asjadest täiesti valesti aru saanud. Samuti lahknevad arvamused Artemise kirjelduste ja teose tehnoloogilis-teaduslikuma poole osas – minu ja ühe osa lugejate arvates oli see raamatu parim osa, teine osa peab seda aga sündmustikku hakkivaks ja igavaks. Selline dihhotoomia tundub esialgsete muljete järgi valitsevat ka eesti lugejate seas.

Teatud kõmu on kerkinud asjaolust, et raamat on pealtnäha väga multikultuurne ja mitmekesine – peategelane on araablasest naisterahvas, tema sõbrad on kõik väga mitmesuguste taustade ja seksuaalsete sättumustega, Artemis ise on sõna otseses mõttes kultuuride segunemispott (sest, noh, kuplid on hermeetiliselt suletud...). See kõik on väga kena ja elu ongi selline sigrimigri, aga „Artemis” hõõrub seda multikultuursust kuidagi nii nina alla ja sel õnnestub ikkagi pidevalt nii seksistlik ja stereotüpiseeriv olla...Teisisõnu on mul tekkinud kuri kahtlus, et Andy Weir on troll ja ma olen Poe seaduse ohver – hästi tehtud pila on eristamatu tõsimeeli tehtud nürimeelsusest. Aga võib-olla ma olen lihtsalt naiivne ja usun inimestest head?

Ma vaatan, et slut-shaming on eesti keelde tõlgitud „libustamisena”. Ma pole kindel, kas ma selle tõlkega nõus olen, aga olgu siis nii. Kui Jazz on tugev, iseseisev, autonoomne naine (kes küll tunneb vajadust igal sammul rõhutada, et ta on tissidega ja kahekümne viie aastane tüdruk, aga no... mis iganes kedagi õnnelikuks teeb), siis miks teda igal sammul libustatakse? Miks jõuab pea iga vestlus, mida Jazz inimestega (eriti meestega) peab, selleni, et ta on „lõdva püksikummiga”? Kuidas see asjasse puutub üldse?! Mul oli raamatu lõpuks pidevast alaealisest seksi üle itsitamisest ja sellest, kuidas inimesed Jazzi aluspükstes sobrasid, kopp nii ees, et ma neelasin neid pikki keevituskirjeldusi ahnelt ja januselt nagu eksinud kõrberändur oaasis vett.

Kas see on tahtlik ühiskonnakriitika, et ole sa kui nutikas tahes, keegi ei saa sellest üle ega ümber, et sa oled naisterahvas, kes on oma elus vähemalt üks kord seksinud? Sellisel juhul on see kriitika küll tühjale saalile jutluse pidamine, sest ma olen sellist suhtumist oma elus haruharva näinud ja veel harvem ise kogenud. Jazzi seksuaalelu tundus olevat aga Artemise ühiskonna ja Jazzi enda üks peamiseid huvipunkte, seejuures täiesti alusetult, sest ühtegi seksistseeni raamatus polnud ja kõik sellesisulised abitud vihjed ja kirjeldused tekitasid minus õigustatud ootuse, et Jazz raamatu lõpuks ütleb, et ta on neitsi tegelikult. Ja mul oleks sellest ikka täiesti ükskõik olnud, sest Jazz ei opereeri ühtegi oma tööriista tupega ega tööta ka prostituudina. Mingisugust sügavamat kriitikat või sümboolset paikapanemist sellele libustamisele ei järgne; vastupidi, Weir peab hoopis vajalikuks täiesti tühja koha pealt ühe väga ebausutava armuloo tekitamist ja Jazzi ainsa mehega, kes tema suhtes huvi üles näitab raamatu sündmustiku jooksul, voodisse saatmise võimaluse loomist.

Milleks see kõik? Ja kellele? Jazzi sugu ja tissid oleksid võinud südamerahus suures osas mainimata jääda ja teos poleks sellest midagi kaotanud. Kas Weir pilab Hollywoodi võimetust normaalseid naistegelasi teha või on ise võimetu naist läbi mingi muu prisma kirjutama kui “mul on tissid ja kann ja mulle meeldib seksida, my milkshake brings all the boys to the yard!”? Kas tulevasel “Artemise” filmi plakatil on Jazz selles samas kohutavas selja tagant vindiga kaamerasse vaatavas poosis, milles enamik naistegelasi filmipostritel on, et korraga saaks kaamerasse ikka nii liibuvatesse pükstesse kängitsetud tagumiku, kui ka vähemalt ühe rinna? Ja kas see oleks siis Weiri tõsimeelne soov ja nägemus või pila?

Ülejäänutega pole olukord parem. Kuigi kujutatav ühiskond on pealtnäha multikultuurne, on kõik tegelased sellegipoolest nii stereotüüpsed, kahemõõtmelised, isikupäratud ja samas karikatuursed, et tekib tunne nagu Weir poleks elu sees ühtegi päris inimest näinud. Ma ootasin pingeliselt, et mängu tuleks mõni punapäine purjus iirlane või ennast depressioonist üles poonud eestlane. On see ehk jällegi pila? Mingisugune nöök selles suunas, et igas filmis ja raamatus peab olema token black guy, geimees, ja „tugev naistegelane”? Ja kuidas suhtuda asjaolusse, et hoolimata sellest, et tegelaste seas on naisi ja mehi ja araablasi ja ameeriklasi ja ukrainlasi ja noori ja vanu kõlavad nad kõik nii ühtemoodi ja isikupäratult, et mul on raske ilma raamatut lehitsemata nende nimesid meenutada? Kas see on väga kehv oskus erinevaid tegelasi kirjutada või hoopis sügavamõtteline kommentaar: hoolimata päritolust ja nahavärvist ja sättumustest oleme me kõik tegelikult täiesti ühesugused…?

Kui „Marslase” raamatu ja ka filmi lõpuks jäi tunne, et kaasa on elatud haaravale loole ellujäämisest ja raskuste ületamisest, inimestevahelisest sõprusest ja ebainimlikest pingutustest, sekka priske annus teadust ja tehnikat, siis peale „Artemise” lugemist jääb üle vaid õlgu kehitada. Mul on hea meel, et Jazz oma isaga rahu tegi ja oma geist sõbraga ära leppis. Mul on hea meel, et tal on tissid ja et ta on enda sõnutsi väga tark. Ma loodan ka, et tema uus suhe läheb paremini kui eelmised. Aga „Artemise” ja tuleviku-Maa kohta tahtnuks siiski rohkem teada. Oskamata seekord kokkuvõtteks midagi sügavamõttelisemat öelda, lõpetangi sellel noodil.

Uudiskirjandus 07/18

Sarah J. Maas: Palgamõrvari mõõk

Celaena Sardothien võlgneb oma maine Arobynn Hamelile. Just tema andis Celaenale kodu Palgamõrvarite Gildis ja õpetas ellujäämiseks vajalikke oskusi.

Arobynnil on vaenlasi siin ja seal – Adarlani katustest ja räpaurgastest kaugete saarte ja vaenulike kõrbeteni. Celaena kohuseks on neid jahtida. Aga tema lähetuste taga peitub sünge tõde, mis määrab ta saatuse – ja lõikab ta südame igaveseks kaheks tükiks…

Raamat sisaldab:

Palgamõrvar ja piraadipealik

Palgamõrvar ja ravitseja

Palgamõrvar ja kõrb

Palgamõrvar ja allilm

Palgamõrvar ja impeerium.

Kirjastus Pikoprint, tõlkinud Mario Pulver

446 lk

Johannes Kivipõld: Põrge

Mihkel ja Sofia on täiesti harilikud noored inimesed, kes armastavad teineteist väga, neil on hubane kodu rahulikus ülikoolilinnas, huvipakkuv töö ja unistused ühisest tulevikust. Siis aga kohtub Mihkel Viivega ja kõik paisatakse segamini.

Heasüdamlik ja tuulepäine Mihkel leiab end uskumatute sündmuste keerisest, kuhu tõmbab kaasa ka targa ja tasakaaluka Sofia. Ametivõimude sekkumine teeb asja ainult hullemaks, noored peavad põgenema, teadmata, kuhu ja kelle eest. Kes või mis on tsinangua, graviton, paraversum, peegeldi, pöördekuu? Kas armastajad, keda lahutavad aeg ja ruum, veel kunagi kohtuvad ja kus? Ja kas nad on siis veel nemad ise? Kas väike püsiv õnn on üldse võimalik?

Johannes Kivipõllu „Põrge“ on põnev, naljakas, õudne ja tundeline teekond, kus iga põrge viib tundmatusse.

172 lk

Peter V. Brett: Maapõu (I osa)

„Maapõu”, mis ilmub eesti keeles kahes köites, on Peter V. Bretti viieosalise Deemonite sarja viimane jagu. Eelmised raamatud olid „Maalingutega mees”, „Kõrbeoda”, „Päise päeva sõda” ja „Pealuutroon”.

Ennemuistsetest aegadest luusisid öös verejanulised deemonid, hõrendades inimkonna laialipillatud riismeiks, keda kaitses pooleldi unustatud võlukunst. Siis kerkis esile kaks sangarit – lähedased kui vennad, aga lahutatud kibeda reetmise läbi. Arlen Põldaja sai kuulsaks Maalingutega Mehena, temale tätoveeritud vägevad loitsumärgid võimaldasid lüüa deemoneid käsivõitluses. Võlujõuliste loitsurelvadega Jardir kuulutas enese Päästjaks, ammutõotatud ühendajaks, et juhtida inimsugu võidule Sharak Ka’s – viimses deemonitevastases sõjas.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Lauri Saaber

424 lk

Liina Vagula: Keegi teine

Koolitüdruk Eliisa ärkab ühel hommikul selle peale, et teda nimetatakse Klaarikaks. Ta avab silmad, ja avastab, et ta polegi enam oma kodus, vaid hoopis vanaema juures … aga mitte päris. Kõik on ühtaegu tuttav ja võõras. Pikapeale jõuab talle kohale, et mingil moel on Eliisa sattunud minevikku ja oma ema kehasse, kui ema oli temavanune. Ta paisatakse ema noorusaja probleemide keerisesse, millega pole sugugi lihtne toime tulla. Lisaks otsib tüdruk meeleheitlikult võimalust oma aega ja kehasse tagasi pääseda, mis näib veel keerulisem.

Kirjastus Tänapäev, 195 lk

Selja Ahava: Taevast pudeneb asju

Väikese tüdruku ema jääb taevast kukkuva jääkamaka alla. Naine võidab lotoga kaks korda peavõidu. Mees saab viis korda välgutabamuse. Nad kõik otsivad juhtunule põhjendust. Soome dramaturgi ja kirjaniku Selja Ahava romaan räägib lugusid aja kulust ja igatsusest, kurbusest ja kasvamisest. Nende ajendiks on päriselt juhtuvad saatuslikud sündmused, mis pööravad elu segi ega nõustu mingi hinna eest minevikku kaduma.

Kirjastus Post Factum, tõlkinud Jan Kaus.

224 lk

Ulmkonnakroonika 07/18

Ulmestaar: Silver Sära

Silver Sära nimi on ulmesõpradele tuntud ilmselt Ulmekirjanduse Baasi kaudu, kus ta on 17 aasta jooksuil avaldanud arvamust rohkem kui tuhande teose kohta. Tema kui tõlkija nime leiame ka paarikümnes tõlkeraamatus, sh Stephen Kingi "Tumeda Torni" sarja raamatutest. Ulmesõprade igakuistel üritustel ja Estconidel näeb teda viimastel aastatel harva, ent ulme.ee kaudu aitab ta huvilisi järje peal hoida poodi müügile ilmunud ulmeraamatute osas.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud oled?

Mida ma loen... Hetkel, kui Reaktorilt saabus see meil (25. juuli lõuna paiku), ma tõesti lugesin. Raamat oli antoloogia "The Mammoth Book of Zombies" (2013 kordustrükk). Ei saaks öelda, et ma väga oleksin tahtnud või planeerinud seda lugeda. Aga kuna mul olid kodus kõik läbi lugemiseks mõeldud raamatud otsa saanud ja mul on kaugele arenenud lugemissõltuvus, siis astusin enne randa minekut läbi uuskasutuskeskusest, kust selle zombi-raamatu tabasingi. Reaktori küsimustega üheaegselt leidsin postkastist ka kirja raamatupoelt Krisostomus, kes teatas, et saabunud tellitud raamat "Best New Horror, vol 28". Ilmselt saab see olema minu järgmine lugemisvara; selle koostaja on sama, kes zombi-antoloogial - Stephen Jones. Äsja lugesin aga läbi eri autorite loomingut sisaldava kogumiku, mille nimi on "Whispers in the Dark. Three Cthulhu Novellas". On muidugi juhus, et need kolm raamatut niimoodi lähestikku sattusid, aga tegelikult iseloomustab see valik minu lugemisharjumusi ulme vallas üsna hästi: õuduse alamžanr, pigem lühike kui pikk vorm, Cthulhu Mythos. Mul on neid Best New Horror-kogumikke kodus ligi 20, Cthulhu Mythosesse paigutuvaid (või kuidagi Lovecraftiga seonduvaid) raamatuid ca 140. Kui lisame siia veel riiulitäie vanamoodsat, konservatiivset, gootilikku õudust (19. sajandi lõpp, 20. sajandi esimene pool), siis saamegi üldpildi kätte.

Tegelikult olen ma viimase aasta või enama jooksul lugenud kümnete kaupa hoopis umbes aastatel 1945-1960 ilmunud ideoloogiliselt laetud nõukogude laste- ja noortekirjandust, mis on pakkunud ajaviidet ja meelelahutust (a la "Vasjok Trubatšov ja tema sõbrad", ""Kaugel põhjas", "Sedovlased" jne). Palju vene autoreid, kelle nimed meelde ei jää. Samas tekkis mul huvi nende vastu pigem raamatute kujunduse tõttu (40-ndate pehmekaanelised ja 50-ndate kõvakaanelised), mis mulle sümpaatsed on. Minu ulmeväline lugemus on väga eklektiline. Tuleb vist siiski mainida, et erinevalt keskmisest "ulmestaarist" loen ma oluliselt rohkem luulet ja kolm kohalikku kirjandusajakirja, mis avaldavad ilukirjandust, on minu jaoks kohustuslik kirjandus.

Ulme teisi alamžanre olen lugenud vähe ja pigem selleks, et ulmesõprade kogunemistel vähemalt pisiblufi tasemel midagi öelda oskaks. Aga üldiselt - mul ei ole nendel kogunemistel teistega midagi arutada, kui jutt läheb konkreetsetele teostele. Nemad loevad ühte, mina teist.

Film kui meelelahutuse ja kunsti liik on mulle vastumeelne - ma pole aastaid vaadanud ühtegi, kui mitte arvestada mõnda Eesti klassikat, mida telekast aeg-ajalt üle näidatakse.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Küsimuses sisaldub vale eeldus, et ma loen kirjandust "naelutatult" või kuidagi "upun sellesse" ja "ei saa raamatut käest panna". Ma loen palju ja nagu konveieritööline. See on teatav harjumus, rutiin, millest ma enam ammu ei oska vaimustuda ega vihastuda. Võib-olla just seetõttu loen ma rohkem lühivorme - saab jutu või kaks loetud ja võib raamatu käest panna. Ei ole vaja süžeed ja tegelasi meelde jätta, erinevalt romaanist, mida oleks parem ühe hooga läbi lugeda. Aga üldiselt eelistan ma hõrku miljööd huvitavatele sündmustele. Mainin siiski, et ülalnimetatud kogumikus "Whispers in the Dark" leidub Johnny Mainsi lühike romaan "The Gamekeeper" (ca 130 lk), mille ma lugesin paari päeva eest läbi ühe õhtuga (minu kohta saavutus, ma ei jaksa tavaliselt võõrkeeles nii palju korraga lugeda), kus olid olemas nii miljöö kui ka huvitav tegevuskäik. Ma olen täheldanud, et kui teose tegevus toimub Siberis, tundras, arktilises kliimas või inimtühjal "rajamaal", siis on sellel suurem tõenäosus minuga "jutule saada". Ma loen ka mulle vastumeelse raamatu alati läbi, nii et puht vormiliselt on mind raske kätte võetud teosest eemale peletada. Mind häirib aga moodne, kantseliitlik keelepruuk ja veidrad otsetõlkelised anglitsismid, mis poevad nii tõlkeraamatutesse kui ka eesti algupärasesse loomingusse ("päeva lõpuks", "aega ostma", "ta teadis paremini" jne).

Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit...)ulmes? Paari lausega neist lugejale.

Kui ma peaks nimetama lemmikuid, siis esimesena tuleb meelde Maarja Oderi (või Odra?) "Inglinägu", mis on laiemate kriteeriumide järgi ulme (sisu raamistab inglite vestlus). Märkida tuleks kindlasti ka Nikolai Baturini "Karu südant" ja Rein Põderi (või Põdra?) romaani "Hula". Kui ma keskkooli lõpetasin, pidasin oma lemmikraamatuks "Põrgupõhja uut vanapaganat". Tõsine ulmefänn leiab neist kõigist kergelt ulmelisi elemente. Mul on hea meel, et mulle on sattunud ka tõlkimiseks paar raamatut, mille varasem lugemine on pakkunud naudinguhetki: Stephen Kingi "The Mist" ja Mart Sanderi (või Sandri?) "Lux Gravis". Enim meeldinud võõrkeelne õudusromaan on vist William Peter Blatty "The Exorcist" ja kui nimetada ka mõnda toredat lühijuttu, siis miks mitte John Brunneri "The Man Whose Eyes Beheld the Glory" ja Don Tumasonise "The Wretched Thicket of Thorn". Kui keegi tahaks soovitust, mida lugeda Cthulhu Mythosest, pakuksin Pierre V. Comtois' kogumikku "The Goat-Mother and Others. The Complete Mythos Fiction of Pierre V. Comtois" (Chaosium, 2015).

Toimus kahekümne esimene Estcon

Suvine suursündmus Estcon toimus sel aastal juba 21s-t korda ning ühtlasi löödi ka sel aastal uus publikurekord. Kokku käis kolme päeva jooksul erinevaid ettekandeid kuulamas või vabaõhu üritustest kaasa löömas 125 inimest. Räägiti Kirjanike Liidu ulmesektsioonist, molekulaarbioloogiast ulmes, põlvkonnalaevadest ja veel paljust muust põnevast, kuulutati välja Stalkeri ning HÕFFi ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistluse võitjad ning peeti ka üks paneeldiskusioon teemal, et mida me ulmena tajume. Ja loomulikult veedeti mõnusalt aega, ujuti, vesteldi, vaieldi, higistati tublisti ja tunti üksteise jällenägemisest rõõmu.

Loodetavasti jõuavad nii mõnedki ettekanded ka artikli kujul lähikuudel Reaktori veergudele.

Estconi korraldajad tänavad kõiki kohaletulnuid ning Ulmeühingu sponsoriks olevat Pühaste pruulikoda, kes annetas meile sel aastal viis kasti spetsiaalset Estconi õlut, mis kuumalaine tõttu eriti januste ulmikute poolt väga sooja vastuvõtu leidsid. Kohtume järgmine aasta samal kohal, aga traditsioonilisemal ajal ehk siis juuli kolmandal nädalvahetusel.

Pildistas Veiko Kastanje

Estconil jagati taas Stalkereid

Estconi teisel päeval,14. juulil, kuulutati taas välja ulmeauhinna Stalker võitjad. Stalker ilmselt pikemat tutvustamist ei vaja – kalendriaasta jooksul ilmunud algupärasele- ja tõlkeulmele antakse lugejathääletusel välja auhinnad. Hoolimata pisut skandaalimaigusest hääletamisreeglite muutmisest said auhinnad kenasti jagatud, ja soovi korral võib hääletustulemustega põhjalikumalt tutvuda Eesti Ulmeühingu kodulehel.

Auhindu jagati seitsmes kategoorias. Palju õnne võitjatele!

Parim tõlkelühijutt

David Zindell "Shanidar". Skarabeus. Tõlkija Arvi Nikkarev.

Parim tõlkelühiromaan või jutustus

Alastair Reynolds "Aeglased kuulid". Fantaasia. Tõlkija Tatjana Peetersoo.

Parim kogumik

H.P. Lovecraft "Cthulhu kutse". Viiking. Koostaja Raul Sulbi.

Parim tõlkeromaan

Jim Butcher "Tormirinne. Dresdeni toimikud". Fantaasia. Tõlkija Tatjana Peetersoo.

Parim eesti autori lühijutt

Meelis Friedenthal "Kasuksepp". Eestid, mida ei olnud. Elisa/Raudhammas.

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus

Manfred Kalmsten "Raske vihm". Täheaeg 17. Päästa meid kurjast. Fantaasia.

Parim eesti autori romaan

Triinu Meres "Lihtsad valikud". Varrak

Pildistas Jaana Muna

Jyrka karvustused 07/18 (Jüri Kallas)

Juulikuine läpatis on mu lugemisele, kirjutamisest rääkimata, täieliku põntsu pannud – no ei ole selline ilm minu jaoks, ei ole. Algul mõtlesin, et seekord jätan ma lihtsalt tegemata, aga seda võimalust mulle ei lubatud. Ilmselt sai alljärgnev napim, kui ma plaanisin, aga on nagu on.

Laur Kraft – Sügelisnõia kingitus

Ma ausalt öeldes ei mäleta, kas ma olin seda varasemalt lugenud. Noh, et omal ajal sai just albumi eriväljaanne ostetud just selle jutu pärast... ei, Taak meeldib mulle väga, aga ma põlgan kõikvõimalikke eriväljaandeid – noh, et kirsanahast ümbrikus sirellilla vinüül, või mis iganes. Kuna aga antud juhul oli eriväljaandel olulist lisamaterjali, siis ma... Lühidalt: ma lugesin juttu otsekui esmakordselt.

Alates esimestest ridadest oli selge, et autor sõna valdab. Mitte et ma seda teadnud poleks. Jutt läks lobedalt käima, sisu oli... Lugesin, nautisin ja mõtlesin ajuti hirmuga, et kui haledad need järgmised tekstid selle valguses paista võivad. Mitte, et Krafti tekstis poleks pinget olnud ja igavus oleks viinud mõtted mujale. Ei mitte seda! Lihtsalt karvustuste tarbeks lugedes ei loe ma meelelahutuseks, ikka kaalud ja mõtled, võrdled ning mõtled lugemise käigus, et mis ma nüüd sellest kirjutan.

Sisu oli mõnus: nõukaaeg, hipid ja teised karvased, dissidendid, väerahvas, dimensionaalne õudus jne. Laur Kraft poleks ta ise kui ta ei punuks oma teksti meelemürke, vandenõuteooriaid ja kultusi – vähemasti näen mina neid asju niimoodi.

Üldiselt tore tekst, aga minu jaoks polnud loo teine pool esimese vääriline. Jah, ilmselt võib ka nii, aga minu jaoks polnud loo tagumine ots nii veenev ja kombatav, kui esimene pool. Sellest siis ka hinne.

8/10

Kadri Umbleja – Kollaborant

Nagu ma ütlesin, kartsin ma, kuidas see jutt eelmise järel mõjub. Jätsin lugemisse suisa paaritunnise vahe, et saaks tšakrad sirgu ja emotsiooni puhtamaks.

Selgus, et suuresti olid kartused asjata. Kirjanduslikult oli tekst päris hästi tehtud. Ei midagi erilist, aga wõrguajakirjade juttude keskmisest tasemest ikka kenasti üle. Autor punus lugu ning mulle meeldis, kuidas ta tagasivaadete ja sisemonoloogidega sirgjoonelist jutustamist lõhkus, ehk isegi liiga palju lõhkus, aga see tegi mu arust üsna lihtsa loo huvitavamaks küll.

Minu jaoks oli teksti probleemiks pigem maailm ja selles toimuv. Noh, et kirjutamislaad oli sügavam kui maailm ja lugu. Tunnistan ausalt, et see düstoopia, vastupanuliikumine, slumm jne oli minu jaoks suhteliselt pseudo. Tabasin lugedes end pidevalt mõtlemast, et kuidas oleks see tekst siis, kui tegevus toimuks Eestis. Tõsi, siis ehk poleks olnud lahingdroone, süstikuid ja ägedaid tulevahetusi, kuid autor oleks suutnud ehk maailma ja konflikti sügavamaks ja rammusamaks kirjutada.

Samas, ega autor seda teksti ka sellisel kujul häbenema ei pea...

7/10

Artur Räpp – Täiuslik maailmasõda

Lühike, lihtne ja üsna sirgjooneline tekst. Kaks vaenupoolt ja nende katsed teineteisele ära teha.

Selle tekstiga on mul paar-kolm probleemi: vorm, sisu ja puänt. Ja suuresti on need probleemid pigem subjektiivsed – ma ei saa neid päris autori süüks panna.

Alustaks lõpust ehk puändist. Ma olen oma elu jooksul lugenud ikka hulga tekste, kus autor pakub välja mõnd täiuslikku relva, mis lõpetab kõik sõjad, või annab vähemasti ühele osapoolele veenva ülekaalu. Samas, autor neid tõenäoliselt lugenud pole ning kõikvõimalikud minupoolsed etteheited oleks seega alusetud.

Sisu ja vorm. Õigemini see, kuidas lugu esitati. Minu jaoks oli see igav, aga ma kohe üldse ei salli, kui sündmusi näidatakse juhtkonna, ülikute või suisa jumalike olendite silme läbi. Minu jaoks muudab selline lähenemisnurk pea alati teksti elutuks ja ebaveenvaks. Mulle meeldiks pigem kaevikutõde, kui niimoodi võiks öelda, eriti jutu temaatikat arvesse võttes. On kuidas on, aga selle lühikese jutu lugemine oli minu jaoks kergelt kurnav.

Samas, kui positiivsel noodil lõpetada, siis võrrelduna kõigi minu poolt loetud vanemate ja uuemate selleteemaliste lugudega, siis selles tekstis oli oma ning ka minu jaoks kergelt originaalne lähenemisnurk olemas.

6/10

Talvike Mändla – Järgmine peatus

Minu jaoks arusaamatu tekst. Sõnad on päris talutavalt ritta aetud, et hamba all ei karju... Kuid milleks see kõik!? Jah, midagi toimus ja oli isegi konflikt, aga kuna lugeja midagi ei tea ja teada ka ei saa, siis sihituks sutsakaks see kõik jääbki.

Võimalik, et tegu on proosaluulega ja minusugune luulekurt lihtsalt ei saanud pihta...

4/10

Juuninumbris sai läbi ka järjejutt, aga seda ma siin ei karvusta... Tahtsin, aga palavus tappis tahte. Õnneks on mul olemas poolik vabandus – tegu on tõlkelooga. Jah, ma tean, et autorid ise tõlkisid ja mugandasid, et sellisel kujul on tegu originaallooga. Näis, kas järsku järgmistes karvustustes...

Reaktori juttudest 07/18 (Tõnis Hallaste)

Sügelisnõia kingitus

Nõukogude Eestis toimuva loo peategelane on tavaline tüüp Juhan Haab, kes sai lambipirni vahetades tugeva elektrilöögi. Seejärel hakkas ta tajuma, et muidu silme ees sihitult heljuvad kübemekesed on võtnud kuju – ja markeerivad numbreid, mis tiksuvad aina vähemaks, kuni lõpuks jõuavad nullini. Sellega algabki uus etapp Juhan Haava elus.

Loo kohta oli märge, et tegemist järjega Laur Krafti 2009. aastal Stalkeri pälvinud jutustusele „Ultima Cthule”. Ja et see ilmus osana raskerokkansambli Taak albumi „Rist viletsuse teel” piiratud tiraažiga väljaandest, kus see ja palju muud moodustavad loomingulise terviku. Seetõttu võiks tekkida küsimus, kas selle jutu lugemiseks peaks kõike toda muud kah lugema-kuulama-vaatama (esiteks olevat see järg autori enda tekstile, teiseks osa millestki multimediaalsest teiste loojatega) või saab seda ka eraldi lugeda.

Mulle tundub, et saab eraldi lugeda küll. Ma lugesin kindluse mõttes „Ultima Cthulet” enne, aga neid ühendas ainult sama maailm ja üks tegelastest – võib-olla toimiks pareminigi lugeda „Ultima Cthulet” käesoleva jutu järjena (või „Sügelisnõia kingitust” eelloona). Mõlemat pidi toimib mu arust.

See silmaheljumi muutumine nulli poole tiksuvateks numbriteks on huvitav element, sest on kuidagi toredalt väike ja märkamatu muutus kellegi elus – ei ole, et kentaur tormab tuppa ja nõuab Su kaasatulekut Imedemaale, vaid on tunduvalt originaalsem, ühtlasi käegakatsutavam ja kuidagi omal nahal tajutavam. Seda lugedes hakkad endalgi silmanurgas tajuma neid ebamääraseid kujundeid, mis meid alati saadavad.

Ja ma ütleks, et teemavalik mulle meeldib. See on selline ateistlik süvamüstitsism, mida esmajoones ühendatakse ilmselt Lovecrafti maailmaga (mida „Ultima Cthule” rõhutab palju otsesõnalisemalt kui käesolev tekst), aga mis siinkohal meenutas mulle pigem Alan Moore'i loomingut, näiteks tema müstilise maailmapildi ilukirjanduslikku selgitust, mu arust suhteliselt geniaalset „Prometheat”. Lugedes „Sügelisnõia kingituses” juppi, mis kirjeldab Juhan Haava lovesse langemise kogemust – palavikuliselt kulgev lõik, milles peategelane näeb ajaloo voogudest teisigi, kes on sama või midagi sarnast läbi elanud, ja kus viidatakse mitmele müstikule (vist John Dee'le, vist mõnele teisele) ja müstilisele kirjandusele (araabia nimed ja kättesaamatud saladused). Ilmselt puudutab sellist ohtlikku müstilist materjali ka Lovecraft, aga pigem hoiatuseaimusega. Kui Moore neist kirjutab, siis mõjub see justkui kutsena. Ja natuke mõjub see nõnda ka selles jutus.

Muidu nauditavalt loetava keelelise poole kohta üks tähelepanek – tegelased kõnelevad stiliseeritult ja natukene ebausutavalt. Näiteks kui Juhan Haab räägib tuttavale arstile oma nägemishäirest, küsib too: „Sa räägid sellest heljumist, mis näeb välja nagu silma sattunud lüüme praht?”. Ma ütleks, et siin on kohe kaks sõna, mida tavainimene ei kasuta - „heljum” ja „lüüme”. (Olgu, „heljumit” veel kasutataks, aga „lüüme”, arvan, paneks tavainimese kulmu kerkima.) See on juhuslik näide ja ma sisimas loodan, et ma ei üldista pisiasja põhjal, aga jäi tunne, et see kehtis ka ülejäänud jutustuse kohta – tekstis oli tajuda aaviklikku keelepruuki. Aga nagu öeldud, see pole mitte etteheide, vaid lihtsalt tähelepanek – selline (kergelt arhailine) stiliseeritus sobibki sellise sisuga tekstile. Keegi kunagi ütles, et ainus viis Piibliga kontakti saada on lugeda mõnda vanemat tõlget; midagi et keel määrab õige distantsi või lugejapoolse häälestatuse. Ehk on siin mingi keele ja müstika vaheline seos.

Siiski tahaks teha kaks tähelepanekut nii-öelda etteheitvamas võtmes. Üks vähem, teine rohkem. Esiteks, mitu korda rõhutatakse, et Juhan „arusaadavatel põhjustel usaldas silmaheljumit” – miks usaldas? Need numbrid viisid plahvatuseni, mis tapsid ta kallima – ta võinuks sama hästi püüda teha risti vastupidist. Miks ta usub, et silmaheljum on tema poolel? Mingis mõttes olnuks huvitavam näha, kuidas ta selle vastu protesteerib ja ütleb: ei, mingu perse, mina ei mängi seda mängu.

Tuleb meelde üks asjassepuutuv anekdoot. Mees on laeval ja see satub õnnetusse. „Nüüd on kõik läbi...” Aga ta sisemine hääl virgub ja ütleb: „Ei ole läbi. Mine sinna laeva tahaossa, seal on selge vesi. Hüppa seal vette, jääd ellu.” Ah? No ta läheb – ja tõepoolest, kedagi teisti seal pole ja uppuv laev keeriseid ei tekita, ta hüppab vette ja jääb ellu. Aga nüüd on ta avamerel. „Nüüd on kõik läbi.” Sisemine hääl jälle: „Ei ole, mine uju 50 meetrit päikese suunas, seal on vees üks suurem puutükk, saad sellel hulpida.” Läheb ja ongi. Üks asi viib teiseni, sisehääl aitab teda maale. Ja seal näeb pärismaalasi. „Nüüd on kõik läbi,” mõtleb ta, aga sisemine hääl suunab teda neist mööda kõndima ja minema kõige suurema ja kõige tätoveerituma juurde. Lähebki. Seisab tolle ees. Ja sisemine hääl ütleb: „Nüüd küta talle munadesse.” Ta on küll skeptiline, aga ta teeb seda. Pärismaalaste pealik vajub kokku, ümberringi kõik hakkavad huilgama ja karjuma ja nad haaravad temast kinni. „Vaat nüüd,” ütleb sisemine hääl, „on kõik läbi.” Alati ei tarvitse sääraseid sisehääli või silmaheljumeid usaldada.

Teine asi on aga see, et tegelaste kirjeldused on suts ebamäärased. Kui kirjeldatakse Ermot, siis öeldakse ta kohta linalakk (mis mu kogemuspildis pigem käib naise kohta, aga see on mu enda piiratus) ja mainitakse hiljem, et plikajuuste ja terava ninaga. Aga ta ei kerki kuidagi silme ette. Ta lihtsalt veidi on. Sügelisnõida maalitakse elavamalt välja, aga teised on suht hajusalt. Ja tuleb meelde, mis Stefan Zweig oli oma „Kolmes meistris” öelnud Balzaci ja Dostojevski inimestekirjelduste kohta. Balzac aina maalib ja maalib ja maalib ja siis paneb tegelase tegutsema, aga too maaling läheb suures osas kaotsi. Sa õieti ei kasuta seda, need on kaks omavahel lahutatavat elementi tegelase juures. Seevastu Dostojevski kirjeldab suht napilt, eelkõige markeerides piirjooned, aga tema hääl – kuidas ta räägib, kuidas käitub, kuidas niheleb, kuidas mõmiseb... selle kõigega tõeliselt luuakse need tegelased.

Siinses loos justkui valitakse dostojevskilik kirjelduse suund – ei tüüdata lugejat pikkade kirjeldustega tegelastest, kes polegi nii esmased –, aga ei anta neile seda „häält”, mis muudaks nad tõesti elavaks. Seetõttu jääb veidi tunne, et autoril (ja seeläbi lugejalgi) on raske hoolida Ermost. Või Hellest. Sügelisnõiast siiski huvitub. Ehk on see mõneti tahtlik. Äkki peategelane ongi natuke ükskõikne teistest tema ümber, nad on kaduv taustaelement tema pöörastes uutes kogemustes. Nii et sedagi ei tarvitse võtta etteheitena, vaid stiilielemendina.

Ühesõnaga, igati huvitav jutt. Head ideed – ja jube huvitav teemavalik. Miks ma panen siis 9 ja mitte 10 – sest mu üleüldine mulje tekstist pole selline, et tegemist täiusega. Aga väga tugev on ta siiski.

9/10

(Nüüd on kogu aur läinud selle teksti peale. Andestatagu, et ma järgmiste tekstide kohta piirdun veidi napimate kommentaaridega)

Järjejutt: Jäljekütt (5. katkend)

David Noë, Laura Loolaid

Viimati oli Jewel saanud kuuli. Kui ta seal vaarub, kes see muu ikka olla sai – Mardus. Too natuke võidurõõmutseb, aga peab peagi ära minema ja võtab Jeweli venna Fortune'i endaga ühes. Sureva Jeweli juurde ilmub Pistrik – kes annab talle ülitõhusaid ravivaid nanobotte, mis päästavad peategelase elu. Selle katkendi kestel saadakse teada nii mõndagi tema vanemate minevikust.

Oma tagasisides eelmisele katkendile olin kriitiline poolikuks jäänud lõpu suhtes. Nii et võite ette kujutada, kui üllatunud ma olin, kui nägin seekordset Reaktorit avades, et järjejutul on veel üks osa. (Veidi vähem üllatunud olin siis, kui nägin, et seegi pole veel viimane osa.) Seega oli mu kriitika eelmise osa suhtes natuke ülekohtune, lugu ikkagi jätkub. Andestatagu – kuskil kunagi oli märge, et kokku tuleb neli juppi, ja eelmine katkend tõepoolest jõudis millegini, nagu käes oleks (natuke liiga varajane, aga siiski) lõpp.

Kas seda maksab enam öeldagi, et kirjutusstiili poolest jätkub see senisel tasemel? Aga siiski, stabiilsust tuleb tunnustada. Ladnalt loetav põnevusulme, mida võib noorele inimesele soovitada küll. Suhteliselt dialoogipõhine tekst, mis tekitab üsna filmiliku või sarjaliku lugemiselamuse ja, nuh, ongi selline hea suvine lugemismaterjal. Kui järgmine peaks viimane olema, siis julgeb soovitada lugemiseks rõdul istudes või kiiktoolil lehitsemiseks.

