Peatoimetaja veerg 07/19 (Triin Loide)

Aasta tagasi alustasin ma oma elu kõige esimest peatoimetaja veergu sõnadega “Hoolimata ihu ja hinge rooskavast kuumalainest, mis Issand ulmikutele nende arvukate pattude nuhtlemiseks paista laseb, on valminud värske, pisut higilõhnaline heinakuine Reaktor” ja põhimõtteliselt võiks seda mõtet ju taas korrata. Muidugi tundub igasugune „Heldeke, on suvi ja on soe!“-teemaline virisemine kohatu, siinkohal saadan tervitusi oma Bremenis elavale sõbrannale, kes eile 38-kraadises kuumuses kodu poole roomas töölt ja esitan üldsusele pireda märkuse, et kogu see kliimakatastroofe käsitlev apokalüptiline ulme, mis välja antud on, ei ole mõeldud käsiraamatu, vaid hoiatusena.

Oma eelmise aasta juuliveergu lugedes jääb muidugi üle ainult ohata, samas ei saa öelda, et mitte ükski mu lootustest täitunud ei ole – uue keeletoimetaja leidsime, uusi tõlkijaid ja kunstnikke oleme kaasanud, lugejanumbrid liiguvad vaikselt ülespoole ja tegelikult on nii Reaktorile kui Eesti ulmele üldiselt olnud minu hinnangul väga soodne, positiivne ja elujõuline aasta. Kuskil Facebookilõimes käidi välja idee, et võiksime juulikuule anda „rahvapäraseks“ nimetuseks ulmekuu ja sel mõttel pole ju vigagi. Juuli lõppeb Estconiga ja vähemalt minu hinnangul saabub ulmes uus aasta augustiga – kui Estcon on läbi ja värske, kokkuvõttev Reaktor on ilmunud, siis võib uljalt sügisele vastu sammuda.

Seekordses numbris on kaks algupärast juttu, neist üks küll jutustuse mõõtu. Interjuu tegime alati särava ja toreda Sylvia Spruck Wrigleyga, kelle Estconil toimunud ettekande me järgmises numbris ka avaldame. Kindlasti soovitan kõigil lugejatel tungivalt läbi lugeda kõik Sylvia viis tõlgitud lühijuttu (tänud Marile ja Harlyle!), sest need on absoluutselt vaimustavad ja minu arvates on raske Sylviast mitte vaimustuses olla. Lugege läbi ja minge öelge talle järgmisel Estconil kui armas ta on! Estconist on meil samuti meeldivalt palju materjali – on ülerehitsetud kujul Joel Jansi suure populaarsuse osaliseks saanud ettekanne sellest, kuidas ameeriklased Kuu peal käisid, Veiko Belialsi traditsioonilise ulmedisko kokkuvõte ning eriti hea meel on mul Estconil osalejate meenutuste üle. Kõigilt osalejatelt ma küsida ei saanud ja pole ka mõtet, siit-sealt nopitud muljed ja katked ongi need, mis Estconist Estconi teevad. Ma eeldan. Mul puudub piisav empiiriliste andmete hulk.

Eraldiseisvaid arvustusi seekord ei ole, sest kellel oleks aega niivõrd kaunil juulikuul teha midagi muud, kui lihtsalt elada ja olla, lisaks on lõviosa kirjastustest puhkusel ja raamatupoodide letid on tühjad. Päriselt ka, minge vaadake supermarketites raamatulette, mõnusad prisked vahed on sees ja pooled raamatud on kahekordselt pandud üksteise kõrvale. See-eest on kõik kolm juttude arvustajat tagasi rivis ning Tõnis tegi ka selle sammu, et kirjutas absoluutselt massiivse mammutkarvustuse, kus võttis ette kõik need lood, mis tal vahepeal vahele jäid. Arvustuste hulk teeb mu õnnelikuks, sisu õnnetuks. Ma pean enesekaemuslikult ütlema, et ma olen kiire õppija, aga õpitu kinnistub aeglaselt. Ma pean kõigepealt esimest korda ämbrisse astuma, et verifitiseerida, et tegu on ämbriga; siis ma pean sinna teist korda astuma, et kindlaks teha, et ämbrisse ei maksa astuda ja lõpuks pean ma sinna astuma ka kolmandat korda, et ikka lõplikult selge oleks, et ämbrisse ei maksa astuda, ausalt ka. Ehk siis – viilimine juttude sisutoimetusega on minu süü ning see on ka põhiline, millele ma kavatsen sel ulmeaastal oma tähelepanu koondada. Juulinumbris olevad mõlemad jutud on põhjalikult toimetatud – „Kehad“ oli Artur Räpi õrna hoole all ning Paadikapteni haldjajutu toimetas Laura Loolaid. Seega julgustan nii karvustajaid kui ka niisama ulgu-ulmikuid mõlemat lugu lugema, sest kvaliteedivahe on märgatav.

Lisaks on minus pead kergitanud teatud auahnus – mind ärritas mõõdukalt asjaolu, et sel aastal jäi Reaktor Stalkerist ilma ainult ühe punktiga. Aga kuigi Reaktor koosneb toimetusest, siis lõppude lõpuks on peatoimetaja suurim roll viimane viimistlus ning avaldatu eest ainuisikuliselt vastutuse võtmine. Ma pean peeglisse vaatama ja mõtlema, et kas peale seda imelist Estconi ei vääri meie lugejad ja autorid paremat – ja mis seal mõelda, kindlasti väärivad. Tuleb käised üles käärida ja veel rohkem tööd teha.

Kisub juba blogipostituseks, millel numbriga vähe ühist, nii et panen siinkohal punkti. Lisaks punktile panen ka lugejatele südamele, et kui teil Reaktori osas on ettepanekuid, mõtteid, komplimente või kriitikat, siis Facebookis saab neid mulle õrnalt kõrva sosistada või saata meile kirju. Üritan ja üritame anda endast parimat, et eesti ulme kuldaeg oleks veel ees.

Seniks aga – jätkame lendu!

Tervitustega

Triin ja toimetus

Kaanepildi autor Triin Loide, kujundus Jana Raidma.

Intervjuu: Sylvia Spruck Wrigley (Triin Loide)

Esimene küsimus on traditsiooniline tutvumisvoor – kes sa oled, Sylvia? Kes peitub selle laia naeratuse taga?

Ma pole sugugi kindel, et see viimane küsimus väga traditsiooniline on! Kuigi ma tunnistan, et naeratada mulle meeldib, eriti kui päike paistab.

Niisiis: Olen Saksamaal sündinud ameeriklane ning Eestis olen elanud pisut kauem kui kaks aastat. Olen ulmekirjanik, kes lühijuttudes eelistab teadusliku ulme žanrit ning pikemates vormides fantasy’t, kuigi see pole teadlik otsus olnud. Lisaks kirjutan lennundusest populaarteaduslikke raamatuid. Selles mõttes mul veab, et saan töötada igal pool kus leidub internetti ja odavat veini. Leian muidugi, et Eesti võiks selle odava veini osas küll pisut rohkem pingutada.

Küünilise eestlasena olen sunnitud küsima, et – miks Eesti? Kõikidest võimalikest maailma paikadest oled sa otsustanud just Eestisse tulla. Mul pole midagi selle vastu, Estconil oled alati väike päike, aga… Miks? Kas see on taktikaline taganemine kliimamuutuste eest?

Taktikaline taganemine kliimamuutuste eest oleks väga nutikas! Aga kahjuks pole ma etteplaneerimises nii pädev.

Ma polnud kunagi Eesti peale mõelnud enne seda, kui Algernon kaks mu lühilugu tõlkinud ja avaldanud oli ("Rindejoonel" ja "Rohutirtsunuhltus"). Ma teadsin sellest riigist väga vähe, kuid vahetasime Juhan Habichtiga kirju ning vestlesime sellest. Paar aastat hiljem müüsime koos kaaslasega oma Hispaanias asuva maja lõpuks peale mitut müügiaastat maha ja me polnud päris kindlad mida edasi teha. Saatsime oma mööbli Suurbritanniasse hoiule, eeldades, et seal me lõpuks maandume ning läksime oma põhjamaist road-trippi: Põhja-Saksamaa, Taani, Rootsi, Soome ja muidugi ka Eesti. Plaanisime läbi Läti ja Leedu Poola minna, kuid meie plaanid olid lahtised.