Mardus ikka üldse ei sümpatiseeri pahalasena – ehk on asi selles, et ta on Jewelile aina kaotanud ja kaotanud ja nüüd kuidagi võitis, aga sedagi pooljuhuslikult, mistõttu on raske teda tõsiselt võtta. Võib-olla on asi selles, et ta tundub mulle natuke liiga ebakarismaatilise antagonistina, et teda saaks pidada paeluvaks peapahaks, aga seni pole ühtki väga ilmekat niiditõmbajat ilmunud, keda saaks pidada sündmusi suunavaks kurjaks geeniuseks. Ühesõnaga, Mardus jätab mulje, nagu oleks käsilane ja selle katkendi kestel saabki teada, et ta põhimõtteliselt ongi, aga nood pole (vähemalt esialgu) väga huvitavalt personifitseeritud vaenlased. Ehk ilmub ta või ilmuvad nad järgmis(t?)es katkendites... Aga samas, eks see kuulugi selle teksti juurde. Paha ongi üheselt paha, talle polegi nagu vaja kaasa elada, ta ongi lihtsalt takistuseks peategelase ootamatult isiklikul teekonnal. Ja kuigi ma võin siin nuriseda, et „polegi mõtet laskemoona raisata sinusuguse surija peale” on natuke klišeeline bondipaha võte, siis sellise seiklusjutu kontekstis on ta siiski omal kohal.

Sinisa-kategooria nanobottide tegutsemine ja kõik need kehalised protsessid, mis sellega kaasnesid, olid huvitavad lugeda. Hästi väheke tekkis paralleel väikese trimpamise ja sellele järgneva suure pohmakaga, millest jagusaamiseks sööd ja jood kõike, mis sisse läheb, et keha väljutaks kõik need mürgid ja sa oleksid jälle puhas.

Seekordses katkendis ei lennatud planeedilt planeedile, vähem avati universumit peategelase ümber, seevastu avati peategelase elulugu (või tema vanemate elulugu, aga noh, kartuli-kardula), seega oli päris asjalik ja huvitav. Ja elupäästva nanotehnoloogia toimimist oli huvitav lugeda, nii et sellegi eest plusspunktid. See oli vist üks mu lemmikuid senistest katkenditest. Marduse ebahuvitavus natuke pärssis, aga tühja temaga, ülejäänut see ei rikkunud.

8/10

Kollaborant

Kadri Umbleja

Hope Town on inetu slummidest koosnev geto, kuhu Partei on koondanud kõik dissidendid ja vastased. Ent sellised tingimused on viljakad vastuhaku sünniks. „Kollaborant” räägib end Azraeli Ingliteks nimetavast rühmitusest ja selle ridades tegutsevatest Miast, kes oli segatud sellesse maailma olude sunnil ja vastu tahtmist – ja kelle kohta selgub, et ta oli algusest peale töötanud Partei huvides. Sedagi olude sunnil, sedagi vastu tahtmist.

Ühelt poolt on selle teksti juures üsnagi muljetavaldav selle süžee maht. Mõni lugu kirjeldab üht ööd või nädalat või muud väga kitsalt piiritletud aja- või sündmusteühikut. Näiteks kui ma ise olen midagi kirjutada püüdnud, siis tavaliselt ei jaksa ma kirjutada rohkem kui ühe sündmuse, seegi leiab tavaliselt aset ühe päeva kestel – ise väsin kirjutamast ja ilmselt salamisi eeldan, et ka lugejad väsivad ja niimoodi jääbki hullult piiratud süžee. Siinne tekst ei kannata sellise piiratud tähelepanuvõime käes – üllatava kannatlikkusega kirjutatakse välja olevikus toimiv vestlus (mis, jah, leiabki aset ühe öö kestel, nii et selle osas pole erinevusi), aga ka tegelaste taust, motiivid ja omavahelised suhted, soovid, ihad ja kavatsused. See pakub teatavat terviklikkuse rõõmu. Nii et kõik oli korrektselt välja töötatud.

Aga... Terve tekst oli üks ühtlane selgitus hetkel toimuvast ja sellest, millest asi alguse sai, nii et ma võin küll nautida teksti terviklikkust ja lõpetatust ja ammendavust, aga ma ei tunne, et ma saaks siit kuskilt suurt esteetilist elamust. Ma ei tajunud kuskil, et siin oleks õieti huvitavaid lauseid. Mõni jätab ehk lugemise katki ja peab mind siinkohal ebaadekvaatseks kommenteerijaks, kui ma ütlen, et ma tahaks kuidagi natuke suuremat annust poeetilisust. Tahaks saada naudingut ilmekast või huvitavast mõtte- või keelekasutusest. Siinse ühtlase stabiilsusega tekkis hästi väheke tunne, et ma sain osa kirjanduslikust käsitööst. Ja ehkki tunnustan tehtud tööd, ei tahaks ma, et ta jääks vaid tööks.

Poeetilisus poeetilisuseks, see pole tegelikult esmatähtis. On väga häid kirjanikke, kes kirjutavad ebahuvitavate lausetega, aga ikkagi on maru põnev. Neil hetkedel kannavad ideed ja süžee. Ja eks vahel saabki mõni tekst alguse ühe stseeni kujutelmast või ühe võimaliku olukorra tajumisest, mida tahaks välja kirjutada. „Kollaborandi” puhul ma natuke mõtlen, milline võiks siin olla see autorit inspireerinud stseen või idee. Teisalt on hea, et kõik püsib ühtlasel tasemel – ei ole, et See Üks Stseen on vaimustav ja kõike muud loed tuima pilguga, sest autor on millegipärast pidanud vajalikuks ka ülejäänu välja kirjutada. Võib-olla on siin kirjutamist ajendanud mõttekaadriks stseen, mille autor ka illustreeris (kusjuures, vinge pilt on, seda võiks ka öelda). Ja see stseen on olnud tema jaoks sedavõrd elevileajav, et maailma (mitte vaid eraldi maailma, vaid just nende tegelaste olukorramaailma, suhetemaailma jne) loomine tundus talle vajalik.

7,5/10

Täiuslik maailmasõda

Artur Räpp

Presidendi ülisalajases sõjaväelaste nõupidamisruumis nõuab president oma kindralitelt-ohvitseridelt vastuseid. Näib, et tegemist on mingi häkkimis- või luure- või pealtkuulamiskriisiga. Lugu jätkub etapphaaval sellega, et presidendile tutvustatakse uut, ülisalajast ja läbini häkkimatut relvasüsteemi.

Teate, ma lugesin seda teksti kolm korda. Viimast korda alles nüüd, et osata kindel olla, et sisukokkuvõte peab enam-vähem paika. Ja noh, ma siiani kahtlen. Sest isegi näpuga järge ajades jääb paar küsimust, kuna tekst on natuke liiga väljajätteliselt kirjutatud. Mille peale on President vihane teksti alguses? Algul on juttu tuumajaamas juhtunust, lõpus räägitakse tuumaplahvatusest, milles suri 10 miljonit inimest – kas need on sama olukord või eraldi sündmused?

Teiseks: isegi see jäi mul veidi segaseks, kas tegemist on ainult üheainsa sõjaruumi ja üheainsa riigi kõnelejatega või hüppab jutustaja stseenhaaval ühe (super?)riigi juurest teise? Kord öeldakse "härra President", kord aga "seltsimees President" - kas see on tähenduslik eristus või lihtsalt näide sellest, kuidas heal lapsel võib olla mitu nime?

Need ebamäärasused ei haju, sest peale konkreetse hetke emotsiooni (härra/seltsimees Presidendi viha või segadus või kimbatus) ja teadusohvitseride ning teiste tegelaste eri püüdluste (presidendi lepitamine või talle uute tehnoloogiliste lahenduste tutvustamine) pole stseenidel mingit sisulist raamistikku, mis aitaks tekstis kujutatud emotsioonidega suhestuda. Nad on ülimalt kinni käesolevas hetkes, aga lisaks dialoogile ja stseeni emotsioonile võiks ikkagi olla mingi kontekstuaalne vundament, millele lugeja saab toetuda.

Lugedes on ebamäärane tunne, et ta pole siiski päris halb, tahaks öelda, et dramaturgiliselt mingid hetked õnnestuvad (näiteks katkend, kus president nendib, et tank Marmaada 27 pidi kah häkkimatu olema, ning hõõrub oma bioonilise vasaku jala ühendust – tore kaader ju). Ainult et noh, selles tekstis ei saa eriti millestki aru, mis toimub ja miks, ja see, millest saabki aru, näib lõbusa veiderdamisena.

Mis toobki mind selle juurde, et mõned naljad olid kah. Näiteks puänt oli iseenesest naljakas, ehkki satub veidi vastuollu ülejäänud tekstiga (kui "ülihäkkimatu relv" oli lihtsalt mõõk või raudturvis, siis mis oli see kirjeldamata jäänud leiutis, mille teadusohvitser tõi demonstreerimiseks teksti keskel? Nad ei reageeri sugugi nõnda, nagu tegemist olnuks mõõgaga. Kas mingi jupp mõõga sees? Või miks pidid teadlased leiutama mõõka ja turvist ja hobuseid häkkimatutes, pealtkuulamiskindlates ja ülisalajastes tingimustes?). Ja otsus loo keskel mängida selle peale, et kui nad juba alasti on, las nad olla saunas kah. Jällegi, justkui naljakas – ja nii nagu saun võib olla suure usalduslikkuse koht, nii on ka selline ülisalajane konverentsiruum koht, kust ei välju ükski infokild. Kui Kubricki "Dr. Strangelove'is" olnuks saun mängu toodud... Oleks nagu sealse huumoriga sobinud.

Ja samas, mul on tunne, et teineteisele vahelduvate stseenide emotsioon, teatav olukorra eskaleerumise taju ning iseenesest ka naljad – see kõik ääri-veeri toimib. Rohkemgi, kui autori mitmes varasemas tekstis. Ma ei tea, kuivõrd petlik võib see tunne olla, aga tahaks öelda, et autor on ajapikku veidi vilunumaks läinud. Aga võib-olla see ongi lihtsalt hea, ainult et (ja küllap igaüks nõustuks) väga veider kirjandus. Ma ei tea, kas tekst võtab vastu žanrimääratluse New Weird (või kas New Weird võtaks vastu Artur Räpi), aga kuhugi sinnakanti ta kisub.

3/10

Luuletus: Bioonilised käed ja silikoonist ajudesse

Jutt: Järgmine peatus

Luuletus on ühe tehnoloogiliselt küllastatud tegelase kirjeldus kõigist muudatustest tema kehas, ja rõhutus, et ta on siiski inimene.

Jutt kujutab endast ajarongide kirjeldust, peategelase sattumist ühte veidrasse aegruumi, tema suhtlust (androidse?) kaaslase M8-ga ja saatuslikku lõpplahendust.

Otsustasin käsitleda neid kaht teost paralleelselt (või noh, teineteise järel), sest... Et... Ma tahtsin.

Ulmeluule on kontseptsioon, mis paljudele inimestele võib tõenäoliselt näida mingis mõttes vasturääkivusena. Ulme on suuresti metafoori otsesõnastamise žanr - näiteks lause „tüdruku maailm varises kokku” on metafoorne viis rääkida suurtest elumuutustest, see-eest lause „Printsess Leia maailm varises kokku” kirjeldab sõna-sõnalt üht filmis aset leidnud sündmust. Luules on suur koht ebavõimalikul metafooril – tavaline mõeldakse võimatuks, et ümber mõtestada toda tavalist -, aga ulmes on tähtis roll igasuguste ulmeliste võimatuste ümbermõtestamisel fiktsionaalseks tavalisuseks. Nagu keegi oli kunagi öelnud, teadlane püüab kõigile arusaamatut muuta kõigile arusaadavaks; luuletaja püüab kõigile arusaadavat muuta kõigile arusaamatuks – ja ehkki ulmekirjanik pole teadlane, on tsitaat mõnevõrra asjassepuutuv. Nõnda võttes võiks neid pidada vastanduvateks vormideks.

Ja ometi on olemas ulmeluule. On olemas, andestatagu sõnakasutust, võluvikuluule. Ilmselt ka õudusluule. Kunagi, näidates tuttavale üht oma lemmikut võluvikuluuletust (Neil Gaimani „Instructions” – guugeldage, see on hea), nentis ta, et mine tea, see mõjub ikkagi fantasy- elementidega luulena (siin ma uudissõna ei kasuta, sest sõnaust pold veel old). Luuletaja võib kuhjata sõnu ja sümboleid ja metafoore, aga kuhumaani on need lihtsalt ulme- või võluvikuelemendid, mida autor laenab konkreetse luuletuse jaoks, ja kustmaalt lähevad need üle ulmeluuleks? Ja jäimegi arutama, millest võiks üldse moodustuda ulmeluule kui selline. Üks võimalus on teatav narratiivsus – kui ulme tähendab ulmeliste võimatuste muutmist fiktsionaalseks võimalikkuseks, siis ulmeluules on ulmemotiivid pandud mingi loo teenistusse, ainult et luulevormis. Ma pole ülipalju ulmeluulet lugenud, aga teine variant on ka teemavalik ja -kasutus. Näiteks tehnoloogiast rääkides pole tegemist lihtsalt olevikukommentaariga, vaid sisaldab mingit teatavat tulevikulisemat perspektiivi. Arvutit ei mainita selleks, et rõhutada inimest – võib-olla mainitakse inimest selleks, et rõhutada arvutit.

Ma aina keerutan ja heietan. (Siinkohal võiks teemat edasi arendada suunas, et mida rohkem meie maailm tehnologiseerub, seda ulmelisem on ka inimeste maailmapilt ja seda ulmelisem on ka tavaluulet kirjutava luuletaja igapäev, mida ta luulendab... Ma parem ei lasku sellesse.) Aga lõpuks võiks jõuda konkreetse käesoleva luuletuseni. Mis on minu meelest hea ulmeluuletus ja seda mitmes mõttes. Siin on vägagi klassikalisi ulmeelemente (bioonilised käed, silikoonist aru, mitmeliigiliseks muundatud genoom, isegi kukla taga olev röntgenaparaat). Nii et juba ainuüksi pealtnäha võiks süüdistada ulmeluuleks olemises.

Mis veelgi tähtsam, peamine teksti kandev idee on igati hea klassikaline ulmeidee. Mida rohkem inimene kuhjab endasse kõiki võõraid elemente, seda võõramaks võiks justkui saada – aga ei, kõige võõram temas on mõte, et ta on ikkagi inimene. Ja need küborgsed lisandused lähevad juba lausa naeruväärseks, aga ikkagi, inimeseks ta jääb, kuna temas pole veel neid lisandusi, mis teda ta enda meelest tõeliselt ebainimlikuks teeks. Aga kui kõrvaltvaatajana kaasa mõelda, on aru saada, et oleks needki temas olemas, peaks ta järgmiseks verstapostiks rattaid jalgade asemel või kaameraid silmade asemel. Ja kui ta need kord hangib, siis on verstapost veelgi kaugemale asetatud. Meie inimsus on meie endi otsustada – minategelane on sellisele kõrvalvaatajale nagu mina täiega ebainimene, aga kus oli see hetk, kus ta piiri ületas? Ja kas keskmine Lääne inimene pole mõne teise kõrvalvaataja jaoks seda küborgi piiri juba ületanud, oma moblade või ühendatuse või tehnoloogilise küllastatusega?

Ja siinkohal ei hakkagi rääkima võimalikest allusioonidest, nii ulmeteostele kui ka võibolla mingitele luuletustele (mul käis peast läbi Kalju Lepiku „Minul on karvased sääred / ja karvane rind. / Kogu küla peab / ahviks mind.”) Mul pole lapsepõlvest luuletarbimise harjumust, seega ma kahjuks ei oska osaleda võimalikes viitamismängudes. Küllap midagi leidub.

Nüüd ent mõne sõnaga sama autori novellist. See sisaldab kaht ulmeelementi – ajaronge, mis pakub tegevuskoha, ja robotlikke kaaslasi, mis annab peategelasele suhtluskaaslase ja lõpuks ka antagonisti. Mõlema kohta tehase mitu huvitavat kommentaari. Näiteks see, et peategelane sooviks käia 1920. aastate Pariisis pidutsemas, teinekord aga 2630. aastates mediteerimas (sest seal on parimad kookonid) ning see, et kaaslane M8 soovib ainult 20 aasta kaugusesse tulevikku minna – ilmselt asi selles, et peategelane polnud tema kujutlusvõimekaarti uuendanud.

Nii et mõned huvitavad ideed. Aga lugu ise mõjub mu maitsele natuke amatöörlikult. Lõpplahendus mõjub natuke juhuslikuna, eri elemendid ei mängi eriliselt kokku. M8-l poleks peategelase ülevõtmiseks ajarongi vajagi. Ja ajarongiga eriti midagi ei tehta – puistatakse need mõned huvitavad ideed, aga nendega ei hakata muud midagi peale.

Mis ei tähenda, et ma jääks väite juurde, et autor võikski ainult luule juurde jääda. On luuletajaid, kellel on väga tugevalt arenenud jutustajasoon (kõige ilmsemad näited mu meelest Mehis Heinsaar ja Jorge Luis Borges). Ja on luuletajaid, kes võtavad luulet tõsiselt, aga kellele proosa pole õieti kirjanduski (Ain Kaalep arutleb jutukogus „Kuraditosin” selle üle, kuidas Luule on Kirjandus, aga Proosa on selle paraku populaarsem ametivend). Mu hinnangul on nii, et kui luuletajal proosa õnnestub, siis võib sealt väga lummavaid asju tulla. Ja ehk tahakski öelda, et ma ootaks autori edasisi proosakatsetusi uudishimuga, sest proosa, niipalju kui ma tean, on suuresti käsitöö, mis vajabki harjutamist.

Jutule panen 4,5/10, luuletust ma hindasin niisama, punktideta.

Jutt: Kollaste lillede oru poole (Osvald Soobel, Sam Beaver)

Osvald Soobli illustratsioon

Heki ääres kostis kolin, lõgin ja mütsatus.

„Aih,” tegi Ehaõis.

„Miks sa selle jaoks telekineesi ei kasuta? Ma muretsen su pärast, niimoodi redelile toetuda, veel sellise kaaluga. Sarv on sul ju olemas” noomis valge sihvakas ükssarvik, takseerides sinise lakaga paksu ja tumedat rohekassinist alikorni, kes täies pikkuses muru peal lebas, ümber oksa- ja hekikäärid ning kummulikukkunud aednikuredel.

„Ah, Fleur... Telekinees on selle jaoks kuidagi ebakindel, kääridega ja kabjatsi oskan ma palju paremini,” vastas Ehaõis. Ta silmitses aia muru rohujuuretasandilt ja märkas, et need justkui suhkrutükkidena murule puistatud kollased väiksed lilleõied meenutavad roosinuppe. Ta hingas mõnuga mullaniiskust ja vaatas lilli. Ta ei olnud selliseid lilli veel kunagi näinud. „Pealegi on see minule hea, kui ma end veidi rohkem liigutan,” jätkas paks alikorn end istuli vedades.

Valge ükssarvik Fleur de Lis muheles. „Selline liigutamine... Sinu kaalu juures,” ja muutis näo taas tõsiseks. „Tegelikult kah. Miks sa gümnastikas ei käi? Tule homme õhtul Kuupaiste alleele, sinna lossipoolsesse otsa. Tead ju küll seda spordisaali. Seal käivad soliidsed ponid, nad ei hakka naerma.”

„Ah, ei tea,” lausus alikorn äraolevalt, ta sarve haarasid nõrgad tumesinised leegid.

„See on väga tõsine asi. Jah, ma tean, et on ka sinust paksemaid ponisid, aga sina oled alikorn, sinul on samasugune habras ja kõrge printsessikont nagu minul, Lunal ja Cadence’il. Ehk et minu arvates on su ülekaal juba tervisele ohtlik. Ma ei taha teada, mis su vaesed liigesed varsti teha võivad. Ja süda. Ja vererõhk. Aga sul ei ole sugupuud ega eestkostjaid, hekkide pügamisega sa ei teeni nii palju raha, et heade arstide juures käia... Aga sa oleksid üks kauneimaid ponisid, sul on ilus lakk ja karv ja... Mida?”

Ehaõiel olid silmad kinni, ta pomises midagi, sinine helendus oli haaranud ka hekikäärid, need hõljusid tööjärje ligi ning nokkisid hekist üksikuid oksatuuste välja. Seletamatu sinine hämu oli tekkinud ka alikorni sõrgatsite taha maapinnale, justkui oleksid kapjadetagused pikemad tumesinised karvad murusse valgust kiiranud.

Ehaõis lõi silmad lahti ja lausus: „Võimas!”

„Mis on võimas?”

„Sümbioos. Need kollased nublud vahendavad väge roosiheki juurtele, selle pärast saabki see sort teil siin nii kõrgeks kasvada. Ma kohe tajun, kuidas see niiskus ja vägi ringlevad!” Käärid lõikasid veel paar poolkuivanud tuusti maha, sirutusid seejärel murusse ning naksasid kaks kollast roositaolist lillekest lahti. Sinine maagiaväli hõljutas need Ehaõie kõrva taha lakka.

„Mis vägi? Mis niiskus?” küsis Fleur de Lis nipsakalt.

„Noh maa vägi. Elu,” vastas Ehaõis ja kortsutas üllatunult kulmu.

„Ahjaa,” lausus ükssarvik äraolevalt ja pööras näo päikese poole, mis oli juba lossi tornide taha vajumas.

Kas ma ütlesin midagi halvasti? Või ei tohtinuks ma neid lilli noppida? Aga need on nii armsad... Või ei taju ta seda väge nii nagu mina, kuna ta on ükssarvik, mitte alikorn. Ehaõis paotas enda tiiba ja libistas pilgu üle helesiniste hoosulgede. Rääkis siis argisemal toonil: „Ma ehk tänaseks lõpetan, kuigi teha on veel palju. Homme jälle, eks? Kas tohin riistad siia jätta?”

„Eh jah, muidugi! Aga mõtle selle võimlemise asja peale. Muide, seal liigub ka nägusaid vallalisi täkke!” Fleur lehvitas ja pilgutas silma.

Ehaõis sammus rahulikult kohviku poole. Uhkeid Canterloti ponisid kappas mööda ja vastu, ühel kallim kleit ja kübar kui teisel. Temagi jaksanuks mõneks ajaks sellise toimeka traavi üles võtta, kuid ilmselt polnuks see tema kaalu juures just kaunis vaatepilt ja ta pidanuks veelgi rohkem kannatama neid kõõrdpilke, mida Ehaõis isegi palju taluma oli sunnitud.

Fleuril on ju õigus. Kuigi ühelegi daamile ei meeldi, kui tema kehakaalu arvustatakse, oli Fleur siiras mures ja tahtis aidata. Mitte ei narrinud, nagu tavaliselt siin kombeks on. Pole sugupuud. Pole raha. Ehaõis oli Canterlotis pettuma hakanud. Kuigi ta kodu oli nägus ja teenistust tal jagus, ei võetud teda omaks. Kodu oli kasuisa nimel, Ehaõis elas siin vaid kasupere armust ja hoidis maja korras, kuniks kasuõde Canterlotti koolikoha saab ja siia elama asub. Ehk jäetakse mulle vähemalt kamber nurgatorni alumisel korrusel...

„Kas tavapärane, jah?” küsis kelneri ninahääl.

„Jah, palun,” vastas Ehaõis istumispatja kohendades.

Midagi oli muutunud. Ta ei tundnud harjumuspärast õhinat ja ootust, kuna šokolaadikook lauale tuuakse ega tungi ninaga kelneri järel vedada, et värske biskviidi hajuvat lõhna tunda. Või olid talle mõjunud Fleuri sõnad? Ta loitis sarve ja hõljutas enda ette ajalehe. „Anarhistidega läänes on jätkuvalt probleeme, võõrad ponid on hõivanud Põhjakurus vana teemandikaevanduse...” Ehaõis ohkas ja lappas paar lehekülge edasi. Kas meil mõni meeldiv uudis kah täna on? „Esitleme noort talenti ehtekunsti vallas: Pilvi Briljant!” Muidugi, Pilvi, ma käin kindlasti tema esiknäitusel ära. On see Ponyville vast imeline koht, kuidas ometi sealt nii tihti selliseid talente saab tõusta? Alles hiljuti tekitas siin furoori senitundmatu moekunstnik Haruldus, kelle loodud kleitidega käidi koguni galopigaalal...

Ehaõie ette lauale kolksatasid koogitaldrik ja kokteiliklaas. Ta pani lehe ära ja vibutas kergelt siniselt hõõguva sarvega, kotist hõljus välja tühi ümbrik, mis maandus kokteiliklaasi najal. Nii nagu alati. Kuigi sellest ei olnud abi olnud. Lusika saba mähkus tumesinistesse leekidesse ja hakkas hõljuma, paks alikorn sõi paar suutäit. Aga kook ei maitsenud täna nii hästi, tundus nagu oleks iga suutäis tagapoolele ja kõhu ümber sentimeetreid lisanud. Kas Fleuri jutt oli tema söögiisu kahandanud? Ei, ta tajus hoopis kivi kapjade all ja elu väge kiviparketi all mullas ja liivas. Muidugi! Ma proovin hekki uuel moel pügada, kui Fleuri villasse naasen. Ei jõua kohe ära oodata seda tundmust, kuidas sealsed roosid ja muru mu väele vastavad ja kuidas hekk ise sosistab, kust ja mida lõigata. Võtan kõik oma väiksed oksakäärid kaasa ja...

Välikohviku sissepääsule ilmus tume kogu. Hallikate silmade tülpinud pilk libises üle külastajate ehmunud, jahmunud ja tõredate nägude. Ainus vaba padi oli Ehaõie kõrval, süsihallid kabjad sammusid nüüd selle suunas.

„Kas see on vaba või, kas tohib?” küsis kindel hääl.

„Jah,” vastas Ehaõis ja tõmbus ujedalt eemale. Ta kõrvale istus tume süsihall ükssarvikumära, kelle kaela ehtis tumepunane lakk, milles paistis läikivmusti salke. See ei olnud kindlasti Canterloti poni. Kuigi ta oli umbes samasuur ja lai, nagu keskmine madal ja turske equestria poni ikka, ei olnud ta tavapäraselt sile ja ümarik, ta lihased paistsid ja tundusid pinges olevat, siin-seal ta kehal paistis arme. See poni polnud elus päevagi laiselnud. Maakas, paistis nii mõnegi kõrgemast soost kohvikukülastaja ärapööravast pilgust põlgus. Uustulnuka kuri pilk libises mitmendat ringi üle ümbruse ja kui ükssarviku nägu paksu alikorni poole pöördus, peitis Ehaõis pilgu oma koogitaldrikusse. Sellest ei olnud abi. Koogitaldriku ümbrus hämardus ja võõra hingamine tuli lähemale.

„Müürilill? Nõudmiseni?” küsis üllatunud hääl. Võõras oli kiiganud ümbriku tagumist külge kokteiliklaasi vastas. „Kas see on sinu nimi? Ja mida see „KALLI?” tähendab, millele sa sellega vihjad?”

Viimaks tihkas Ehaõis võõrast vaadata ja pööras aeglaselt oma tumesiniseid silmi. Kogu hirm osutus asjatuks. Võõra pilk oli küll valvas ja range, aga samal ajal lahke ja siiras. Nagu õpetajal. Ja temas oli midagi tuttavlikku. Muidugi! Lihtsus! „Maaka” lihtsus, mis tal kodukülast meeles oli. Ja mida ta enesele märkamata igatsema oli hakanud, mida kauem ta Canterlotis elanud oli ja mida kauem ta kõrgklassi ponide upsakust taluma pidanud oli.

„Ohoo, kust sa kollaseid ebaroose leidsid? Need ei kasva ju siin!” imestas võõras, kui oli märganud kollaseid nublusid priske alikorni sinises lakas.

„Töö käigus... Ma olen aednik.”

„Aednik. Lihtsake nagu maakas. Ja alikorn. Ja mina mõtlesin, et olen enamuse ilmaimedest juba ära näinud,“ lausus võõras. Ta pilk libises üle Ehaõie öise aasa karva keha, kuni peatus ta pontsakal puusal, mida ehtis ta ilumärk – roosa roosiõis, roosilehed ja spiraaljad okkalised väädid. „See siis tähendab, et sa oled aednik?”

„Mis mul muud üle jääb. Aga mulle meeldib. Istutada. Kasvatada. Pügada. Pole küll selle linna stiil, aga mis teha, kui sul ei ole rikkaid vanemaid, raha, sugupuud, eestkostjaid, sõpru...”

Võõras pööritas silmi. „Müürilill... Kas see on su nimi? Ja veedad siin niimoodi õhtuid, see silt ja...”

„Jah, ma võin ju unistada, ma olen vallaline poni ja... Ei, ma ei ole Müürilill. Õilme Ehavalgus. Ehaõis.”

„Odéon Mustpats. Meeldiv tutvuda.”

„Sina oled ju see... See...“ kogeles Ehaõis ja vaatas vargsi ajalehte, mis oli just anarhiste puudutava artikli kohal lahti jäänud.

Odéon muigas: „Just nimelt. Kuritegelike anarhistide hullumeelne pealik Odèon Mustpats... Täies aus ja hiilguses!“ Ta naeris lühidalt ja kurjalt, märkas siis ajalehte. Ta sarv ja ajaleht mähkusid helesinisesse maagiaudusse, ajaleht hõljus ükssarviku ette lauale. Kavalus ta näos asendus kerge imestusega. „Hmm, teemandikaevandus ei ole ju enam meie anarhistide käes, seal elavad praegu teised ponid. Meil küll praegu mingeid tülisid ei ole. Ei Canterloti keskvõimuga ega ka nendega seal vanas teemandikaevanduses. Ma ei tea, et neilgi seal Canterlotiga probleeme oleks. Me ärime neilt teemandipuru, meie teeme sellest tööriistu, millega lihvime klaasi ja muid asju... Mis nüüd Canterlotil sellest teemandikaevandusest, see on ju asustamata maal ja selliseid teemante pole sealt ammu leitud, millest briljanti saaks lihvida. Muuseas, neid ponisid seal teemandikaevanduses juhib üks punane nägus...“

„Aga... Aga kuidas sa niiviisi ringi võid käia? Kas sind kinni ei võeta?“ katkestas Ehaõis.

„Kuule nüüd, kurjategija olen ma ainult ajakirjanduse silmis ja sedagi rohkem sellepärast et ma neid jutule ei võta, tegelikult oli mul hommikul kaubandusalane kohtumine Celestiaga ja siis ma veetsin ülejäänud päeva Canterloti raamatukogus...“

„Printsess Celestiaga?“ imestas Ehaõis. „Kuidas sa tema jutule said?“

„Noh mina esindan Linnakest...“

„Kas see on see koht, mida ka draakonid kardavad?“ segas paks alikorn vahele.

„Jajah... Noh, Celestia jutule... Ta on öelnud, et tema isiklikele õpilastele on tema uksed ja süda alati valla. Ta on sõnapidaja poni,“ selgitas tumehall ükssarvik. Märganud jahmatust alikorni võimatult sinistes silmades ta jätkas: „Jah, ma olin Tia isiklik õpilane. Enne Loojangukuma. Enne Videvikusära. Kuid meie arusaamad ponide vabadusest ja õnnelikkusest osutusid liiga erinevaks... Ma ehk saan varsti ka Videvikusäraga kokku, tahaks täitsa näha, mis sorti poni ta on. Äkki teab mulle soovitada köiteid vanal ajal elanud alikornidest, räägitakse, et ta teab raamatutest väga palju.“

Hetke tundus hall ükssarvik kurb olevat, Ehaõie jalg juba nõksatas, et teda lohutavalt silitada, ent siis sähvatas Odéoni sarve ümber jälle sinine sära ning ümbrik Ehaõie kokteiliklaasi juurest tõusis lendu ning pöörles aegamisi Odéoni silme ees.

„Niimoodi sa küll siin kellegi südant ei võida,“ jätkas Odéon. Tühja ümbriku ühe külje peale olid joonistatud süda ja tähed „KALLI?“ ja teise külje peal seisis „Müürilill. Nõudmiseni.“ Ilmselt oli paks alikorn ka kirja teel oma erilist poni otsinud. „Sa peaks soenguga rohkem vaeva nägema. Kee peab olema otse ja see kri... Klaasehe rippuma ikka otse kaela all, mitte niimoodi lohakalt selle voldi peal vedelema. Pealekauba ma ütleks, et selline mänguehe vaid ehmatab siinseid esteete, see ei meelita kedagi ligi,” arvustas Odéon Ehaõit.

„Aga see on ilus, see meeldib mulle!” pahvatas Ehaõis kaelakeed kohendades. See oli kullatud kett, mille otsas rippus melhiorist pross südamekujulise roosast klaasist valekristalliga, selle nurkade lähedalt oli kullavärv maha hakanud kuluma. Varssadele mõeldud mänguehe see siiski ei olnud, see oli tavaline odav kaelakee, milliseid müüdi külapoodides ja mille ostis lihtrahva hulgast pärit noor täkk oma erilisele märale, et oma tundeid väljendada. Aga Canterloti kõrgseltskonna ees liikudes oli selline aksessuaar tõesti rohkem häbiks kui ehteks.

Siis jäi tumehalli poni pilk pidama taldrikul. „Üksi paned selle nahka või? Omal ajal, kui Tia ükssarvikukoolis sai käidud, ostsime me sellise ikka kuue säluga kamba peale. Ai-ai-ai. Olen ka üsna kindel, et nii lopsakas figuur ei ole siinsete täkkude seas kuigi atraktiivne.”

Järgnes lühike vaikus. Ehaõis pilgutas märjaksläinud silmi ja lausus: „Fleur kutsus mind gümnastikasse.”

„Mitmendat korda sa endale seda lubad? Ma mõtlen liigutamisega alustamist, mitte kooki.”

„Esimest korda,” tihkus Ehaõis. Paks alikorn nuuksatas, Odéon vaatas taevasse ja mõtles.

„Vabandust. Ma vist solvasin sind tõesti. Aga mulle ei meeldi ennast ega teisi tühja jutuga petta. Nii on kuidagi parem, kui ütled nii, kuidas asjad päriselt on. Ja kui edasi mõelda, siis mõtle sügavamalt, kas sul on siin lootust HEAD täkku kohata?”

„Fleur ütles, et ka spordisaalis liigub vallalisi täkke. Teisi ponisid...”

„Ja millest sa neile räägid? Millega sa nende tähelepanu või sõprust loodad võita?”

„Ma avastasin just täna, kuidas kombineerida ükssarvikumaagiat ja maaponi tunnetust taimedega suhtlemisel, hästi avar ja salapärane maailm...”

„Ei-ei-ei,” katkestas Odéon silmi kissitades ja pead raputades. „Ära üldse loodagi, et mullassonkimine kedagi köidab, otse vastupidi!”

„Aga see on nii huvitav nähtus...”

„Neid ei huvita. Neid huvitavad vaid puudrid ja ihupiimad, mille ostmisest sina oma palgaga unistadagi ei saa,” ütles Odéon pahuralt.

„Aga ma tahan...” tihkus Ehaõis. „Kas või vähemalt alla võtta.”

„Nüüd mõtle, kas sa kiidaks takka, kui nemad seal itsitaks näiteks, ee... Et Kuninglikul Lehvil oli kleit seljas viltu?”

„Kuidas?” imestas Ehaõis. „See oleks... Ma kohe ei teagi... Itsitataks? Ma küsiks vist, kas keegi läks ja sosistas Lehvile.”

„Ja mis sa arvad, kuidas sind sel juhul vaadataks? Kriipsus suu ja kõõrdi silmadega nagu kogu aeg! Sa ei sobitu nende hulka.“

Salvrätiku ümber tärkasid tumesinised leegid, paberitükk hõljus õhku ja pühkis Ehaõie silmi. Ta matsakas keha võpatas, kui ta turjale toetus sõbralik toetav kabi. Kas Fleur tõesti muutus tõrksaks selle pärast, et ma mullast ja maagiast rääkisin?

„Tõesti oleks kahju, kui sa siin läbi põleksid. Ma olen seda näinud ja kogenud. Sa oled ju ilus poni, ma pole selliseid sulgi näinudki,” lohutas Odéon, vaadates Ehaõie tiibade helesiniseid hoosulgi, mille tippudes olid erkrohelised täpid, sama tooni, nagu tedretähnid alikorni silme all. „Ja see lakk,” jätkas Odéon ja tõstis ühe salgu telekineesiga üles. „Teatud nurga alt paistab see läbi, teatud nurga alt hakkab intensiivselt peegeldama, tekitades mulje, nagu oleks jõhvid kristallist. Sinus voolab...”

„Kristallponide verd!” viimased sõnad ütlesid Ehaõis ja Odéon kooris.

Vaikus venis ja nii mõnigi uhke soeng ja kübar olid pööranud Ehaõie laua poole.

„Nad vaatavad,” sosistas Ehaõis.

„Ju me siis oleme nii ilusad,” vastas Odéon ja pilgutas ühe täku suunas silma. Täkk pööras piinlikkust tundes pilgu kõrvale, mära ta kõrval tõusis vihaselt jalgupidi lauaäärele, kelner ruttas neid rahustama.

„Nii ei sobi siin,” sosistas Ehaõis murelikult, kui kelner nende poole traavis.

„See siin on soliidne koht ja me ei aktsepteeri sellist käitumist. Me palume teid lahkuda,” kostis ninahääl ja Ehaõis tõmbus kühmu.

„Ja selline jõllitamine ja sosistamine on aktsepteeritud?” tõi Odéon teemasse kombe, mis väidetavalt oli kõrgkihi hulgas küll põlastusväärne, aga mida ometigi igal pool süüdimatult harrastati ja ilma milleta poleks käsilolevat stseeni toimunudki. „Üks õuna-apelsini smuuti.”

Vaikus venis, rahvas teiste laudade ümber hakkas taas vaikselt lobisema. „Kas ei maitse enam?“ küsis Odéon, kui oli märganud, et Ehaõis ei olnud juba pikemat aega lusikat liigutanud.