Helsinkisse jõudes olime pidevast reisimisest väsinud ja mõtlesime, et peatume nädalakese ning kosume – kuid siis nägime õlu hinda. Ilmselgelt oli mõistlikum üle lahe sõita ning puhata kuskil, kus hinnad pole nii hullumeelsed. Pealegi, Juhan oli maininud, et Tallinnas toimuvad igakuised ulmefännide kogunemised ja me võiksime üritust külastada, kui juhtume kuu kolmanda reede paiku sealkandis olema. Niisiis sättisime end Tallinnasse pisut kauemaks… Kuid lõpuks oli ikkagi nii palju veel teha ja näha ning kumbki meist ei soovinud lahkuda. Me muudkui venitasime äraminekuga ja praegu me just pikendasime oma pööningukorteri üürilepingut veel üheks aastaks.

Reaktsioonid minu Eestisse kolimisele on olnud äärmiselt lõbustavad. Mu ameeriklastest sõbrad on kõige entusiastlikumad olnud: „Oo, päriselt? Kui lahe!“. Sakslastest sõbrad ütlesid: „Hmm. Huvitav valik.“ Ja kõik mu uued eestlastest sõbrad küsivad sama asja: miks?!

Ma armastan Tallinnat. Sel on kõik suurlinna mugavused, ent samas on see piisavalt väike, et vajadusel jala ükskõik kuhu kõndida. Siin on lai valik häid restorane ja erinevaid üritusi. Inimesed on sõbralikud ja külalislahked ning alati rõõmsad, kui saavad abiks olla. Mulle meeldib rinda pista turgudel ostlemise ja muuseumides uute kummaliste teadmiste hankimisega (ja ma olen külastanud ehk ainult pooli neist!). Internetiühendus on hea, isegi kesk eikusagit. Olen igal pool käinud ühistranspordiga, Narvast Udu taluni ja Alutaguseni. See on ju imeline!

Mulle on küll öeldud, et: „Tõelist talve pole sa veel kogenud!“, nii et jätan endale õiguse seda arvamust muuta.

Muide, kuidas sul eesti keelega lood on? Ma saan aru, et sa oled hädavajaliku „Ma tahan õlut!“-taseme saavutanud, aga kuidas ülejäänuga lood on?

Mu eesti keel on ikka veel kohutav. Ma pean tunnistama, et väga raske on motiveerida end eesti keelt õppima, kui kõik inimesed üle kogu riigi oskavad nii hästi inglise keelt. Mu kaaslane on eesti keelt Tallinna Ülikoolis õppinud ja kuigi mul on piinlik, et mina ei ole, siis sellest on natuke lohutust küll, et tal läheb seda nii harva vaja. Ma olen kõik tähtsad võtmesõnad ära õppinud, aga tavaliselt kui ma alustan eesti keeles, siis minu vestluspartner lülitub kiiresti inglise keelele ümber.

Üks asi, milles ma tõesti pädev olen, on toiduainete nimetused. Keskturul ostlemiseks oli valida, et kas õppida need selgeks eesti või vene keeles. Suudan pea kõiki puu- ja köögivilju nimetada, välja arvatud need, mida keegi nagunii süüa ei taha (ma ei tea kuidas öelda „rooskapsas“). Lisaks olen ma täitsa hea loomade nimedes ning kõiges selles, mis puudutab laua katmist. Kahjuks ei eksamineeri keegi minu eesti keelt ja mingil moel on mul õnnestunud õppimata jätta kõik tegusõnad, mis teeb vestlemise keeruliseks.

Aga mul said hiljuti ingliskeelsete subtiitritega Tujurikkuja videod otsa, nii et küllap ma pean rohkem vaeva nägema, et ka ülejäänud ära vaadata.

Enne intervjuud sind netis stalkida oli päris lõbus, ehkki pisut segadusseajav kogemus. Ma saan aru, et sa oled USA/Saksa päritolu kirjanik, kes on olnud Nebula nominent; sa oled piloot ja lennundusekspert, kes spetsialiseerub lennuõnnetustele… Kas midagi jäi vahele? Oled sa spioon? Räägi rohkem oma piloodikarjäärist.

Mu ema on sakslanna ja isa on pärit Ameerikast: ma kõnelen mõlemat keelt, kuigi inglise keelt paremini ning mul on mõlema riigi kodakondsus. Ma sündisin Heidelbergis ja me kolisime Californiasse, kui ma olin väga noor. Paraku, kui mu ema inglise keel soravaks muutus, siis mu vanemad avastasid, et neil pole midagi ühist ning ma kolisin Saksamaale oma vanavanemate juurde elama, kuniks nad lahutust vormistasid. Pärast seda pendeldasin ma kahe riigi vahet.

Ma kahtlustan, et minust saaks kehv spioon, sest ma latran liiga palju. Mul on olnud palju erinevaid ameteid, muuhulgas olen olnud hostess Tokyo karaokeklubis ja giid Šotimaa mägedes.

Olen erapiloot, mis tähendab, et ma ei saa kommertseesmärkidel lennata; see on puhtalt mu eralõbu. Õnneks pole ma kunagi üheski õnnetuses olnud, kuigi ükskord pidin laskma oma lennuki mudast välja tõmmata. Lennuki juhtimine on stressirohke ning ainuisikuliselt lennu eest vastutada on hirmutav, vähemalt minu jaoks. Sa pead kiiresti otsuseid langetama ja otsustama, et mida on vaja teha; seda võimalust ei ole, et tõmbad teeserva ja mõtled asjade üle järele. Sain oma hirmust üle seeläbi, et õppisin ära absoluutselt kõik, mis võiks mingis olukorras valesti minna. See oli uskumatult motiveeriv.

Kui eestlased hirmsamad oleksid, siis ma ilmselt õpiks eesti keele kiiremini ära.

Ülikoolis õppisin ajakirjandust ja teenisin raha sellises uues ja põnevas asjas nagu internet kirjutamise ning tehnomula tavainimesele arusaadavaks tõlkimisega. Ei läinud kaua, kui hakkasin sama tegema lennundusega, sest ma nägin lihtsalt kui põhjalikult võssa meedia alati läks oma kirjelduste ja seletustega, kui mõni uudisväärtusega lennundussündmus toimus. Sealt arenes kõik omasoodu edasi.

Mis sorti ulme sulle meeldib? Millised teemad sulle kõige rohkem meeldivad Lemmikud autorid-žanrid?

Mulle meeldib väga lai valik ulmet ning idee sellest, et ma peaksin mingeid lemmikuid valima, katab mu hirmuhigiga.

Aga klassikalisest ulmest on mu lemmikud järgmised: Peter Beagle „The Last Unicorn“, Mary Stewarti „The Crystal Cave“ ja Kurt Vonneguti „Tapamaja nr 5“. Avastasin oma üllatuseks, et olen ka grimdarki fänn, alustades siis muidugi „Jää ja tule lauluga“, kuigi ma lugesin ainult neljanda osani ning lülitusin siis telesarja peale ümber. Samuti ma jumaldasin Joe Abercrombie „The First Law“, Richard K. Morgani „The Steel Remains“ ja NK Jemisini „Viiendat aastaaega“. Arvan, et mul on nõrkus katkiste kangelaste ja ebausaldusväärsete jutustajate vastu.

Tänavu olen ennast läbi närinud teostest, mis on mu teele sattunud projekti „Vanad naised ulmes“ uurimise käigus ja see on olnud väga laiahaardeline valik alamžanreid, alustades kuldaja pulpist ja lõpetades militaarSF-ga. See on minu jaoks täiesti uus rada olnud ja ma olen seda tohutult nautinud.

Millised olid su lemmikraamatud lapsepõlves?