„Maitseb küll. Aga ma olen nii hajevil... Õigem oleks öelda, et elevil. Ma avastasin uue viisi, kuidas hekki pügada,” alustas Ehaõis uuesti. „Paljas telekinees oli ebakindel, aga kui ma mulda ja juuri hakkasin tunnetama, siis võisin kinnisilmi lasta. Ja küllaltki kiiresti, mis siis, et okshaaval. Lähen homme Fleuri juurde tagasi ja proovin uuesti! See on nii põnev.“

„Hmm, see kõlab nagu maaponi maagia. Jah, sina oled alikorn ja sul on ligipääs nii ükssarvikumaagiale kui maaponi väele. Tõesti huvitav. Ja kuidas sul lennumaagiaga on?“

„Pole aastaid lennanud,“ lausus Ehaõis silmi maha lüües. „Aga äkki kunagi jälle, ma kohe tunnen, et midagi on muutumas. Ma pole vist kuu aega nii palju rääkida saanud, kui täna Fleuri aias ja siin sinuga. Kuigi linn on ponisid täis, olen ma ihuüksi. Juba seitse aastat. Aga kui seal spordisaalis on tõesti nii, nagu Fleur rääkis...“

„Et saab võimlemata kõhnaks?“

„Ei, et ei hakata narrima ja ei aeta ära,“ muheles Ehaõis.

„Jah, Fleur ei teeks midagi sellist, Fleur de Lis on väga tark ja asjalik, aga tema jutule pole kerge saada,“ nentis Odéon. Lauale kolksatas tema jook.

„Jah, tema ja Pepspüks liiguvad valitsusringkondades... Päris huvitav, miks nad seekord minu oma villa aeda trimmima kutsusid? Ma mõtlesin, et neil seal lossi lähedal villades on oma aednikud.“

„Äkki oli oma aednik haige,“ lausus Odéon äraolevalt taevasse vaadates. „Muuseas, oskaja aednik kuluks meile Linnakesse ära.“

„Sinna anarhistide pessa, mida ka draakonid kardavad?“ küsis Ehaõis nina kirtsutades.

„Miks ka mitte? Seal on lahe rahvas, seal sa kindlasti ei oleks üksi. Siin aga – ma kardan, et Fleuri aia pügamine on ühekordne õnn, edasi kasid sa nende nipsakate esteetide hekke ja noh, ehk sa ei rasvu vähemalt surnuks, kui sulle spordisaal meeldima hakkab. Aga ma ei usu, et sa siit oma õnne leiad. Siinse „õnne“ nimel peaks sa õigete ponide sabaaluseid lakkuma ja õigeid ponisid kapjade alla trampima. Aga mulle paistab, et sa oled liiga hea ja siiras, et midagi sellist teha, et nii hoolimatult käituda.“

Nad nautisid vaikides oma jooke ja kooke, šokolaad ja biskviit tundusid taas hõrgud nagu tavaliselt. Jah, järgmine kord võtan veerandi sellest. Ta ei ole ju sellest vähem maitsev. Viimaks kõlises Ehaõie lusikas tühjal koogitaldrikul, Odéoni kõrs lurises tühjas smuutiklaasis.

„No mis nüüd siis veel?“ nõudis Odéon, kui kelner väljapääsu blokeeris.

„Siin peab jootraha maksma,“ sosistas Ehaõis ta taga ja kohendas kotikest enda kaelas.

„Mis asja? Enne tahtis minema ajada, nagu meie bitid ei säraks nii kirkalt, et temale kõlbaksid.“ Ta pöördus kelneri poole: „Kuule sõber, jootraha tuleb ära teenida, niisuguse „hea” teeninduse eest seda küll ei saa. Head õhtut!”

Jahmunud pomin kaugenes neist, kui nad mööda tänavat edasi sammusid. „Nüüd nad ei lase mind enam sinna,” halises Ehaõis.

„Miks? Kas maksid varem vähe jotsi või?“

„Ei...“

„Miks nad siis ei peaks?“

Ehaõis ohkas. „Kus sa ööbid?“

„Pargi ülemisel terrassil pingi peal. Ei, ära karda, ilm on ju ilus, sealt on läände ilus vaade ja mäestikust voogab värsket ja karget õhku. Miski ei kisu mind mingite lõhnastatud linade eest maksma ja hotellipõranda all restodes vaidlevaid esteete kuulama.“

„Tule parem minu juurde, äärelinnas on vaikne ja lilled lõhnavad... Ma keedan teed,“ pakkus Ehaõis.

***

Ehaõis magas halvasti. Ühest küljest erutas teda õhin hommikul tööle rutata ja uuel moel hekki pügada, teisalt tegi ärevaks kohvikus juhtunu ja selle salapärase ükssarviku jutt ja uurimistöö. Vahepeal olevat olnud kombeks teada, et olemas on vaid kolm alikorni: valitsevad õed, printsessid Celestia ja Luna, ning Kristallimpeeriumi valitsejanna printsess Cadance. Iidsel ajal olnud alikorne rohkem, kuid kunagi oli laastanud maailma kaos, nälg ja sõjad, rahvas oli rahutu ja tõusis üles. Lihtne oli viletsuses süüdistada alikornide valitsevat rassi ja vihased ponikarjad olid nad peaaegu viimseni ära tapnud. Nüüd oli välja tulnud, et vahepealses ajaloos oli olnud rohkem alikorne, aga seda teavet oli vähe ja suuremate linnade raamatukogudes, kus printsesside võimu rohkem austati, ei leidunud seda peaaegu üldse. Kõnnumaa külades levivat jutud, et kunagiste sõjapõgenike veri lööb kohalikes aeg-ajalt välja ja mõnikord sünnib nii tiibade kui sarvega varssasid. Seda aga pidi kardetama nagu needust, vanemad jätavad alikornivarssasid maha või koguni tapavad, kunagi olnud kohalike garnisoni sõduritel koguni käsk kõik sellised varsad tappa.

Ehaõis ei teadnud oma vanemaid, kasuvanemad olevat ta päris pisikesena metsast leidnud. Ta oli sellest mõnikord mõelnud ja vanemate pärast kibedust tundnud, kuid nüüd hakkasid asjad sootuks teises valguses paistma. Mitte selle pärast ei hoidunud ponid temaga sõbrustamast, et ta oli paks või et ta oli lihtrahva hulgast pärit vaene orb, samuti polnud ka need mõned täkud nende aastate sees teda pärast üht-kaht ööd vaid selle pärast maha jätnud. Ta oli alikorn. Ei vanemaid, ei sugupuud, ei pärandit. Ainult kabjad, tiivad ja sarv. Ja lootus.

Muidu oli Odéon lahke ja tark poni, möödunud õhtu oli olnud Ehaõie senise elu üks huvitavamaid, talle tundus, nagu oleks ta ühiskonna kohta õppinud ühe õhtuga rohkem, kui ta ise aastatega Canterlotis elades kõrva taha oli pannud. Kuigi see, mida ta teada sai, kurvastas teda, täitis südame tühjusega. See äärmiselt vähene tõenäosus, et ta siit linnast oma õnne leiab. Aga teistel ideedel oli jumet. Spordisaal. Minna ja jalutada tänavail ja aedade vahel, vaadata hekke ja lilli, nautida rahu selle asemel, et kohvikus istuda ja mugida. Käia seal vaid tähistamas, kui järgmisest viiest kilost lahti on saadud. Magusad koogid olla siis palju maitsvamad, kui neid endale harva lubada. Pealegi on see oluline kokkuhoid, niimoodi võib viimaks koguni Harulduse jutule minna ja lasta omale kena kleidi õmmelda, et oleks asja ka tantsusaalidesse, kus äkki ikkagi naeratab õnn...

Odéon oli tasakesi minema hiilinud ja varasele rongile tõtanud, Ehaõis isegi kuulis, kui ta lahkus. Aga ta ei läinud saatma, vaid keeras külge ja kohendas surisemamagatud tiiba. Aga hommikukohv tegi ta erksaks, ta võttis oma riistad ja läks.

„Mhk-hmm!“ tegi Pepspüks, vaadates rammusat alikorni enda ees murul. Ehaõis oli täies pikkuses kõhuli, lõug vastu muru, värisevad kabjad maha surutud, ta tõmbles ja pomises, pahempidi pööratud silmad irvakil laugude vahel paistmas. Sinised sõrgatsikarvad hõljusid maa suunas ja ühinesid sinise maagilise energiauduga, alikorni sarve ümber heljus leegitaoline sinakas aura, pool tosinat oksakääri hõljus ja lõgises heki sees.

„Ai jah,“ vabandas Ehaõis transist välja tulles ja kohmetult-kohmakalt jalule tõustes.

„Oled ikka terve? Ma juba mõtlesin, sul on tervisega midagi lahti, suur, nagu sa oled. Miks sa niimoodi siruli olid, kui tohib küsida?“ rääkis valge sinise lakaga ükssarvikutäkk rahulikult.

„See on põnev, ma lõikasin maapinna energia järgi, rääkisin roosidega. Täitsa pimesi ja sirgelt,“ vastas alikorn kohmetust tundes. Mitte selle pärast, et ta sellises napakas olekus vahele jäi, vaid sellepärast, et temaga rääkis linna üks rikkamaid ja lugupeetumaid täkkusid.

„Ei ole ju päris sirgelt,“ ütles täkk, kui oli monokli silma ette tõstnud ja hekki pisut uurinud.

„Siit jah,“ tunnistas Ehaõis väriseval häälel. „Siin jookseb veesoon, see vägi ja sosin oli teistsugune ja kindlasti see segas tunnetust. Ma pean õppima seda ka silmade abil valitsema... Ma sean selle korda!“

„Muidugi sead, siin on hästi näha, et sa teed seda hingega. Aga siin oled sa vanal viisil lõiganud, siit edasi aga... Oleksid justkui puised harud välja lõiganud ja noori võrseid säästnud, siitmaalt paistab see palju tervem.“

„Oh jaa! Ma alles eile avastasin, et niimoodi saab ka, ja siitmaalt läksin teistmoodi edasi! Mul on tunne, et niimoodi trimmides võib saada lõpuks nii tiheda pinna, et see kannab poni! Ma kavatsen mõne põõsasordi peal proovida, äkki õnnestub niimoodi elus sohva kasvatada,“ lobises Ehaõis õhinaga.

„Väga huvitav. Sa vist kombineerid niimoodi maaponi väge ja ükssarvikumaagiat, sul on meelevald seda teha, kuna oled alikorn. See on ennekuulmatu ja väga huvitav. Tööta aga edasi. Ainult peida see erinev üleminek kuidagi silma jaoks ära,“ vastas Pepspüks ja sammus eemale.

„Jah, muidugi,“ sosistas Ehaõis asja kallale asudes.

Selleks ajaks, kui Fleur de Lis ta verandale teed jooma kutsus, olid käänulised kohad hekis ära silutud ja erinevate töömeetodite piir nähtavusest kadunud.

„Kas sa mõtlesid gümnastika peale? Täna õhtul on seal tund, äkki tuled kah ja vaatad?“ küsis valge ükssarvik.

„Peaks end tõesti kokku võtma,“ vastas Ehaõis pilku maha lüües. Kuigi Fleur oli teda juba eile vihjamisi kutsunud, oli tema ikkagi kooki sööma läinud. Samas ta sai Odéoniga kokku, see kaalus kõik üles. Seegi oli Odéon, kes hoiatas teda selle eest, et kui ta kohe ei lähe, siis ta jääbki lubama ja elab vanaviisi edasi. Ei, täna ta läheb ja käib seal ära.

Jälle valitses ta kääre ja maagiat, ent seekord pidas ta silmad lahti ning püüdis jälgida, mida ta teeb. See oli raske, sest maailm kõikus ja moondus sinises energiaudus, hekk väändus ja tõmbus sirgu, tahtis justkui eest ära ujuda. Pealegi ajas selline seisund iiveldama. Peaks mõne arstiga nõu pidama, ega see tervisele liiga tee... Hämusse ilmus valge laik, see lähenes ja venis ponikujuliseks. Ehaõis lasi kääridel langeda ja raputas pea selgeks. Iiveldus jäi mõneks hetkeks vaevama nii, et paks alikorn oleks peaaegu maha kukkunud.

Pepspüks oli vihane. See ei paistnud küll soliidse musta frakiga ükssarvikutäku näost välja, kuid Ehaõis tajus tema olekut. Õnneks ei olnud see viha temale suunatud. Täkk vaatas natuke roosihekki, mis seekord oli lisaks värskele välimusele ka veatu ja sirge ning noogutas tunnustavalt. Pööras seejärel ringi ning kõndis villa poole tagasi.

„Ära mine täna kohvikusse,“ ütles ta Ehaõiest möödudes.

Ehaõis vaatas jahmunult järele ja vangutas pead. Mis nüüd siis juhtunud on? Kas Odéon on midagi korda saatnud? Nad ju ei teinud ega öelnud midagi nii halba, et neid edaspidi sealt päris ära võidaks ajada. Mulle öeldakse ju kaunis tihti veel halvemini, aga sellest pole kunagi mingeid pahandusi tõusnud. Nojah, ma ei ole ka kõrgseltskonna poni...

Ehaõis traavis rutakalt mööda tänavat. Ta mõtiskles õhinaga, mis ta kaasa peab võtma, kus ta šampoon ja tiivapalsamid on, kas rätikud ja hommikumantel on spordisaali poolt ja kui ei ole, kuidas ta need kaasa pakib. Kuigi tal oli kindel nõu täna kohvikut mitte külastada, oli ta nii hajevil, et lasi kapjadel ennast omapäi kanda ja leidis viimaks ennast ikkagi kohviku väliterrassi väravast.

Eilse pärast vabandada ja ühe porgandipiruka võiks õhtuooteks ikka lubada omale. Ja nii istus Ehaõis taas oma padjal oma laua taga. Kelner oli üle ootuste viisaks ja lahke, lausa lahkem kui tavaliselt ega võtnud peatuda, et Ehaõie vabandust kuulata. Pirukas oli hõrk ja värske, mahl jahe ja kosutav.

Välikohviku väravale ilmus pruun musta lakaga täkk, valge manisk ja punane lips kaela ümber. Ta naeratas säravvalgete hammastega ning lasi pilgul üle külastajate libiseda, otsides ilmselt vaba kohta. Kuigi vabu kohti leidus teisigi, võttis täkk suuna Ehaõie laua poole ja priske alikorni süda jättis mitu lööki vahele, ta kontrollis kiiruga, kas kaelakee on otse. Ta polnud seekord isegi ümbrikku välja pannud. Ja kuigi ta oli avanevast vaatepildist palju unistanud, ei olnud ta valmis selleks, et see päriselus sünniks.

„Kas see koht on vaba?“

„Jah, palun,“ vastas Ehaõis väriseval häälel.

„Härra Rikas,“ tutvustas ennast täkk. „Ajan siin nõbu nimel asju, tal on Ponyvilles pood.“

„Õilme Ehavalgus. Ehaõieks hüütakse mind,“ vastas alikorn rahunedes ja enesekindlust tagasi võites. „Aednik. Annan oma panuse Canterloti hekkide ilusse.“

„Oo, kas tõesti... Sellest siis see maagia neis hekkides... Aga miks on selline kena poni üksi õhtul kohvikus?“ meelitas täkk.

„Milleks ikka vallaline mära kohvikus istub,“ läks Ehaõis südamliku jutuga kaasa.

Õhtu edenedes tundis Ehaõis ennast üha kergemini, nagu ta oleks iga tunniga üle kümne kilo alla võtnud. Ta polnud ammu seda õnnetunnet tundnud. Ja kuigi eelmised korrad olid seni kõik lõppenud... Mitte küll halvasti, aga lõppenud lihtsalt ilma tulemusteta, oli ta optimist. Ta südames oli tühi äng, millest oli tõusnud salakaval pinge. Praeguses olukorras muutus see pinge meeldivaks tormiks ta südame all, mis ootas oma aega, et baldahhiini all vabaneda. Fleur de Lis ja spordisaal olid meelest läinud, nagu ka vihane Pepspüks, alles jäänud vaid kelmikas ootus, et „kogemata” jälle härra Rikkaga külgipidi kergelt kokku põrgata, kui nad mööda tänavat Ehaõie kodu poole sammusid. Ehaõis oli ostnud kimbu roose, Rikka sadulakotis loksus pudel punast veini ja kaks roosat küünalt.

Ta kohendas ja kasis kiiruga magamistuba ja baldahhiinvoodit, kuulis sahinat ja kärinat, kui Rikas all salongis tikku tõmbas ja küünlad süütas. Võbelev valgus meelitas, Ehaõis astus treppi mööda ja oleks peaaegu komistanud ja kukkunud, kui õnnetunne pea kergelt pööritama pani. Kostis pudelikorgi plops ja jõuline koputus välisuksel. Ehaõis kortsutas kulmu, pööras koridori, avas ukse ja kiljatas. Ta oli nägupidi koos kõige koledama märaga, keda ta kohanud oli, ta tõmbus hävitava pilgu ja seakärsa moodi püstise ninaotsa ees tagasi. Mära tungis edasi, vaatas lillasid salke lehvitades ringi ning välgutas sinakaid laugusid, mis olid rohmakalt ta tumeroosasse näkku värvitud ja haukus jõulisel, kriiskaval toonil üle õla: „Jah, just siia nad läksidki! Siin see paks hoor elab!”

Soomustatud kabi rebis teise uksepoole lahti, esikusse tungisid lisaks vananevale tumeroosale märale kaks odadega kaardiväelast.

„Milline hoor...” alustas Ehaõis jahmunult, aga ta sarve ümber klõpsatas sarvelukk, üks kaardiväelastest hakkas teda ukse poole rammima, härra Rikas tõttas salongist oma mära juurde. Igasugune lahkus oli ta näost otsekui ära pühitud.

„Sa ütlesid, et sa oled vallaline!” kiljus Ehaõis ahastusega ja peaaegu kukkus, kui teda ukse poole trügiti. „Mu kott!” hüüdis Ehaõis veel, üritades salongi poole pöörata, kuid oda kaela vastas veenis teda ukse poole minema. Rikaste paar oli juba väljas tänaval, nende vastas seisis hall musta torukübara ja tumeda frakiga ükssarvikutäkk. Ta sarve ümber väreles kuldne aura, samas toonis kuldne aura oli ka raske rahakukru ümber, mis härra Rikka sadulkotti langes. Kole mära saatis Ehaõit hävitava pilguga ja räuskas üle tänava: „Kuidas sa julgesid minu erilist poni võrgutada?! Mida sa endast mõtled, tüse tünn, võeh, või kõrgemast soost täkkudele ligi ajama!”

Nende kõrval oli veel paar Canterloti kõrgseltskonna poni, lendasid ropud solvangud ja muud esemed, Ehaõie kaela tabas lillepott. Paks alikorn ei jõudnud ennast koguda ega vastata, paar hoopi taguotsa pihta sundisid teda mööda tänavat põhja poole kappama. Paari kvartali kaugusel aeglustas ta käiku ja küsis kaardiväelastelt: „Mis nüüd toimub, mis on minu süü... AIA! Kuidas te julget...”

Ta kintsu torgati valusalt ja kui ta protestihäält tõstis, tundis ta kaela vastas oda. Õnneks oli see lapiti. Aga millegi pärast kartis ta, et järgmine kord on see serviti. Surmahirmus võttis kaardiväelastest saadetud Ehaõis traavi üles. Nad möödusid veel mõnest kvartalist ja jõudsid müürini, milles haigutas... Põhjavärav. See oli avali ja tõstesild ootusvalmilt all. Veel korra proovis Ehaõis selgitust paluda ja pööras sillal ringi, kuid odatera rinna vastas jättis selle idee katki. Ketid lõgisesid ja sild tõusis ning Ehaõis leidis enese sillasamba otsast, ees sogase veega vallikraav ja selja taga kivine rada, mis suundus süngesse metsa. Nüüd jõudsid viimaste minutite sündmused täie raskusega Ehaõie teadvusse ja ta vajus istuli. Lossi müürid ja õhtutaevas süttivad tähed hakkasid silme ees sillerdama, ta puhkes südantlõhestavalt nutma.

Kõik see tundus täiesti sürreaalne. Kas selle pärast ütles Pepspüks talle, et ta kohvikusse ei läheks? Tal ei olnud seni võimudega mingeid probleeme olnud, vaid paar korda oli ta juhtunud lähedal olema, kui kelleltki midagi varastati, ta oli alati puhtsüdamlikult tunnistanud ja kaardiväelaste ja uurijatega viisakalt läbi saanud. Ta polnud kunagi selle vastu huvi tundnud, kuidas uurimine, kohus ja karistamine täpselt käib, ta polnud isegi ühtegi kriminaalromaani lugenud. Aga selles oli ta kindel, et niimoodi teolt tabades kindlasti kedagi ei karistata ega pagendata, kindlasti võetakse esmalt kinni, heidetakse alustuseks vangikongi, kuulatakse üle, täidetakse pabereid, otsustatakse karistus ja... Ja veel nii julmalt ja jõhkralt, odadega torkides ja toorelt õlgadega rammides... Kaitsetut daami... See tumeroosa mära ei paistnud üldse oma täku liiderdamise pärast pahane olevat, pealegi anti täkule millegi eest kopsakas summa raha. Paistis sedamoodi, et kellelgi oli vaja, et ta linnast kaoks. Aga ära ajada võis ju ka viisakamal moel? Või tulid nad vale poni kallale? Ei, ta oli juba mitme kuu vältel alati seal ühe ja sama kohvikulaua ääres õhtuid veetnud, teda tuldi teadlikult sisse vedama. Ehaõis ei suutnud mitte mingit põhjust välja mõelda, kõik taandus ühte ahastavasse lausesse.

Mida ma neile teinud olen?!

Alikorn tõusis jalule. Haav kintsu taga tulitas ja pakitses, saba oli kintsu ja sääre külge kleepunud, kivisillutisel, kus ta istunud oli, mustas vereplekk. Korra mõtles ta mööda kraaviäärt alla peaväravani minna ja abi paluda, kuid rindu tõusis sünge hirm, et sel juhul puutub ta nende odadega veelkord kokku. Õnneks ei seganud haav käimist, lihased-kõõlused olid puutumata. Ta püüdis manada valgusloitsu, kuid sarvelukk lõi nii valusalt tagasi, et silme eest läks korraks mustaks ja ta pidi peaaegu kukkuma. Ehaõis oli üksi kaljuses metsas. Ilma maagiata. Ilma millegita. Kõik ta isiklikud asjad vedelesid müüride taga, lõhutud ukseriividega majas ja olid jäänud saatuse hoolde, talle oli jäänud vaid odav kaelakee ja kuldkett parema kabja ümber. Tagasiteed ei olnud ja ta hakkas mööda rada edasi minema.

Üks vari nihkus puude vahel ja Ehaõis peatus, vidutas silmi. Tume kogu astus eemal rajale, Ehaõis nägi roosakat helendust ja kuulis hetkeks metalli sahinat ja rahutut hingamist. Ehaõis seisis mõne hetke ja vaatas ilmutist, püüdes aru saada, mis see on, aga kui ta argliku sammukese edasi astus, pööras tume kogu ringi ja tormas kapjade klobinal kaugusse. Korraks nägi ta kapuutsiga keepi selgemini, kui kuu sellele hetke peale paistis, ta hüüdis võõrast ja tegi paar kiiremat sammu, kuid klobin kaugenes kiiresti ja kadus kuuldeulatusest. Rada hakkas laskuma, kohati oli see ohtlikult järsk, kuid õnneks olid Equestria ööd väga harva kottpimedad. Luna kuu näitas Ehaõiele valgust, värvis kuused ja kaljud hõbedakarva. Ja keebiga poni ta rohkem ei kohanud.

Koidukuma nägi ta juba tasasel ja peaaegu lagedal maastikul, sünge mets jäi selja taha. Ent mäeküljest väljaturritav Canterloti kindlus tundus ikkagi ebameeldivalt lähedal, küünitas justkui pea kohale. Taamal paistsid kollakad põllulapid, üksikud majad ja puudesalud. Veel kaugemal kirdes paistsid Cloudsdale tuled, koidukiirtest valgustatud udus aimusid pegasuste müstiliste pilveehitiste siluetid. Seal, kus taandus öö, oli lääs. Kusagil seal on Los Pegasus. Kusagil veel kaugemal asustamata läänes elab Odéon.

Ehaõis pidi sinna jõudma, muul ei olnud enam mõtet. Ta tundis, et teda ei taheta enam kusagil näha. Ta on pagendatud kurjategija. Kas pagendatuid mitte Equestria piiride taha ei saadeta? Äkki unustasid nad seda teha, ehk peaks mõne võimuesindaja juurde minema ja end üles andma? Selle mõtte katkestas hirm, et temaga tehakse midagi hullemat kui pagendamine, kui ta peaks valede ponidega kokku juhtuma. Rada oli küll liivasem ja pehmem, kuid iga samm tundus raskem ja vaevalisem. Ehaõis ei olnud eales nii palju korraga kõndinud, ta polnud võib-olla isegi mitte viimase nädala jooksul kokku nii palju kõndinud, kui sel ööl. Ta jõudis lähimasse väiksesse puudesalusse päikesevarju ja varises sinna maha. Vähemalt maa vastas ta tunnetusele ja kutsele, kuid ei osanud kuidagi teda tema hädas aidata.

Ehaõis jooksis kui meeletu kaljusel rajal Canterloti väikse Põhjavärava taga ja vaatas ahastusega kättesaamatut vabadust enda ees, milleni ta eales joosta ei jõua. Ta kints tulitas ja purskas verd, hundid ja hüäänid ajasid teda taga, muist jõudsid iga sammuga lähemale, muist peatusid, et kividele sadanud verd lakkuda. Karedad küünised rebisid lakka ja kiskusid kaela külje peale, põse taga kõrva all laksusid kiskja kihvad. Ehaõis sirutas tiibu ja hüppas...

Ning viskles puudesalus rohu peal ja avas silmad, vaatas arusaamatult heinamaid ja põllulilli enda ees. Rada lookles rahulikult küngaste vahel, kaugemal paistsid mõned põllulapid ja väiksem grupp maju ja puid. Selja taga kõrgus mägi ja kaljune kuusemets, kust ta tulnud oli, ja kõrgemal-kaugemal, sinises hämus, seisis Canterlot, ponirassi au ja hiilgus. Olen päris kaugele jõudnud, tunnustas Ehaõis end mõtteis ja tõusis jalule. Ent jalad polnud selle mõne tunniga üldsegi mitte välja puhanud, lihased olid kanged ja sõrgatsid valutasid. Need haprad jalad ei olnud harjunud nii pikalt nii rasket koormat kandma. Kas või tasahaavalgi, kuhugi ikka, sisendas Ehaõis endale. Ta jõudis põllu nurgani ja napsas mitu viljapead. Kuigi need olid karedad ja terad-aganad kõvad ning sitked, oli ta kindel, et poni seedib seda. Ehk ei sure ma vähemalt nälga. Ega janusse. Ehaõis laskus sillakese kõrvalt oja äärde ja küünitas veeni. Kallas oli tüma ja õhkas jahedat niiskust, kabjad vajusid aegamisi sisse. Alikorn laskus kõhuli ja nautis mõnusat jahedust väsinud kandade ja randmete vastas. Ta ees laius oja oma looduslikus sängis, kiilid veiklesid siia-sinna, taamal heina ja põllulillede vahel lendlesid liblikad. Ehaõis polnud ammu sellist vaatepilti näinud. Canterlotis küll leidus lilli, puid ja muru, lendasid ka mõned liblikad, kuid kõik oli alati piinlikult joonlaua järgi pöetud ja haritud, alati oli kuulda edevate linnakodanike tühja loba ja muud linnamüra. Ent see pealinn oli ta ära tõuganud. Kas maa ja põllud olid ta omaks võtnud? Ei olnud. Kiilid, liblikad ja lilled ei tahtnud temast midagi teada. Ta oli sarvelukuga kurjategija, kes ei teadnud, mida ta valesti oli teinud.

Mis ma neile teinud olen?!

Ahastus pitsitas alikorni südant, ta vedas end jalule ja otsustas majade poole minna, püüdes käies ja ümbrust vaadates seda ahastust unustada, kuhugi eemale suruda. Ehk ma kohtan mõnd poni, kes kuulaks mu ära? Mitte et ma abi tahaks nuruda, aga... Üks täkk asjatas ühe talli juures vankri ümber, kaugemal elumaja ees mängisid kaks varssa.

„Hei, tere jah, preili... Minge palun ära.” Täkk mõõtis pilguga Ehaõit, kapjadest näoni ja jõudis sarvelukuni.

„Ma tõesti ei ole midagi teinud...” alustas Ehaõis pisarsilmi.

„Nii nad räägivad alati. Vabanda, tõesti, aga me ei soovi pahandusi,” vastas täkk silmi maha lüües. Kuskilt oli ilmunud nooremapoolne mära, kes karjatas varsad tuppa ja läks ise järele. Ehaõis hingas paar korda sügavalt ja vaatas, kuidas pisarad liivale märgi plekke jätavad ning loivas majade vahelt välja. Siis kuulis ta selja tagant kabjaklobinat ning nägi, et mära ruttab talle järele, õunakorv küljele riputatud. „Noh, võta mõned, natukenegi,” pakkus mära.

Ehaõis vihjas pilguga sarvele ja vangutas kurvalt pead. Mära haaras osavalt hammaste abil kolm õuna ja suskas need Ehaõiele tiiva vahele. „Aitäh...”

Järgmised päevad olid kõik peaaegu samasugused. Alati, kui ta kedagi kohtas, jutt kas katkes või muutus tõrjuvaks, kui tema sarvelukku märgati. Enamasti tunti talle kaasa, aga keegi ei tahtnud temaga tegemist teha. Ühe maja juurest kihutati ta peaaegu niisama julmalt minema nagu Canterlotist, õnneks polnud elanikel vähemalt odasid. Ponyville poolt kostis naeru ja kilkeid, õhku raputas bassirütm, üle põldude kandus tükati reibast pasunamuusikat. Seal ehk leiaks ma kedagi, kes mind ära kuulaks... Aga seal oli ka perekond Rikaste häärber ja suur risk mõnega neist kokku sattuda. Ehaõis kartis tõsiselt, et selle härra või prouaga kokku sattudes üritab ta teha midagi, mis tema karistusele ka tegeliku põhjuse annab. Seepärast hiilis ta põlluääri pidi linnast mööda lääne poole.

Tema reisi helgeim hetk oli Magusõunaaias. Õunarüüp oli esimene poni, kes teda kuulas, aga Ehaõis ei saanud aru, kas see rõõmsameelne ja jõuline oranž poni teda uskus või mitte. Nagu teisedki senikohatud ponid, kartis ka Õunarüüp Ehaõit nagu kurjategijat ega tahtnud teda külla. Vähemalt lubas ta alikornil end küünis korralikult välja magada ja piiramatul hulgal õunu süüa.

Hommikul lääne poole kõndides tundis Ehaõis, et korralik uni ja kõhutäis ei olnud teda reipamaks muutnud. Fleuril oli õigus. Ma olen nii paks, et see ohustab mu tervist. Jalgu ja liikmeid. Ta jalad olid läbi. Abi oleks olnud ehk korralikust massaažist, spaas ligunemisest ja mitmepäevasest puhkusest. Aga tema jaoks ei olnud enam selliseid asju. Oli tema. Siis sünge, läbitungimatu piir. Ja teisel pool seda teised ponid, nende rahulik ja õnnelik elu. Ponid, kellel on kõik hästi.

Mida ma neile teinud olen?!

Ehaõis võttis kohmaka galopisammu üles, lõi tiivad lahti ja lendas meeletult pekseldes paarsada meetrit. Nii sai kiiresti edasi küll, kuid selle hinnaks olid maandumise põrutuse tuline valu randmeis ja veremaitse suus. Süda tagus meeletult, nagu tahtnuks see kõrvust välja karata. Ta lõõtsutas veidi ja kõndis värisedes edasi. Eespool paistis sirge seljaga vall. See oli raudteetamm. Kaugemal lääne pool tõusis suitsu ja kostis sisinat. See koht oli Suitsumägede Post, raudteesõlm, kus Ponyville - Los Pegasuse raudteelt hargnes tee Suitsumägede poole.

Ehaõis tõusis raudteele ning nägi reisirongi, mis ootas suletud semafori taga edasipääsu Los Pegasuse poole, kaugel rohtla ääres lähenes Los Pegasuse poolt teine suitsusammas. Mis siis, kui nad pagendasid siiski vale poni? Mingit protsessi ju ei olnud, mulle ei öeldud, milles ma süüdi olen... Kui nad ka otsustavad, et ma hoorasin, ei ole see veel põhjus mind nii karmilt karistada. Äkki olengi täiesti süütu, nad vabandavad ja lasevad mul koju naasta, saan jälle hekke pügada ja võib-olla koguni Fleur de Lisiga võimlemas ja spaas käia, mõtles Ehaõis helgeid mõtteid. Ta oli kindel, et jala ta Los Pegasusse ei jõua. Kui ma ka Odéoni ei leia, oleks parem kui nad mu kinni võtavad. Saan vähemalt teada, mis mu süü on. Ei usu, et nad mu tapavad, midagi sellist ei ole ju... Sajandeid tehtud. Iga päevaga oli Canterlotist väljakihutamine muutunud Ehaõie jaoks justkui sürreaalseks õudusunenäoks. Ometi oli see päriselt juhtunud.

Ehaõis hindas kaugust lahtise vagunini rongi sabas, hingas sügavalt, lõi tiivad lahti ja tormas. Ta laperdas täiest jõust ning kukkus valusalt laudpõrandale, ta oleks lisaks kapjade ja randmete põrutamisele peaaegu ka tiiva välja väänanud. Ta ajas end värisedes püsti ning vaatas ümbrust. Ta seisis keset välikohvik-vagunit, kuid tavapärase köögivaguni asemel oli järgmiseks vaguniks hoopis tavaline reisivagun ja välikohvik tundus olevat suletud. Lauad olid vaguni ühte äärde kokku lükatud, nende peal lebas kokkupanduna vihmakatuse metallsõrestik. Vaguni teine äär oli tühi, sinna oli lohakalt visatud vihmakatuse present. Ühtki istumispatja ega toidunõud ei olnud näha. Pikemalt mõtlemata torkas Ehaõis sarve presendi alla ning püherdas enese vaguni seina äärde presendi sisse nii, et vaid ninaots jäi välja.

Ehaõis nägi, et ta lendas. Kusagil päris kõrgel, kuid allpool pilvepiiri. Tuul paitas nägu, keha õõtsus rütmiliselt, pilve alt välja jõudes hakkas päike näkku paistma. Ei, loksumine oli palju puisem ja sugugi mitte nii rütmiline, ümbrus oli hämar ning kellegi kirgassinakas maagiaväli kergitas presenti ja see ei olnud kaugeltki nii ere nagu unes nähtud päike. Ta silme ees põrandal paistsid süsihallid kabjad. Enne, kui ta midagi öelda või mõelda jõudis, kajas tuttavlik käre hääl: „Eha? Ehaõis! Mida sina siin teed?!”

„Odéon?” halises Ehaõis pead tõstes.

„Mida... Oh heldus... Millega sa hakkama oled saanud?” ahhetas Odéon Ehaõie pea juurde kössitades. Ta toetas ühe kabja hellalt Ehaõie pehme lõuaaluse vastu ja kraapis teisega rähma ta põse pealt. „Mis nad sinuga teinud on? Ei... Oota, ma käin korra ära.”

Ehaõis kohendas end ja vaatas üle vaguni ääre. Kiirus oli päris suur, päev kaldus õhtusse ja kaugel ees paistsid juba Los Pegasuse tuled. Ta hakkas juba mõtlema, et nägi viirastust, et ta mõistus hakkab juba stressile järele andma. Ent siis lendas reisivaguni uks jälle lahti ning Odéon traavis tühja välikohvikusse tagasi. Ta seljas oli sadulkott ja maagiaväljas ta taga hõljusid kaks klaasi mingi puuviljakokteiliga, lusikad ja šokolaadikook. Ehaõis tõusis korra istuli, kohendas ennast ja heitis jälle maha. „Kas sa narrid mind?” küsis ta, kui tema ette laskus koogitaldrik.

„Ei, miks? See ju maitses sulle,” vastas hall ükssarvik ja silitas alikorni kõrva tagant. „Noh... Tead, ma olen palju pisaraid näinud ja valanud. Vahest on hea, kui teha või süüa või nautida midagi sellist, mida sa kogesid siis, kui kõik oli hästi. Ah, oota...”

Hetke mõtles Odéon, et narrimise all pidas Ehaõis silmas seda, et teda sea moodi sööma sunnitakse, kuna ta ei saa maagiat kasutada, ent see jäigi selgusetuks, sest Ehaõis oli lusika juba osavalt sõrgatsivarba ja kabja vahele võtnud. Ta oli ju aastaid hekke püganud, kasutades selleks ainult kabjaosavust. „Aga nüüd teeme su korda,” ütles Odéon ja ta sadulkotist hõljusid välja kamm ja hari.

„Kas see jook on kraadiga? Ma unustasin sulle öelda, et ma ei tarbi alkoholi.”

„Sa oled päris kurnatud, usu mind, praegu on see vajalik nagu arstirohi. Paneb vere käima. Ja janu vastu on see hea. See on Mojito,” vastas ükssarvik Ehaõie laka kallale asudes. Ta hõljutas oma klaasi korraks koonu ette ja tõmbas väikse sõõmu.

„Kas sa oled päris? Või olen ma juba hull? Või ma magan?” küsis Ehaõis vaikselt.

„Mis sa lorad? Muidugi olen mina ise,” naeris Odéon.

„Aga sa läksid juba mitme päeva eest ära... Ma ei mäletagi, mitu päeva tagasi.”