Kindlasti „Last Unicorn“. „A Wrinkle in Time“. Ma lugesin „Sõrmuste isandat“ nii palju kordi, et ema pidi mulle uue raamatukomplekti ostma, sest olemasolevad lagunesid laiali. Ja siis muidugi „Where the Wild Things Are“ ja „Struwwelpeter“ ja… Oo, ja kindlasti "Max ja Moritz"! Mis on ka põhjuseks, et miks ma sellelt firmalt hakkliha ei osta...

Kas ulmel peaks või võiks olla ka muid rolle peale lihtsalt meelelahutuseks olemine?

Usun, et ulme saab paljudele palju enamat olla kui ainult meelelahutus. Tegelikult ma väidaks, et enamasti nii ongi, olenemata siis sellest, et kas ulme seda ise taotleb või mitte. Just eriti teadusulmel on kirjanduses oluline positsioon žanrina, mis võimaldab mängida erinevate võimaluste ja permutatsioonidega ilma reaalseid näiteid toomata või näpuga näitamata. See muidugi ei tähenda, et see poleks lugejatele meelt lahutav või et lugejad peaksid lugemisel teksti kõiki tasandeid arvesse võtma, et saada „korralikku“ lugemiselamust. Arvan, et ei ole võimalik väita, et ulme ei hoia meie ees peeglit ega sunni meid sellesse pilku heitma.

Rääkisin hiljuti ühe oma sõbra tütrega, kes informeeris mind halvustaval toonil tõigast, et talle ei meeldi ulme. Ma küsisin, et mis raamatud talle siis meeldivad ning ta vastas, et näiteks George Orwelli „1984“ ja Aldous Huxley „Hea uus ilm“. Peale seda, kui ma osutasin asjaolule, et need on ühed kõige kuulsamad ja tuntumad ulmeteosed, mis eal kirjutatud, pareeris ta sellega, et väitis nagu oleksid need raamatud poliitilised, mitte ulmelised. Tema käsitluses on ulme piiratud kosmoseooperite ja pulpiga (mis võivad muidugi ka vägagi poliitilised olla), aga see ei moodusta diskursust. Kolm tundi hiljem ta ilmselt kahetses siiralt, et iial minuga vestlema hakkas. Aga mu mõte on, et ulme roll on alati seisukoht võtta, isegi kui see juhtub poolkogemata.

Estconil hakkas üks inimene mulle seletama, et piiramatu immigratsioon on Eestis probleemiks, ise samal ajal kinnitades, et ta ei pea selle all mind isiklikult silmas. Kui keegi tema jutu katkestas, siis ta kurtis, et too teine inimene „muutis asja poliitiliseks“. Ilmselgelt oli ta veendumusel, et selle hetkeni see vestlus ei olnud poliitiline; see muutus poliitiliseks hetkel, kui temaga ei nõustutud. Usun, et kui inimesed väidavad, et ulme roll on meelelahutus, siis nad peavad selle all silmas seda, et see peaks peegeldama nende maailmavaadet ning mitte esitama nende arvamustele mitte mingisugust väljakutset. Mis on muidugi okei, kui ennast piirata ainult nende autoritega, kellega su vaated kattuvad.

Lugedes su Algernonis avaldatud jutte ning ka Reaktori jaoks tõlgitud lugusid, siis ma pean ütlema, et ma märkasin, et su lugudes on üks tugev ühine joon – su lugudel on jutustaja või vähemalt jutustatakse seda lugu kellelegi, see on selgesti adresseeritud tekst. Kirjavormis juttudes on see muidugi ilmne, aga märkasin seda ka teistes tekstides. Google andis mulle teada, et: „Sylvia Sprick Wrigley kirjutab lausa maniakaalselt kirju oma emale, teismelisele lapsele, oma raamatupidajale ja tundmatutele olenditele kosmoses.“ Mis lugu sellega on?

Ma kasvasin üles ilma internetita ning reisisin palju, seega kirjutasin ma sõpradele ja perele palju kirju. Hiljem tekkis mul harjumus kõigile postkaarte saata. Kui ma külastasin mõnd uut paika, siis ostsin ma mitu tosinat postkaarti; mul oli tabel, kuhu ma märkisin, et kellele ma olen kaardi saatnud ja kellele ei ole. Nii et ilmselt ei ole üllatav, et olen kirjutanud palju epistolaarset või kirikirjandust. Aga, ausalt, ma pole seda ise kunagi varem märganud!

Osa sellest on olnud taotluslik – ma kirjutasin „Postmark Andromeda“-nimelise sarja, mis koosnesidki sõna otseses mõttes kosmosesse ja kosmosest saadetud kirjadest (muuhulgas ka „Maitsev kõhutäis“). Kuid sul on õigus, kiriproosat on mul palju enam kui ainult see seeria.

Arvan, et lühiproosa vormid suuremalt jaolt lausa kutsuvad endaga eksperimenteerima ning uusi põnevaid vorme leiutama, näiteks kiri või Kickstarteri algatus suudavad lugu jutustada hoopis teistmoodi ning romaanis see lihtsalt ei toimiks. See mulle lühivormide juures meeldibki: võimalused uudsetel viisidel lugu jutustada. Mulle meeldib, kui lugu annab sulle suuna kätte, ent tõeline lugu peitub kirjutamata jäänud sõnades. Kirjad ja otsesed pöördumised on selleks otstarbeks suurepärased, sest selles vestluses on ka terve teine pool, mille lugeja peab ise oma peas sinna juurde mõtlema.

Rääkides tundmatutest olenditest, siis kas idee olenditest kosmoses hirmutab sind või täidab hoopis lootusega? Eks me kõik ole uudishimulikud, aga mis sa arvad, milline see esimene kontakt olla võiks? Täielik häving või hoopis midagi konstruktiivsemat?

On raske mitte uskuda, et kui maavälised eluvormid meiega kontakti loovad, siis see on sama hoolimatu ja territoriaalne kogemus kui meie enda koloniaalvõimude laienemine üle kogu planeedi. Isiklikult ma arvan, et sinna saab olema segatud palju eeldamisi ja õnnetuid sündmuseid. Kuid ma tahaks uskuda, et lõpuks läheb kõik hästi. Armastan lugusid, kus tulnukad jätavad meile mingisugust tehnoloogiat ja siis ootavad ja vaatavad, et mis juhtuma hakkab (hiljutiloetutest: „Pushing Ice“, „Hammered“). Ma arvan, et see oleks mu eelistatud stsenaarium: „Nii, palun, siin on kingitus, me tuleme paari sajandi pärast tagasi ja kaeme perra, et mis te sellega teinud olete.“

Kirjelda oma loomingulist protsessi, palun. On sul mingid kindlad rituaalid? Kust leiad ideid?

Kirjutamiseks sobivad mulle kõige paremini hommikud, möönan seda vastumeelselt, sest mulle meeldib päevi alustada vaikselt ja rahulikult cappucino ja uudiste lugemisega. Ma hoian oma töötamisel siiski silma peal ja on ilmne, et ma olen kõige produktiivsem siis, kui ma ärgates maha istun ja kirjutan ning kohvi alles hiljem joon.

Ma kirjutan täiesti kohutavaid mustandeid ja kirjutan neid enamasti kaks või kolm korda ringi, enne kui saan midagi, millel ka mingi mõte ja sisu on. Siis asun lünki täitma ning kirjutisest kui loost mõtlema, keskendudes algusele ja lõpule.

Kui ma leian, et prokrastineerin eriti jõuliselt, siis kasutan sellist asja nagu The Most Dangerous Writing App. See on lihtne online tekstiredaktor, mis kustutab kõik kirjutatu ära kui sa lõpetad trükkimise. See kõlab jubedalt, aga kohe kindlasti sunnib see mõtet keskenduma sõnade paberile saamisele ja ei lase sul niisama aknast välja jõllitada. Kiire viieminutiline või viiesajasõnaline sessioon lükkab mu kenasti käima või vähemalt sunnib mind välja selgitama, et miks ma ei suuda tööd teha.