„Ega ma siis otse koju läinud. Käisin Ponyville raamatukogust läbi. Videvikusära on viisakas, tark ja lahke, ma tundsin isegi kurbust ja kadedust, kui ta rääkis, kui hästi tal Celestiaga klapib. Ta vist ei tea, et ma olen tema koha peal olnud, Celestia isiklik õpilane, aga ma ei öelnud talle... Ta väidab, et alikornide kohta pole ta midagi õppinud ja tema raamatukogu oli kah... Suhteliselt piiratud valikuga sel alal ja tema rääkis vaid mingist sõprusemaagiast. Kuigi tema jutt oli päris huvitav. Kui see sõprusemaagia ongi mingi Celestia uus riugas, annab see lootust. No ma saan aru, et noor moekunstnik Haruldus on sellesse kaasatud. Aga lihtsat päritolu roosa peotola? Eraklik pegasus, kes loomi silitab? Ja veel mingi kirju laka ja väleda tiivaga kiidukukk?! Väga olulised elemendid selles sõprusemaagias, aga Celestia seda teab, kust pärit. See ei klapi kohe kuidagi vana halva Canterloti stiiliga... Aga ma käisin ka Cloudsdale’is ja vaatasin, kuidas poja elab. Õpib lennuakadeemias, tal läheb päris hästi. Nüüd siin vagunis mingid noored Canterloti täkud muudkui kõvatavad ja pläravad omavahel, mul viskas üle, mõtlesin, et tulen hingan värsket õhku ja naudin rataste lõginat. Ja siis nägin siin seda tumerohelist ninaotsa ja tumesiniseid salke presendi alt välja turritamas. Ma ikka mõtlesin, et hoopis mina olen segi keeranud,” jutustas Odéon kammides. „Fui, sa oled päris räpane, hädasti oleks vanni vaja...”

Erksinine maagiaväli haaras presendi ja tõstis selle üles, tuues Ehaõie terve täiega lagedale. Odéon kergitas alikorni saba, et seda kammida, ent märkas siis punakaspruuni sodi Ehaõie kannakarvades ja sabajõhvides. Luba küsimata kergitas Odéon Ehaõie saba ja matsakat kintsu ning uuris kinnikasvavat haava. „Oh heldus... Mis sinuga juhtunud on?” ahhetas ükssarvik.

Nüüd oli Odéoni kord kuulata. Ehaõis ei suutnud nutma puhkemata oma lugu uuesti läbi elada, tänu silmavee hägule ei näinud ta, kuidas Odéoni silmad vajusid pilukile ja kõrvad lidusse, kuidas ta lõuapärad pinguldusid. Ükssarviku sarve, põrandalaudu ja metalllatte kohvikulaudadel haaras nõrk sinakas helendus. Seda helendust aimus ka ta silmist, mille piirile valgusid pisarad. Katusesõrestiku lattide otsad tõmbusid raksuga krussi.

Ehaõis kuulis klõbinat, kui hari ja kamm põrandale kukkusid ning hetk hiljem olid tumehallid kabjad ümber ta kaela ning kõrv vastu Odéoni musklis rinda. Üks kabi silitas ta kaela tagantpoolt kõrva. Situatsioon oli harjumatu ja võõras, samas turvaline. „Õudne. Kui kahju... Kuidas see võimalik on? Mis toimub?! Mida sa neile teinud oled?!“

„Ma ei tea... Rikastele maksti selle eest... No tõesti ei ole midagi teinud,“ tihkus Ehaõis.

Vagun rappus pöörangutel, raudtee jagunes mitmeks, mõlemale poole ilmusid seisvate vagunite rivid. Üks kokteiliklaas oleks peaaegu ümber kukkunud. Odéon vaatas piki rongi külge ettepoole ja kohendas asju enda sadulkotis, Ehaõis lõpetas koogi ja kokteili. Tal on ju õigus, see teeb tõesti parema tunde, kui ma tunnen maitset, mida viimati tundsin siis, kui kõik oli hästi. Ja see kokteil oma terava piparmündiga sobib šokolaadikoogiga nii hästi kokku.

„Meie peatus. Ei, me ei lähe kesklinna, meil on siin kaubajaamas oma laoplats ja kaubakontor,“ rääkis Odéon sadulkotti selga seades. Pidurid hakkasid krigisema, peatselt ilmus vaguni ääre taha kulunud ja räsitud laudadest platvorm. Kuigi õhtu oli juba kaunis pime, ei olnud laternaid veel süüdatud. Ehaõie kõrvad harjusid aegamisi vaikusega, viimaks hakkas ta kuulma kaugemalt jaamast üksikuid hõikeid ja vagunite manööverdamise lõginat. Odéon avas värava vaguni pardas ja astus platvormile, Ehaõis vedas end värisedes jalule ja kõndis järele. Vaikuses kostis kauget kõpsumist, kuskilt eestpoolt astus rongi pealt maha üksik uhke mära, laia kübaraga siluett eemaldus jalakäijate silla poole, kus keegi tööline esimesi laternaid süütas.

Pidurite sisin ja hoovastiku krigin pani Ehaõie võpatama, kaugemalt kostis pahvimist ja rong nihkus paigast. Odéon kappas juba mööda platvormi vastassuunas maa poole, Ehaõis ruttas paari kiirema sammuga hallile ükssarvikule järele. Platvormi lõpus oli trepp ja trepi taga ülekäik, mis viis üle mitme rööpapaari raudteejaama kõrvale, kus valendas kruusane maantee. Selle taga oli kulunud ja vildakas plankaed, selle taga omakorda nägus tellistest laohoone, mille hämaras varjus paistsid paari kaubavaguni katused. Odéon ruttas eemale tänavale ning ootas, kuni Ehaõis järele lonkis. Kruusateel võttis Odéon mõõdukama sammu, nad möödusid mitmest pikast aiast ja nägid mitut väravat. Viimaks Odéon peatus ühe värava juures ning avas selle maagia abil. „Noh, rutemini, ma ei taha, et sind nähtaks,“ utsitas ükssarvik takka.

Värava taga oli hoov, veidi tagasihoidlikumad laohooned, ühe laohoone nurga sees oli kahe korruse jagu tavalisi väikseid aknaid, mõnes neist põles tuli. Üle laohoone katuse paistis valkjas survestatud õhulaev, mille küljele oli kollase värvipritsiga päike joonistatud. Siin-seal paistis suuremate ja väiksemate kastide virnasid, mõned kastid olid kitsad, kõrged ja hõreda laudisega, laudise vahelt turritasid heina või höövlilaastude puhmad, nende vahelt omakorda läikis miski. Odéon kappas valgustatud akna kõrvale ühe ukse juurde, avas selle ja juhatas Ehaõie sisse. „Puhka jalga,“ pakkus Odéon, osutades avarale madratsile seina ääres. Kurnatud paks alikorn ei lasknud ennast mitu korda paluda.

„Kae, Mamma!“ hüüdis üks pruun maatäkk kontorilaua tagant. „Noh, kuidas reis läks? Kuda poja elab... Oh sul on külaline?“

„Jah, Õilme Ehavalgus. Tema on meie raamatupidaja, Visa,“ tutvustas Odéon. „Pojal pole viga midagi, aga reis noh, läks kah, kuigi oli päris masendav.“ Ükssarvik ütles viimaseid sõnu aeglasemalt ja ta kõrvad vajusid lidusse. „Kuidas teil siin läheb?“

„Mis ta ikka läheb, kiire päev oli, saime just Tallikaupade tellimuse vagunisse. Ma ei tea kas sa viimaste päevade lehti oled näinud? Tallikaupade boss olla Canterlotis ennast mingisse skandaali mässinud. Et olla üleaisa löönud ja oma moorile vahele jäänud ja keegi olla selle pärast linnast välja aetud. Ähh, need kobrulehed kirjutavad ka kogu aeg igasugust jama. Selle pärast ei aeta ju kedagi linnast välja. Kui lehti uskuda, siis see kõrgklass ju muud ei teegi kui aeleb ringi. Mrrh... Nad peaksid siis ju kõik linnast lahkuma,” itsitas Visa. „Hei, kas ma ütlesin midagi valesti?” küsis ta, kui nurgast madratsi poolt nuuksumist kuulis. Ehaõis oli nutma hakanud.

„Asi pole sinus” ütles Odèon süngelt „Ehaõis ongi see poni, kes linnast välja aeti... Siin taga on midagi muud... Ma ei tea...“

„Talle maksti selle eest!” pahvatas Ehaõis.

„Jätame selle!” sõnas Odèon „Tegelikult tahaks ma end pesta. Kas saun on soe?”

„Peaks veel olema, lao omad läksid linna meelt lahutama, käisid enne saunast läbi,” vastas Visa. „Aga minge ja kasige ennast, ma vaatan seni, kas ma teile midagi nosimist ka leian. Ja panen teile toad ka valmis, enne hommikut ei lenda õhulaev kuhugi, piloot läks lao omadega kaasa.”

***

Ehaõis taarus Odéoni järel puhkenurka. Saun oli mõnus ja lõõgastav, aga enese kuivatamine ilma maagia abita oli olnud piin. Kuigi ta sõrgatsivarbad olid üle keskmise osavad, oli kere jäme ja painduvus pea olematu. Eriti oli ta hädas olnud oma alikornile omaselt lopsakate saba ja lakaga. Ning keha ei olnud puhanud, randmed ja kannad tulitasid, kintsud ja õlad olid kanged.

„Kahjuks pean ma teatama, et ega meil eriti midagi süüa pole, on ainult röstsaia, mett ja pool purki plauh-õuna moosi, katsuge kuidagi läbi ajada.” ütles Visa vabandavalt ja tõstis suure moosipurgi lauale.

„Plauh-õuna moos!” ajas Ehaõis silmad suureks. „See on ju nii kallis, mina olen seda ainult ühe korra proovida saanud!”

„Söö siis!” muigas Odèon ja nihutas moosipurgi Ehaõie ette. „Noh, nämm-nämm!” Seejärel pöördus ta Visa poole ning küsis: „Kuule, kui kaua meil need lepingud Tallikaupadega kehtivad? Mul on millegipärast tunne, et me peaks hakkama uut edasimüüjat otsima.”

Visa tõusis, et minna kontorisse paberite järele. „Võta siis see kah kaasa, mis sul kapinurgas seisab, ausalt öelda kuluks praegu üks une-eelne ära!” hõikas Odèon talle järele.

„Kas alkohol on teie, hmm... Anarhistide menüüs tavaline?“ küsis Ehaõis huuli limpsides. Odéoni kulmud kerkisid imestusest kõrgele, ta ei suutnud mõista, kuidas Ehaõis vihjest aru sai. Siis hirmutas ta Ehaõit oma terava pilguga ning teatas: „See on tarkade ponide jook.“

Uksele lähenes reibas kapak. „Kaks kuud,” ütles Visa ja pani lauale mõned paberid ja pudeli merevaigukarva vedelikuga.

„Ohoh,” tegi Odèon „Kuskohast sa seda said? Minu teada teevad Magusõunaaia omad seda ainult enda tarbeks.”

„Paar nädalat tagasi käis siin üks suur ja muhe Ponyville’i tüdruk, tahtis väikesele õele sünnipäevaks suurt seinapeeglit osta. Tema tõi. Oot, mis ta nimi nüüd oligi... Ahjaa, Õunarüüp.”

„Õunarüüp lubas mul nende küünis ööbida ja süüa nii palju õunu, kui ma tahan,” tõstis Ehaõis pilgu moosipurgilt. „Kuigi temagi kartis minuga mu sarveluku päras tegemist teha, ei ajanud ta mind vähemalt ära, nagu teised ponid.”

„Videvikusära rääkis temast head. Ma loodan, et ta sai oma peegli kätte?” küsis Odèon.

„Ei oska öelda, tänahommikuse rongiga saatsime ära.”

„Siis on hästi,” ütles Odèon. „Ehaõis, kas tahad ka klaasikese kangemat?”

„Ei tea... ma ei joo.”

„Eks sa ise tead, aga teist korda ei tarvitse sul seda õnne olla. Elus.”

„Ma ei tea... vala siis tilgake.”

Ehaõis tõstis klaasi, nuusutas ja maitses ettevaatlikult. Ta aevastas ja köhatas, pilgutas märgi silmi, nuusutas uuesti. Ahhetas, jõi klaasi tühjaks ja maigutas, näos nauding ja segadus.

„Mis see on? Kange? Nüüd ma saan aru, mida need peened ülemkihi ponid neis konjakites ja kallites vanades viskides leiavad,“ lausus Ehaõis tühja klaasi nuusutades.

„Nende konjak on selle kõrval piss. See on õunarüüp. Määramata aja õunapuuvaadis laagerdanud. Või mis selle veel nii heaks teeb,“ lausus Odéon ja nuusutas klaasi.

„See on plauh-õunast aetud,“ täpsustas Visa. Ehaõis ei uskunud, et Odéoni silmad võivad nii suureks venida, nagu ta praegu nägi.

„Õunarüüp?“ imestas Ehaõis, meenutades poni, kes selle tõi ja kes talle ulualust pakkus.

„Jah, õunarüüp on kange alkohoolne jook, mis on saadud õunasiidrist külmdestilleerimise teel. Ehk et siider on lastud külmuda ning jääks hangunud vesi on lihtlabaselt välja tõstetud. Ja tõesti, on alles nimevalik. Õunarüüp on ju tõesti sama värvi, mis see jook. Aga eks see Õunte klann olegi selline omamoodi lahe seltskond, igaühel neist on oma riukad,“ naeris Visa.

„Kas tahad veel?” küsis Odèon ja valas vastust ootamata Ehaõie klaasi uuesti täis. Naeratades vaatas ta Ehaõie näkku tõusnud ülimat õnne ja rüüpas ka oma klaasi tühjaks. „On vist aeg magama minna, hommik on õhtust targem.” haigutas ta. „Tule, ma näitan sulle voodi ette.”

***

„Mida sa oled teinud?! Sa võigas vaal! Ütle mulle! Ütle mulle! Ütle mulle!” Tuba Ehaõie kasuvanemate majas oli segamini, linad põrandal laiali, baldahhiin oli rebenenud, Ehaõis oli selili nurka taganenud. „Ütle mulle!” röökis Hellik Rikas ning surus oma püstise ninaotsa Ehaõie omaga peaaegu kokku. Ehaõis karjus haledalt ja avas silmad... Ning kohtas tumehalli nägu ja karme silmi. Ta karjus edasi ning kukkus põntsuga põrandale.

„Mis sul on, kullake?” sosistas Odéon, kõndis ümber voodinurga ja toetas kabja alikorni rinnaesisele. Ehaõis hingeldas ja pilgutas silmi, veeretas end siis õiget pidi ja ronis tagasi voodisse. „Sa vähkresid ja oigasid.”

„Ma ei tea... Ma nii kardan... Midagi... Nagu mind jälitataks... Mis ma neile teinud olen?!” kaebas Ehaõis silmi pilgutades.

„Mind huvitab see samuti. Väga huvitab. Vähemalt Linnakeses ei tehta sulle midagi,” vastas ükssarvik ja keeras näo tõusva päikese poole. Tumehallid karvad lõid koiduvalguses kuldselt läikima. Uks kolksatas ning noor vesihall pegasus vaatas tuppa, vakatas hetkeks ning küsis: „Kas kõik on hästi? Keegi karjus siin kuskil, ma tulin vaatama.”

„Kõik on kontrolli all. Kuigi mitte just hästi,” ohkas Odéon alikorni kaela silitades. „See on meie reisija Ehaõis. Viimased päevad ei ole talle kerged olnud. Ehaõis, see on meie õhulaeva piloot Vastutuul.”

„Meeldiv tutvuda. Aga kui te juba ärkvel olete, tulge siis parem sööma. Kohv on soe,“ kutsus pegasus ringi pöörates. „Me lendame tunni jooksul välja.“

Ehaõis taarus värisedes pegasusele ja ükssarvikule järele. Ta justkui polekski magada saanud, tal oli palav olnud ja eile seatud soengust ei olnud midagi alles, lakk ja saba olid rahutust ööst sassis.

Odéon kallas parasjagu Ehaõiele kohvi, kui uks kolksatades lahti lendas ning läbimärg ja tuulest räsitud kollane pegasus kööki trampis. Ta heitis postikoti kaelast seina äärde, võttis kapist rätiku ning hakkas ennast kuivatama. „Oli see vast lend, sihukest ilma ma ei mäletagi! Hea, et tuul tagant oli... Oi, tere Mamma! Ja kaunis külaline!“ Ta vaatas pilooti ning jätkas: „Minekut plaanite, eks? Mere peal on sihuke torm, et mina soovitaks küll teil oodata kas ilma paranemist või lennata ringiga põhja poolt mägesid. Omal tiival veel veaks kuidagi ära, aga selle aeglase põiega teil küll mere kohale praegu asja ei ole.“

Ehaõis pani tassi lauale, Vastutuul vaatas Odéoni ning küsis: „Mis me teeme? Ootame? Lendame põhja poolt ringi?“

Odéon vaatas enda ette lauale ja rääkis: „Ma ei lugenud küll seda ajalehte, aga mingis pealkirjas mainiti, et anarhistidega olevat probleeme. Põhjakurus. Kas teie teate midagi?“

„Kellega?“ Imestas kollane pegasus, kes end tutvustanud ei olnud. „Canterlotiga? Mina ei tea midagi, minu teada on küll pikemat aega rahu olnud ja mingeid probleeme pole tõusnud.“

„Ja Celestia ei rääkinud kah midagi, isegi ta olekust ei paistnud mingit pinget,“ oli Odéon nõutu. „Eks lähme siis Põhjakuru kaudu, jõuame ehk varem kui ilma paranemist oodates.“

Kohvikann oli tühi, viimastest röstsaiaviiludest vaid puru taldrikuil ja moosipurk oli seest puhtaks poleeritud. Odéon sorteeris dokumente ja kohendas raamatuid oma sadulkotis, tõstis siis kotid endale selga. Üllatuslikult oli õues ilus ilm, hommikune päike värvis määrdunudvalge õhulaeva kullakarva. Ent õhtu pool läänes oli taevas tinahall. Ehaõis märkas korra ka välguvalgust pilvedes värelemas.

„Tere tulemast,“ kuulutas Vastutuul, peamiselt Ehaõiele, „See siin on „Tia Sink,“ pole küll uus ega kiire, aga üsna stabiilne ja mõnus. Ja mis peamine – sealt trepilt algab Linnakese pind, seal on vabadus! Aga sa vist kaalud päris palju. Vali omale koht ja katsu lennu ajal mitte ringi liikuda.“

„Mine sinna ette madratsite peale,“ soovitas Odéon alikorni taga, „Seal on hea vaade.“

„Ilusad suled,“ ütles piloot imetlusega, kui alikorn temast möödus. „Printsesside rass ikkagi.“

Ehaõis ei olnud ammu sedalaadi sõnu kuulnud, isegi härra Rikka paljusõnaline mesijutt ei mõjunud nii nagu need lihtsad sõnad tänases hommikus.

Põrand tundus jalge all ebakindel, kuid kui Ehaõis madratsile laskus, läks ärevus üle. Ta tundis, kuidas nõrk tuul laeva kiigutab ja kuidas ankruköied seda nõksudes paigal hoidsid. Ent siis kolksatas kiil vastu maad. Viimaseks piisaks, mis tõstejõu ületas, oli Odéoni kabi õhulaeva dekil.

„Mis nüüd siis? Mamma on päälinnas juurde võtnud või? Varastasid Tia tagant kooki, mis?“ ilkus Vastutuul kangide taha minnes.

„Jaa, Canterlotis on maitsvad koogid,“ muigas ükssarvik, laotas sadulkotid reelingu kõrvale ning tuli Ehaõie kõrvale madratsile. Kuskilt eestpoolt ballastitankist sadas maandumisplatsi sillutisele veejuga, õhulaeva paigal hoidvad köied venisid jälle pingule.

„Egas midagi, maatriksid huugama,“ ütles pegasusest piloot puldi kallal asjatades. Kuskilt altpoolt kostis hammasülekannete kiirenevat ulgumist, mis kiiresti gondli taga keerlevate tiivikute vihinasse ära kadus. „Jah, lase nüüd lahti,“ hüüdis Vastutuul alla kollasele postipegasusele.

„Ta unustas mainida, et teie õhulaev on ka vaikne. Kuidas ta nii vaikne on, tavaliselt need mootorid mürisevad päris valjusti,“ küsis Ehaõis, meenutades õhulaevu, mis kaunis tihti Canterloti õhulaevasadama vahet mürisesid.

„Arkaniitajam, loitsumaatriksid. Tehislik maagia,“ selgitas Odéon.

„Aga arkaniit on ju keelatud! See on ohtlik!“ imestas Ehaõis, meenutades ajalooraamatuid, mis rääkisid kodusõdadest ja võigastest ohtlikest maagilistest relvadest, mille tegemisel oli kasutatud arkaniiti.

„Ohtlik? Tavaline tuli on ju samuti ohtlik,“ naeris Odéon. „Kui tulega hooletu olla, võib ju samuti sadu ponisid hukka saada.“

Ehaõis märkas, et see proua Rikast meenutav pinge ja karmus oli ükssarviku pilgust kadunud. Anarhistide vaimne liider tundus nüüd äkki justkui tavaline rõõmus equestria poni. „Ja kes keelavad? Need, kes löövad süüta daamile arkaniidist luku sarve ümber? Hahh.“ Süsihall kabi tonksas vastu sarvelukku, Ehaõie sarve juures tuikas valusööst.

„Kuidas ma sellest vabaks saan?“ küsis Ehaõis ettevaatlikult. „Kas see tuleb kergesti ära?“

„Linnakeses võtame, meil on selleks lahendused olemas,“ vastas Odéon, vidutades silmi ja lastes tuulel nägu silitada. „Muidu käib ta kergesti ära, lihtsalt sarve keerdude suunas pöörates nagu mutter. Aga temas tekkib telekineetiline maagialühis, ta hakkab sarvesagara neuroneid telekineetiliselt kaasa kiskuma. Lisaks koledale valule lõhub see aju ära. Ehk et selline üritus on surmav. On ka õhkõrn võimalus, et hing jääb sisse, aga eluloomaks sa ei jääks, halvatuks jääd kindlasti ja mina sulle torti söötma ei hakka, ila kah suunurgast ei pühi.“

„Kannatan Linnakeseni,“ ütles Ehaõis ja judistas turja.

„Tia Sink“ oli juba suurlinna kohale hõljunud, ees paistis tasane metsane maastik, kaugemal põhjas mäestik, loodes lähemal veidi väiksemad kaljused künkad. Vasakule jäi kesklinn, rand ja meri, mere kohal kõrgusid sünged pilved. Üle tiivikute vihina oli aeg-ajalt kuulda müristamist. Kuskilt altpoolt kostis kilkeid ja naeru, noore mära hääl itsitas peenemalt, vahele kostis täku lõkerdamist. Ehaõis küünitas kaela üle reelingu ning nägi, kuidas madalal majade kohal kihutasid kaks pegasust. Väiksem kollasekirju lakaga võttis nii järsu viraaži, et tiivad jätsid taevasse valged jutid, ta pööras selili ja pikeeris uljalt madalale tänava kohale, suurem sinakashall pegasusetäkk pikeeris talle mõõdukamate manöövritega järele. Enesele märkamata oli Ehaõis tiivad laiali ajanud ja liigutas neid alateadlikult, kui allpool toimuvale õhuakrobaatikale kaasa elas.

„Tore näha, sul hakkab vist parem, kõik on ju hästi,“ ütles Odéon, vaadates nõrka naeratust alikorni suunurgas.

„Neil seal on kõik hästi,“ vastas Ehaõis tiibu kokku pannes ja norgu vajudes. Aga ta ei saanud öelda ka, et miskit enam väga halvasti oleks. Ta kiikus laotuses, hõljus üha kaugemale Rikastest ja teistest mölakatest, ta ümber olid ponid, kes temast hoolisid. Hommikune kõhutäis oli oli tekitanud mõnusa rammestuse, päike soojendas ning halvasti magatud öö nõudis oma.

Ärev jutt äratas Ehaõie üles. Ta ei teadnud, kui kaua ta maganud oli, aga ümbrus oli oluliselt muutunud. Ei mingit tasast metsa, kõrval oli org, õhulaeva all kaljune nõlv, eespool väiksema linnuse varemed, nõlvas koobas, selle ees kitsarööpmelised vagonetiteed. Siin-seal paistis ponisid lebamas, aga need ei liigutanud. Üks tumepunane tundus kahtlaselt sale ja suurte tiibadega.

„Ma ei mõista, mis on juhtunud! Lasku madalamale oru kohale, nähtavusest välja,“ kamandas Odéon äreval häälel, Vastutuul tõmbas mingit köit, mis läks üles ballooni sisemusse ja lasi selle lahti. Tüürid liikusid, kurss muutus.

„Kes nad olid? Mis nendega juhtus?“ küsis Ehaõis ja vaatas üle õla, kaptenisilla ja kahe reisikaaslase poole. Gondli taga sähvatas tuttavlikku kuldset tooni kiir, kostis müdinat ja kärinat, Ehaõiele tundus, et ta muutus äkki kergemaks.

„Mis... Me põleme!“ hüüatas Vastutuul silmi suureks ajades ja tiibu laiutades, ta viskus järsult üle rooli Odéoni poole. Hall ükssarvik jõudis parasjagu koti klapi kinni tõmmata ja kabja koti rihmadesse sasida, kui pegasuse vesihallid esijalad ta ümbert kinni haarasid, hetk hiljem olid mõlemad ponid üle reelingu. „Ära passi, hüppa alla!“

Valkjat kesta näriv tuli jõudis nüüd ka Ehaõie silmaulatusse ja eneselegi ootamatult oli ta üle reelingu hüpanud, tiivad lahti löönud ja pikeeris kalju ja kuuskede poole. Kiirus kasvas meeletult ja pikeest väljumise ülekoormus ähvardas tiibu välja väänata, vaevu suutis ta jälgida „Tia Singi” põlevate räbalate langemissuunda ja tüürida vastassuunas. Üle vesiniku põlemise müra kostis Vastutuule hüüd: „Ma ei suuda sind linna vedada!“

„Pane maha ja vilise abi järele,“ vastas Odéoni terav ja kindlameelne alt.

Ehaõis peksis täiest jõust tiibadega, vältis kuuselatvu, kaldus kitsa teeraja kohale ja laskus. Tiib käis vastu kuuseoksi, ta matsakas keha tegi pirueti ning sadas istuli kuuse alla, kukal käis valusalt vastu tüve. Lõpuks oli ta külili kuuse all, ootas veidi ja veeretas enese kõhuli. Liikmed tundusid olevat terved, siin-seal pakitsesid põrutused ja marrastused. Rajal vedeles paar suurt helesinist sulge. Ta hingas mõned korrad sügavalt, klappis tiivad kokku ning tõusis jalule. Kuhu minna? Kus Odéon on? Kindlasti läheb ta sinna koopa juurde neid ponisid vaatama. Ehaõis võttis suuna sinna, kust rohkem valgust paistis. Miks need ponid seal lebasid? Kes nad on?

Ponid olid surnud. Nad lebasid juhuslikes kohtades, mõne all paistis verd, mõni paistis väliselt terve. Ümberringi oli tööriistu ja tahutud palke, kaugemal paar oda. Tahutud palke paistis ka linnuse varemete pool. Ja seal lebas sale tumepunane poni, tiivad lõdvalt laiali ja pikk sarv otsapidi kiviklibusse kaevunud. Kivid ta all ja läheduses olid punased ja läikisid, liiv kivide vahel oli verest märg. Ehaõis ahhetas ja sammus lähemale. „Ära mine! Heida maha!“ kostis kuskilt kaugusest Odéoni hääl. Kuid oli juba hilja. Oru poolt kaljumügariku tagant tõusis torukübar, Ehaõis nägi vana halli täku nägu, frakikraed, puhmas kulme ja sarve, kuldset helendust ta sarve ümber. Kuldne helendus haaras tervenisti paksu alikorni silmavaate ja kustus seejärel, jättes vaid pilkase pimeduse ja olematuse.

Elu. Elu oli lahkumas. Ehaõis tahtis elada. Ta tahtis väga elada.

Aga keha ei kuulanud teda. Ta nägi mingit kuma, kuulis mingeid hääli. See oli rögin ja korin. Keegi hingas, aga see ei olnud justkui tema. Kuigi täiesti kindlasti oli see tema. Suus oli vere ja okse maitse, aga suu keeldus sulgumast. Helid muutusid selgemaks ja kuma võttis selgemaid piire.

„...seda räägid sa pärast, miks see paks alikorn ikka veel elus on, kuigi sinu ülesanne oli tagada, et ta Canterloti tagant metsast kaugemale ei jõuaks,“ kostis käre täkuhääl.

„Aga ta ei ole enam elus,“ vastas võõra noore mära ebakindel vastus.

„Ma käskisin sul praegu minna ja talle ots peale teha, siis tule mulle appi, ma ei saa üksi sellest anarhistist jagu!“ käratas täkuhääl. Ehaõis nägi rohututi ja palgijupi vahelt kuldset kiirt, mis sumbus erksinisesse kaitsevälja.

„Aga sa valasid talle nii võimsa mana, ta ei saanud ellu jääda,“ vaidles noor hääl, seekord märgatavalt lähemalt. Kaugemalt kostis Odéoni pingutav hääl, mille toonis kõlas sarkasmi: „Kas riigikord on sellest nii vägev, et saab salaja noori sälge süütuid daame mõrvama kihutada?“

„Tal on sarvelukk, see neelas suure osa sellest väest ära ja võib olla läbi põlenud,“ vastas täkuhääl, tegemata Odéonist välja. „Ära unusta, et ta on alikorn ja ta võib teadvusele tulla! Verista ta ometi ära! Õpi seda tegema, lepi sellega, et seda on selle töö juures vaja teha! Sul võib tekkida vajadus tappa ka kaitsetuid varssasid, kui need on midagi tundlikku näinud või kuulnud! Sellistel operatsioonidel ei tohi olla ühtki tunnistajat! Sa pead selle ära õppima!“

Ehaõie nähtavusulatusse tõusis tume kapuuts, mille alt paistis kahvaturoosa koon, kapuutsi all sarve ümber süttis tuttavlik roosakas helendus, sama värvi helendus hõljutas keebi hõlma alt välja vaheda pistoda.

Ei! Palun! Ära tee seda! Jäta mind elama!

Suu ei kuulanud sõna. Jalad ei kuulanud sõna. Mitte miski ei vastanud Ehaõie anumisele, talle tundus, et ta keha on ta maha jätnud. Ja pistoda lähenes ebakindlalt. Maa! Maa vägi vastas! Ja mu sarv!

Kivide vahelt ja kaljupragudest ta lähedal nõlval tõusid vaevumärgatavad sinised leegid. Kostis raksatus ja maapind võpatas. Siis teine raksatus ja klobin. Üks kaljurüngas veeres mööda nõlva, selle haarasid sinised leegid. Sinised leegid haarasid ka osa orunõlvast ning mitukümmend tonni erineva suurusega rahne tõusis lendu, tantsides ja keereldes tumesinistes leekides.

Ehaõis ei näinud midagi, ta vaid tundis, kuidas kuldne kiir muutus kuldseks mulliks, järgmisel hetkel tajus ta Odéoni helesinist kiirt mulli pihta tulistamas, siis paisus vahetult tema ette roosa mull ning pistoda kilises ta rinna juures kaljul. Ta avas silmad ja nägi kahvaturoosat noort ükssarvikumära, kes oli kogu oma väe kaitsevälja hoidmisse koondanud, ta silmis ol hirm ja meeleheide. Järgmisel hetkel pühkis Ehaõis ta kivitormiga minema, kaitsevälja langemist tajus ta kui seebimulli lõhkemist. Läbi klobiseva müra kostis paar tuhmi mütsu ja katkev karje. Siis tundis ta läbi oma väe valusat kuldset sööstu ja kuulis kõrvulukustavat plahvatust, ta jõudis veel kivitormi kuldse väe allika poole suunata ning tajus, kuidas Odéoni helesinine vägi ootamatult haihtus. Järgmisel hetkel tabas ta keha mitu valusat hoopi ja ta kaotas kontrolli kivide üle, need veeresid robinal alla oru poole, murdes tee peal peenemaid kuuski.

Kui Ehaõis uuesti teadvusele tuli, tundis ta, et suudab jalgu liigutada. Ta veeretas enese kõhuli ning ehmus tumedast varjust enese ees. Õnneks vedeles pistoda endiselt kividel ega hõljunud tema poole ja keebi varjus roosa sälu asemel seisis ta ees Odéon.

„Noh, kas oled terve?“ küsis tumehall ükssarvik. Ehaõis vaatas uimaselt ringi. Ta rinnaesine ja õlg olid verised, verd immitses ka tiiva randmenukist, silma ja kõrva vahel tuikas sinikas. Odéoni rõõmuks tõusis paks alikorn jalule.

„Hallsilm tulistas viimasel hetkel ühte neist kividest, mida sa hõljutasid, sa said kildudega pihta. Ma siis teleportisin end kaugemale, sest kartsin kivide teele jääda. Hea, et sa alguses siia lohku kukkusid ja Hallsilmale otsenähtavusse ei jäänud,“ rääkis Odéon vaikselt.

„Kes? Hallsilm?“ küsis Ehaõis, nagu ta oleks äsja sügavast unest ärganud.

„Professor Hallsilm. Mulle rääkis ta, et enne ükssarvikute kooli õpetajaks asumist oli ta teeninud haiglas ja paralüseerinud oma maagiaga ponisid, keda operatsioonile saadetakse. Väga võimas maag oli. Mina teadsin, et ta läks pensionile. Nüüd sain siis teada, et ta siirdus hoopis Salateenistusse,“ rääkis Odéon oru nõlva poole kõndides. All kivide vahel paistis verine räsitud tomp, ühe roika otsas rippus tumedast frakist rebenenud räbal.

„See oli seesama täkk, kes Rikastele raha andis, kui mind minema aeti!“ ahhetas Ehaõis. „Ja seda keebi ja kapuutsiga poni nägin ma selsamal õhtul värava taga metsas! Ta ootas seal mind, et... Et...“

Paks alikorn vajus istuli, surus kabja vastu rinnaesist ja ahhetas ning pilgutas märgi silmi. Ta vaatas sinnapoole, kuhu ta keebiga poni oma kivitormiga pühkinud oli ning märkas liikumist. Ta vedas end ruttu jalule, tormas risu vahel paistva räbaldunud keebi juurde ja leidis eest noore, lausa säluohtu ükssarviku. Prahi sees vedeles verd ja ajutükke ja murdunud sarv, läbisegi kuldsete lokkis kiharatega, poni lõug tõmbles ja ilane keel oli suunurgast väljas, saba ja üks säär tõmblesid.

„Odéon, tule aita, ta elab!“ niuksus Ehaõis katkeval häälel ja vajus istuli. Odéon tõttas Ehaõie kõrvale, roosaka sälu keha tõmbus paar korda pingule, ta saba ja jalg jäid paigale ja keha lõtvus aeglaselt.

„Mida ma teinud olen!“ halas Ehaõis ja puhkes hüsteeriliselt nutma. Odéon kössitas alikorni kõrvale, haaras ta pea endale sülle ning lausus: „Ellujäämine võib tõesti vahest kohutav piin olla.“

***

Taevas kostis vihinat ja hõikeid, puulatvade kohalt välkusid üle lageda mitu pegasuse siluetti, need keerlesid kui kotkad ümber kuuselatvade ning laskusid alla oru poole. Taevasse ilmus ka paar suuremat varju, need olid pegasused, kes vedasid kaarikuid. Nad tegid paar tiiru, leidmaks kindlamat pinda, viimaks laskusid nad koopa lähedale vagonetiteede vahele. Kaarikutes lahvatas värviline maagia ja kümmekond kerges turvises ükssarvikut tormasid metsaäärtesse laiali nagu rotid, kui sahvris valgus süüdata. Igaühel neist oli ise värvi kaitseväljamull ümber. Üks pegasustest rakendas end vankri eest lahti ning lähenes Odéonile ja Ehaõiele.

„Mamma? Mis teil siin toimub, tema ulgumine kostis miilide taha,“ küsis pegasusetäkk, kulm kortsus.

„Mis juhtus, mis juhtus. Canterloti orkestreeritud vereorgia juhtus. Lähedal. Liiga lähedal Linnakesele,“ urises Odéon, silitades nutuhoos vappuva paksu alikorni kõrvatagust. Nuuksumine oli vaiksemaks jäänud. „Ja see siin on üks süüta Canterloti vuhvakene, kes pole varem laipa näinud. Enda tekitatud laipa.“

„Paks alikorn?“ tegi pegasus silmad suureks. „Jah, Vastutuul hoiatas, et koorem saab raske olema, kui tagasi tuleme. Ega ta omal tiivul lennata vist tõesti ei jaksa.“

„Ta on üsna läbi omadega, ma ei tea, mis temaga pärast õhulaevaga allakukkumist juhtus, vähemalt näivad ta luud-kondid terved olevat. Nägin vaid, kuidas Hallsilm ühe kivimüraka ta juures puruks tulistas, ta sai kildudega pihta. Kas meedik tuli kaasa?“ küsis Odéon.

„Jah, ta läks perimeetrit kontrollima.“

Alt oru poolt kostis samme, karm märahääl teatas: „Oleme vist kindlustatud, vähemalt ühtki liigset maagiasignatuuri mu tuvastusloits lähikonnast üles ei võtnud. Leidsime metsast selle.“

Üle kiviklibu astus nõtkel, otsival sammul suur ja tüse vanaldane ükssarvikumära, kergturvis pingul ümber musklis rinna. Tema kannul värises noor maaponi täkk.