Minu suurim viga on see, et kõige rohkem kannustavad mind tähtajad, nii et kui mul tähtaegasid ei ole, siis ma ilmselt suuri edusamme ei tee. Olen püüdnud seda enda kasuks tööle rakendada, näiteks palun kellelgi, keda ma austan, oma kirjutatut lugeda, ent palun neil töö lugemisest keelduda, kui ma (näiteks) järgmiseks reedeks faili ära ei saada. Enamike sõpradega töötab see suurepäraselt, sest nad on täiesti sadistlikud. Vahetevahel küll asi ebaõnnestub ja komistan kellegi otsa, kes ütleb, et: „Pole hullu, eks ma loen siis, kui sa selle saadad!“ ja siis muidugi laguneb kogu süsteem laiali.

Kas on sohitegemine, kui ma lingin ühele saidile, mis spetsiifiliselt vastab küsimusele, et „Kust sa oma ideid saad?“? Siin saab lugeda. https://dreamfoundry.org/2019/03/28/writing-around-the-edges/

Mis nõu annaksid algajatele kirjanikele?

Lõpeta loa küsimine. Kõlab banaalselt, aga kui ma räägin algajate kirjanikega või loen kirjanike foorumeid, siis pooled küsimused tunduvad olevat sellised, et: „Kas ma võin niimoodi teha?“. Mõnikord on see eriti tavaline asi ja mõnikord mõni eriti keeruline võte – aga mis vahet seal on? Sa soovid iga kolme lause järel tegelaste vaatenurka muuta? Istu maha ja kirjuta ja vaata, kuidas välja kukub. Kui tulemus sulle ei meeldi, siis proovi teistmoodi. Igal juhul on see harjutamiseks hea ning treenib su kirjutamismuskleid. Jah, tõenäoliselt sellest ei tule midagi välja, aga kui tuleb, siis see oleks ju fantastiline. Proovi.

Sama kehtib ka prioriteetide seadmise kohta. Kui sa palud maailmal alandlikult, et kas oleks ehk võimalik jätta sulle vaba tunnike, mille jooksul sa kirjutada saaksid, siis see ei lähe sul kunagi läbi. Sea endale kindel aeg, pea sellest kinni. Korralda sõpradega ühiskirjutamine, nii et oled kohustatud sellest kinni pidama, mis iganes aitab. Mine kodust välja, et vältida igasuguseid mõtete kõrvalejuhtimisi. Harjumus võtta endale kirjutamiseks aega, selle asemel, et vaba aega oodata, võib olla parim kirjutamisega seotud rutiin, mis endale luua.

Kui sul pole kirjutamiseks aega, siis ära heida seda endale ette ega küsi endalt, et kas sa oled ikka tõeline kirjanik. Keskendu tulevikule. Mis sind huvitab? Millest sa tahaksid kirjutada? Kuidas sa saad leida aega, et see kõik võimalikuks teha?

Ole järjekindel. See on hobi, mis nõuab aastaid, enne kui sa kuskile jõuad. Mitte keegi ei lase su uksekella ega teata pidulikult, et nii, nüüd sa võid ennast kirjanikuks pidada. Sa lihtsalt pead ise selle nimel vaeva nägema.

Millist „maailmalõpustsenaariumit“ pead kõige tõenäolisemaks?

Ma olen igavene optimist, nii et maailmalõpustsenaarium, mida ma enim loodan, on selline, et me kõik kollektiivselt saame siit jalga lasta, enne kui kogu maailm omaenda raskuse all kokku vajub. Armastan lugusid kosmosekolooniatest ja uutest algustest.

Nüüd, kus ma sellele mõtlen, siis ma olen nii palju kordi elus kolinud ja nii paljudes erinevates kohtades elanud, et vist olen just selle stsenaariumi jaoks harjutanud terve elu. Asume teele!

On sul lemmikloomi? :)

Mul ei ole lemmikloomi ja sellest on tuline kahju. Raske on nii korrapäratu elustiili juures lemmiklooma pidada. Sooviksin koera, kuid korter on liiga tilluke ja mets liiga kaugel ja, ausalt, ma olen liiga laisk. Kassid on lihtsamad, kuid ta territoorium piirneks siin ainult katusega ja kajakad kaitsevad oma territooriumi väga raevukalt. Ma püüdsin sõbruneda ühe varesega, kuid ta arvamus minust polnud just kuigi kõrge ning pealekauba ei tee ma erinevatel varestel vahet.

Siiski, mul on õhulill Brom, kes elab mu kirjutuslaual ning heidab mulle hävitavaid pilke, kui ma unustan teda veega pritsida. Kas see loeb? Bromi arvates see loeb.

Brom. Selgesti tuvastatava hävitava elemendiga pilgus.

Päeva materjal Wikipedias, juunis 2019 (Taivo Rist)

KUU ZOOLOOGIA: must mamba (5. juuni)

Kuigi see pole õigupoolest ulme, pean vajalikuks seda artiklit siin mainida. Must mamba on suuruselt maailma teine mürkmadu, ainult kuningkobra on suurem. Elab puu otsas, aga võib liikuda ka maad mööda. Ilukirjanduses lõpeb mürkmao, eriti musta mamba hammustus tavaliselt surmaga, aga päriselus pole see nii. Lõuna-Aafrika Vabariigis registreeriti aastail 1957–79 seitsekümmend viis musta mamba hammustust. Hammustatutest suri 21 inimest. Sealhulgas kuni 1962. aastani anti hammustatutele polüvalentset vastumürki, mis musta mamba hammustuse vastu põrmugi ei aita, ja 35 hammustatust suri 15 ehk alla poole. 1962 võeti kasutusele musta mamba vastumürk ja pärast seda hukkus 40 hammustatust 6. Maailma ühe kõige vaesema riigi Zimbabwe maapiirkondades hammustasid mürkmaod aastail 1991–92 274 inimest, kellest 5 surid. Mind on rästik hammustanud (nõukogude ajal), olin nädal aega haiglas ja mulle jäi sellest meeldiv mälestus.

https://en.wikipedia.org/wiki/Black_mamba

KUU KEEMIA: alumiiniumi ajalugu (7. juuni)

Alumiiniumiühendeid mainis esimesena kreeka ajaloolane Herodotos. Nende masstootmine algas XV sajandil Türgis ja samal sajandil Paavstiriigis. XVIII sajandil saadi kätte alumiiniumoksiid, aga alumiiniumi ei suudetud eraldada keemiliste reaktsioonide ega elektrolüüsi abil. Alles aastal 1824 eraldas alumiiniumi taani keemik Hans Christian Ørsted. 1852 oli alumiiniumi hind poole kõrgem kui kullal, sellest valmistati münte ja ehteid, ehkki ta kummakski ei sobinud. Alumiiniumi masstootmine algas USA-s ja Austrias 1889. Tänapäeval toodetakse alumiiniumi rohkem kui kõiki ülejäänud mitteraudmetalle kokku ja enam kui pool maailma toodangust tuleb Hiinast, järgnevad USA, Kanada ja India. Euroopa Liidus toodetakse ainult Saksamaal, Prantsusmaal ja Hispaanias, aga Norra ja Island toodavad kahe peale kokku hulga rohkem kui Euroopa Liit. Tänapäeva on nimetatud ka alumiiniumiajaks.

https://en.wikipedia.org/wiki/History_of_aluminium

KUU ULMEFILM: "Jää" (14. juuni)

"X-failide" 1. hooaja 8. episood, aasta oli siis 1993. Mulder ja Scully lähevad uurima, miks Alaskal mingi teadlaste seltskond üksteist ja iseend ära tappis. Leitakse ussikujulised tulnukad, kes inimese ihusse ronivad ja üksteist tapma ässitavad. Mitu tükki saadakse kätte, aga nagu ikka, ühtki neist Alaskalt teadlastele uurimiseks tagasi ei tooda ja valitsus hävitab selle polaarbaasi. Kriitika oli positiivne, hirmu ja paranoia õhkkond hästi tabatud. Tagantjärele on kiidukoor veelgi tõusnud kuni sinnani, et seda on nimetatud mõjukaimaks episoodiks, mis iial tehtud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ice_(The_X-Files)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: gallimimus (16. juuni)