„Tunnistan, et jooksin kohe metsa, kui nad tulid ja maagiakiirtega laamendama hakkasid,“ rääkis noor täkk areldi, „see hall kübaraga kronu oli nagu põrgutorm ise!“

Odéon mõõtis teda pilguga ning lausus: „Otsust ellu jääda ei pea häbenema. See oli tõesti üks Canterloti kõvemaid maage.“

Noor täkk libistas pilgu üle võitlusvälja, ta pilk peatus tumepunasel surnukehal. „Alli! Alli?“ kaebas ta kurvalt ja kappas võõra punase alikorni juurde ning istus surnukeha kõrvale maha. „Miks?“ lausus täkk tumepunast lakka silitades. „Ta kihutati Traaviast minema, leidis siit need varemed ja tahtis siia elama jääda, ehitada endale linnuse siia eikellegimaale. Ja nüüd... Miks?“

„Kas ta nimi oli Alli?“ küsis Odéon end kohendades. „Mul ei õnnestunudki temaga rääkida, töökoja omad käisid temalt vaid kivitööriistade jaoks teemandipuru ärimas.“

„Ei, Alli nagu alikorn. Ta ei öelnud, mis ta nimi on, me hüüdsime teda Alliks. Lubas meid enda juurde teenriteks-abilisteks võtta. Veidi valvas ta ju oli, aga lahke... Miks?“

„Ma vist aiman, miks,“ lausus Odéon, kelle kõrvad hakkasid jälle pea lähedale vajuma. „Alikornide vastane genotsiid ei tarvitsegi olla vaid sajanditetagune häbi.“

„Me leidsime veel ühe,“ kuulutas üks väiksem ükssarvikumära, kes jalutas lähemale, sarv otsa ees helendamas. Helendusega sama tooni maagiaväljas ta taga hõljus lõtv sirelililla kogu. Ta sättis oimetu poni pehmemale samblasele pinnale ning hõljutas oma küljekotist pudelid ja sidemed välja. „See on Udu! See on meie poni,“ teatas noor täkk lilla poni juurde tõtates. „Kuidas tal on, kas ta jääb elama?“

„Kohe vaatame,“ vastas väiksem ükssarvikumära ärevalt toimetades.

„Meedik on hõivatud,“ nentis suur ja vana ükssarvik ning pööras pilgu Odéoni ja Ehaõie poole. „Kas see alikorn käia suudab? Ma vaatan, et ta on vaid šokis, neid tühiseid kriimustusi oskan minagi puhastada. Lähme kaarikusse.“

Odéoni meelitamise peale tõusis Ehaõis üles ja lonkis väriseval sammul kahe ükssarviku järel kaariku poole. Taevast kostis vihinat ning üks turvises pegasustest maandus kaariku kõrvale. „Rohkem me kedagi ei näinud, õhk näib puhas olevat. Mis edasi?“

„Mis siin ikka, nii nagu alati. Surnute ilumärgid kirja, lähevad Kollaste Lillede Orgu metsa äärde mulla alla, raidur taob pärast kivid valmis. Kas paadid on juba ülesvoolu järele saadetud?“ rääkis Odéon. „Siin vedeleb ikka palju igasuguseid asju, pegasusekaarikutega me kõike ära ei vea. „Tia Singi“ jäänused ja kaup kah.“

„Ei ole veel paadiponidele midagi öelnud. Aga ma võin tellimuse kohale viia. Kes see alikorn siin on? Ise ta vist lennata ei jõua?“ küsis pegasus, mõõtes pilguga Ehaõie kaalukat figuuri ja verd ta tiival ja rinnal.

„Ta on omadega päris läbi,“ vastas Odéon Ehaõie turja silitades.

„Mis me temaga teeme?“ küsis suur ükssarvik räsitud alikorni vaadates.

„Peaks vist patta likku viskama. Pärast klobime põhjalikult läbi, see võiks talle täna väga hästi mõjuda,“ muigas Odéon. „Jah, lenda Linnakesse ja käse pajale tuli alla teha, saada paadid kah teele. Ma tõin Canterloti esteetide vannivahtu kah, paar pudelit jäid ehk õnnetuses tervekski.“

Pegasus viskus taevasse ja kihutas lääne poole minema, Odéon ja suur ükssarvik aitasid Ehaõie kaarikusse.

„Nonii, keera see vigastatud külg ülespoole,“ nõudis suur ükssarvik prille ette hõljutades, kui Ehaõis oli kaariku laudisele maha heitnud. „Ega sul pea uimane ole?“ küsis ta, uurides muhku Ehaõie kõrva ees, hõljutades samal ajal reelingu äärest lahtrist sidemed ja rohud lagedale.

„Ahhaa, kuule, Eit, proovime selle sarveluku maha keerata. Ta maagia on vaba, tundub, et Hallsilm lasi selle kobaka oma paralüüsikiirega läbi,“ ütles Odéon pooleldi Ehaõie selga ronides. „Ja sina karju kohe, kui sarves või peas mingit valu tunned.“

Ehaõis ei tundnud mingit valu, vaid see oli veidi ebamugav, kui ta sarve väänati. Lõpuks oli sarvelukk turvaliselt Odéoni süsihalli kabja peal.

„Hallsilm reetis Canterloti maagiat,“ muigas Odéon. „Kui Hallsilma paralüüsimaagia selle sisse põletas, võib siin arkaniidi sees olla paralüüsiloitsu maatriksi jälg. See on üks Canterloti arkanistide kiivalt hoitud saladustest.“

„Laborisse, muidugi, las lihvivad välja,“ muheles Eideks nimetatud suur ükssarvik, sirutas kaela välja, libistas pilgu üle ümbruse ning hüüdis käredal häälel: „Kus pegasus on, meie oleme siin reisiks valmis!“

Kaarikut vedanud pegasus tõttas kaariku juurde ja ohkas, kui nägi plate peal paksu alikorni ja vanaldast ükssarvikumürakat. Odéon muheles, Ehaõis võpatas, kui ta kriime mingi kibeda vedelikuga puhastama hakati. Kaarik põrkles paar korda kividel ja hakkas siis meeldivalt hõljuma ja kiikuma. Ehaõis nuuksatas paar korda ja halas: „Tal olid kindlasti isa ja ema, ta oleks võinud mitu imearmsat varssa sünnitada!“ ning hakkas uue hooga nutma. „Ja veel hulgi süüta ponisid teise ilma saata,“ kraaksatas Eit lisaks, kissitas tüdinult oma väikseid silmi ning vangutas pead. Odéon nagu ei teinuks neist välja, tema valvas pilk jälgis kaariku alt mööduvat maastikku.

***

Aisad naksusid, päike soojendas nägu ning tuul sasis lakka. Kõrvu jõudis rõõmsameelne loba. Ehaõis ei olnudki Odéoni nii lahkelt ja rõõmsalt rääkimas kuulnud, hetke ta kahtles, kas see on üldse värskeima... Tõelise sõbra hääl. Eide käre bass oli muidugi eksimatult äratuntav. Ehaõis lebas poolkülili reelingu ääres, põskepidi reelingul, jalad keha alt välja sirutatud. Mitte miski ei surisenud ega olnud kange, ta tahtnuks niimoodi lebama jäädagi. Laudadest põrandal ja nikerdustega reelingul puudus vähimgi pehmendus, praegu piisas sellises poosist Ehaõiele tema enda polstrist. Ta avas aegamisi silmad ning nägi jõeäärt ja lainjaid aasu, mis tõusid metsaste küngaste poole. Aasa lõhestasid mõned orud, mille põhjas puude ja põõsaste all voolasid ojad. Teerada kulges üle küngaste ja hargnes, kaugemal asendus metsaviirg viljapuuaedade ja majadega, Põllulilled ja hein hakkasid ruumi tegema põldudele. Kaariku laskudes märkas alikorn, et heinas on kollast nüanssi ja veel madalamale laskudes paistis see kollane olevat teraline nagu Fleur de Lisi villa pargis. Või et seepärast teadis Odéon, mis lilled on kollased ebaroosid.

„Kas ma olen elus?“ küsis alikorn tasa.

„Linnas oled hoopis!“ naeris Eit, „Kohe oled!“

Ehaõis tundis mõnusat rammetust, muhk silma kohal ja kriimustused andsid kergelt tunda. Ta poleks tahtnud niipea jalgu alla võtta. Aga ta pidi. Kaarik lendas üle linna, mis meenutas natuke Ponyville’i, kuid tundus olevat suurem. Või see vaid paistis nõnda, Ehaõis ei olnud Ponyville’i kunagi taevast vaadanud. Maastik oli kuivem ja liivasem, sõrestikehitisi oli palgi ja kivi kasuks vähem. Siin-seal linna ääres kõrgusid kiviplokkidest tornid, mille tippudes paistsid kummalised aparaadid. Kaugemal paistsid suured tööstusrajatised ja koopad kollakates kaljudes, tarad, rööpad ja vagonetid. Kaarik möödus ühest tornist õige lähedalt ja Ehaõiel avanes võimalus salapärast aparaati lähemalt näha. See paistis olevat rauast ja kristallidest ning nägi päris keeruline välja. Peamine konstruktsioon meenutas natukene Roosa Piruka peokahurit.

„Koht, mida draakonidki kardavad,“ muigas Odéon kurjalt. „Pegasusest jääks ilmselt verine udu ja paar tiibu järele, kui minust raskem kivi või pomm välgukiirusel pihta tuleb. Vaevalt see draakonigi ellu jätaks. Nemad puhuvad tule heal juhul paarikümne meetri taha, meie tulistame aga kümnete miilide kaugusele, kui vaja. Aga ega see mingi eriline ime ei ole, lihtsalt telekineesivõimendi, käib arkaniidi pealt.“

Arkaniit keelati siis põhjusega, mõtles Ehaõis pilku maa poole keerates. Kaarik laskus tolmuse tänava kohale ning maandus suure ja laia, kaootilise arhitektuuriga kivist maja ees. Selle seinas oli mitu kahepoolset avali ust, mis olid nii suured, et sealt võinuks rongiga läbi sõita, rõõmsameelsed ponid kappasid sisse ja välja, varsad kilkasid ja ajasid üksteist taga.

„Noh, trulla pole elu sees nii palju käinud, kui viimase paari päeva jooksul kokku, mis,“ ütles Eit käredal, kuid sõbralikul toonil. Kaugele oli näha, et käimine oli praegu Ehaõie jaoks piin ja vaev. „Ma ei suutnud Odé juttu uskuda! Sihuke korpulentne Canterloti daame ja kõndis omal jalal päälinnast Suitsumäe postini? Mine aga ligune, Odé näitab teed!“

Ehaõis taarus ehitise hämarasse sisemusse. Vali jutuvada tundus esimesel hetkel kurdistav, kuid taandus üsna pea rahulikuks ja rõõmsaks mürafooniks. Tänava ja akende pool lasus loendamatu hulk laudu, pinke ja istumispatju, rõõmsameelsed ponid sõid, jõid, naersid ja rääkisid, päris seina ääres paistis hämaraid loože, mõnes neis istusid paarikesed ja kudrutasid omavahel. Hoovipoolse seina pool olid ridamisi letid, köetavad toiduriiulid ja mängud, ukse lähedal laialdane madala müüriga piiratud liivakast, kus mängisid varsad. Üks hoidis hammastega rõngast, kaks hüppasid sellest läbi, ent hakkasid mürama, kolmas jättis rõnga ning ühines liival veereva ja kilkava värvilise puntraga. Kaks varsatüdrukut uurisid midagi müüri ääres või mängisid mingit mängu, üks varss magas kokteilileti kõrval, lõug liivakasti müüril ega lasknud end ümbritsevast melust segada.

Ehaõis möödus kokteililetist ja paarist alkoholiletist, sõõrmeist käis läbi siidri ja õlle lõhn, kuskilt levis röstitud suvekõrvitsa, ürdivõi ja tilli hõng, mis pani neelud käima. Letid eendusid kaarjalt saali poole ja lettide taga paistis mingi kõrgem katuseakende valgustatud lava, mille tagasein tundus olevat... Hiiglaslik kaarjas peegel?! Odéon oli juba seal laval, rääkis midagi rõõmsal häälel Canterloti esteetidest, ta maagiaväljas pöördus kummuli suurt rubiinikristalli meenutav hinnaline pudel, veniv tumepunane vedelik jooksis... Suurde basseini, nagu Ehaõis nägi, kui ta treppi mööda kõrgemale tõusis. Levis hurmav lavendliaroom.

„Noh, tühjade kapjadega? Võta ikka midagi koonu ette kah, pärast tule ja aja õli segamini, sul ju tiivad, me oma kabjakestega jäämegi seda vahtu ajama,“ tervitas tumehall ükssarvik. „Miks nii morn? Ole ometi rõõmsam.”

Ehaõis vaatas ennast kaarjast peeglist, ta paistis seal veel töntsim ja jämedam kui ta mäletas.

„Ahjaa,” naeris Odéon, „pööra ennast ikka rinnaga peegli poole, asju tuleb vaadata ikka õiges perspektiivis, õige nurga alt!”

Tõsi ta oli – kui Ehaõis end pööranud oli, ei paistnudki ta nii lai ja ümmargune nagu ta harjunud oli, kael oli sale, peaaegu nagu printsessil. Vaid lõuaalune rippus justkui rohkem. Mitte et ta kael niisamagi eriti paks oleks olnud, eriti pea lähedalt. Loodus oli säästnud teda põskedest laiemast seakaelast – iluveast, millega ülekaalulised ponid sageli kimpus olid.

„Aga mul ei ole raha,“ kaebas Ehaõis, kui tundis lavendliaroomi vahele kookide-jookide lõhnu.

„Kellel siin on? Mine ja küsi vaid,“ vastas tumehall ükssarvik lõbusalt. Kui Ehaõis mõistmatult kulmu kortsutas, langetas ükssarvik pilgu alikorni matsakale kehale ja naeris edasi: „Ega sa kõike kah nüüd siin ära õgida jõua.”

Ütlus, mis Canterlotis meelitanuks pisarad silmaäärde, vallandas siin Ehaõielt naeruturtsatuse. Ta kõndis trepist alla, et lette uurida. Jõudis kokteilileti juurde ja vaatas nõutult külma surisevat masinat, mis suuremas osas koosnes läikimapoleeritud messingtorudest. Siin-seal paistis väiksemaid kraane, ühe eendi peal olid reas marmorkäepidemed, erinevate viljade pildid juures.

„Noh, mis ootad... Ah sina oledki see õnnetu alikorn. Mitte keegi ei tahaks, et mõne poniga midagi sellist juhtuks.”

Ehaõis vaatas kõrvale ning nägi noorukest ükssarvikumära. Kui ta vaid teaks, mis minuga juhtus.„Kes siin kokteili müüb?” küsis Ehaõis.

„Siin ei müüdagi, võta aga... Ah sa oled siin päris esimest korda, eks?” rääkis noor mära. „Praegu pean mina siin järele vaatama...” ta uuris mingeid näidikuid masina küljel. „Näe, klaasid on siin...”

Ehaõie silmad venisid suureks, kui ühe toru alla tõsteti klaas, mis oli tubli kolm korda suurem, kui need, millega ta Canterlotis harjunud oli. „Ja siin, näed, on apelsini pilt, seda kangi tõmbad... Julgemini, lase ikka täis! Sa ju lähed patta eks, vaevalt sa siin märjana edasi-tagasi saalida tahad. Ja kõrred... Oh, ma pean juurde tooma.”

Ehaõis vaatas enda sinistes maagialeekides hõljuvat kokteiliklaasi, siis külma surisevat masinat ja vangutas pead. Noor toimekas mära oli juba minema kapanud, vaid liivakastist kostis varssade kommentaare: „Näe, printsess!“ „Nii paks?“ „Nii armas!“ „Vaata ta sulgi!“ „Nii ilus saba.“ „Äkki on ta Luna?” „Ei, Lunal on kroon ja ta pole nii... Kobrulentne!” „Mis sa ütlesid?” „Kob... Korb... Korpu...“

Varssade peened hääled hajusid üldisesse melusse, kui Ehaõis jälle trepist üles tõusis. Ta vaatas peeglisse ja vakatas. Otsis pilguga Odéoni, kuni kuulis enda lähedusest põranda tasapinnalt tuttavat häält: „Mida otsid?”

Hääl kostis avarast basseinist, mis oli olnud kunagi kas raudlaeva põhi või mõni suur tööstusmahuti, kui hinnata mitte just kõige sirgemini lõigatud serva ja neetõmbluste järgi. Roosa vahu seest ta jalge ees paistis midagi tumedat. Ehaõis ei tundnud ükssarvikut esimese hooga ära, selle rakursi alt, lidus kõrvade ja läbimärja lakaga tundus ta väike nagu varss. Aga ta osutus siiski sama suureks nagu alati, kui Ehaõis vette laskus ning end sõbra kõrvale mõnulema seadis.

„See peegel,” pomises Ehaõis. „Ma kuulsin, kui keegi rikas poni seal kohvikus kiitles, et ta ostis omale seitsmejalase peegli. Kui palju see kõik maksis ja kuidas ta hooples, kutsus teisi seda ilmaimet vaatama. Aga mis on seitsmejalane selle kõrval...” Ehaõis pööras pead ja püüdis ligi kahe meetri kõrgust peeglit hoomata. See oli vähemalt nii lai, kui kümme seitsmejalase diagonaaliga peeglit ritta panna. „Te olete siis üsna rikkad? Rikkamad kui printsessid?”

„Ei me ole ühti,” naeris Odéon. „Meile läks see maksma vaid suure vaeva. Üks ükssarvik pidi hangumise ajal hoidma gravitatsioonianomaaliat, et see kumer jääks. Aga vaat selle karastamine! See pole niisama klaas, siia on ikka mitu õlle- ja kokteiliklaasi puruks lennanud ja vähemalt korra on Eit juua täis peaga persetpidi otsa sadanud... Ahjaa, ma pole veel rääkinudki. Me elatume siin peamiselt klaasimüügist, sa ehk nägid neid kaevandusi ja tehaseid. See on klaasivabrik. Meie teeme neid peegleid. Ei, tegelikult ma valetasin, ma ei saa öelda, et me vaesed oleksime, kui arvestada nende ettevõtete hulka üle Equestria, milliste enamusosalus meie kapjades on. Meil on oskusi, tänu millele oskame me klaasi odavamalt ja paremini toota, üha suurem osa Equestria ehitusklaasist ja peeglitest tuleb siit tehastest. Nii see kapital koguneb. Nüüd ilmselt lähevad peeglid ka märksa odavamaks, kuna Rikaste perekonnaäri jääb vaheltkasust ilma...”

„Äkki lõpetaks ropendamise, ärme täna õhtul nende nime suhu võtame, eks?” küsis vesihall pegasus veidi kaugemalt vahu seest. Vastutuul küünitas oma siidrikannuni, imes sõõmu ja pühkis märja laka silmade pealt ära.

„Kas spaa ei peaks mitte privaatsem olema?“ vahetas Ehaõis teemat.

„Hah, see pole spaa!“ naeris Odéon ja lobistas äärele lähemale, oma siidrikannule ligemale. „Vastutuul, kuidas me seda kohta ülepea nimetame?“ küsis Odéon. Pegasus vaatas mõtlikult lae poole. „Me vist polegi seda kunagi kuidagi nimetanud,“ nentis ta. „Läki patta, teeme paar õlut, sööme lõunat. See tähendab, et koguneme alati siia. Aga tõesti, sel kohal ei olegi veel nime. Vähemalt mina ei tea.“

Ehaõis ei viitsinudki sellest enam mõelda. Ta vaatas ringi, nii palju kui ta vee seest kaela sirutama ulatus, kuulatas teiste ponide jutte, püüdes siinsest eluolust sotti saada. Lasi ennast täiesti lõdvaks, lastes veel end kanda, lõug polsterdatud ääre peal, aeg-ajalt toetus ta jalgadega põhja, et kõrrest järgmine sõõm külma kokteili imeda. Rahvas ta ümber lobises rõõmsal toonil, kappas ringi, mõni heitis talle lahke pilgu. Kaugemal ühe laua ääres püüdis pilku trullakas patsidega mära, kes lobises rõõmsalt oma lauakaaslastega. Ta hoidis rinna vastas väga väikest villakarvalist varssa ning küünitas aeg-ajalt lauani ning hammustas otse taldrikust kreemikooki. Nina sai kreemiseks ning varss asus kiiresti ema nägu puhtaks limpsima, endal kõrvad mõnust lidus. Ehaõis ei olnud kunagi midagi sellist näinud, isegi kunagises kodukülas Fillydelphia lähedal ei käitunud ponid nii vahetult ja... Vabalt. Ehaõis oli nagu mingis muus maailmas, see ei tundunud enam reaalne. Ja see võinuks kesta lõpmatuseni.

Ehaõie silmad hakkasid kinni vajuma, jälle hakkas ta keha tema tunnetusest kaduma. Kuid seekord oli see mõnus rammestus. Läbi poolune kuulis ta kilkeid, lähenevat kabjaklobinat ja Odéoni röögatust „Ettevaatust!“ ning järgmisel hetkel sadas ta selga midagi pehmet ja näkku midagi külma. Ta kaotas tasakaalu ning kukkus peadpidi vee alla. Kui ta oli pinnale rabelenud ja kõrvad taas püsti tõstnud, kuulis ta ühelt poolt Odéoni meeletut naeru ja teiselt poolt paanilist solinat. Kolmest varsast, kes ennist liiva peal mürasid, seisid kaks süüdlaslike nägudega paja äärel ja kolmas lobistas end Ehaõie kõrval vahust välja ronida, endal kõrvad ehmatusest lidus.

„Seda varsa aru!“ naeris Odéon. „Vaadake, mis te nüüd tegite, ajasite tädi Ehaõie joogi ümber. Minge tooge talle nüüd uus!“

„Aga Mamma, varsad ei tohi ju joogimasina ligigi minna...“

„Minge aga. Öelge, et Mamma käskis!“ kamandas Odéon. Kuivaksjäänud varsad aitasid märja kambajõmmi vahu seest välja ja läksid. Seekord mõõdukamal sammul.

„Kui mina väike olin, oleksin ma küll sellise asja eest kõva nahatäie saanud,“ lausus Ehaõis kummuli kokteiliklaasi vaadates.

„Mille eest? Kas selle eest, et nad varsad on?“ Odéon vaatas Ehaõiele otsa, pööras siis pilgu varssadele, kes ettevaatlikul sammul uut kokteiliklaasi tõid. „Nad ju teavad, mis on õige, mis on vale. Aga oma tegude eest vastutamisest ja pahanduste heastamisest ei maksa neid säästa. Kui aga võimalik on.“

Ja õnnis hõljumine ja rahu taastusid. See võinuks kesta lõpmatuseni. Ent ei kestnud. Kui Ehaõis oli viimase sõõmu kokteili joonud, peatusid ta silme ees rohekad kabjad. „Nonii, raputa end veidi kuivemaks. Mamma käskis su põhjalikult pehmeks klobida,“ teatas Eit. Ehaõis vedas end vaevaliselt basseinist välja, lasi veel lakast ja tiibadest nõrguda ning vaatas nõutult maha. Ta ei olnud end kunagi nii raskena tundnud. Ja see pehmeksklobimine... Kui Ehaõis oleks Eide-suguse morni mürakaga kuskil Canterloti öisel tänaval kokku juhtunud, oleks ta end eesliks ehmatanud. Siin aga ei tundnud ta mitte mingisugust ohtu, ta tundis, et see on samasugune muhe nokkimine ja lõõp, mida ta viimaste tundide jooksul siin palju kuulnud oli, ta oli täiesti kindel, et temaga midagi halba ei kavatseta taha.

„Ära kuku, ma ei usu, et sa sellest kokteilist nüüd täis jäid. Või pani Vastutuul midagi sinna sisse, äh?“ kraaksus Eit, oodates rammetult tuigerdavat Ehaõit järele. Ta juhatati väiksemasse ruumi, mille põrandal oli reas mitu paksu madratsit, seintel riiulid kosmeetikaga, riiulite ja akende vahel potililled ja suuremad taimed. Neid tervitas uje, kuid tugev ja turske kollane maamära, valged tedretähnid silme all.

„Kas tema ongi see vaene...“

„Jah, tema see on. Noh, printsess, siruli! Ei, jalad võta kõhu alt välja, siruta taha,“ kamandas Eit. Ehaõis sirutas end madratsile välja. „Mina hakkan turja ja õlgade poolt tulema, sina, Ebaroos, võta jalalihased ette.“

„Kus need on?“ lausus kollane mära, vaadates nõutult Ehaõie pekkis kintse.

„Otsi aga üles, Mamma nõudis, et töö olgu korralik.“

Ja töö oli tõesti korralik. Kuigi Eit tundus väliselt tahumatu ja jõhker ning Ebarooski paistis jõuline ja kohmakas, teadsid nad uskumatult hästi, kuidas lihaseid muljuda, taguda ja venitada. Selline teenindus tundus täiesti uskumatu! Ehaõis oli just kuu aega tagasi Canterlotis spaas ja massaažis käinud, sealne teenindus jäi Eide ja Ebaroosi tegevusest kaugele maha. Või koheldi teda Canterlotis just nimme lohakalt nagu kaltsu. Et tema bitid ei säranud nii eredalt kui härrasrahva pakutu, kuigi hind oli sama, või kuidas Odéon kelnerile ütleski. Ei, ma pean selle kibeduse oma südamest minema saama. Ja tundus, et Eit ja Ebaroos tagusid seda kibedust muudkui vähemaks, Ehaõis oli täiesti lõtv ja laskis ennast käidelda. Ei taha sellest mõeldagi, kuidas ja millal ma siit madratsilt minema saan...

***

Lumivalgesse hommikumantlisse mässitud Odéoni nägu paistis peaaegu must. Laual ta ees vedeles ajaleht, paistis pealkiri „Anarhistidega läänes on jätkuvalt probleeme.” Laua ääres istusid veel Eit, teemandikoopa juurest leitud noor täkk, kes nimetas end Põksiks, Vastutuul ja veel üks ükssarvikutäkk – arkanist Ööhiilgus.

„Tõesti, meil ei olnud seni mingeid probleeme, mõned nädalad tagasi käisid meie juures mingid sõdalased, väitsid, et on Printsesside esindajad ja nõudsid midagi. Alli pärast ei öelnud, mida täpsemini, meie ei pärinud kah. Keegi ju viga ei saanud, Alli hirmutas neid vaid tuleloitsuga,” rääkis Põks. „Ja nüüd tulid lihtsalt ükssarvikud meid kõiki tapma ja sina räägid, et nende pealik oli mingi Canterloti vana kooli maag?”

„Jah, ma tundsin doktor Hallsilma, tema eriline oskus oli paralüüs. Sai ponisid haiglas enne operatsiooni uimastada ilma, et oleks vaja süstida rohtusid, mis lisaks tuimestusele nende kehasid mürgitavad. Aga üle doseerida on kerge – kui paraüüs levib ka hingamiskeskusele ja südametööle, on poni surnud,” rääkis arkanist mornilt lauale vaadates. „Mitte keegi ei tuvasta surmapõhjust, ideaalne oskus tööks julgeolekuorganites.”

„Et siis Alli paralüseeriti ja torgati surnuks. Oskaja mõrtsukas oli, haav oli rinna ees kaela all. Lasti verest tühjaks. Mõne poniga oli veel samamoodi tehtud, neil oli siis selle va paralüüsiga hing sisse jäänud, et maagiast oli väheks jäänud,” rääkis Eit. „Sama taheti teha ka Ehaõiega, kuid too noor sälg kõhkles, sarveluku pärast läks see paralüüs osaliselt luhta, Ehaõis tuli liiga kiiresti teadvusele ja kaitses ennast kivitormiga.”

„Kaitses jah,” vastas Odéon. „See vaatepilt võttis päris jahedaks, mina poleks ilmselt sellist kivitormi pareerida suutnud, teleportisin end igaks juhuks eemale. Alikorne on põhjust karta küll. Aga miks ometi tappa? Nad on ju ponid nagu meie, mitte ettearvamatud ja jõhkrad nagu draakonid.”

„Kas Ehaõit maksab usaldada? See Canterlotist väljaajamise jutt on nii imelik. Ei mingit kohust, otsust, ega süüteokoosseisu,” arutles arkanist edasi.

„Ma kahtlesin samuti, sest kogu see lugu tundus kuidagi lapsik ja absurdne. Samas Ehaõis on selline siiras ullike, kuskilt ei paistnud, et see lugu välja oleks mõeldud ja ta oli ikka nähtavalt kurnatud ja hirmul ja segaduses. Aga nüüd seal teemandikoopa juures kuulsin ma omaenese kõrvaga, kuidas Hallsilm lubas tollelt keebiga kuldkiharalt seletust nõuda, miks paks alikorn Canterloti tagant metsast eluga pääses. Olen üsna kindel, et Eha räägib tõtt,” rääkis Odéon. „Kuidas temaga on, kuhu te ta panite?”

„Kuhugi ei pannud, sinna madratsile ta norskama jäi,” naeris Eit. „Mudisime vaesekese puhta süldiks.“

„Las aga norskab kaua tahab, homme on ta kindlasti hoopis teine poni,” rääkis Odéon ja vajus kergelt norgu. „Kui ta magab. Tema eelmine ööuni ei olnud just rahulik ja ma kardan, et läbielatu tuleb ikka ta juurde tagasi. Eriti see, mis juhtus teemandikoopa juures. Ma jään tema juurde ja karta on, et me peame teda veel õige mitu päeva silitama ja kussutama. Ja edaspidi on veel selliseid perioode oodata. Seda oli ühe Canterloti vuhva jaoks liiga palju. Kaugelt rohkem kui liiga palju.”

„Kuidas me siis selle kokku võtame?” küsis Eit. „Mis me rahvale räägime?”

Odeon sulges silmad, langetas nina laua poole ning rääkis: „Ehaõie mässis siis vana Rikas sisse, talle maksti selle eest. Tundus, et sõduritel kästi kah midagi teha – pole olnud sellist asja, et kedagi kuhugi ajades oleks odaga kintsu torgatud. Mina oleks sellest haavast kolme jala peale jäänud, halvemal juhul verest tühjaks jooksnud. Eha ilmselt hakkas enne valust karjuma kui oda läbi peki lihasteni jõudis. Ja ega sõdurid seda osanud kah, neid ei ole sadistideks koolitatud. Ja kõik see ikka selleks, et ta seal metsas vähemalt kiskjate kätte jääks. Ent seal on vaid hundid ja šaakalid, need aga kardavad sarvega ponisid. Nooragent, kes pidi sarvelukuga abituks tehtud paksu alikorni tapma, vedas alt.

Nüüd siin, kui Põksi jutt tõene on, provotseeriti mingine nagin, kuskil Canterlotis otsustati, et siin on vaenulik alikorn ja nüüd tuldi teda tapma. See õnnestus. Pole välistatud, et juhtumid on omavahel seotud. Otsustati, et alikornid on ohtlikud ja taheti mõlemaid teadaolevaid isendeid kõrvaldada. Ehk et genotsiid alikornide vastu, millest raamatutes räägitakse kui häbiväärsest süngest ajalooseigast, elab ja toimub siiamaani.”

„Oled sa selles kindel?” küsis Eit jahmunult.

„Olen. Üks argument veel. Kui vanaks elab alikorn? Nad vananevad... Õigemini nad samahästi kui ei vanane. Ei ole päris selge, kui vana on Ehaõis, kuid tundub, et noor, alla kolmekümne. Aga kus on ülejäänud alikornid? Ei saa olla, et mitusada aastat pärast selle häbiväärse genotsiidi lõppu on olnud vaid Luna ja Celestia ja nüüd äkki on iidsete aristokraatide veri välja hakanud lööma, et kaks alikorni on äkki juurde tekkinud. Oh jah, kolmas kah – Cadance. Kusjuures tema on samuti leidlaps nagu Ehaõis. Vanemaid ei teata. Sõnaga – laseme Ehaõiel veidi taastuda, aga siis viime ta memoratooriumi. Mina muidugi tulen kah. Ja paneme need mälestused kristalli sisse. Siin teeme muidugi kogu loo avalikuks ja kuulame, mis rahvas asjast arvab. Rikastega lepinguid enam ilmselt ei pikendata.”

***

Odéon istus rõdul, rüüpas kuninglikust tassist teed ja nautis vaadet Canterlotile. Tema taga teelaual seisis tuhm poole kabja suurune teemanti meenutav kristall.

„Siis lihtsalt oli vaja seda teha. Ehk sa mõistad mind. Kas mõned alikornid või sajad ponid ja nende elu ja majandus. Sa saad riigi üles ehitatud, väikesed ponid hakkavad juba rõõmu ja õnne nautima, aga siis tõuseb piiri tagant järgmine kamp alikorne oma väega, oma õigust nõudma. Kõik uppub jälle tulle, verre, pisaraisse...“ rääkis printsess Celestia tasakesi eemalt salongist.

„Kas sellised alikornid, nagu Õuduste Kuumära?“ küsis Odeon.

„Minu õde ei jõudnud, ta ründas esmalt mind ja ma pagendasin ta Kuule,“ vastas Celestia teravalt. „Ponid oli vaja ühe valitsuse alla saada. Ja alguses tuli olla julm nende vastu, kes rahu häirisid. Jah, tavaliselt olid need alikornid.“ Celestia ohkas. „Ja praeguseks oleme me päris õnneliku riigini jõudnud. Vähemalt minu arust.“

Alt tänavalt kostis naeru, Odéon märkas noort pegasusemära, kes end itsitades nurga taha peitis, teiselt poolt nurka astus pahaaimamatult välja maaponi täkk. Pegasus langes täkule kaela, nad tegid teineteisest kinni hoides paar piruetti ning kappasid siis vaateväljast ühe maja taha, külgipidi koos, põsk põse vastas.

„Kunagi elasid siin linnas ainult ükssarvikud. Ilma sarveta ei tohtinud linna siseneda,” jätkas printsess Celestia. „Kui avastati harmoonia, siis kadus rasside järgi vahetegemine.”

„Aga seisused jäid,” ütles Odéon pead pööramata. „Ja nii mõnigi kõrgseltskonna maaponi on kaugelt hullem kaabakas kui mõni ükssarvik.”

„Jah. Seisused on jäänud,” ohkas Celestia. „Aga ma tahan, et kõik ponid oleks õnnelikud. Ma loodan, et Videvikusäraga ei juhtu nii nagu sinu ja Loojangukumaga. Tema õpingud on huvitavad ja see galopigaala... Oli lootustandev.”

Odéon turtsatas nii, et tee loksus maha. „Kas see, kus rikutud õhtukleitide hüvitamiseks ja lossi koristamiseks kulus sadu tuhandeid?”

„Jah, see. Nii mõnigi poni käitus pärast seda palju vabamalt. Ei olnud nii kinni oma seisuses ja kleidi hinnas, leidis aega rohkem enesele ja teistele... Maailma asjadele ja vabadusele. Aga vabadus on ju see, mida sa hindad.”

„Vabadusega kaasneb ka vastutus,” ütles Odéon teravalt. „Iga poni suudab aduda põhjuse ja tagajärje seost. Tuleb neile vaid selgeks teha, et vaid nemad vastutavad tagajärgede eest ja see paneb nad tegema õigeid otsuseid. Ja kõik on õnnelikud. Kuni mõni mölakas vastutusest kõrvale ei hakka hiilima. Aga siin ei ole vabadust.”

„Miks? Nemad seal all tundsid end vabalt, leidsid aega teineteise jaoks ega olnud krampis, et mis teised nendest arvavad,” ütles Celestia. Kuskilt altpoolt tänavalt kostis jälle hõikeid ja naeru.

„Jah, ma olen nõus, et siin on ka rõõmu ja rõõmsaid hetki. Aga selleks, et siin linnas hakkama saada, tuleb õigetele ponidele pugeda. End alandada nende ees. Ja õigeid ponisid teha õnnetuteks. Väga õnnetuteks. Õnnelikkus ei ole teps mitte iga poni privileeg, nii nagu sa räägid,” vastas Odéon, ta koon vajus allapoole ning kõrvad kergelt peadligi.

„On küll... Õigus olla õnnelik,” sosistas Celestia kurvalt. „Isegi mina ei ole õnnelik poni. Kui sa kujutaks ette, kui raske on neid miljoneid juhtida. Otsida õigeid suundi. Kui visalt need harjumused ja hoiakud muutuvad. Sa soovisid otsustavaid muutuseid. Aga see olnuks minu põhimõtete vastu, sest sellised järsud liigutused oleks teinud õnnetuks väga-väga paljud ponid. Väga õnnetuteks. Ma loodan Videvikusära peale. Mul on hirm tema pärast. Siin tagakambris baldahhiini all on palju patju märjaks nutetud. Sinu pärast. Loojangukuma pärast.”

„Mis juhtus Loojangukumaga?” nõudis Odéon tasa, ta kõrvad vajusid päris pealigi ning ta paindus nõtkelt Celestia poole nagu kass, kes valmistub kaklema.

„Teda ei ole kõrvaldatud!” pahvatas Celestia ja astus sammu tagasi.

„Hästi, ma kuulan. Mis temaga juhtus? Mis juhtus Ehaõiega? Punase alikorniga Põhjakuru teemandikaevanduse juures?” küsis Odéon ja pööras pea taas linna poole.

„Loojangukuma läks teise maailma. Siin lossis on portaal. Ma loodan, et ta tuleb tagasi. Ja sina kah...” Celestia vaikis hetkeks ja astus edasi, Odéoni kõrvale rõdule. „Kaardiväeüksus läks teemandikaevandust uurima. Seal oli võõra alikorni juhitud rühm tundmatuid ponisid. Tekkis konflikt. Pärast otsustasime nõukogus, et Salateenistus võtab alikorniprobleemi ette.”

„Kas seal otsustati tappa ka Ehaõis?”

„Seal ei otsustatud kellegi saatust, see jäi Salateenistuse otsustada, kuidas nad probleemile lähenevad. Hindasid ohtu ja tegutsesid sellest lähtuvalt.”

„Millist ohtu kujutas Ehaõis?”

„Ta on alikorn. Sa tead, millist väge võib alikorn valitseda. Ja ta oli üksildane ja kurb. Figuuri pärast kompleksides. Sa ju tead, kui kergesti võib kibestumus kurjuseks moonduda. Mina olen kogenud.” Celestia vaatas korra printsess Luna portree poole ja ta silmist kukkus parketile pisar. „Aga ma ei nõudnud nii resoluutset tegutsemist, ma vaid tahtsin, et sellega saaks kõik korda.”