Gallimimus oli teropoodide hulka kuuluv lindsaurus, kelle nimi tähendab "kanasarnane". Tore kana küll: 6 meetrit pikk ja 440 kg raske. Tal oli nokk, mis meenutas pardi oma, ja sellega võis ta süüa väikest elusat saaki, mille ühekorraga alla neelas. Nähtavasti sõi ka taimetoitu. Kanal on tiivad, gallimimusel selle asemel korralikud käed. Kummalgi käel oli kolm hästi arenenud sõrme, millest pöial oli kõige tugevam ja keskmine sõrm kõige pikem. Pea oli väike ja silmad suured, nii et kanast rohkem meenutas ta moad, emu või jaanalindu – oletatavasti ka elustiili poolest. Gallimimuse avastasid 1960-ndail Mongooliast Poola paleontoloogid. Steven Spielberg kirjutas "Juura parki" sisse, kuidas türannosaurus gallimimuste karja taga ajab. Kuid filmis kujutati neid sulgedeta, sest tollal ei teatud veel, kui paljudel saurustel suled olid. Gallimimused said otsa 70 miljonit aastat tagasi suures sauruste väljasuremise sündmuses.

https://en.wikipedia.org/wiki/Gallimimus

KUU ARVUTIMÄNG: "Knight Lore" (19. juuni)

1984. aasta seiklusmärul, mille kirjutasid vennad Chris ja Tim Stamper nagu üle-eelmisel kuul käsitletud "Sabre Wolfigi". "Knight Lore" valmis varem, aga Stamperid otsustasid "Sabre Wolfi" enne välja lasta, sest nende hinnangul oli "Knight Lore" nii palju parem, et muidu poleks nad suutnud "Sabre Wolfi" müüa. "Knight Lore" oli ajast palju ees ja kannatas oodata. Sellegi mängu peategelane on Mõõgamees, ent teda on vahepeal hammustanud Mõõkhammashunt ja seetõttu moondub ta igal ööl libahundiks. Talle antakse 40 päeva, et ravimi väljatöötamiseks vajalik nänn kokku tassida, muidu ta sureb. Libahundina on ta füüsiliselt võimekam kui inimesena, ent mõned vaenlased ründavad teda ainult libahundiks olemise ajal. Kriitika oli väga positiivne, kaks ajakirja valisid selle aasta parimaks mänguks. Kasutatud isomeetriline graafika ja objektide liigutamine spraitide abil olid revolutsioonilised.

https://en.wikipedia.org/wiki/Knight_Lore

KUU KOSMOSEVIDIN: SOLRAD 1 (22. juuni, aastapäev)

USA teadus- ja luuresatelliit läbimõõduga pool meetrit, mille peamine eesmärk oli kaardistada NSV Liidu õhutõrjeradarite võrgustikku. Esialgu president Eisenhower niisugust asja ei lubanud, lootes luurelennukite peale, aga kui NSV Liit 1. mail 1960 Gary Powersi juhitud luurelennuki alla lasi (mõisteti vangi ja vahetati 1962 välja Rudolf Abeli vastu), andis Eisenhower 5. mail 1960 SOLRAD 1 stardiks loa. Seda saatis suur edu ja NSV Liidust avastati oodatust palju rohkem õhutõrjeradareid. Otsiti ka röntgenikiirgust ja näidati, et NSV Liit peab kinni tuumakatsetuste keelustamise lepingust. Aprillis 1961 sai see esimeseks kaugjuhtimise teel välja lülitatud tehiskaaslaseks.

https://en.wikipedia.org/wiki/SOLRAD_1

KUU ULMEAJAKIRI: "Scoops" (30. juuni)

Briti ulmeajakiri, mida avaldati nädalakirjana 20 numbrit 10. veebruarist 23. juunini 1934. Kõik olid 28-leheküljelised ja maksid 2 penni. Peatoimetaja oli Haydn Dimmock. Müük oli vilets, mulle tundub, et ulmenädalakirja väljaandmine ei ole hea mõte. Samuti jäi mulle mulje, et Dimmock ei tajunud hästi oma ajakirja potentsiaalset lugejaskonda, pidades selleks üksnes koolipoisse, aga nendel pole ju raha. Tuntud nimesid oli autorite seas vähe, vist oli lugude kvaliteet nõrgapoolne. Ajakirja äpardumine jättis brittidele mulje, et Suurbritannia on oma ulmeajakirja ülalpidamiseks liiga väike riik, ja alles 1937 tehti järgmine katse. See aga oli "Tales of Wonder", millel läks palju paremini ja millest olen juba selles rubriigis varem rääkinud, septembris 2018 (https://www.ulmeajakiri.ee/?ulmelahedast-wikipedias ).

https://en.wikipedia.org/wiki/Scoops_(magazine)

KUU KOSMOSEVIDEO: musta augu kaksikud (15. juuni)

35 sekundi pikkune video sellest, kuidas kaks musta auku teineteise ümber tiirlevad, kuni kokku sulavad. Musta augu lähedus moonutab tugevalt valguskiirte teekonda ja sellepärast on aukude juures moonutused suured. Vaadake tingimata!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:BBH_gravitational_lensing_of_gw150914.webm

KUU KOSMOSEPILT: Marss (19. juuni)

Õigete värvidega pilt Marsist, mille 2007. aasta veebruaris tegi kosmosesond Rosetta möödalennul 240 tuhande kilomeetri kauguselt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:OSIRIS_Mars_true_color.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISM: äri Benini moodi (1. juuni)

Hulk pudeleid rivis, siltidelt saab lugeda "Schnaps", "Special dry gin", "Vermouth"... Huvitav, mida nendes pudelites küll müüakse? Ei arvanud ära. Benin on väga vaene riik ja niimoodi müüakse bensiini. Mitte autodele, nii rikast rahvast on Beninis vähe, kes korraga üle poole liitri bensiini jaksab osta. Mootorratastele ja sääreväristajatele.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Petrol_station_in_B%C3%A9nin.jpg

KUU MATEMAATIKAFILM: Mandelbroti fraktal (4. juuni)

Video pikkusega 45 sekundit pakub teile Mandelbroti fraktalit oma täies ilus. Muide, esmakordselt defineeriti ja visualiseeriti ta alles 1978, esimene artikkel ilmus 1. märtsil 1980.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mandelbrot_zoom_1.gif

ESIMENE ULMEFILM: "Elevantide unistus" (8. juuni)

2006. aasta animafilm pikkusega 11 minutit, neist 1½ viimast on tiitrid. Proog loob endale virtuaalreaalsuse, milleks on hiiglaslik mehaaniline masin, kutsub Emo sinna sisse jalutama ja näitab uhkusega oma vaimusünnitist. Emo ei olegi vaimustuses ja hakkab esitama piinlikke küsimusi: miks ma peaksin seda reaalsusena võtma? Mis saab siis, kui ma ei võta? See on ju kõigest väljamõeldis! Proog on nagu ulmekirjanik, kellelt lugeja küsib, miks ta peaks seda lugu tõsiselt võtma. See on ju ulme, see pole päriselt! Kirjanikul peab olema hea vastus, Proogil ei ole.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Elephants_Dream_(2006).webm

KUU FÜÜSIKAFILM: veetilga jäätumine (17. juuni)

Mis saab siis, kui jääpurika otsa panna veetilk? Eks ta külmub ära, mis muud. Aga edasi, mis siis saab? Kui ära arvasite, siis õnnitlege ennast. Mina ei arvanud. Video kestab 31 sekundit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Frozen_drop.webm

TEINE ULMEFILM: "Mehaaniline inimene"

Itaalia üks esimesi ulmefilme ja maailma esimene film robotite omavahelise võitlusega. 1921. aasta film teadlasest, kes leiutab roboti (sõna "robot" ise oli veel leiutamata), aga see satub kurjategijate kätte. Nende eesmärk pole hästi aru saada, võib-olla on selleks lihtsalt huligaansus, mõni inimene lüüakse maha ka, aga vist kogemata. Roboti juhtimiseks on laboris suur ekraan, kust saab teda näha, ja mitmesugune seadmestik. Robot on hiiglajõuga ja laamendab palju, aga inimesed jooksevad tema eest vabalt ära, ehkki autot ajab robot korralikult taga. Selle aja autod polnud kuigi kiired. Kuid tapetud teadlase vend ehitab teise ja nii-öelda headuse poolel oleva roboti. Robotid lähevad kaklema ja hävitavad teineteise, aga kurjategijate pealik (naine) saab sel ajal juhtimisseadmestikust elektrilöögi ja hukkub. Lisaks hävib kogu ooperimaja, milles robotite võitlus toimub. Filmi originaalpikkus oli 80 minutit, millest säilinud on 26 minutit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:L%27uomo_meccanico_(1921).webm

Segavereline koomiksimaailm: Darthid ja Droidid (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Juulinumbris heidame pilgu veebikoomiksile Darths & Droids.

Darths & Droids on rollimänguline Tähesõdade remiks-paroodia, kus pildimaterjali moodustavad filmikaadrite väljalõiked, koomiksi tegelasteks aga on üks mängijate seltskond ja lugu kulgeb nende läbimängitud kampaaniatena. Lugusid paneb kokku kolleegidest sõpruskond koondnimega Comic Irregulars (tegijate täpset nimistut vaata nende korduvküsimuste lehelt). Koomiks hakkas ilmuma 2007 septembris ja tosina aastaga on see ise väikestviisi klassikaks muutunud ning edasise fänniloomingu võrseid väetanud. D&D ise sai aga inspiratsiooni veebikoomiksist DM of the Rings (“Sõrmuste Mängujuht”), ehk siis Sõrmuste Isanda rollimängulisest remiks-paroodiast.

Aususe huvides olgu kohe öeldud, et mind ennast jätavad Tähesõjad teosena täiesti külmaks - niisiis ei loe ma koomiksit sugugi fännipilguga ja pööran tähelepanu võib-olla hoopis teistlaadi detailidele kui andunud Tähesõja-usklik.

“Mängukampaaniate” pealkirjad eestindasin vaba käega tõlgitud filmipealkirjade põhjal ja pigem lõbususe kui täpsuse printsiibil - seega ülima tõe tiitlile ei pretendeeri ja igaühele jääb vabadus koomiksit lugedes paremad nimed juurde mõelda.

Esimene seiklus,  “Nähtamuslik ohatis” (The Phantasmal Malevolence) algab lihtsalt - nagu ikka! Mängujuht alustab uut kampaaniat ja mängijad - esialgu vaid kaks - ignoreerivad hoolega ette valmistatud diplomaatilist lähteolukorda ja leiavad ettekäände võitlust alustada. (Võitluse käigus tuletatakse muuhulgas relvadele käigu pealt omadusi juurde.)

Pärast edukat tapmist ja tagaajamist leiavad mängijad Jim ja Ben, et nende tegelased Qui-Gon ja Obi-Wan peaksid kiiremas korras põgenema, ning teineteisest eraldatuna sajavad nad maha tundmatul, aga mugavalt maasarnasel planeedil.

Siin sekkuvad päriselu-küsimused tõsisemalt mängu kulgu. Selgub et üks mängijaist peab oma väikest õde passima, ning et plika pahandust ei teeks ja pärast kitule ei jookseks, lubatakse tal suurte inimestega koos mängida. Pisi-Sally tekitab kohe hästi nunnu tegelase, kellel on “suured lontis jänkukõrvad, keel nagu sipelgakarul ja roosa-valge poninägu”.

Enne kui seiklus saab edasi kulgeda, ütleb Sally ootamatult sõna sekka ka ülejäänud planeedi toimimise kohta. Mängujuht ei taha sellest esialgu kuuldagi, aga et laps ei nutaks, lepitakse tema väidetega ja nii juhtubki et planeedil Naboo on “valitud kuninganna, kes on neljateist-aastane ja väga tark”. Mänguõhtu jätkub suuremate sekeldusteta - kui välja arvata see, et kõik mängijate valikud ja otsused viivad välja just niisuguste olukordadeni nagu filmis näha võib.

Järgmisel sessioonil liitub teistega tehnonohik Pete, kelle valitud tegelaseks on “kõrgtehnoloogiline multifunktsionaalne mittehumanoidne hooldusrobot”. Inim-Pete’il on käepärast eritellimusel tehtud kahendsüsteem-täringud (titaanist, justnimelt robot-tegelaste mängimiseks mõeldud; plahvatavad ainult üks kord koomiksi jooksul) ja robot-Pete on osava min-maximise tulemusel üle igast orgaanilisest olendist (teisisõnu, kõnevõime ja kehapikkuse arvelt on tal esimese leveli kohta üüratu remondioskus). Mängujuhi nõudmisel avaldub puuduv kõnevõime selles, et tegelase nimel rääkides peab Pete kasutama robootilisi vilinaid ja vurinaid (varsti on tal selle jaoks vastav äpp).

Taas hälbivad tegelased igal võimalikul juhul mängujuhi planeeritud teekonnast ja võtavad kursi hoopis lähimasse linna, mis asub lähimal planeedil nimega… Tatooine! Seal leidub külluses relvi, kuulujutte ja XP-d - ehk kõike muud kui plaanitud peamissiooniga seotud asju. Linnapiirile jõudes hoiatab mängujuht, et tegu on (otse loomulikult!) “armetu kaabakate ja jätiste pesaga”.

Seltskond jookseb linnas kogemata ka väikese potisoenguga poisi otsa, kellega ei viitsita eriti juttu teha ja ka mängujuht lohutab, et tegu on täiesti suvalise kõrvaltegelasega.

Seltskond püüab kohalikega kaubelda ja kasulikku varustust hankida, üritades selle käigus maha ärida ka kuninganna garderoobi. Kui sellest kõigest siiski väheks jääb, satutakse uuesti “mõttetu kõrvaltegelase” onni.

Järgmisel mänguõhtul lisandub veel üks tegelane: Ben on kaasa kutsunud õpingusõbra Annie, kellega ta ühes näiteringis käib ja kes tahtis impro-oskuste arendamiseks “seda rollimänguvärki” lähemalt vaadata. Talle antakse mängida “suvalise kõrvaltegelase” ema, aga kuna mängusüžee jõuab lõpuks välja samadesse (või vähemalt visuaalselt sarnastesse) punktidesse, kuhu filmgi, siis peagi saab Annie tegelaseks - üllatus-üllatus - väike Anakin ise.

Lõpuks jätkab seltskond mängujuhi etteantud ülesande täitmist - salapärase kosmilise kera otsinguil minnakse tsiviliseeritud planeedile juttu ajama ning peagi saabub ka kauaoodatud madin, kus täringud tuliseks veeretatakse. Kuigi tegevus näeb välja (üsna) täpselt nagu filmis, elavad paljud intriigid ning sündmuste tagamaad-tõlgendused mängumaailmas hoopis oma elu ja suur osa olukorrakoomikat tuleneb sellest, kuidas mängijad-tegelased sündmustest aru saavad. Veel tähtsam on muidugi see, mis tegevuse kasuks mängijad otsustavad ja kuidas pööravad saatust täringusilmad.

Teine seiklus, “Kloonikeste vaikimine” (The Silence of the Clones) toimub mängijate reaalsuses kaks aastat hiljem ja kolmas, “Sithi kätttulemine” (Revelation of the Sith), sellest omakorda kaks aastat hiljem.

Osad sõbrad on vahepeal läbi mänginud pika võlu-kampaania, mille järelkajad praegusesse mängu sisse hiilivad (asjasse olla segatud piraadid ja ninjad, tegelased ei ole üksteise valikutega rahul ja ka mängujuht kipub teatud küsimuste peale hambaid kiristama - nagu ikka).

Enamik mängijaid jätkab samade tegelastega, kuid väikeõde-Sally hakkab roosade poni-dinosauruste faasist välja kasvama ja seetõttu ei kuku Jar-Jar enam sugugi nii nunnult välja.