„Sa teadsid, et su linnas on hekipügajast alikorn, kes on õnnetu. Seitse aastat. Miks midagi ette ei võetud, kui see on potentsiaalselt ohtlik? Kas ei olnud võimalik asju nii korraldada, et ta saaks õnnelikuks? Oodati võimalust või põhjust probleem otsustavalt lahendada?” oli Odéon skeptiline.

„Pepspüks kutsus ta oma villa hekke pügama. Et ta saaks Fleuriga rääkida. Videvikusära muutus ju lahkemaks ja rõõmsamaks, kui omale sõbrad sai, ma mõtlesin seda ka siin proovida. Me rääkisime sellest ühes lõunalauas mõne valitsusametnikuga. Et ta on üksildane ja kurb ja talle tuleks kuidagi sõpru leida. Või vähemalt läheneda talle ja rääkida, et teada saada, keda ta endast kujutab ja mida mõtleb,” rääkis Celestia. Odéon kergitas kulme.

„Ent Hallsilm otsustas läheneda probleemile nii, nagu... Sajandeid tagasi tehti alikornidega, kes ei olnud printsessid,” lausus Odéon ja langetas pea. „Kas sa tead, mis juhtus?”

„Jah, teie Siseringi kiri saabus lossi, me oleme sellega tutvunud.”

„Milline on olukord nüüd, pärast juhtumit Põhjakurus? Ehaõis on praegu meie kaitse all. Aga kas tal on turvaline olla? Mis juhtub siis, kui ta peaks Equestrias teie ametnikega kokku juhtuma? Ta on siiski tapnud kaks teie agenti. Mis siis, et väga viimasel hetkel ja puhtalt enesekaitseks, et ellu jääda, rääkimata sellest, et suure tõenäosusega jäin ka mina ellu just tänu temale... Kas temal on õigus saada õnnelikuks poniks? Vaatamata sellele, et ta on alikorn ja oma väega potentsiaalselt ohtlik?”

„Igal ponil on õigus olla õnnelik,” lausus Celestia vaikselt. „Aga kuidas ta end tunneb? Pärast seda?”

Odéon kergitas jälle kulme. Tia on ikka endiselt hooliv ja kaasatundev. „Halvasti tunneb end. Aga magab juba paremini, nutab vähem. Esimestel päevadel pidime teda kolm korda põhjalikult lohutama, ta vist meenutas juhtunut põhjalikult, keeras ennast selliselt üles ja langes hüsteeriasse. Ta ju nägi oma silmaga selle noore heleroosa agendi viimaseid hingetõmbeid. Poni, kelle ta enesekaitseks tappis. Ei tea, kuidas ta sellega toime tuleb, see jääb teda pikaks ajaks saatma,” rääkis Odéon. „Muidu ta kohaneb tasapisi, uurib ja kastab meie ilutaimi, istutas siia-sinna huvitavaid põõsaid. Noomib ja õpetab teisi ponisid, et nad õigel ajal kastaks ega üle ei kastaks. (Odéon muheles) Ta ju kombineerib maaponi taju ja ükssarvikumaagiat ja suhtleb kuidagi veidral moel mulla ja taimedega ning teab seepärast täpselt, kuna ja kuidas kasta ja kas taimedel millestki puudu on. Väga huvitav on vaadata ja jälgida. Ma usun, et ta jääb meile pidama ja leiab ka oma erilise poni. Ja tuleb tunnistada, et ta on minu sõber. Nüüd sa tead, milline situatsioon on.”

„Jah, nüüd tean. Ja ma ei pea sellesse kristalli jäädvustatud mälestust vaatama, et teada. Sest meie kokkulepe ju kehtib veel,” ütles Celestia tasa ja nuuksatas.

„Kehtib küll. Sina räägid nii, kuidas asjad on ja mina räägin nii, kuidas asjad on. Ei mingit valet,” lausus tumehall ükssarvik ja langetas pilgu põrandale. „Aga ma tahan, et Ehaõis end turvaliselt tunneks. Ei mingit nuhkimist. Ei mingeid hiilivaid mõrtsukaid ega kättemaksjaid. Sisering on sellest juhtumist väga tige ja enamik Linnakese kodanikest samuti. Ja minu häälel ei tarvitse kaalu olla, kui midagi juhtuma peaks ja radikaalseid otsuseid vastu hakataks võtma.”

Odéon kuulas rahutuid hingetõmbeid ja pööras pead. Printsess Celestia vaatas jälle Luna portreed salongi seinal ja nuttis, kollasest maagiaväljast haaratud sitsiline taskurätik hõljus ta näo lähedal. „Liiga palju valesid otsuseid. Liiga palju valu,” sosistas valge alikorn. „Jah, ma kontrollin üle, et Ehaõis ei oleks kuskil kurjategijate või tagaotsitavate registris ja räägin tõsiselt ka kõigi agentidega. Aga ühel tingimusel. Taga, et ta oleks õnnelik. Ma tahan, et ei juhtuks nii, nagu minu õega... Et sisemine äng muutuks kurjuseks. Muidu saavad paljud ponid õnnetuteks. Väga paljud ponid. Väga õnnetuteks.”

„Minu Linnakesel ei oleks mõtet, kui mõni selle kodanik ei tunneks end vaba ja õnnelikuna,” vastas Odéon ja pööras näo päikese poole.

***

Kaks kuud hiljem peatusid „Fööniksi,“ ühe Canterloti nooblima restorani ukse ees kaks poni. Helepruun, tumehalli lakaga täkk ja tumeroosa, violetse lakaga mära. Uksehoidja avas restorani ukse ja küsis: „Härra ja proua Rikas? Palun astuge edasi, kohe juhatatakse teid lauda.“

Neid kohtas restorani ülemkelner, kes juhatas paari lauda ning küsis „Kas härrased sooviksid midagi juua?“

„Jah, kohvi palun,“ ütles härra Rikas. „Ja sulle, kallis?“

„Pokaal punast veini!“ mühatas mära.

Mõne minuti pärast saabusid tellitud joogid. Laua juurde seisma jäänud kelner teatas: „Me saime just teate, et Linnakese kaubandusesindaja jääb ettenägematute asjaolude tõttu kümmekond minutit hiljaks. Ta palub vabandust ja loodab, et tema hilinemine härrastele väga suurt tüli ei tee.“

Veerand tundi hiljem avanes saali uks ja kostis ülemkelneri hääl „Palun siiapoole, preili Ehaõis, proua Mustpats, härrased!“

Saali sisenesid korpulentne sinise lakaga tume-rohekassinine alikorn, tema järel süsihall tumepunase lakaga ükssarvikumära, pruun maaponi täkk ja kahvatupunases maagiaväljas kallist portfelli hoidev vanaldane helehall, valge lakaga ükssarvikutäkk.

Pruun maaponi tutvustas viisakalt: „Härra ja proua Rikas? Lubage tutvustada: Linnakese ametlik kaubandusesindaja preili Õilme Ehavalgus, Linnakese juht proua Odèon Mustpats, jurist herr Stieglitz ja mina olen raamatupidaja Visa.“

„Härra Rikkaga olen ma varem kohtunud,“ lausus Ehaõis ebakindlalt, „ka prouat olen ma vist varem kohanud, aga vabandage mind, mitte ei tule meelde.“

Ukse poolt kostis vaikset kõnekõminat, saali sisenes ülemkelner, kandikul tumesinine ümbrik, mis oli suletud hõbedase pitseriga. „Preili Ehavalgus, palee käskjalg tõi teile kirja. Ümbriku värvi järgi paistab see olevat printsess Lunalt,“ teatas ülemkelner.

Ehaõis avas ümbriku, luges seesolnud kirja läbi, tõusis ja teatas: „Kahjuks pean ma teie meeldiva seltskonna maha jätma, printsess Luna soovib minuga kümne minuti pärast kohtuda, ja nagu te teate, ei ole paleesse hilinemine hea toon.“ Korpulentne alikorn jättis lauasistujatega viisakalt hüvasti ja lahkus saalist. Laudkond vaatas läbi saali akende, kuidas ta restorani ees seisvasse kahe tumedas turvises pegasuse veetavasse hõbedasse kaarikusse ronis ja kaarik minema lendas.

Odeon tõusis, läks saali ukse juures ootava ülemkelneri juurde ja küsis tollelt midagi vaiksel häälel. Pöördus siis laua juurde tagasi ja küsis proua Rikkalt: „Kallis proua, need äriasjad on nii igavad, kui jätaks need asjatundjate hooleks ja läheks istuks siinsamas Printsessisalongis, teeks mõned dringid ja lobiseks niisama tühjast-tähjast?“

„Printsessisalongis?“ imestas proua Rikas „See on ju tavaliselt ainult printsessidele reserveeritud!“

„Ma küsisin ülemkelneri käest, täna õhtul jääb Printsessisalong vabaks.“ Odèon tasandas häält ja jätkas: „Siin restoranis peab isegi printsess Celestia endale aja kinni panema.“

„Daamid, palun järgnege mulle,“ ütles ülemkelner, kes oli vahepeal lauale lähemale astunud. Proua Rikas tõusis ning järgnes Odèonile ja ülemkelnerile.

Kui proua Rikas Printsessisalongi uksest sisse astus, vajus tal üllatusest suu lahti, niisugust ülimat luksust polnud ta oma elu jooksul veel kordagi näinud. Rohekate silmade ahne pilk libises üle ülipeente kullaga tikitud paksust toorsiidist eesriiete, mustast tammest, kulla, hõbeda ja teemantidega inkrustreeritud mööbli.

„Kas prouad soovivad midagi tellida?“ küsis ülemkelner.

„Mulle palun väike karahvin õunarüüpi,“ tellis Odèon.

„ Ja sulle, proua Rikas?“

„Eee... Punast veini?“ kogeles roosa mära.

„Ja palun tooge sissepääsu juurest mu sadulkott,“ palus Odeon, ülemkelner kummardas ja lahkus.

„Proua Mustpats...“ alustas proua Rikas, kuid Odèon katkestas teda: „Ah, jätame selle formaalse viisakuse, ütle mulle Odèon!“

„Mina olen sel juhul Hellik.“

Uksest sisenesid ülemkelner joogikandikuga ja teine kelner Odèoni kotiga.

Helliku üllatuseks polnud kandikul mitte ainult tellitud joogid, vaid ka kaks peenest portselanist taldrikut isuäratavate suupistetega.

„Kui te midagi soovite, helistage palun kella,“ ütles ülemkelner viisakal toonil ja osutas seinal rippuvale siidist kellanöörile, mis oli kuld- ja hõbeniitidega läbi punutud. Mõlemad kelnerid lahkusid, sulgedes enda järel ukse.

Odèon loitis maagia ja ukse juurest kostis luku klõpsatus. „Hellik, nagu ma kuulnud olen, meeldib sulle mängida suurte ponide mänge, mängime siis!“ Ta võttis kotist midagi, mis sarnanes suure kaardipakiga.

„Nagu sa väga hästi tead, toimus kaks kuud tagasi üks intsident, mis päädis aednikust alikorni äärmiselt jõhkra väljaajamisega Canterlotist. Avalikkuse ette sellest eriti midagi ei jõudnud. Pole ka ime, sest tegemist ei olnud mitte ametliku juhtumiga, vaid Salateenistuse ühe töötaja poolse ametiseisundi kuritarvitamisega. Pealtnägijate ütluste järgi olite selle juhtumiga seotud ka sina ja sinu abikaasa. Kuidas sa seda seletad? Ja kuidas sa seletad seda, et vahetult peale majast väljumist sai sinu abikaasa Hallsilma nimelise ükssarviku käest suure rahakukru?“

„Mis see sinusuguse ei tea kust välja ilmunud alamklassi matsi asi peaks olema, mida hooradega tehakse?“ tõstis Hellik häält.

„Alamklass? Hoorad?“ kergitas Odèon kulmu. „Ja seda ütleb Appleloosa väikefarmeri jalgalasknud tütar? Kes ise, alles alaealisena, Manehattani tänavatel ennast söögi eest müüs? Ja kelle üks tööstur tänavalt üles korjas? Ja kes peale töösturi hukkumist tulekahjus ennast tema tütreks tituleeris?“

„Jää vait, mats! sa ei saa midagi tõestada!“ sisistas Hellik. „Ma kutsun praegu restorani omaniku ja lasen sind siit välja visata!“

Odèon võttis sadulkotist ühe pitserite ja allkirjadega paberi ning hõljutas selle Helliku silme ette: „Selle dokumendi peal on kirjas omaniku nimi. Odèon Mustpats. Ära loodagi, et ma hakkan ennast siit sinu nõudmisel välja viskama!“

„Ma kaeban Hallsilmale, küll tema juba teab, mida teiesugustega teha!“ kisendas Hellik täiest kõrist.

„Hallsilm on surnud, Kuldking samuti...“ sõnas Odèon vaikselt.

Laua najale püsti tõusnud ja Odèoni peale vihaselt röökinud Hellik vajus istuma. „Mida sa ütlesid?“

„Nagu kuulsid,“ ütles Odèon. „Hallsilm ja Kuldking on surnud. Nad said surma pärast seda, kui olid ühes kõnnumaa külakeses mõrvanud kolmkümmend üks poni.“

„Sa valetad!“ röögatas Hellik uuesti kuraasi kogudes. „Hallsilm pole mingi tapja ja Kuldking on alles laps! Kuidas sa julged mulle selliseid valesid rääkida? Sina... Sina...“

„Ma võin sulle pilte näidata, kui sa ei usu.“ Odèon tõstis laual lebavast pakist pildi, millel oli Põhjakuru külake ja majade vahel lebavad ponide surnukehad. Siis võttis ta järgmise pildi, millel paistis noorepoolne mära ja väga väikesed kaksikud varsad, kõigil kõrid läbi lõigatud, siis veel ja veel pilte.

„Kahe ellujäänud poni jutu järgi tulid Hallsilm ja Kuldking külakesse ja tapsid pealtnäha ilma mingi põhjuseta kõik selle elanikud. Kaks poni pääsesid eluga puhta juhuse läbi. Halva ilma pärast oli meie õhulaev sunnitud ringi tegema ja me sattusime juhuslikult sellel hetkel Põhjakurusse. Ilma igasuguse hoiatuseta tulistas Hallsilm õhulaeva põlema. Mina pääsesin ainult tänu pegasusest piloodile. Muidugi tahtis Hallsilm ka mind tappa, kuid maagilises duellis ta minu vastu ei saanud. Ka mitte koos Kuldkingaga. Hallsilma möödaläinud maagia vallandas kivivaringu, mille alla nad kahekesi jäid ja mis nad tappis.“ Odèon ohkas. „Muidugi, kui sa ei usu, ei saa siis minagi sind uskuma panna.“

Hellik, kes peale piltide nägemist oli vaikselt Odèoni juttu kuulanud, hakkas uuesti karjuma: „Sina tapsid Hallsilma ja Kuldkinga! Ma kaeban sinu peale printsess Celestiale ja sind pannakse igaveseks Tartarosse. Et sa seal kõngeksid! Et sa kõngeksid...“

***

„Ma ei kirjuta nendele lepingutele alla!“ teatas härra Rikas. „Ma peaksin siis hakkama kõigele peale maksma!“

„Härra Rikas, nii hull see nüüd ka ei ole, sa teeniksid ikkagi viis protsenti puhaskasu.“ ütles Visa. „Jah, endise neljakümne asemel on see ehk tõepoolest vähevõitu, aga vaata käivet.“

„Ma ei kirjuta alla, te võite oma klaasi kasvõi süüa, kui tahate!“ tõstis härra Rikas ärritunult häält.

Jurist võttis oma portfellist mõned paberilehed, hõljutas need härra Rikka ette ja ütles: „Loe need lepingukoopiad hoolega läbi, eriti hoolega loe neid kohti, kus on kirjas leppetrahvide suurus! Ja siis mõtle hoolega, kas meie lepingu allkirjastamata jätmine on ikka tark tegu! Tule, Visa, jätame härra Rikka praegu siia mõtlema ja lähme teeme õues ühe piibu.“ Visa ja Stieglitz tõusid ning suundusid väljapääsu poole, ukse juures seisvast kelnerist möödudes ütles Visa: „Palun viige härra Rikkale üks konjak, ta vajab seda praegu.“

Härra Rikas luges süvenenult lepingukoopiaid ja vajus järjest enam kössi. Kuidas ma ometi seda ei märganud, ma pole ju mingi algaja.

„Härra Rikas, kas kirjutad alla?“ küsis Visa, kui oli restorani naasnud.

„Ei, ma ei kirjuta sellele alla, see on röövimine! Ma suudan need trahvid ära maksta! Ja kuidas need lepingud üldse teie kätte sattusid?“

„Härra Rikas, kogenud äriponina peaksid sa teadma, et raha eest saab kõike, ka lepingukoopiaid, ja muidugi suudad sa need trahvid ära maksta.“ Jurist võttis portfellist veel mõned paberid. „Aga kuidas jääb Ponyville Pangale laenu tagasimaksmisega ülejärgmisel kuul? Härra Rikas, nii palju sul raha ei ole.“

„See on juba minu ja panga vaheline asi, seda, palju mul pangas raha on, ei tohiks teie üldse teadagi!“

„Tohime küll.“ Jurist võttis veel ühe paberi ja teatas: „Kuus kuud tagasi ostsime me ära viiskümmend üks protsenti Ponyville Pangast.“ Ta viipas kelnerile: „Palun tooge härra Rikkale veel üks konjak!“

„See on väljapressimine!“ sisistas härra Rikas ja rüüpas toodud konjakiklaasi ühe sõõmuga tühjaks.

„Ei, Härra Rikas, see ei ole väljapressimine, see on äri.“ ütles Visa.

„Olgu, andke need lepingud siia, ma kirjutan alla!“ urises härra Rikas. „Röövlibande sihuke!“ Ta võttis sule ja kirjutas paberitele alla.

„Tänan, härra Rikas, oli meeldiv sinuga äri ajada.“ ütles jurist.

Rikas tõusis ja hakkas ukse poole minema. „Härra Rikas, üks asi veel,“ ütles Visa. „Järgmine kord, kui sulle teadmata tagajärgedega näitemängu eest raha pakutakse, mõtle ikka väga hoolega järele.“

Härra Rikas ei vastanud, vihaselt pühkis ta uksest välja.

***

„Kas hakkas kergem?“ küsis Odèon, kui Hellik oli lõpuks hingetuna vait jäänud. „Kas mäletad veel noort roktoloogiadoktorit Kvarts Pirukat? Kes oli just abiellunud ja keda ootas ees karjäär Kuninglikus Geoloogiateenistuses? Kes korraldas ametisseastumise puhul peo ja kelle sa võrgutasid? Ja kellelt sa hakkasid raha välja pressima, ähvardades kogu loo avalikuks teha? Ja kui ta enam maksta ei suutnud, jätkasid sa ometi väljapressimist, nii et noor Kvarts oli lõpuks sunnitud Equestriast põgenema?“

„Hähh, sa ei saa midagi tõestada!“ kähvas Hellik.

„Seda arvad sina. Saan küll, väga hästi saan,“ ütles Odèon vaiksel ja lõikaval häälel. „Mis sa arvad, kas „kangelastegude“ kohta päeviku pidamine on ikka väga tark tegu?“ Tumehall mära hõljutas oma kotist välja paksu kaustiku. „Ära raiska hingeõhku, ma tean küll, mida sa öelda tahad, et päevik on võltsitud.“

Hellik jõllitas vihaselt Odèonile otsa ega märganudki, kuidas tema selja taga süttis kahvatukollane maagiaväli ja üks eesriie kõrvale nihkus.

„Proua Rikas, ponisid on väiksemategi asjade eest Tartarosse saadetud!“ kostis madal hääl Helliku selja taga.

„P... P... Printsess Celestia...“ kokutas Hellik ja tegi liigutuse, nagu tahaks ta printsessi jalge ette viskuda.

„Istu ja kuula!“ müristas Celestia ametlikul häälel. Hellik potsatas istuma ja jäi printsessi jõllitama.

„Odèon, kohe pärast meie viimast vestlust andsin ma Turvateenistusele käsu asja uurida. Nad alustasid sellest, et otsisid läbi Hallsilma villa. Oh teadnuks ma varem, milline deemon ennast selle fassaadi taga varjas.“ Celestia ohkas ning jätkas: „Turvateenistus leidis villa keldrist hästivarjatud peidiku. Peidikus olid kastid rohkem kui viie miljoni bitiga, terved riiulitäied memokristalle ja mis kõige tähtsam, Hallsilma päevikud. Kui ma olin päevikute sisuga tutvunud, olin ma sunnitud selle juhtumi uurimisele panema kõrgeima salastatuse astme. Anna andeks Odèon, aga ma ei saa isegi sinule kõigest rääkida. Niipalju võin öelda, et kõige taga oli vandenõu võimu haaramiseks ja eranditult kõikide alikornide hävitamiseks.“

„See pole nii, Hallsilm oli hea!“ vingus Hellik vahele.

„Kuidas saab keegi, kes on „hea,“ niivõrd jõhkralt käituda?“ küsis Odèon. „Me peaksime vaatama ühte mälusalvestust.“ Ta loitis maagia ja nihutas veel ühe eesriide kõrvale. „Ööhiilgus, näita sellele viletsale ussikesele, mida „hea“ Hallsilm tegi.“

Linnakese arkanist Ööhiilgus tõstis lauale kaasaskantava memoprojektori ja juhatas sisse: „Vaatame siis Põksi mälestusi Põhjakurus juhtunust.“ Ta asetas kasti peal olevasse pesasse tuhmhalli kristalli ja vajutas siis kangi kasti küljel.

Kasti kohale õhku tekkis helendav kujutis ja mõnda aega vaatasid kõik neli, kuidas külakesse sisenesid Hallsilm, Kuldking ja veel kaks ükssarvikut, kuidas ootamatult maagiast tabatud punane alikorn kukkus ja kuidas üks kahest ükssarvikust teda veel pistodaga torkas, Hallsilm noorel märal ja tema kaksikutel varssadel kõrid läbi lõikas, kuidas üksteise järel tapeti kõik külakese elanikud ja kuidas kõige lõpuks tappis Hallsilm ka kaks temaga kaasas olnud ükssarvikut.

Kui pildile ilmus lähenev õhulaev, ütles Celestia järsult: „Aitab!“

Ööhiilgus lükkas kuulekalt kangi ja pilt kustus.

Odèon vaatas põrandale vajunud ja nutust vappuvat Hellikut ning küsis: „Hea? Kui see on headus, mis see kurjus siis veel on?“

„Ta armastas mind... Ta oli nii õrn...“ nuuksus Hellik.

„Ei, proua Rikas, ta ei armastanud sind. Ta kasutas sind ainult ära. Ainuke, keda ta armastas, oli teie tütar. Ja tema armastus viis lõpuks teie tütre surmani.“ Celestia ohkas, hõljutas Hallsilma päeviku enda ette ja luges: „Hellik on küll olnud kasulik, aga täkkude võrgutamiseks hakkab ta vanaks jääma. Kas temast tuleks vabaneda?“ Printsess ohkas, asetas päeviku tagasi lauale ja rääkis edasi: „Hellik, sa oled osaline väga rasketes kuritegudes, ainus põhjus, miks ma sind Tartarosse ei saada on see, et selleks on vaja kohtuprotsessi. See omakorda tähendaks kõige avalikukstulemist. Selle juhtumi avalikustamine oleks lühikest aega kasulik ainult ajakirjandusele, kes saaksid oma lehti rohkem müüa. Kõigile teistele tooks see ainult kahju.“ Ta pöördus Odèoni poole: „Odè, kas sul sulge ja paberit on? Ma pean ühe käsu andma.“

Odèon võttis kotist sule, tindipoti ja paberi ning asetas need Celestia ette lauale. Celestia võttis sule, kirjutas mõned read, keeras paberi rulli ja pitseeris selle, järgmisel hetkel haihtus see kollases välgatuses.

„Proua Rikas, sina lähed nüüd koju Ponyville'i ja oled seal koduarestis elu lõpuni. Viis miili kodust, see on kõik. Kui lähed kaugemale, satud Tartarosse. Sellest, mis siin juhtus, ei tohi sa samuti mitte kellelegi mitte midagi rääkida. Kui räägid, siis oled Tartaroses! Ja see on minu lõplik otsus!“ ütles Celestia ametlikul häälel.

Uksele koputati. Celestia avas ukse ja andis ukse taha ilmunud kaardiväe pegasusele käsu: „Viite proua Rikka siit otse koju Ponyville'i. Kui olete kohal, panete talle viie miili võru!“

„Just nii, printsess!“ vastas kaardiväelane, läks Helliku juurde ja käsutas „Lähme, proua!“ Alistunult tõusis Hellik püsti ja järgnes kaardiväelasele.

„Palun mine sina ka, ma tahaksin Odèoniga nelja silma alla jääda.“ pöördus Celestia seejärel Ööhiilguse poole. Viimane tõusis, kummardas ja lahkus, sulgedes enda järel ukse.

Celestia istus Odèoni kõrvale. „Oh Odè, kui sa vaid teaksid, kui väsinud ma kõigest sellest olen...“ Ta vajus vastu Odèoni ja hakkas ohjeldamatult nutma „Nii väsinud...“

Odèon võttis Celestial hellalt ümbert kinni ja mõnda aega istusid mõlemad vaikides. Äkki ütles Odèon: „Tule ära!“

Celestia vaatas Odèonile arusaamatuses otsa. „Ma ei saa, ma ei saa oma väikeseid ponisid omapäi jätta...“

„Ma ei mõelnudki seda, võta puhkust! Tule mõneks ajaks meile Linnakesse ja jäta see printsessivärk siia maha! Küll nad kuu aega ikka ilma sinuta hakkama saavad. Las printsess Luna harjutab ja...“

Celestia vajus mõttesse. „Millal sa tagasi lähed?“ küsis ta Odèonilt.

„Paari päeva pärast, ma tahtsin veel minna Cloudsdale'i poega vaatama.“

„Kui pilvelinnast tagasi oled, anna teada! Ma tulen sinuga kaasa.“

Osvald Soobli illustratsioon

Jutt: Kättemaks (Rene Dambe)

Üksikud vihmapiisad kukkusid J’sarise armilisele näole, kattes mehe ainsa loomanaha alt väljapaistva kehaosa väikeste, vesiselt sätendavate täpikestega. Meest see ei häirinud. Ta magas rahulikult hingates edasi, samal ajal kui vihm salakavalalt ja tasahilju tugevamaks muutus. Üsna pea rammisid uinuvat kogu rasked paduvihmapiisad, suutmata siiski magajat katvast nahast läbi tungida. Meest ei suutnud häirida ka need piisad, mis tema rahuliku ilmega näo peal hüplesid ja sinna veest keerulisi labürinte joonistasid.

Hõreda metsa kohal sähvatas välk, millele mõne hetke pärast järgnes kõrvulukustav kõuekärgatus. Magav mees liigutas end veidi, tõmmates oma ainsa kaaslase ja tõelise sõbra, kellele hädas võis alati kindel olla – suure, raske ja üliterava kahepoolse teraga mõõga – kehale ligemale. Jälle sähvatas välk, vedades tumemusta öötaevasse raagus puuoksi meenutavaid elektrisiniseid jooni. Välk sähvis järjest tihedamini ning kõu kõmises juba pea vahetpidamata, kuid magaja ei teinud sellest väljagi.

Äkitselt avas J’saris silmad. Mees tundis kellegi juuresolekut ning pigistas mõõgapideme kindlamalt kätte. See veider tunne – kuues meel, nagu mõned seda kutsusid – oli saanud nii mõnigi kord tema elupäästjaks. J’saris kuulatas tähelepanelikult, püüdes üle äikesevihma müra tabada vähimatki ebaloomulikku heli ümbruskonnas. Õige pea suutiski mees vihmarabinast eristada vargselt lähenevaid samme. J’saris teadis oma kogemustele toetudes, et igasugusele hiilimisele järgneb alati rünnak.

Sammud kostsid juba üsna lähedalt. Mõni hetk hiljem tundis J’saris, et keegi seisab ta kõrval. Mees sulges silmad. Tema käelihased tõmbusid löögiks valmistudes pingule ja kohe, kui ta kuulis vihmaga mittesobivat heli, veeretas J’saris end loomanaha alt välja. Mehe raske mõõk läigatas korraks välguvalgel. Vihmaga segunesid verepritsmed ning välgule järgnev kõuekõmin summutas osaliselt ründaja karjed, kelle tõmblev käsi vedeles jahinuga ikka veel peos hoides seal, kus hetk tagasi oli olnud J’sarise pea. Järgmise välgusähvatuse saatel liikus J’sarise mõõk uuesti läbi vihma, vaigistades kaela läbi raiudes sandistatud mehe karjed. Välguga kaasas käiva kärgatuse saatel pudenes ründaja kahe tükina poriseks muutunud maapinnale.

J’saris vaatas hoolikalt hõreda metsatuka poole, sest seal, kus oli üks, võis olla mitu. Tal oli õigus, mida tõestas see, et ühe paksema puu varjust astus välja üsnagi suurt kasvu mees. Ta ei olnud küll nii võimsa kehaehitusega kui ligi kahemeetrine ja paljudes lahingutes teraseks treenitud lihastega J’saris, kuid ei jäänud kasvult palju alla.

Paduvihmast läbimärg mees lähenes mõõdetud sammudega J’sarisele, hoides kummaski käes kõvera teraga mõõka. Ta jäi seisma kümmekond meetrit J’sarisest eemal. Järjekordne välgatus paljastas mehe ebameeldiva irvituse ja... tema kiskjalikult helkivad silmad. Neid silmi nähes teadis J’saris kohe, kellega tal tegemist tuli teha. Sellised silmad olid vaid loomadel, keda kutsuti teravakihvalisteks, ja alama klassi deemonitel, kelle soontes voolas parajas koguses pehmenahalise verd. Selliseid pooldeemoneid kutsuti deinideks. Nad ei olnud päriselt pehmenahalised, kuid mitte ka deemonid. Nad olid segaverelised. J’saris oli selliseid vägistamise teel siia ilma sündinud värdjaid oma rännakutel küllalt tapnud. Ta langetas oma raske mõõga, millelt vihm oli verejäljed porri pühkinud.

„Mida sa tahad minust, deini?“ küsis ta ja kõuekõmin toetas ta sõnu.

„S-ssinu pead!“ sisistas pooldeemon välgatuse saatel ning liigutas vaevumärgatavalt kätt.

Metsaservalt kostis tume pinin. J’saris liigutas ebainimliku kiirusega oma mõõka ja purustas selle teraga tema südant otsima saadetud noole. Seejärel viskus ta ettepoole ja veeretas end üle õla, haaras hoo pealt esimese ründaja maas lebavast käest noa ning heitis selle siis metsatuka suunas. Oodatud surmakarjet ei järgnenud.

Deini, kes J’sarise kiiret liikumist hirmu ja üllatusega oli jälginud, hakkas nüüd käheda häälega naerma.

„S-ssa ei olegi nii os-ssav, nagu legendidess räägitaksss-se.”

„Tundub küll nii...” ütles J’saris naeratades ning vaatas sinnapoole, kuhu ta hetk tagasi oli noa visanud. Ka deemon vaatas samas suunas ning kui uus välgunool metsaalust valgustas, nägi ta oma vibukütist kamraadi puu varjus lamamas. Veel nägi ta noa käepidet, mis graveeritud sarvena tema kaaslase laubast välja turritas.

„Tundub küll nii...” ütles J’saris uuesti ja hakkas mõõka hooletult käes hoides taganeva deini poole astuma.

„Lõigake ta tükkideks-ss!” karjus silmnähtavalt hirmunud pooldeemon.

J’saris jäi ohtu aimates seisma ja võttis mõõgapidemest mõlema käega kinni.

„Aa-rrghh-h!” kostus mitmehäälne sõjahüüd metsaservast ning tosin mõõkade ja kirvestega relvastatud bandiiti kargasid puude varjust välja.

J’saris ei jäänud ootama, et märatsev jõuk temani jõuaks, vaid sööstis mõõka pea kohal keerutades lähima vastaseni. Rünnakust segadusse aetud vastase kohmakat kirvelööki ei pidanud ta vajalikuks isegi tõrjuda. Tema osav mõõgalöök tabas bandiiti otse silma, surmates tolle silmapilkselt.

Teiste röövlite käsi ei käinud just mitte väga palju paremini. Kõikidest ründajatest peajagu pikem J’saris liikus mõõgaga hoope jagades mööda porist maapinda peaaegu sama kiiresti kui välgunooled liikusid taevalaotuses. Tema eeliseks oli see, et vastaseid oli palju ning kartuses üksteist vigastada ei teinud nad oma relvadega väga ohtlikke manöövreid. J’sarisel seevastu oli aga vaba voli lüüa, keda ja kuhu tahtis. Osavalt põikles ta kõrvale vastaste mõõga- ja kirvehoopide eest, samal ajal kui iga tema antud mõõgahoop märki tabas. Nõnda lõppes võitlus juba poole minuti pärast, kui J’saris oma mõõga viimase ründaja rinnust välja kiskus.

Bandiitidest ainsana võitlusest kõrvale hoidnud ja tänu sellele ellu jäänud deini värises jõuetust raevust. Võis olla ka, et mõningasest hirmust.

„Sss-ss-sss!” sisises deemon ja jooksis roheliste silmade välkudes J’sarisele kallale.

Sõdalane muigas põlglikult, kui ta pooldeemoniga mõõgad ristas. Mängeldes tõrjus ta kõik deini rünnakud ning tegi tolle siis ühe järsu liigutusega relvituks. Nüüd juba läbinisti hirmust värisev pooldeemon taganes, vaadates armu paludes J’sarisele otsa.

„Tundub küll nii..” ütles J’saris naerdes ja tegi kahe mõõgalöögiga armetu eluka kolmeks verdpurskavaks tükiks.

Võidetule järsult selja keeranud, läks mees oma endise magamisaseme juurde. Sealt korjas ta üles keskmise suurusega vööpauna, lühikese rõngassärgi ja paljudest hoopidest kriimulise kiivri. Ta võttis kiivrist sinna peidetud nööri, millega ta sidus loomanaha kantavaks pambuks.

Rõngassärgi selga tõmmanud ning pauna vööle sidunud, pani J’saris kiivri oma kiilale peanupule krooniks. Ta viskas pambuks seotud loomanahast teki selga ja seadis sammud taamal laiuva mäeaheliku poole. Seal asus põhjus tema viibimisele selles neetud paigas.

***

Hommikuks oli vihm lakanud, kuid siiski oli kõik ümberringi hall. Selles maailma osas päike ei paistnud. Mitte kunagi. Kõikjal valitses vaid udune niiskus, mis kurikavalalt kontide vahele pugeda üritas. Puud olid siin madalad ja sinaka tooniga, sest nad ammutasid kasvamiseks vajaminevat energiat vesisest maapinnast, mitte taevas säravast päikesest. Metsa alustaimestiku moodustas tihe, pea läbitungimatu põõsastest ja noortest puudest võsa. Teerajad, mis läbi võsa viisid, olid tehtud sadade suurte loomade poolt. Inimjalg sattus sellesse piirkonda väga harva.

J’sarise poolpikkadesse loomanahast saabastesse kängitsetud jalad olid juba mitu head kilomeetrit vaevumärgatavat porist teerada läbi sõtkunud, kui mees lõpuks natuke puhata otsustas. Ta astus teerajalt kõrvale, võttis seljast oma suure mõõga ning raius võssa endale istumiseks väikese, umbes kaheruutmeetrise lagendiku. Raiutud puud kuhjas ta lagendiku keskele, loomanaha pani okste hunnikust veidike eemale ning istus sellele. Seejärel õngitses mees vööpaunast välja nahktasku, milles oli kümmekond erekollast vedelikku sisaldavat klaasampulli. Veel otsis ta paunast välja kaks peopesasuurust lamedat kivi, milledest ühe asetas okstehunnikule, aluseks klaasampullile. Klaasampulli paika sättinud, tõstis ta käe teise kiviga ning virutas okstele asetatud esemete pihta. Käis õrn prõksatus, õhku lendas paar pisikest sädet ning siis lahvatas okste kuhil ereda leegiga põlema.

Suur mees naeratas tulele ning sirutas jalad lõkkele lähemale, et niiskeid saapaid kuivatada. Saapad soojusest auramas, võttis J’saris paunast välja üle-eelmisel päeval tapetud närilise ning torkas selle mõõga otsas tulle. Aeg-ajalt võttis mees prae leekidest välja, et selle küpsusastet uurida. Seitsmendat korda auravat lihakeha tulest eemale võttes jäi ta lõpuks sellega rahule ning lõi kohe isukalt jõmisedes hambad sisse.

J’sarise rahulik puhkehetk ei kestnud siiski kuigi kaua, sest järjekordset tükki auravast küpsetisest välja rebides adus mees kedagi endale lähenemas. Teravalt kuulatades ajas ta ennast aeglaselt püsti, vabastas mõõgatera söögist ning surus mõõga tugevalt kätte.

„Näita ennast!” hüüdis J’saris padrikusse. „Mulle ei meeldi, kui keegi minu ümber luusib! Astu kohe lagedale, sest kui ma sind otsima pean tulema, siis!...”

Ähvardus mõjus, sest juba paari hetke pärast koperdas oksaragina saatel metsast välja üks mees. Mees oli ilmselgelt väga vana ja väikest kasvu, ulatudes J’sarisele vaevu rinnuni. Vanamees kõhetutelt õlgadelt langes alla temale liiga suur kiskjanahast valmistatud vammus ja seljas kandis ta väikest paunakest, mille küljes rippus nahast joogilähker. J’sarise vilunud silmad nägid kohe, et mees oli relvitu. Suur mees langetas mõõga, laskmata seda siiski käest.

„Mis sa tahad, vanamees?”