Ka leiab Sally, et suurte mäng on üleüldse tobe - kuid vennaga olude sunnil kaasas jõlkudes tüdineb ta peagi arvutimängudest ja nihkub ühise laua taha tagasi. Seal käib tema käest läbi hulk episoodilisi kõrvaltegelasi (sööklaomanik, kellel on “neli kätt ja pirakas vats”, pisike raamatukogutädi, kes “kannab lehvivaid hõlste ja juuksekrunnis söögipulki”, üks jedi-kooli jõnglane, “kaelkirjak”-tulnukas, Padme ema, põgusalt jälle Jar-Jar); pikemalt juhib ta Mace Windut ja Yodat ning ja võtab aeg-ajalt üle C-3PO, keda ta hiljem põhitriloogias pikemalt kehastama jääb. Muidugi korraldab väike õde juhuslikel hetkedel ümber ka kõrvalisi tegelasi ja mängukeskkondi.

Olude sunnil vahetab tegelast ka Jim - esimese mängu lõpuosas, kui Qui-Gon surma sai, anti talle “ajutiselt” mängida kõrvaltegelane Padme, kelle “kasutu ja ülbe rikkurmonarhi” rolli ta nüüd igati üritab sisse elada, et ka “sellele rollimänguvärgile pihta saada”.

Teises ja kolmandas osas süvenevad esimese seikluse süžeeliinid veelgi - filmitegevusele tekivad hoopis teised tõlgendused, tegelastele hoopis värvikamad tagamaad (Darth Maul oli eradetektiiv, kes ajas peategelastega sama asja, aga ei jõudnud neile õigel ajal infot edasi anda, enne kui võitlus-innukas Jim talle kallale läks, Jango Fett on samuti detektiiv, kättemaksuõhinas  mahalöödud Maul'i endine partner, kes nüüd omakorda kättemaksu haub, jne.)

Kohati on vägagi selge, et kättemaksuhimulised kõrvaltegelased, kes peavad monolooge sellest, kuidas mängijate tegelased kõik head kavatsused tuksi keerasid, väljendavad mängujuhi frustratsiooni mahavisatud taustainfo pärast. Loo üldises tervikus aga pakuvad sellised tagasivaated ja “tegelikult oli asi nii” selgitused põnevat (ja seesmiselt vägagi sidusat) alternatiivi “päris” filmiloole.

Tegelased-mängijad osalevad nüüd üha enam mängumaailma ülesehitamises ja nende rollid nii mängu sees kui mängu ümber muutuvad aina mitmetahulisemaks. Näiteks usaldatakse tundmatu keskkonna kirjeldamise ülesanne nüüd juba sihilikult väikeõde-Sally kätesse, mängijad arutlevad kulisside taga oma tegelase arenguid mängujuhiga, kord kui mängujuhti on vaja asendada, lubatakse juhtohjad nohik Pete’i kätte - kes paneb kõigi teiste mängijate tegelased kohutavasse hädaohtu (mis omakorda laseb R2D2-l lõpuks ometi päästeinglina hiilata).

Mängijad ja mängujuht ka õpivad üksteiselt, seiklus muutub mitmekihilisemaks ja keerukamaks.  Isiksustejooned põimuvad mänguga, aga oma kinnisideedest õpitakse ka lahti laskma; mänguolukordi õpitakse lahendama enda jaoks ebatüüpilisel moel, üritades end teise mängija mõttemaailma paigutada. Omavahelised suhted mõjutavad mängureaalsust nii heas kui halvas - näiteks Anakin pöördub eriti jõuliselt tumedale poolele just siis, kui Annie ja Jim suhteküsimustega kimpus on, ja kõrvaltegelastega juhtub imelikke asju siis, kui Sally mõnest neist ära tüdineb.

Seesugusel õppimisel on siiski ka omad piirid, mis omakorda tekitab halenaljakaid päriselu-olukordi, ning veelgi halenaljakamaid elu-mängu läbipõimumisi - sellest protsessist on mõjutatud pea kogu kolmas seiklus. Mängijate-tegelaste omavaheline sasipundar saab kulminatsiooni, kui vastastikuste ülestunnistuste käigus selgub, kui väga Jim'i häirib see, et Annie tegelane on ilmselgelt kuri. Lõpuks nad lepivad, kui on välja selgitanud, Anakin on kõigest Lawful Evil, mitte Chaotic Evil, ning Jim-Padme jääb ka jedi-jõmpsikate mahanottimisega rahule, niipea kui on kuulnud, et iga mahalöödud juntsu eest sai 2500 ekspi.

Eeltriloogia lugude järel mängitakse kolme kampaaniana läbi ka põhitriloogia: “Uus noorus” (A New Generation), “Vastase lõualõks” (The Enemy Let Slip) ja “The Jedi Reloaded”. Mängijad arenevad ja muutuvad täiskasvanumaks, lõpetavad kooli, kolivad… Ka mänguspetsiifiline probleemistik muutub põhitriloogia lugudes täiskasvanulikumaks: millal viimati mängitud sai, kuidas tiheda töögraafiku kõrvalt mänguõhtu jaoks aega leida, kuidas leida tööd mille eest makstakse ka, kuidas oma loomingulisele tööle publikut leida…

Uue triloogiaga vahetab enamus mängijaid tegelasi - näiteks alatasa tegelasi ohtlike valikutega surma saatev Jim ilmub nüüd kõrtsi kui Han… tähendab, tegelane nimega Greedo, kes kasutab vahepeal valenime Han Solo ja näeb ka välja täpipealt nagu filmi-Solo (sinna juurde käib muidugi ohtralt nalju teemal, kes keda esimesena tulistas).

(Pool)võhiku rolli täidab nüüd uus mängija - Pete’i vennapoeg, kes esimesel mängusessioonil uurib, et kui lubati rollimängu, kus siis arvutid on. Poiss haarab siiski süsteemi lennult ja kui saabub aeg peresuhteid selgitada, saab hästi hakkama. Üks tähtis detail jääb siiski ära arvamata - nii tal kui teistel mängijatel. Ma jätan ka siinkohal kirjelduse hägusaks, aga seda, kes täpselt keda mängib, saab kampaaniate/filmide kaupa piiluda tegelaste ülevaatelehelt.

Pärast eel- ja põhitriloogia lugusid läheb koomiks edasi ja praeguseks on eraldi tagasivaate-seiklusena ilmunud ka “Rogue One”.

Tavapikkuses peatükkide/episoodide vahele mahub hulk lisamaterjali - lõdvema struktuuriga lisapalad, põhilugudest väljajäänud tekstivariandid, vihikulehele kirjutatud “mängujuhi kampaaniamärkmed”.

(sisukorra peatükkide kaupa leiab siit lehelt)

Darths & Droids lugemissoovitus kehtib mitmesugustele gruppidele ja erinevate nurkade alt.

Oma mätta otsast, tundub, et kõige suuremat rõõmu võiksid siit saada mängusõbrad. Lisaks ohtratele äratundmismomentidele lugude sees, leiab tihti koomiksi juurest metakommentaare rollimängijatele ning eriti mängujuhtidele. Need varieeruvad sarkastilistest märkustest (“mängujuht hoolitsegu selle eest, et tegelased oleksid vahetpidamata ohus - selleks ta ju siin ongi”) siiralt kasulike näpunäideteni (“Kui oled mängujuhina olukorras, kus on vaja tegevust improviseerida - ning olgem ausad, sinna jõuad sa iga kord kui mängijad mingigi otsuse langetavad - kasuta ära parimat käepärast resurssi: mängijaid endid. Ei loe, kas nad on rollis sees või kommenteerivad rolliväliselt telesarju. Kui nende jutt vähegi klapib, sobita see mingil moel käimasolevasse kampaaniasse.”).

Tähesõja-sõprade osas ei ole ma pädev sõna võtma - küllap kehtib väide “kilometraaž võib  kõikuda” ja ilmselt mõjub D&D siirastele fännidele ja mittefännidest mängusõpradele üpris erinevalt.