„Ma nägin puude vahelt tulekuma ja tundsin praelõhna. Mõtlesin, et äkki jagad enda lõket?”

J’saris vaatas vanamehe aastate jooksul hallika värvuse omandanud kortsulisse näkku ja sikutas saapasäärest välja pistoda, mille ta oli võtnud ühelt eelmisel ööl tapetud bandiidilt. Ta võttis pistoda terapidi kätte ning viskas selle vanamehe jalge ette hõredasse murukamarasse, öeldes: „Lõket võin küll jagada. Aga söögipoolisega pead ise toime tulema.”

Muidugi oleks J’saris võinud vanamehele loovutada tükikese oma praest, kuid ta ei olnud nii julm. Ta teadis, et kui mehike on endale söögi hankimiseks liiga väeti või saamatu, siis söögi andmisega ta üksnes pikendaks teise agooniat, sest varem või hiljem sureks too ikkagi nälga. Seepärast andiski J’saris talle üksnes pistoda, millega saaki jahtida.

Veider vanake aga üksnes muigas selle žesti peale. Ta võttis maast relva, kaalus seda mõtliku ilmega käes ning heitis selle järsu liigutusega J’sarise jalge ette. Pistoda tungis pidemeni märga maapinda. Seejärel sulges vanamees silmad ja pani mõlemad käed sõrmeotsipidi kokku. J’saris taganes paar sammu ning haaras mõõgakäepidemest tugevamalt kinni. Vanamehe tugevalt kokkusurutud näppude vahelt hakkas kostma raginat, käte ümber tekkis rohekalt helendav väikestest välkudest koosnev energiaväli. Mees tõmbas mõlemad käed aeglaselt üksteisest eemale, avas silmad, mis olid järsku hõbedase helgi omandanud, ning tegi järsu pöörde metsatuka suunas. Energiapallid ta kätelt vabanesid ja lendasid heledalt praksudes madalate puude vahele. Metsast kostis hale viiksatus, kui energiakerad märki tabasid. Vanamees vaatas J’sarisele kavalalt otsa, pilgutas silma ning ruttas puude vahele, sinna, kust oli kostnud närilise surmakarje. Hõbedane läige ta silmist oli kadunud.

J’saris ootas, mõõk endiselt valmis, kuni vanamees uuesti nähtavale ilmus, aurav loomake käes.

„Sa, vanamees, oled nõid!”

„Ja sina oled sõdalane J’saris, see, kellest legende räägitakse!”

„Kes sa oled, nõid?” J’sarise hääles kõlas ähvardusnoot, tema sõrmed pigistasid mõõgapead.

Vanamees tõstis rahustavalt käed, öeldes: „Kulla mees, ma ei taha sulle halba. Mu nimi on Ehsaj ja ma tulin sind hoiatama.”

J’saris muigas. „Ilmaasjata nägid vaeva, nõid. Mind rünnati juba eelmisel ööl. Nii et sinu hoiatusest ei ole enam kasu.”

„Ega ma rumal ei ole. Mul ei tuleks pähegi sinusuguse reputatsiooniga meest mingite näruste bandiitide eest hoiatada.”

„Mille eest siis?”

„Ma kuulsin, et sa oled teel Vihmamägedesse, et seal üks deemon ära tappa. Tema eest ma sind hoiatama tulingi.”

Selle jutu peale hakkas suur mees naerma. „Selle väetikese käest ei ole mul küll midagi karta. Ma kuulsin, et ta ei suuda isegi oma koopast välja tulla, sest päevavalgus saaks talle saatuslikuks. Ja pealegi olen ma tapnud piisavalt erinevaid deemoneid, et teada, kuidas nendest jagu saada.”

„Kuula, sõdalane!” Ehsaj näoilme muutus väga tõsiseks. „See deemon, Fuerazi, on kõige kardetavam olend selles ilmas. Ta on vanem ja võimsam, kui sa suudad ette kujutada. See on küll tõsi, ta suleti koopasse, aga seda tehti ainult sellepärast, et mitte keegi ei omanud piisavalt jõudu tema hävitamiseks.” Vanamees ohkas. „Ja kuigi ta on pika vangipõlve tulemusena palju nõrgemaks muutunud, ei saa ka sina temast üksinda jagu.”

Illustratsiooni autor: Toivo Tooming

„Aga ma pean seda tegema. Sest just Fuerazi oli see, kes palju aastaid tagasi saatis tiivulised deemonid tapma mu vanemaid. Ja ma tean seda, sest üks deini ütles mulle seda, enne kui ma ta tapsin.” J’saris tõstis uhkelt pea püsti ja hüüdis vihaleegiga silmis: „Minul lasub see kohustus! Kättemaks vanemate surma eest!”

„Sa oled ikka põikpäine, sõdalane! See on lõks! Fuerazi on plaaninud sinuga kohtumist juba enne sinu sündi! Kogu su elu on ta sind tasapisi selleks kohtumiseks ette valmistanud.”

„Ette valmistanud? Mismoodi?”

„Ma seletan sulle kohe kõik ära.” Ehsaj haukas suutäie vastjahitud närilisest, mälus mõnda aega, neelatas ning hakkas rääkima: „Fuerazi saaks oma vangistusest vabaks juhul, kui tal õnnestuks oma olemus kellegi teise kehasse üle kanda. Sest tema praegune vorm ei lase tal koopast väljuda. Ta lihtsalt hajuks päevavalguses laiali. Tal on vaja lihast ja luust niinimetatud „anumat”, milles edasi elada. Selleks on vaja piisavalt tugevat ja elujõulist meest, kes elaks deemoni seestumise üle. Alguses hoidis ta oma käsilaste abil silma peal sinu isal, kuid temal ei voolanud kehas piisavalt deemoniverd. Ja seetõttu ei oleks tema seestumist üle elanud...”

„Mis juttu sa ajad, vanamees? Minus ei ole ka mitte tilkagi deemoniverd. Minu suguvõsas ei ole mitte ühtegi deemonit! Ja ka deinit mitte!”

„Kuula!” hüüdis nõid vahelesegamisest häirituna. „Oled sa tähele pannud, et kui sa tapad deemoni, siis tema verd ei saa täielikult maha pesta? See kulub kätelt ära paari päeva jooksul. Aga tegelikult see ei kulu, vaid hoopis imendub sulle verre. Ja sina oled tapnud sadu deemoneid. Sadu deemoneid, kes ei ole sattunud sinu teele juhuslikult. Nad saadeti Fuerazi poolt selleks, et sind eelseisvaks kohtumiseks ette valmistada. Et sul oleks piisavalt deemoniverd soontes voolamas. Et sa seestumise üle elaks... Ja nüüd, lõpuks, oled sa tema arust valmis. Ta andis sulle mõista, et tema on vastutav sinu vanemate surma eest, teades sinu soovist kätte maksta. Ta ootab sind. Ja sina lähed otse tema seatud lõksu!”

J’saris vaatas maha. Ta seedis kuuldut ning, jõudes mingile järeldusele, küsis: „Sa ütlesid, et ma ei saa tema tapmisega üksi hakkama. Kes mind aidata võiks? Sina?”

„Võib-olla... Ma võin su mõõgale mõned loitsud peale lugeda. Aga selleks on meil vaja minna siin lähedal olevasse külla, kus ma saan kasutada sepikoda.”

„Mis me siis veel ootame?” J’saris lõi jalaga lõkke laiali.

***

Küla asus paaritunnise jalutuskäigu kaugusel ja nägi välja üsna trööstitu. See koosnes seitsmest poollagunenud elamiseks kohandatud onnikesest, millede ümbruses olid pisikesed haritud maalapid söögi kasvatamiseks. Mööda mudaseid, majade vahel looklevaid jalgradasid jooksid ringi räbaldunud riietes lapsed, ajades taga toiduks mõeldud õnnetu ilmega koduloomi. Üle laste kilgete kostusid aeg-ajalt ka täiskasvanute ärritunud hüüatused, kui lapsed juhtusid kogemata peenarde peal tallama.

Küla tagumist otsa ääristas kuue-seitsme meetri kõrgune kaljusein, millesse loodus oli aastasadade jooksul uuristanud koopa. Selle koopa poole Ehsaj nüüd oma sammud seadiski, viibates J’sarist endale järgnema. Mehed astusid rahulikult vaikides läbi küla, ilma et keegi neid takistanuks. Nende osaks said vaid mõned kartlik-uudishimulikud pilgud.

Koopani jõudnud, hüüdis Ehsaj: „Sepp! Astu välja! Kuuled, Hejfcty, sulle tulid külalised!”

Kulus umbes minut, enne kui koopa suudmele ilmus nõgine meesterahvas. Ta oli lühikest kasvu, napilt pikem kui Ehsaj, kuid õlgadest vähemalt kolm korda laiem. Tema ümara näo ümber tilpnesid hõredad, higised, hallisegused juuksed, mida hoidis koos päevinäinud ning oma esialgse värvi ilmselt aastate eest minetanud peapael. Riietatud oli sepp ainult loomanahast pükstesse ja augulisse, ülakeha kaitsvasse nahkpõlle. Üks tema aukartustäratavalt jämedatest kätest hoidis kõvasti kinni suurest sepavasarast.

„Mis sa tahad, nõid?” küsis Hejfcty tõredalt, samal ajal altkulmu J’sarist piieldes.

„Ma sooviksin, sinu loal, sepikoda kasutada, et aidata oma kaaslast, sõdalast J’sarist.”

Sepp vaatas J’sarist suurenenud huviga pealaest jalatallani üle ning ütles siis: „Ah selline sa siis oledki. Ma arvasin, et sa natuke suurem oled. Legendides räägitakse sinust kui kolmemeetrisest hiiglasest. Aga tavaliselt enamus legendidest ongi külanaiste poolt välja mõeldud.”

„Ilmselgelt olen ma niigi piisavalt suur,” ütles J’saris tooniga, mis vihjas sepa lüheldasele kasvule. „Kas sa lubad meil sepikoda kasutada või ei?”

„Hea küll, lähme,” ütles sepp tüdinult ja kadus koopa sisemusse. Ehsaj ja J’saris järgnesid talle pärast põgusat pilkudevahetust.

Sepa koobas oli koopa kohta üsnagi hubane. See koosnes kahest „toast”, milledest üks oli mõeldus elamiseks ning teine töö tegemiseks. Elutoas oli korralik magamisase, päevinäinud laud, mõned toolid. Laud oli kaetud sinisetriibulise linaga ja ka toolidel olid sama mustriga katted peal. Ühes toa nurgas oli tulekolle, millel rippus suur mustaks põlenud pada.

Teine ruum, sepikoda, oli jagatud kolmeks sektoriks. Ühes oli ahi metalli kuumutamiseks, teises vahendid metalli töötlemiseks ning kolmandas toa osas hoidis sepp metallivaru.

Ehsaj kolas mõne hetke vältel sepikojas ringi ning nähtuga ilmselgelt rahule jäänud, ütles Hejfctyle: „Tänud, et sa lubad meil siin omi toimetusi toimetada. Aga nüüd pead sa ise siit mõneks ajaks välja minema.”

Sepp ei hakanud temaga vaidlema ja läks vihaselt pobisedes koopa väljapääsu poole. Ehsaj vaatas sepale järele, kuni too silmist kadus, ning hakkas siis tegutsema. Kõigepealt valas väike mees tulise metalli jahutamiseks mõeldud pajatäie vett sepikoja ahju.

J’saris vaatas imestunult kustunud ja suitsevaid söetükke. „Miks sa nii tegid?“

„Ära sega!“ turtsatas nõid segamisest ärritunult. J’saris ei lasknud endaga tavaliselt sellisel toonil rääkida, kuid nüüd pidas ta paremaks vait olla. Suur mees astus paar sammu tagasi, et nõia toimetusi mitte segada. Huviga jälgis ta, kuidas Ehsaj kätega kustunud kolde ees ringikujulisi liigutusi tegi, ise samal ajal midagi monotoonse häälega pomisedes. Mõnda aega niiviisi vehkinud, põlvitas vanamees kolde ette ja sirutas peopesad söetükkide poole, justkui otsiks kustunud koldest soojust. Ühtäkki hakkasid nõia käed helevalgelt helendama, tema peopesadest väljusid eresinised kiired, mis olid sihitud kustunud koldesse, ja umbes paari minuti pärast särasid söetükid nagu hunnikusse kuhjatud taevatähed. Vanamees tõusis püsti ja vaatas J’sarise poole.

„Anna oma mõõk!“

Vastu vaidlemata ulatas J’saris nõiale oma mõõga. Vanamees võttis relva kätte, keerutas seda paar korda ja naeratas tunnustavalt. „Hea relva oled endale hankinud. Tänapäeval enam selliseid ei leia.“ Ta võttis mõõgatera käepideme kohalt peopesade vahele ning tõstis käed pea kohale. Kohe hakkas terve mõõk helendama täpselt sama tooniga nagu söed koldes. J’saris võis näha, kuidas vanamees pingutusest üle kere vabises ning kuidas tema silmad tuttava hõbedase läike omandasid. Hetke pärast hakkas peopesade vahelt kostma praksumist ja raginat, vana nõid värises, jättes J’sarisele mulje, nagu võiks ta iga hetk tükkideks pudeneda. Mõne aja pärast hakkas mõõga teraviku kohal tekkima õhkõrn virvendus, mis muutus järjest tugevamaks, võttes sinakasrohelise pilve kuju. Vanamees lükkas mõõga järsult ülespoole, lõhestades pilve, millest vabanev energia keravälkudena relva terasse tungis, pannes selle hõõguma. Kui pilv oli energiast tühjendatud, see hajus. Nõid lasi relval kukkuda ning vajus ise raskelt hingeldades sinnasamasse kõrvale.

J’saris tahtis talle appi rutata, kuid nõid takistas teda käeviipega. Ta tõusis mõõka maast tõstes püsti ning astus tuleaseme juurde ja lükkas mõõgatera säravatesse sütesse. Nagu varemgi, põlvitas Ehsaj ahju ette ja asetas peopesad süte kohale. Kohe kui ta käed helendama hakkasid, alustas mees loitsu pobisemist. Mõõgaterale, sinna, kus olid olnud vanamehe peopesad, ilmusid veidrad sümbolid, mis säravate süte toimel tera sisse imendusid. Ehsaj loitsiv hääl hakkas värisema ning valjenes, kuni mõõgal olevatest sümbolitest lahvatas välja välk, mis valju kärgatusega kolde kustutas ja vanamehe ruumi teise otsa paiskas.

J’saris tõttas nõia juurde ja aitas ta jalgele. Väike vanamees kogus ennast mõne hetke ja lausus: „Fuerazi on deemon, kellel ei ole kehalist vormi. Ta koosneb läbinisti negatiivsest energiast. Sinu mõõgale andsin ma vastupidise, positiivse laengu, et sa suudaks teda haavata, andmata talle võimalust sinu keha üle võtta. Kui sa oleks teda tavalise mõõgaga torkima läinud, siis kasutanuks ta mõõka sillana, mille kaudu enda olemus sinusse üle kanda. Nüüd aga blokeerib mõõga positiivne energia tema katsed ja nõrgestab teda piisavalt, et sa saaksid ta tappa. Aga ühte pea meeles – kui sa peaksid võitluses oma mõõga kaotama, siis põgene nagu tuul selle deemoni eest. Ära proovi kasutada ühtegi teist relva! Sest kui Fuerazi sinu kehas mööda ilma ringi rändama hakkaks, siis ei oleks mitte üks hing enam tema eest kaitstud.”

„Jätan meelde,” ütles J’saris nõia jutu peale ja astus tulekolde juurde ning võttis sealt oma mõõga, mille tera oli omandanud ereda valkjassinaka sära. „Aitäh abi eest.”

„Pole vaja tänada. Ka mina hingan kergemalt, kui Fuerazi-sugune deemon siit ilmast kadunud on.”

J’saris koputas mõõgateraga paar korda vastu kivipõrandat ja pani selle seljal asuvasse nahast hoidjasse. „Ma hakkan siis minema. Kui ellu jään, siis näeme...” Sõdalane vaikis hetkeks ja hakkas seejärel naerma. „Ja sinu jutust võib järeldada, et näeme isegi siis, kui ma ellu ei jää!” Suur mees korjas oma kompsud kokku, viipas hüvastijätuks ja astus naerdes sepa koopast välja.

***

Vihmamäed olid külast umbes viieteistkümne kilomeetri kaugusel. J’saris läbis selle maa pooljoostes, tehes vaid ühe tunniajalise peatuse selleks, et endale õhtusöök püüda ja lõkke jaoks puuoksi raiuda.

Mäejalamile jõudnud, viskas J’saris okste paki seljast maha, laotas selle lõkkeks laiali ning tegi tule üles. Kütitud loomakese torkas mees seekord otsast teravaks lõigatud oksajupi otsa, sest ta ei tahtnud oma mõõka kellegi verega igaks juhuks määrida. Väike näriline küpses kiiresti ja J’saris sai juba õige varsti hambad tema mahlakasse keresse suruda.

Praad kõhus meeldivat tunnet tekitamas, hakkas mees oma asju kokku pakkima. Kuigi tavaliselt keeras J’saris pärast õhtusööki magama, oli seekord tema viha liiga suur. Ta ei saanuks nagunii sõba silmile. Niisiis viskaski ta oma varustuse selga ning hakkas mööda vihmast libedat mäekülge, mis õnneks ei olnud kuigi järsk, üles ronima.

Pärast paaritunnilist pingutust hiivaski suur mees ennast lõpuks väikesele eendile, mis oli täpselt Fuerazi koopa suu ees. J’saris istus hingeldades märjale kiviklibule ning otsis oma paunast välja veeanuma, mille ta tilgatumaks jõi. Seejärel ootas mees veidike aega, kuni ta hingamine normaliseerus, ning astus, võttes kaasa ainult mõõga ja pistoda, koopasse.

Kohe, kui koopa pimedus J’sarise ümber sulgus, hakkas tema mõõk tontliku kumaga helendama, näidates mehele piisavalt valgust. Kuigi Ehsaj oli talle rääkinud, et koopa käigud moodustavad üsna keerulise labürindi, ei kartnud J’saris ära eksida. Ta usaldas oma vaistu ja orienteerumismeelt jäägitult. Tema meeled ei vedanud meest seegi kord alt, sest üsna pea hakkas ühe kitsa käigu lõpust kumama tõrvikule omast valgust. J’saris aeglustas oma liikumist sedavõrd, et tema samme enam kuulda ei oleks, ning hiilis valguse suunas. Mõõga peitis mees seljale kinnitatud rihmade vahele, et selle helendamine teda ei reedaks, pistoda surus ta tugevalt kätte, valmis tapma igaühe, kes teda Fuerazini jõudmast takistada püüaks.

Valgustatud koopasuu oli tegelikult kaugemal kui J’sarisele esialgu tundus. Pärast pooletunnilist hiilimist ei paistnud see karvavõrdki lähemal olevat. J’saris mõtles juba tuldud teed tagasi minna, kui äkki eemalt paistnud valgus kustus, jättes mehe täielikku pimedusse. Sõdalane oli sunnitud käsikaudu käigu seina kobades teed jätkama. Ta jõudis astuda kõigest paar sammu, kui kindel jalgealune olematuks muutus, lastes vaikselt vanduval ja kätega õhku krabaval mehel mitu meetrit allapoole kukkuda.

J’saris räntsatas valusalt seljaga vastu kottpimeda koopa põrandat, kuid õnneks ei kaotanud teadvust. Enda ümber tajus ta luusivat mitut olevust ning hakkas kiiresti kätega mööda krobelist põrandapinda kobama, et pillatud pistoda leida. Ta sõrmed sulgusid ümber pistoda pea just siis, kui olevused kriisates talle kallale tormasid. Esimesele ründajale lükkas J’sarise välkkiire käsi pistoda pidemeni kaela. Järgmise kallaletungija lõi mees enda kõrvale pikali ning purustas küünarnukiga tema kõri. Koriseva kogu kõrvalt püsti karates haaras J’saris seljalt ikka veel helendava mõõga ja hakkas seda pea kohal keerutama. Tema suur mõõk moodustas sinakasvalge, surmatoova oreooli, mille valgus ümbritsevast pimedusest viie ründaja kogud välja rebis.

Tuhmi valguse käes nägid J’sarise ründajad üsna haledad välja. Oma olekult meenutasid nad mõningal määral deinisid, kuid olid kasvult ja õlgade laiuselt märksa väiksemad. Mõõgast kumav valgus paistis nende helekollastele silmadele valu tegevat ja J’saris järeldas sellest, et need olevused on kogu oma elu veetnud pimedates koobastes, toitudes üksikutest seiklejatest ja üksteisest. Selliste loomade verega ei soovinud sõdalane küll oma mõõka määrida, seepärast viskas ta relva vastaste jalge ette selleks, et ümbrust valgustada. Üks olevustest tahtis mõõka jalaga eemale lükata, kuid hetkel, mil tema jalg mõõgatera tabas, lasi ta kuuldavale võika karjatuse ning kukkus agoonias tõmmeldes pikali. J’saris vaatas üllatunult maas visklevat pooldeemonit, kelle mõõgaga kokku puutunud jalalabast alates hakkas relvale omane helendus ülespoole liikuma. Olevus karjus, tema silmadest paistis mõõtmatu paanika. Kui helendus kogu pooldeemoni kere oli vallutanud, jäi ta skulptuuri meenutades vaikselt lebama. Tema kaaslasi ei paistnud toimunu kuigivõrd hirmutavat, sest põgenemise asemel koondasid nad read ja jooksid valjult sisisedes J’sarisele kallale.

J’saris virutas neljast deinist kõige suuremale jalaga ribisidpurustava hoobi rindu, paisates ta maaslebava helendava kaaslase otsa. Kokkupõrke tagajärjel lendas helendav deini üle väikse koopa kildudena laiali. Ründajad, keda tema killud tabasid, hakkasid karjuma ning kukkusid tõmmeldes pikali, nagu oli seda teinud nende kaaslane. J’saris vaatas hämmeldunult enda ümber lebavaid ja sinakasvalget valgust kumavaid kehasid ning tänas mõttes Ehsaj’d. Veendunud, et rohkem ründajaid kuskilt välja ei ilmu, korjas J’saris oma mõõga maast ning, leidnud ühest koopa seinast kitsa käigu, jätkas oma teekonda Fuerazi juurde.

Veidi üle poole tunni käiku mööda roomanud, nägi J’saris taas eespool kumavat valgust. Ja seekord ei liikunud valgus eemale. Õige pea jõudiski mees kollase sõõrini, mis osutus ühe suuremat sorti koopa seinas olevaks avauseks. J’saris piilus ettevaatlikult koopasse ja nägi keset seda seismas kahest üpris suurt kasvu deemonist ümbritsetud ebamäärase vormiga punakat kogu. Ehsaj kirjeldustele tuginedes teadis J’saris, et see ongi kehatu deemon Fuerazi.

Vanemate surma eest vastutava deemoni nägemine ajas J’sarise sedavõrd suurde raevu, et ta ei hakanud mingit rünnakuplaani pidama. Mürsuna rebis vihast vahutav mees ennast kitsast käigust välja ning veel enne, kui tema jalad koopa põrandal maandusid, langes üks suurtest deemonitest korisedes maha, pistoda kõrist välja tolknemas. Teine valvedeemon jõudis oma mõõga vaid pooleldi välja tõmmata, enne kui ootamatu ründaja tugevad käed tal kaela kahekorra keerasid. Valvurid kahjutuks teinud, tõmbas J’saris mõõga välja ning urises: „Sinu tund on tulnud, Fuerazi!”

„Kas sa, jõuetu olend, tõesti arvad, et saad minust jagu?” naeris deemon häälel, mis tõstis J’sarise kuklakarvad turri.

Vastuseks tõstis J’saris mõõga ja ründas. Fuerazi hõljus väledalt tema raevukate löökide eest kõrvale ning tegi järsu liigutuse, paisates lendu kolm energiakera. J’saris tõrjus ühe neist mõõgaga, teise eest jõudis napilt pea ära tõmmata. Kolmas kera tabas teda rindu, lennutades suure mehe paari meetri kaugusele vastu seina. Kokkupõrge oli nii tugev, et J’saris pillas mõõga ja enne, kui ta selle kätte sai, oli Fuerazi ebamäärased, poolläbipaistvad käed juba talle kõrri kaevunud. Näost sinakaks tõmbuv J’saris püüdis deemoni käsi kõri ümbert ära rebida, kuid tema sõrmed libisesid vastase randmetest läbi nagu õhust. J’saris taipas, et ei saa kehatust vastasest ilma mõõgata jagu, ning küünitas meeleheitlikult pingutades pillatud relva poole. Tema pingutus kandis vilja, sest hetke pärast lasi deemon J’sarise kaela vabaks ja kukkus põlvili, helendav mõõk kehas tolknemas. J’saris tõusis kaela hõõrudes püsti ning surus suure mõõga pidemeni Fuerazi aurjasse kehasse, mille punakas värv hakkas tasapisi sinakaksvalgeks tõmbuma. Kurnatusest tuikudes, kuid võidurõõmsalt vaatas J’saris deemoni tuhmuvatesse silmadesse ning kukkus mõõgapeast ikka veel tugevalt kinni hoides teadvusetult maha.

***

Teadvusetuse kõikemattev loor hakkas tasapisi J’sarise peast taanduma, lastes asemele tulla tuikaval valul. Mees avas aeglaselt silmad. Oma suureks üllatuseks avastas ta ennast seismas keset sedasama küla, kus nad koos Ehsajga Hejfcty sepikoda kasutanud olid. Veel suurem üllatus tabas teda siis, kui tema ikka veel veidike segasesse mõistusesse jõudis arusaam sellest, et ta seisis pea kohale tõstetud mõõgaga väikese nutva külatüdruku kohal, valmis lapselt elu võtma.

J’saris tundis, et ei oma enda keha üle täielikku kontrolli. Tema sees oli midagi kurja, mis tahtis last tappa. Vaevaga hoidis J’saris mõõka langemast. Mehe võimsad lihased värisesid pingutusest, tema pilk olid naelutatud nuuksuva tüdrukukese silmadesse.

„Löö juba! Las lapse veri äratab sind täielikult ellu!” karjus keegi kusagil lähedal. J’saris rebis silmad tüdrukult ning oma üllatuseks nägi mõned meetrid eemal keksivat Ehsaj’d. Nõia nägu oli õelusest moondunud. Endisest lahkest vanamehest ei olnud jälgegi.

„Sina, igavesti neetud nõid!” pigistas J’saris läbi hammaste. „Selle reetmise eest maksad oma eluga!” Sõdalane võttis kokku kogu oma tahtejõu ja virutas karjatuse saatel helendava mõõga tüdruku kõrvale maasse. Siis, kiskunud vöölt pistoda, komberdas mees vaarudes Ehsaj poole.

Nõid taganes aeglaselt läheneva J’sarise eest, tehes kätega ringikujulisi liigutusi. J’saris Ehsaj maagiat ei kartnud, sest ta teadis, et seni, kuni Fuerazi tema kehas on, et julge nõid teda tappa. J’sarisel sellist piirangut ei olnud ning samal hetkel, kui nõid kätest energialaengud vabastas, läbis tema kuivetut kõri J’sarise pistoda. Ehsaj kukkus korisedes ja kaelahaavast purskuvat verd peatada püüdes maha. Energialaengute eest kõhuli viskunud J’saris roomas maas vähkreva nõia juurde, tõmbas pistoda vastase kaelast välja ning virutas relva talle krigiseva raginaga keset laupa. Veendunud, et Ehsaj on tõepoolest surnud, vajus J’saris kokku. Ta tundis, et deemon hakkab jälle võimust võtma, ning hüüdis majanurkade taga varjus olevatele külaelanikele: „Kiiresti! Siduge mind kinni, enne kui ma teile ohtlikuks muutun.”

Mõne hetke pärast astuski keegi maja nurga varjust välja. J’saris tundis tulijas ära Hejfcty. Sepp sammus sihikindlalt sõdalase suunas. Ühes käes hoidis ta nöörijuppi, teises toekat vasarat. J’sariseni jõudes viskas Hejfcty esimese asjana eemale nõias turritava pistoda, alles siis kükitas sõdalase kohale ning sidus tal käed kõvasti selja taha kokku. Siis käsutas ta endale appi mõned külamehed ning nendega koos vedas sepp J’sarise keset küla asuvasse telki, kus tavaliselt peeti koosolekuid. Telgis seoti J’saris tugeva nõupidamislaua külge. Sepp saatis käeviipega külamehed minema ja ütles J’sarisele: „Kui võidab deemon, löön tal vasaraga pea otsast. Nii et sa ei pea muretsema.”

„Tänan,” sosistas kurnatud sõdalane. „Jäta mind nüüd üksi.”

Kohe pärast Hejfcty lahkumist sulges J’saris silmad ning koondas kogu tahtejõu Fuerazist vabanemisele. Paari tunni möödudes oli mees üleni kaetud higiga, laua külge köidetud randmed ja pahkluud veritsesid rabelemisest, aga kogu sisemise võitluse tulemus hakkas ennast siiski ilmutama. J’saris tundis midagi külma kurku kogunemas ja avas suu. Kui külm klomp hinge matma hakkas, karjatas sõdalane kõigest jõust. Tema suus paiskus välja helesinine aur, mis hakkas tasapisi võtma koopast tuttava Fuerazi kuju.

Täielikult taastunud, astus Fuerazi J’sarise juurde ning ütles: „Nüüd oled sa liiga nõrk, et mind uuesti välja tõrjuda!” Deemon surus oma läbipaistvad peopesad J’sarise meelekohtadele ja hakkas tundmatus keeles loitsima, kuid lõpetas kohe, kui nägi sõdalase huulile ilmunud muiet. „Mis sulle nalja teeb?”

„Sinu surm!” ütles ikka veel muigav J’saris ja hüüdis: „Hejfcty! Tõmba telgikate maha!!!”

Deemon lasi sõdalase pea lahti ning hakkas paanikas mööda telki ringi hõljuma. Ta karjatas haledalt, kui telk kõikuma hakkas.

„Kättemaks on minu!” karjus kinniseotud J’saris deemonile näkku ning hetke pärast tõmmati telgiriie vaiade ümbert ära. Ebaloomulikult kriisanud, tardus Fuerazi vaikselt paigale. Tema aurjas keha kukkus vedela tarretisemassina maha ja hakkas hangudes kokku tõmbuma. Kahanemine kestis, kuni võimsast deemonist oli järgi pöidlasuurune helesinine kivi.

„Päästa mind lahti,” ütles J’saris vaatemängu ammulisui vaadanud sepale. Hejfcty tegi, nagu palutud, ning talutas sõdalase külaõuele. J’saris istus porisele maapinnale ja õpetas: „Võta sinine kivi ja pane see nõiale suhu. Siis pange nad mõlemad põlema!”

Hejfcty täitis juhtnöörid ja õige pea oli kogu külarahvas kogunenud praksuva lõkke ümber. J’saris jälgis tuld hoolega, sest ta tahtis kindel olla, et nõiast midagi järgi ei jää. Selleks ajaks, kui lõke kustuma hakkas, olid peaaegu kõik külaelanikud juba majadesse laiali läinud. Lõkke ääres seisid vaid J’saris ja Hejfcty. Sõdalane surkis mõnda aega hõõguvaid süsi ja ütles seejärel: „Nüüd on see siis lõpuks läbi. Ja minul on aeg minema hakata.”

Hejfcty noogutas vaikides. J’saris korjas maast oma mõõga ja väikese kompsu külaelanike poolt kokku pandud varustusega. Korra veel vaatas mees kustuvat lõket, pööras ringi ning hakkas mööda porist rada madala metsa poole sammuma.

Tallinn, 2005

Jutt: Taevatrepi punased astmed (J. J. Metsavana)

Troposfäär

Mel tundis, kuidas nuga mehe südamesse libisemise asemel naksatusega ribikonti tabas. Ta keeras nuga ohvri ihus ja oli tänulik, et ta ei kuulnud skafandrisse mitte ühtegi välist heli, sest kahtlemata karjus tüüp meeletult. Mel tõmbas noa välja ning koos sellega purskus haavast valget auru. Ilmselt oli skafandri soojustuseks kasutatud väljahingatud õhku. Ka vastase kiivri klaas kattus kondensiga, ning muutis mehe näo nägemise võimatuks – asi, mille üle Melil tegelikult hea meel oli. Ta lõi noa uuesti rapsivasse kehasse ning seekord jõudis relv ka eesmärgini, sest tüüp jättis rabelemise ja jäi lõdvalt enda kinnitustrossi külge rippuma.

Mel tõmbas noa välja, silmitses vastikusega sellel jäätuvat tumedat verd ning pühkis tera vastu elutut keha puhtaks. Seejärel asus ta värskelt tapetut tema maisest varandusest vabastama. Ta ühendas mehe mõlemad õhuballoonid skafandrist ettevaatlikult lahti ja sättis enda seljale. Olles sellega ühele poole saanud, uuris Mel mõne hetke mehe kinnitustrossi, leidis sellel oleva aasa ning tõmbas.

Ronija, kelle nime ta polnudki teada saanud, pääses lahti ning langes aeglaselt keereldes maapinna suunas. Mel vaatas talle mõne hetke mõtlikult järele ning lõi siis pilgu üles. Naljakal kombel oli ülesvaatamine isegi hirmutavam. Mööda oavart alla vaadates võis küll õõnsaks võtta, aga see oli vaid kõrgusekartus, aju kaitserefleks. Üles vaadates kippus aga peale tulema must masendus. Alla oli vaid viisteist - üles aga veel tervelt 85 kilomeetrit. Ja kuskil seal veel üks ronija. Mel haakis enda julgestusköie ka teise tuuletasku külge, rüüpas skafandris suu juurde kerkinud huulikutest alguses sõõmu vett ja siis külma puljongit ning silmitses igatsevalt lõputuna taevasse kaduvat kosmoselifti vart. See suundus otse mustavasse tühjusse kui tuleniit. Kusagil seal niidi lõpus oli pääsemine. Kosmosejaam NR1 ja selle taga omakorda hästi organiseeritud ühiskond, õigused, piiramatus koguses kehaimplantaate, geeniteraapiad ja Virge.

Olles mõrvajärgsest šokist veidi toibunud lülitas ta raadio tööle ning võttis ühendust all kosmoselifti jalamil laagris oleva Mutikuga.

“Noh, räägi, tegid tüübi vagaseks?” päris Mutik ärevalt ja ilma igasuguse taktitundeta.

“Tegin,” sõnas Mel napilt.

“Ja ise? Oled korras? Vastu ei hakanud? Palju hapnikku said?” paristas Mutik kõik tal peas keerlevad küsimused ühe valanguna välja.

“Ei hakanud, parem isegi kui oleks,” mühatas Mel.

“Hea mees! Olukord on enam kui noateral ja sina tahad veel sporti harrastada?” imestas tehnik.

“Inimest, kes on ka sulle endale ohtlik, on märksa kergem tappa,” sõnas Mel ja kuulis kuidas Mutik liini teises otsas vaikselt turtsatas. Ta mõtles korra, et kas öelda tehnikule teravalt, kuid leidis samas, et tal pole selleks ei jõudu ega tahtmist. Mutik polnud elus tapnud kedagi peale videomängu tegelaste, tema ei kujutanud ette, kui raske on kellelegi silma vaadata ja siis talle nuga rindu rammida.

“Aga hapnik?” päris Mutik uuesti.

“Kaks paaki... Kaalu järgi mõlemad täis.”

“Väga hea? Aa, kuule, mis tehnikaga see tüüp ronis? Oli tal ka sama ämblik või?”

“Kurat võtaks! Nagu mul oli aega vaadata! “ kaotas Mel viimaks kannatuse. „Äkki tahad ta skafandri seerianumbrit ka teada?”

“Okei-okei, võta rahulikult, puhka ja roni edasi. Praegu side lõpp, ma rohkem ei sega,” sõnas Mutik kiirelt ja katkestas ühenduse.

“Kuradi sitahark, supilontrus... Vana pasamokk!” vihastas Mel, kuid kedagi polnud enam liinil ja hea oligi, et polnud. Kõlkudes maa ja taeva vahel polnud kõige targem enda väsimust ja pahameelt ainukese maaga säilinud sideme peale välja elada.

Seega jätkas ta ronimist - lülitas krabi tööle. Väike inimpea suurune masin spurtis oma kuuel magnetjalal kergelt mööda kosmoselifti varre külge viiskümmend meetrit, haakis end siis järgmise tuuletasku külge ning lülitas tööle temasse ehitatud vintsi, kerides Meli koos varustusega enda juurde. Seal ühendas Mel end julgestuskonksuga ka tuuletasku, ehk siis kosmoselifti lukustamiseks mõeldud õnaruse külge ning lasi krabi uuesti teele. Jah, olgu see Mutik pealegi täielik küünik, kelle võimetus teiste inimeste tundeid mõista lähenes kahtlaselt psühhopaadi omale – tehnikat ta mõistis. Melil oli piisanud vaid ühest põgusast pilgust, et märgata, et tapetud ronijal oli olnud märksa kehvem krabi mudel. Vaevalt, et sellega oli võimalik täisvarustuses mehel üle viie kilomeetri päevas ronida, see aga tähendas, et põhimõtteliselt oli Mel teinud halastustapu. Mees oleks kahtlemata kas lämbunud või õhupuudusest sõgedana alla hüpanud.

Nii mõtteid veeretades ronis Mel veel kümme kilomeetrit ning skafandri andurite kohaselt jõudis kõrguseni, kus osooni kiht (või see, mis oli sellest järele jäänud) oli kõige tihedam. See tundus hea sümboolse kohana, kus puhkama ning akusid laadima jääda. Ta sikutas seljakoti alt välja väikeseks tombuks surutud voodi ja kinnitas võrkkiikke meenutava moodustise tuuletasku külge ning sättis end sinna poolistukile. Seejärel riputas ta päikese suunas lipuna välja päikesepatarei kanga, et krabi ja selle vintsi vedavaid akusid laadida, ning uinus.

Stratosfäär

Kuigi kõigi eelduste kohaselt oleks Mel pidanud nägema unes tapetud õnnekütti, nägi ta unes hoopis Virget ning see häiris teda isegi rohkem. Eriti ärritas Meli see, et tüdruku nägu oli unes laialivalguv nagu foto, mida on liiga palju higiste näppudega katsutud. Alateadvus oleks justkui tema üle mõnitanud ja meelde tuletanud, et tegelikult polnud tal Virgest säilinud ainsatki pilti. Need olid kõik jäänud kuskile Ameerikasse roostetavate serverite kõvaketastele.

Tegelikult ärritas Meli ka see, et ta oli ronimise ajal hakanud aina enam tüdrukule mõtlema. All maal olles koos Mutikuga neetud põrgust välja ronimist planeerides polnud Virge talle kordagi meelde tulnud. Ja hea ka, et ei olnud. Ratsionaalne ja igati alati kindlalt reaalsuses püsiv Mutik oleks muianud ja võib-olla sõbralikult maininud, et tüdruk ei pruugi enam ammu isegi elus olla ja kui ka on, siis on ta kindla peale juba ammu uue kuti leidnud. Nüüd, üksinduses ronides, kippus aga sentimentaalsus erakordselt agaralt peale.

Seetõttu alustas ta endale ebatüüpiliselt ise Mutikuga juttu.

„Kuidas sul seal all?”

„Pole viga. Mingi kamp tiirutas siin ringi, nii et tõmbusin vahepeal veidi eemale. Kurat teab, mida nad tahavad, istusid igal juhul oavarre ankrujalamil pikalt. Aga sinul?”

“Teine balloon on suht lõpukorral, ilmselt saan selle täna ära visata. Krabi aga töötab kenasti ja laadis end puhkepausi aeg kenasti saja prossa peale.”

“See on hea!” rõõmustas Mutik. “Muide, sul pole järgmise ronijani palju maad jäänud. Kui ma ei eksi, siis napilt 15-20 km. Seega peaksid hiljemalt homme temaga kokku saama... Sõltub muidugi, mis tempos ta paneb. Võib-olla pead teda kuni mesosfäärini taga ajama.”

“Eks ma vaatan,” sõnas Mel napilt. Tulevikus ootav uus veretöö ei täitnud teda just vaimustusega. Juba eelmiselegi mõtlemine tekitas vastikust.

Veel 20 kilomeetrit läbinuna silmaski ta esmakordselt konkurenti. Vähemalt paistis tuhm plekk kõrgel ülal päikesest hõõguval liftiniidil vägagi kahtlaselt. Mel muutus virgemaks, peatas ronimise ja vabastas automaatpüstoli kabuurist. Püstoli järgi polnud küll niipea vajadust, aga selle raskepärase mustast metallist relva käes hoidmine lisas talle enesekindlust. Pealegi oli tal noakasutamise isu mõneks ajaks üle läinud.

Edasine ronimine läks nüüd aeglasemalt, sest nüüd sai ta kasutada vaid ühte kätt ja aegajalt tuli teha peatus, et ülal tumeda laigu tegutsemist jälgida. Läbinud nii ehk kaks kilomeetrit, oli selge, et hirm oli põhjendatud. Kahtlemata oli tegemist konkurendiga. Aga miks ta ei liikunud? Ehk ta magas? Või oli surnud? Aga võib-olla hoopis teeskles magamist, ootas kuni Mel on piisavalt lähedale jõudnud, et ta siis surnuks tulistada. Hapnikul, mida Meli skafandris olev kompressor hõredast õhust endiselt välja nõrutas, oli väga suur väärtus. Õige pea polnud lootuski seda enam piisavas koguses kätte saada ja ka joogivesi oli maa ja taeva vahel hinnalisem kui parimad kristallkompuutrid.

Mida lähemale ta võistlevale ronijale jõudis, seda suuremaks Meli ärevus kasvas. Tundmatu paistis tõesti magavat, ta oli enda võrkkiike meenutava rippkoi ühe tuuletasku külge seadnud ning püsis seal liikumatult. Aga ehk oli see tema taktika? Praktika oli näidanud, et üks inimene ei suutnud kogu ronimiseks vajalikku õhuvaru endaga kaasas tassida. Seega siis tuli trikitada. Tema ja Mutik olid pannud panuse ronimise kiirusele ja lihtlabasele röövimisele, nad ootasid, kuni kaks meest olid ees ära läinud, ning alles siis alustas Mel kerge varustusega tõusmist. Võib-olla oli selle mehe taktika teha pause ja oodata alumisi järgi?

Olles juba peaaegu eesminejani jõudnud, kogu liigatas või siis tundus Melile nii. Igal juhul toimisid sõjaväest õpitud refleksid kiiremini kui mõistus. Kindas sõrm surus päästikule ning püstol sülgas pool magasini ühe kiire tärinana tundmatu suunas. Tema skafandri visiir ja rinnal olev aparatuurimoodul purunesid külvates Meli üle kildude rahega, mees ise vajus aga viltu ning üks ta käsi pääses võrkkiigest välja ja jäi ebaloomuliku nurga all rippu.

Et balloonid oleks terveks jäänud, mõtles Mel.

Kuigi konkurent pidi olema enam kui kindlalt surnud, ronis Mel temani endiselt ülima ettevaatlikkusega. Juba nii kõrgele jõudnud, ei tahtnud ta rohkem millegagi riskeerida. Ehk olid kuulid teda vaid raskelt haavanud ja nüüd ootas ta sobivat hetke, et Mel endaga kaasa viia? Viimane noatorge Meli õhuvoolikusse või hüpe ülalt hetkel, kui Mel pole end veel kindlalt kinnitanud lõpetaks kõik ta soovid ja unistused. Ta lasi krabil end magavast mehest kõrgema tuuletasku juurde vinnata, et sealt siis meeterhaaval alla laskuda. Ka oavarrel maksis kõrguse-eelis nagu vanades õhulahinguteski. Kohale jõudes hingas Mel kergendatult. Mees oli surnud juba tunde, võib-olla isegi päevi tagasi. Ilmselt oli ta skafandri elektroonika üles öelnud ja mees oli surnuks külmunud.

Mesosfäär

Neetud, miks peab gravitatsioonist ülesaamine nii keeruline olema, vandus Mel endamisi. Mutik oli talle kunagi selgitanud, et asi oli mateerias. See oli gravitatsioonikaevu jõudmiseks kogu enda energia ära kulutanud. Nüüd tuleb sealt välja saamiseks kogu see energia uuesti välja käia. Ja seda Mel siis tegigi, samm-sammult ülespoole pürgides. Hea, et seejuures ei pidanud ta ronima kogu tee ankrust kuni kosmoselifti lõppu – selle vastasraskuseni – välja, mis oleks teinud 30 000 kilomeetrit. Piisas vaid liftikapsli endani jõudmisest. Peale energiavarustuse katkemist oli see jäänud üheksakümne seitsme kilomeetri kõrgusele seisma. Tuli vaid sinna ronida, energiavarustus orbiidil oleva reaktorile ümber lülitada ja ülejäänud tee mugavas hermeetilises kapslis läbida. Edasi aga siis kosmosejaam, korralik kõhutäis, uni, dušš ning teised ammu unustatud mugavused ja seejärel võib Virge üles otsida. Ei, uni võib oodata... Parem otsib ta Virge kohe esimese asjana üles.

Niimoodi unistades ja üles tühjusse viivat lifti vart silmitsedes köitis Meli tähelepanu ootamatu valguse võbelus. Järjekordne ronija? Aga see oli võimatu! Kaks olid enne teda üles läinud ja kaks olid ka surnud. Või oli tegemist mõne veelgi varasema õnnekütiga, kes sarnaselt viimasele oli samuti surnuks külmunud või hapnikupuuduses lämbunud? Nii kõrgele ilma vigurdamata ei jõua. Jah, ilmselt nii oligi, leidis Mel ja jätkas enesekindlalt teekonda. Olles nii tubli kilomeetri roninud, tegi ta pausi ja vaatles oletatavat laipa binokliga. Tegemist oli kahtlemata skafandris koguga... Aga oot, kas ta mitte ei liigutanud? Mel tundis, kuidas tal kukal ärevusest higiseks tõmbus. Jah, tõepoolest, tegemist polnud laiba, vaid liikuva inimesega, aga midagi tundus tema juures väga valesti. Kulus terve minut, enne kui Mel mõistis, mis – ta liikus mitte üles, vaid hoopis alla.

Mel sättis end kosmoselifti kandestruktuuri teisele poolele, nii et ta ei paistaks allatulijale silma, ja jäi mõttesse. Kas peaks Mutikuga ühendust võtma? Pigem ei. Mida kasulikku võis tehnik talle öelda, peale selle, et ta oli eksinud ja tegelikult oli ikkagi kolm inimest üles roninud. Ka ei tundunud allapoole ronimine Melile enam nii absurdne kui alguses. Ilmselgelt oli tüübi hapnik hakanud otsa saama ning ta oli otsustanud tagasi alla tulla.

Ettevaatlikult liftitoru tagant piiludes jälgis Mel, kuidas ronija allapoole laskus. See käis tal erakordselt kiirelt. Tüübil polnud vaja teha muud, kui haakida vintsi külge kinnitatud konks tuuletaskusse ning gravitatsioon tegi oma töö. Jõudnuna järgmise tuuletaskuni, sikutas ta konksu lahti ning kinnitas selle järgmisse pessa – imelihtne. Läheks üles ronimine sama tempoga, oleks Mel juba mitu päeva tagasi ülal olnud. Üks huvitav nüanss oli loobujaga siiski veel – ta seljale oli kinnitatud üsnagi kogukas langevari. See suurendas Meli põlgust tüübi vastu veelgi. Pole mingi ime, et tal hapnik otsa sai, kui lisaballoonide asemel hoopis sellise juraka kaasa võttis. Huvitav, miks ta üldse end alla ronimisega vaevas ega polnud juba hüpanud, imestas Mel ning leidis samas sellele ka kohe vastuse. Ilmselt oli ta plaan laskuda enda vintsiga piisavalt madalale, kus juba oli mingi minimaalne õhurõhk olemas ja sealt siis langevarjuga edasi minna.

Mõned minutid oli ta laskujat silmitsedes isegi kõhelnud, et kas üldse seda õnnetut põgenejat rünnata, aga külmunud mehe hapnikupaakides oli olnud väärtuslikku vedelat hapnikku liiga vähe. Ja nüüd Mel ootas. Kui tundmatu argpüks oli jõudnud tema tuuletasku vastassüvendini, kiigutas ta end kandetoru varjust välja.

Olles esimestest ohvritest õppinud, lõi seekord Mel noa tüübile kõrri. See toimis tõepoolest paremini – piisas vaid ühest noalöögist, et panna skafandris kogu lõtvuma. Mel puhastas noa harjumuspäraselt vastu tapetu skafandrit ja avastas, et ta tundis end märksa paremini kui esimesel korral. Huvitav, kas harjutamine tegi tõesti igal alal meistriks? Ilmselt küll, sest varemalt teda tabanud närune tunne puudus täiesti. Pigem valdas teda võidurõõm, ilmselt samasugune, mis võis vallata jahimeest edukalt õnnestunud tabamuse järel. Mel viskas ühe enda tühja hapnikuballooni alla ja vabastas allatulija tema omadest. Meli üllatuseks olid need ääretasa täis. Sellise kogusega oleks saanud tüüp, kes ta nüüd iganes ka oli, ilma probleemideta üles ronida. Ja kuidas ta oli üldse saanud ballooni täiesti tervena hoida? Ilmselgelt oli ta seda vahepeal mõne õnnetu külmunu varudest täiendanud. Sellest mõttest enesekindlust saanud, kobas Mel surnu peremehelikult läbi, jätmata puutumata isegi ta taskuid, lõigates need noaga lihtsalt toorelt lõhki. Peamiselt oli neis mittevajalik varustus, mis Meli ei huvitanud. Aga ühes küljetaskus leidus korralik suure ekraaniga võimas tahvel, mis rändas peale väikest kõhklust Meli seljakotti. Varemalt poleks ta ilmselt seda lisaraskust endale võtnud, aga nüüd oli ta juba peaaegu eesmärgil ning hapnikuvarude sedavõrd suur täienemine oli ta muutnud uljaks. Miks mitte end mõni eesootav õhtu pisut lõbustada ja tahvlist eelmise omaniku videoid vaadata või muusikat kuulata?

Olles laiba läbiotsimise lõpetanud ühendas Mel surnu trossi küljest lahti ning jätkas teed muretu elu ja Virge suunas.

llustratsiooni autoriks on Kadri Umbleja

Termosfäär

Eesmärk paistis iga päeva ja tunniga aina selgemalt. Alguses oli see vaid pisike mügar lifti hõbeniidil. Siis juba toekam kühm ning lõpuks hakkasid sel välja joonistuma ka erinevad sopistused, antennid ja mootorigondleid tähistavad kumerused.

Olles ihaldatud eesmärgile sedavõrd lähedal, ei hakanud Mel enam täiendavat puhkepeatust tegema, vaid neelas mõned lonksud just selleks puhuks säästetud energiajooki ning jätkas ronimist seni kuni oli liftist vaid viis-kuus meetrit allpool.

Lift kõrgus tema peakohal aukartustäratavalt suure ja raskena. Tundus, et see valmistub igahetk talle pähe langema.

„Kohal!“ sõnas ta väsinult aga õnnelikuna. „Tee nüüd oma arvutivärke ja lase mind sisse.”

„Tõesti? Okei, hmm. Nüüd ei pea sa muud tegema, kui proovima avariiluuki avada. See peaks sulle kätte paistma, oranži äärega piiratud ruut, näed?”

„Näen,” sõnas Mel ja ronis veel paar meetrit ülespoole. Luuk asetses lifti keskmest ja seega lifti kandeniidist meetri kaugusel, Mel pidi end tugevalt välja küünitama, et selle käepidemest haarata.

„Ja nüüd keera seda, päri... Ei, vastupäeva.”

Mel sikutas kangi. „Keerasin, mis nüüd?”

„Naljakas, see peaks avanema. See on nii disainitud,” imestas Mutik. Tema hääl reetis kerget ärevust. „Oota, ma vaatan skeeme. Nii, ukse kõrval, seal peaks olema selline välja eenduv mügar. Selle all on konsoolipaneel, saad sa selle lahti?”

„Peab saama,” arvas Mel. Ta võttis vöölt viimase ülesronijaga kohtumisest vereplekilise noa ja surus selle karbi ääre alla. Peale natuke jõnksutamist ja jändamist tuli kate lahti ja kadus laperdades tühjusse.

“Näen paari standartpistikut ja üht klaviatuuri,” raporteeris ta raadiosse.

„Ühenda enda kiivri kompuuter konsooliga. Võta pilt ette ja jaga see minule välja. Nii saan ma ka ise näha sama mida sinagi ja läbi sinu arvuti häkkida,” õpetas Mutik.

Mel tegi jälle nagu kästud ja tema ülikonna visiirile ilmus plinkiv käsuviip. Samal hetkel võttis Mutik asja üle ning asus üleloomuliku kiirusega konsooli erinevaid Melile arusaamatuid käske sisestama.

„Kuidas on?” päris Mel, kelle jaoks hakkas häkkimisriitus ebaloomulikult pikaks venima. „Saab siis juba sisse või ei?”

„Tundub, et see on lukustatud ülevalt poolt. Ehk siis kosmosejaamast, aga ma proovin tsutike veel.”

“Ära sa midagi kihva keera, ma ei tahaks sugugi kogu seda maad uuesti alla ronida,” sõnas Mel murelikult.

“Ära muret... Oh sitt!” vandus Mutik ning Meli kiivriekraanile ilmus ähvardavas tulipunases kirjas: „TUVASTATUD LUBAMATU SISSETUNG! TERMINAL LUKUSTATUD!”

„Mutik? Mida sa teed?” päris Mel ärevalt, aga sõber oli vastamiseks liiga hõivatud. Ta proovis paar korda uuesti käsureale pääseda, kuid see päädis viimaks sellega, et konsoolilt kadus pilt sootuks.

„Raisk, nad lülitasid konsoolipordid üldse välja,” sõnas Mutik õnnetult.

„Kuidas me siis peaksime sisse saama?”

„Sa pead upitama end lifti otsa. Seal on veel kaks sissepääsu. Mõni neist peaks vähemalt olema ka väljast ja tarkvarast sõltumatult avatavad. Ohutusreeglid näevad ette, et lifti tuleb saada siseneda ka kogu tarkvara täieliku riknemise korral.”

„Türademaa vanaema!” vihastus Mel.

„No pole midagi, saime koerast üle, saame ka sabast,” üritas Mutik optimistlikku nooti hoida. Mel valmistus talle vastama, et mida ta võiks koeraga peale hakata, kuid samal hetkel läbis lifti tugev jõnksatus.

„Mida kuradit!” karjatas Mel üllatunult ning see oli ka viimane mida ta mõnda aega oli võimeline ütlema, sest järgmisel hetkel sööstis lift talle otse näkku ja kogu maailm muutus tema ümber üheks suureks valu ja punase hägu mereks. Valu oli sedavõrd tugev, et ta ei suutnud isegi karjuda. Mel lootis kõigest hingest, et ehk tuleb päästev teadvusekaotus. Talle meenus, et kui piin on liiga suur, siis lülitab aju end ise välja. Kuid miskipärast minestus viibis, ju polnud aju arust tegemist ikkagi veel maksimumiga.

Siis rakendus tööle skafandri küljes olev medpakk ja süstis talle kogu enda valuvaigisti tagavara korraga verre. Valu vaibus, asendus talumatust talutavaga ja mõistus selgines. Mel vaatas ringi ja taipas õudusega, et lift oli sadakond meetrit allapoole laskunud, rebides küljest tema ronimismehanismi ja sellega ühendatud parema käe. Õnneks oli vähemalt luugi käepideme külge kinnitatud julgestustross terveks jäänud.

„Mutik! Mutik vasta!” karjus ta paanikas mikrofoni, kuid raadiokanalil krõbises vaid staatika. Ilmselt oli kokkupõrge liftiga kiivril olnud antenni purustanud.

Ning nüüd algas Meli teekonna kõige raskem osa, ehk siis Mutiku keeles “koera sabast ülesaamine”. Tal tuli ronida vaid ühe käe abil lifti põhja mööda kuni selle servani ja siis lifti seinapidi üles selle katusele. Positiivsest küljest oli kogu lifti põhi tihedalt täis erinevaid kohti, kuhu konkse kinnitada – negatiivse poole pealt polnud tal aga enam paremat kätt ning valuvaigistite mõju hakkas vaikselt taanduma.

Õnneks õhku talle jätkus, skafandris olev tark andurite võrgustik oli ümber köndi tõmbunud ja ka õhulekke peatanud. Samuti oli verejooks peatunud, arvestades köndi ümber kogunenud tumepunast jääd, oli haav -80 kraadise välistemperatuuriga kohtudes lihtsalt kinni külmunud.

Mel ronis mõned meetrid, krigistas valust hambaid, puhkas, ronis edasi, peatus needis kõiki eesotsas Mutikuga ja lõpetades lifti liigutanud sadistidega ja jätkas uuesti teekonda.

Puhkehetkedel proovis Mel mõelda headele eesootavatele asjadele, näiteks Virgele. See aitas, kuid vähe. Hoopis rohkem pakkusid rahuldust vägivaldsed fantaasiad teemadel – mida ta teeb, kui saab kätte tropi, kes püüdis teda selle küljest lahti raputada.

Olles viimaks peale mitmeid tunde kestnud ronimist lifti katusel, magas Mel kurnatusest mitu tundi. Ta oleks kahtlemata veelgi kauem maganud, aga valu paremas käes äratas ta üles. Ta ajas end käpakile ning hakkas roomates luuke otsima.

Esimesed kaks luuki olid samasugused nagu põhja all – ehk lukustatud ja konsooliga varustatud. Kuna Mel polnud endiselt suutnud Mutikuga sidet taastada, ei proovinudki ta neid avada. Kolmas luuk oli aga teistsugune, see oli laiem ning varustatud mitmete massiivsete liigendhoobadega. Mel surus jalad tugevalt vastu lifti lage, haaras oma ainsa terve käega kangist ning tiris seda, nii kuidas jaksas. Luuk kargas popsatuse saatel lahti ja paljastas punaste lampidega valgustatud šahti ja redeli.

Mel ronis kärsitusest värisedes mööda redelit alla ja avas järgmise ukse. Tema üllatuseks ei paiskunudki sealt talle vastu auruks kondenseeruva õhu lainet, vaid ukse taga paistis valitsevat nagu väljaski vaakumi-lähedane hõredus. Mel astus uljalt edasi ning tardus.

Ta oli lifti ühes suurtest reisijateruumidest, täis läikivat kroomi, värviliselt helkivaid reklaamekraane ning pehmeid punaseid tugitoole, milledes lebasid sajad surnukehad. Mel hingas aeglaselt sisse ja välja. Tundus nagu käiks tal eluga mingi ebamäärane ületrumpamise mäng – kui Mel arvas, et elu ei suuda teda enam millegagi üllatada, leiutas see järjekordse uue nõksu. Samas polnud lift ju enda viimast reisi lõpetanud, Järelikult pididki reisijad endiselt siin olema. Huvitav, et nad polnud Mutikuga varem sellele kordagi mõelnud.

Mel kõndis läbi ruumi ettevaatlikul ja aeglasel sammul, justkui alateadlikult kartes surnute rahu häirida, ning pöördus ringkoridori. Kuskohas see juhtruum oligi? Mel meenutas Mutiku ekraanidelt vaadatud jooniseid... Ahjaa, paremale ning otse. Uksel, milleni ta mälu abiga jõudis, oli isegi suur punane kiri “JUHTRUUM, LÄBIKÄIKU EI OLE!”

No kuidas ei ole läbikäiku, muigas Mel endamisi ja tõukas ust. Ka selle taga olid kaks surnut. Üks oli vajunud puutetundlike ekraanidega kaetud puldile ning teine lösutas külili põrandal. Mõlemad olid samamoodi nagu ka reisijad tõmbunud kokku naeruväärselt kõhnadeks anorektikute sarnaseks – vaakum oli nad kehavedelikest täiesti tühjaks kuivatanud nagu muumiad.

Kuigi lifti juhtkonsool oli vaid käesirutuse kaugusel, ei hakanud Mel sellega jändama, vaid rabas esimesena lahti hoopis seinal asuva punase ristiga märgistatud kapi. See oli tema rahuloluks täis laetud akude ja ampullidega medpakke, ning järgnev kümme minutit surus ta neid ükshaaval enda skafandris asuvasse spetsiaalsesse pesasse ja lasi masinail oma tööd teha: suruda talle verre haava ravivatest nanomasinatest, ergutitest ja valuvaigistitest moodustatud kokteili. Vaid mõni minut hiljem tundis Mel end isegi ärksamana kui ta ronimise alguses oli olnud ning valu oli köndist sootuks taandunud. Seega võis ta nüüd keskenduda viimaks retke peaeesmärgile.

Mel istutas end pilooditooli ja lasi peast kiirelt läbi, mida Mutik oli talle lifti kohta õpetanud. Peamine, mis meenus, oli see, et kogu süsteemi juhtimine käis kõrgelt intelligentse närvivõrgustiku kaudu, mis polnud küll eneseteadlik, aga mis mõistis suurepäraselt inimkõnet ja häälkäsklusi ning oli võimeline ka iseseisvalt olukorda analüüsima ja vajadusel otsuseid vastu võtma.

„Energiavarustuse raport!” kamandas ta konsooli.

„Energiatase 79%, reaktori tööjõu väljund 4,3 teravatti...” alustas meeldiva tooniga tehishääl rääkimist.

„Küllalt!” katkestas Mel programmi, kartes, et see võib veel mitu tundi talle niimoodi numbreid ette laduda. „Ühenda lift ümber orbiiditoitele.”

„Lift on juba orbitaaltoitel,” teatas mõistus.

Huvitav, imestas Mel. Aga miks siis pole keegi suutnud lifti kaugelt alla tagasi tuua? Siiani väitsid kõik, et lifti energiavarustus on puudulik ja see tuleb ümber lülitada kohapealt, konsooli tagant.

„Kuva kõik viimase kahekümne nelja tunni turvaintsidendid, ajaliselt uuemad enne.”

„Turvaintsidente kaks, esimene volitamata sissetung 3.12.34. Tarvitusele võetud meetmed.”

„Täpsusta uuema meetme juhtumeid,” nõudis Mel.

„Sissetungija, tuvastatud kui tundmatu üksikisik väljaspool lifti, tarvitusele võetud põikemanöövrid.”

„Kes andis käsu meetmed tarvitusele võtta?” päris Mel, ise vastust aimates.

„Otsus vastu võetud autonoomselt olukorda jooksvalt analüüsides.”

Või nii! mõtles Mel imestuseseguse vihaga. Või seesama neetud hunnik mädanenud virtuaalset närvivõrgustikku oligi see, kelle tõttu ma käest ilma jäin.

“Täpsusta teise volitamata sissetungi üksikasju.”

“Sissetungija, tuvastatud kui Virge Kowalski, üritas liftis olles saada kontrolli lifti liikumise üle, kuid loobus sellest peale olukorra kandestruktuuride raporti kuulmist.”

“Virge? VIRGE?” ehmus Mel. Seda nime poleks ta küll ealeski osanud arvuti poolt oodata. “Täpsusta sissetungija koodi,” nõudis ta masinalt. See on mingi eksitus või siis keegi nimekaim.

“Kowalski, Virge, 31344.21-334X.”

Jah, andmed klappisid, pidi Mel tunnistama. Mis kurat siin õigupoolest toimus? Miks oli Virge viibinud liftis ja kuhu oli ta läinud, imestas ta. Ning ühtäkki läbistas teda vastik eelaimdus.

“Edasta sama kandestruktuuride raport,” andis ta masinale uue käsu.

“31.22.21.A1 toimunud energiarelvade rünnak kahjustas tugevalt süsinik-terasel baseeruvat lifti kandestruktuuri. Lifti edasine liigutamine praegusel juhul võimatu, see asub täpselt kahjustatud struktuuril ning nii üles või alla liikumine võib viia vibratsiooni resonantsi ja nii selle taseme üle materjali stressitaluvuse, mis viib 46-protsendilise tõenäosusega ootamatute rebendite ja kandestruktuuri purunemiseni.”

Mel ohkas. Asi tundus võtvat aina negatiivsemaid pöördeid. “On sul videologi Virge saabumisest?”

“Videologid olemas,” teatas mõistus ning ühel ekraanil hakkas jooksma kaamerapilt, mis näitas esiteks väikese pidurdusmootoritega kapsli lähenemist liftile, siis selle maandumist lifti turjal ning sealt skafandris kogu väljumist. Pilt oli seejuures nii udune ja teraline, et inimene, kes kohmakalt mööda lifti katust ringi liikus ja lõpuks sinna sisenes, võis olla kes iganes.

“Keri edasi, kuni sissetungija uuesti väljumiseni,” sõnas Mel ning jälgis nüüd kõike ümberpööratult. Ehk siis skafandris kogu ronis liftist välja, lähenes uuesti kapslile, ning mõne hetke Mel lootis, et ta lendab sellega ära. Kuid olles maandurit veidi aega uurinud, eemaldus Virge sellest ning hakkas hoopis mööda lifti külge alla ronima.

Tõde jõudis Melile kohale järsult ja valusalt nagu näkku antud rusikahoop. Viimane ronija, oli olnud Virge, sama tüdruk, kelleni jõudmisest ta oli salamisi unistanud viimased viis aastat peale tuumasõda. Ja Mel oli ta isiklikult omaenda kätega tapnud, külmavereliselt, plaanitsetult.

Meli valdas sedavõrd tugev masenduse ja lootusetuse laine, et tal hakkas kõhus füüsiliselt halb. Ta istus mõnda aega lihtsalt tardunult ja põrnitses ekraane suutmata midagi teha ega millelegi mõelda. Siis aga hakkas mõistus uuesti tööle ja Mel asus toimuvas kahtlema. Kas siis ei võinud olla veel Virge Kowalski nimelisi tüdrukuid? Üleval esimeses liftijaamas oli vähemalt kümme tuhat inimest ja Kowalski oli ikkagi üks poola levinuim perenimi.

Oli veel üks võimalus täiesti kindel olla. Mel avas oma seljakoti ning õngitses sealt välja tahvelarvuti, mille ta oli tapetud naiselt röövinud. Tahvel laadis mõne hetke opsüsteemi ja kuvas siis kataloogistruktuuri. Õnneks või õnnetuseks polnud sel parooli, mistõttu võis Mel kohe failidesse sukelduda.

Jah, see oli olnud kahtlemata just SEE Virge. Pildid ja videod, mida ta kaustadest leidis, kinnitasid aina tõde, mida Mel endiselt jonnakalt keeldus aktsepteerimast. Mel silmitses kõrgresolutsioonis pilte naeratavast tütarlapsest ja tundis kuidas pisarad silma tungivad. Ilmselt ta olekski jäänud sinna juhtruumi toolile istuma ja pilte vaatama kuni hapniku otsa saamiseni, kui pääsemine poleks tulnud sellest samast tahvlist.

Olles paar esimest ja vanemat kausta läbi vaadanud, sattus Mel järjest enam piltidele, kus Virge polnud enam üksi, vaid ühe jõulise oleku ning laia avala naeratusega noormehega. Ja mida aega edasi, seda lähedasemateks nad piltidel muutusid. Alguses lihtsad käehoidmised muutusid kirglikeks embusteks ja silmavaatamised asendusid suudlustega. Lõpliku selguse või siis ülesaamise tõi Melile aga Virge sõnumite arhiiv. Sealt viimaseid teateid sirvides luges ta välja ka tõe, miks oli Virge liftini laskumise üldse ette võtnud. Tema vastne abikaasa Bernard oli olnud üks neist, kes saadeti maanduriga peale sõda alla maale ellujäänud ühiskonda taastama. Side oli loomulikult enam kui konarlik ja lõpuks oli see täiesti katkenud radioaktiivsete pilvede tõttu, mis Bernardi tegutsemisala kohal hõljusid. Seega oli Virge andnud end esimesena üles, kui hakati otsima vabatahtlikku, kes läheks ja üritaks kosmoselifti uuesti tööle saada.

Need pildid ja kirjad osutusid Meli tabanud meeleheitele üllatavalt tõhusaks ravimiks. Leitud info oli justkui tuli, mis aitas temast lootusetuse ja enesevastase jälestuse välja põletada. Mitte küll lõplikult, Mel tajus, et peale Virge tapmist ei saa ta enam kunagi olla endine. Aga see aitas teda piisavalt, et saada tagasi mingigi tegutsemis- ja elutahe. Ta mõistis, et Virge, keda ta oli tundnud ja kelle suunas unetutel öödel fantaseerinud, oli juba ammu kadunud. Ja asi polnud isegi selles, et ta oli õnnelikus abielus. Ka piltidel vaatas talle vastu hoopis teistmoodi inimene, kui tütarlaps tema hägustes mälestustes. See oli vanem, küünilisema pilgu ja muutunud näojoontega võõras naine.

Omamoodi oli see, mida Mel piloodikabiinis läbi elas, isegi piinarikkam kui käe kaotus. Kuid ta tuli sellest üllatuseks välja küll seesmiselt tühjemana, aga märksa enesekindlamalt. Nüüd ta teadis, et tal pole enam midagi kaotada ja seega peab ta lifti iga hinnaga tööle saama.

Mel alustas taas häälkäsklustest, kuid see oli loomulikult lootusetu ettevõtmine. Süsteem ei kavatsenudki talle alluda viidates idioodi järjekindlusega liiga kõrgele liftiniidi katkemise tõenäosusele. Mutik oleks ehk end pikapeale AI turvasüsteemist läbi närinud, ent Mutikut polnud, sest skafandri sidemoodul oli endiselt puru ning lifti enda raadiot Mel kasutada ei osanud.

Mel näris närviliselt huuli ja üritas meenutada, mida Mutik oli talle liftisüsteemidest rääkinud. Talle meenus hägusalt, et insener oli rääkinud miskist käsijuhtimisest, mis oli alati olemas AI purunemise või kokkujooksmise juhuks. Aga kus see oli ja kuidas seda kasutada?

Mel põrnitses vihaselt monitore, kõik see oleks nii palju kergem, kui mingid insenerid poleks lifti varustanud iseõppiva süsteemiga. Või kui nad oleks ta varustanud suure punase nupuga, kust saaks selle nõrgamõistusliku mõrvari välja lülitada. Üsna kindlalt oli just AI lifti pilootide ja reisijate surma taga, lastes ruumid lihtsalt õhust tühjaks, nii kui nad üritasid panna teda statistikast hoolimata üles või alla liikuma. Enese alalhoiu instint oli sel raisal kõva ja kolmest robootika käsust polnud ta ka ilmselt kuulnudki. Kahtlemata olid ka praegugi selle protsessorid hõivatud analüüsimisega, et kuidas järjekordsest soovimatust inimesest vabaneda. Ei, mõistus pidi kaduma ja lõpuks tuli Melile idee.

Ta lahkus juhtruumist ning liikus pikki ringkoridori edasi kuni teeninduskäiguni ja sisenes sinna. Mutiku jutust oli Melil meeles, et laeva arvutisüsteeme ülalhoidev masinaruum asus kuskil mootorite ja akude vahel. Õnneks polnud selle leidmine raske, nagu kõik liftis olid ka masinaruumide uksed hoolikalt mitmekeelsete siltidega sildistatud. Uks oli küll lukustatud, aga Meli raske skafandrisaabas purustas ilmselt vaid juhuslikke uitajaid eemale hoidma pidanud luku naeruväärse kergusega.

Ukse taga seisid mustades inimkõrgustes kolonnides punaseid, rohelisi ja kollaseid tulesid vilgutavad masinad. Ühe hetke kahetses Mel, et tal polnud ei kirvest ega isegi mitte torujuppi, millega neid puruks peksta. Siis avastas ta aga tunduvalt lihtsama tee, masinaid ühendasid omavahel erkoranžid peened kaablid ning Mel keeras kämbla nende ümber ja asus kaableid välja kiskuma. Arvestades tulede vilkumise kiirenemist oli tema tööl ilmselt ka mõju. Mel kiskus mõnuga veel paar peotäit oranže kiude puruks ning naases siis juhtruumi.

Tema suureks heameeleks olid nüüd kõik ekraanid peale ühe mustad. Sellele oli ilmunud üsnagi lihtsa kuid funktsionaalse graafikaga juhtpaneel, millelt sai valida erinevaid lifti põhisüsteemidega seotud funktsioone. Mel uudistas neid hetke, valis seejärel “Laskumine/alla. Kiirendus/31” ja sisestas “Kinnitan!”

Mel tundis skafandri saabaste all kerget vibratsiooni, kui mootorid tööle rakendusid ja lift liikuma asus. Maa, siit ma tulen! Mõtles ta endamisi. Juba järgmisel hetkel selgus selle mõtte ennatlikkus. Kogu lifti läbis ülitugev raputus. Mel paiskus vastu pulti ja hetkeks lõid ta silme ees taas tantsima eredad valgustäpid ning hetk enne seda, kui kõikemattev valu ta endasse mässis ja ümbritsevat unustama pani, mõistis ta, et ta oli tõstnud enda ja puldi vahele olematu käe.

Mell toibus põrandal. Ta ajas end püsti ja heitis pilgu ekraanidele, kus vilkusid erinevad punased veateated. Mel ei saanud teadetest küll aru, aga ei pidanudki olema insener, et mõista peamist – lifti tross oli katkenud.

Troposfäär

Mel avas langevarju ning ta peakohal prahvatas lahti hiiglaslik süsinik-siidist kuppel. Kukkumine peatus järsu rapsakuga ning asendus ühtlase laskumisega. Tehniliselt oli ta avanud langevarju küll liiga vara, aga Melil polnud kuhugi kiiret. Ta tõstis oma ainsa käe kiivri juurde päikesevarjuks ning silmitses, kuidas liftitorn aina kasvava kiirusega kreeni vajus. Võis vaid loota, et see ei taba mõnda siiani katastroofis alles jäänud ning toimivat linna. Mel sikutas langevarju suunamistrosse ja pööras end lifti ankru suunas. Tuleb kuulata, et mis häid ideid Mutikul tuleviku tarbeks veel on. Vähemalt kosmoselift oli nüüd kohe kindlasti nende hulgast väljas.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/18 (Triin Loide)

In memoriam Harlan Ellison (1934 – 2018) (Arvi Nikkarev)

Palju õnne, Peter Hyams (Kalver Tamm)

Intervjuu: Osvald Soobliga (Triin Loide)

Artikkel: Estcon 2018 ulmedisko: küberpunk (Veiko Belials)

Artikkel: Haapsalu Õudusfilmide Festivali ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistluse tulemused

Artikkel: Kuidas sündis seiklusjutt “Seeker” ja selle sõsarversioon “Jäljekütt” (Laura Loolaid)

Artikkel: Võõritavad vidinad ja ulmevärgendused ehk ühest manipuleeritud uuringust (Veiko Belials)

Filmiarvustus: „Sipelgamees ja Vapsik” ehk mitmes mõõdus seiklust (Miikael Jekimov)

Raamatuarvustus: Andy Weir „Artemis“ (Triin Loide)

Uudiskirjandus 07/18

Ulmkonnakroonika 07/18

Ulmestaar: Silver Sära

Toimus kahekümne esimene Estcon

Estconil jagati taas Stalkereid

Jyrka karvustused 07/18 (Jüri Kallas)

Reaktori juttudest 07/18 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Kollaste lillede oru poole (Osvald Soobel, Sam Beaver)

Jutt: Kättemaks (Rene Dambe)

Jutt: Taevatrepi punased astmed (J. J. Metsavana)