Kindlasti leidub siin avastamisrõõmu sellisele lugejale-vaatajale, kellele meeldib seoseid ja viiteid otsida. Darths & Droids on äärmiselt troobiteadlik - seda nii mängurikultuuri, Tähesõdade kui üleüldise pop-teabevara osas üleüldse. (Juba iga lehekülje pealkiri sisaldab vähemalt üht silmnähtavat viidet ja pealekauba ilmselt veel mitut hämaramat seost.) Kahjuks on ametlikud leheküljed nüüdseks vaid ingliskeelsed (ametlike tõlgete korraldamine käis loojatele üle jõu ja sellest loobuti pärast esimest peatükki).

Olen lugenud ka kriitikat, et iga järgneva looga langeb osa mänguhuumorit ära, sest seltskond “ei mängi piisavalt halvasti”. Nende lugejate jaoks, kelle nauding tuntud lugude mänguremiksidest põhineb vaid sellel, kui “valesti” kõike tehakse, see ilmselt nii ongi. Kuid ma ei alahindaks mängijate-maailma omatahtsi kulgevaid lugusid koos järjest selgepiirilisemaks kujuneva seesmise loogika ja arenevate tegelaskujudega - seda aluseks oleva filmimaterjali kvaliteedist sõltumata.

Metaseoseid ja läbipõimumist ülejäänud nohikukultuuriga illustreerib hästi autorite kommentaar 50ndal leheküljel:

“Meie mänguseltskonna reaalsuses Tähesõdu muidugi ei eksisteeri - kogu koomiksi sisu sel eeldusel ju põhinebki. Küll aga on olemas paljud teised tuntud ja armastatud teosed (näiteks Mad Max), tõsi küll Tähesõdade mitteolemasolu tõttu pisut teistsugusena:

- Kosmosekerad on tõsine dokusari Buckminsteri fullereenidest.

- Mark Hamill’i teati vaid kui vähetuntud arvutimängude häältelugejat, kuni ta lõpuks Futuramas osatäitmisega kuulsaks sai.

- Harrison Ford on tuntud peamiselt Indiana Jones’i rollis.

- Nohikud Youtube’i-klippides vehivad vibude, mitte valgusmõõkadega.

- Kuna Tähesõdade edulaine ei sütitanud seitsme- ja kaheksakümnendate teadusulme-huvi, ei saanud filmide ja uue sarja näol uut hoogu ka Star Trek, mis ongi jäänud vaid vähetuntud friigisarjaks.

-  Moonraker” jäigi filmimata. Bondi-fännide elu on ilus.

- Läänemaailma laiatarbe-ulmekultuuri toidab peamiselt Lahingulaev Galaktika, ehkki juba algusest peale polnud see suurem asi. Hiljuti tehti telesarja uusversioon kõvema eelarve, tasemel visuaalefektide ja teravmeelse stsenaariumiga - ja see oli nõme.

- Kaheksa- ja üheksakümnendate suuremateks kassahittideks olid suurejoonelised peremuusikalid.

- Kollektiiv Comic Irregulars eksisteerib ka selles reaalsuses ja koostab rollimängulist remiksparoodiat, mis põhineb Harry Potteri lugudel.”

Tähelepanelik lugeja, kes liigub Potteri-lugude lingile, leiab end teise astme metareaalsusest, mille juurde käib sarnane kirjeldus ja järjekordne alternatiivkoomiksi link; sellele liikudes ootab ees juba järgmine sarnane lehekülg ja nõnda palju kordi järjest.

Neile, kel Darths & Droids juba loetud, soovitan ette võtta ka alguses mainitud koomiksi “DM of the Rings”; samas vaimus soovitan ka veebisarja “The Gamers: Dorkness Rising” ja selle järgesid-lisasid, eriti Shadowrun’i ainelist minisarja “Natural One”.

Artikkel: Kosmosevõidujooksu finiš (Joel Jans)

Illustratsiooni autor Toivo Tooming

Kuuekümnendate alguse Ameerika oli kosmosevõidujooksu ilmselgelt kaotamas. Venelased olid saatnud orbiidile nii sputnikuid, koeri kui ka Gagarineid ja president Kennedy kutsus oma nõuandjad kokku. Viimased esitasid talle kolm plaani: kosmoselabor, lend ümber Kuu või maandumine Kuul. Kennedy valis neist viimase ja pidas 1961. aasta 25. mail Kongressi ees legendaarse kõne, kus ta ütles: «Ma usun, et see rahvus peab pühenduma eesmärgile: enne dekaadi lõppu viia  inimene Kuule ja tuua ta ohutult tagas». Kennedy uskus seejuures, et võimalik oleks USA-Venemaa ühismissioon ja mingeidarenguid selle suunas esialgu isegi oli, kuid atentaat president Kennedyle tegi neile lõpu.

Igal juhul mõisteti lõpuks igal pool vajadust venelastele kuidagi ära teha ja NASA sai piltlikult piiramatu eelarve. Selle asutuse eelarve kasvas mitusada korda ja NASA-le tehtavad kulutused moodustasid lõpuks kogu riigieelarvest  koguni viis protsenti. Ja näiteks tipphetkel töötas Apollo programmis 400 000 inimest. 12 aastat kestnud Apollo programm oli maailma kalleim rahuaja kosmoseprogramm, see läks 1973. aasta vääringus maksma 25,4 miljardit dollarit (2018. aasta vääringus üle 112 miljardi dollari). Juba üksainus kuumooduleid kosmosesse vedanud kanderaketi Saturn V start läks maksma 375 miljonit dollarit.  Viimane on seejuures endiselt kõige võimsam rakett mis inimkond on kunagi lennutanud. Saturn V oli 110,6 meetrit kõrge, läbimõõt 10,1 meetrit ning stardikaal 2700 tonni ning ta neelas sekundis 15 tonni kütust.

Neil Armstrong, Michael Collins, Buzz Aldrin) juuli 11, 1969

Ameeriklased olid selleks hetkeks käinud vaid lühidalt maa lähedasel orbiidil ning kõik vajalik tuli nullist leiutada alates protseduuridest ja lõpetades arvutitega. See tõi omakorda kaasa palju hädasid ja peaaegu fataalseks saanud õnnetusi ning võib ilmselt väita, et lend Kuule polnud sugugi vähem kiirustatud või ohtlik kui oli Gagarini oma. Neist tuntumaid on ilmselt Apollo 1 puhul rutiinse testi ajal kapslis puhkenud tulekahju, misjärel ei suudetud avada luuki, sest tuli tekitas kapsli sees ülerõhu. Hukkusid kõik kolm astronauti.

Kuid vähem teada on see, et ka Apollo 11 lend oleks peaaegu ära jäänud, kuna 16. juuli hommikul avastati kanderaketi teisest astmest leke, kust jooksis välja -432F kraadisel temperatuuril (-257C) vedelat vesinikku. Starti siiski ei katkestatud ja tehniline meeskond sai lekke sulgemisega hakkama, aga kui Apollo kanderakett oleks maa peal plahvatanud, oleks paugu võimsus olnud kuskil 4-5 kilotonni. Võrdluseks: Hiroshima pomm oli kuskil 13 kilotonni.

Kuule jõudmiseks pidi kosmoselaev läbima 384 000 kilomeetrit. Selleks kulus peaaegu neli päeva ja midagi märkimisväärset selle käigus ei juhtunud, peale kerge usuteemalise skandaali. Nimelt on mitmetes parateemalistes väidetes ekslikult välja toodud, et Apollo astronaudid muutusid peale Kuul käimist usklikeks. Tegelikult hakkasid nad selleks juba enne reisi. Ning pärast Maa-tõusu vaatamist pöördusid astronaudid otselülituses Maa poole ning lugesid igaüks Esimesest Moosese raamatust lõigu  maailma loomise kohta ning soovisid kõigile häid jõule. See põhjustas omakorda mitmesuguseid jamasid, kuna Ameerika ateistid kaebasid USA valitsuse kohtusse. Nende nägemuses riivas see usulist vabadust.

Igal juhul 19. juuli õhtul jõudis Apollo Kuu lähedale ning hakkas pidurdama. Kosmoselaevast sai Kuu tehiskaaslane, mis tiirles 110 kilomeetri kõrgusel. Ning nüüd tuleb ära märkida, et Apollo 11 puhul poldud aga sugugi kindlad kas nad ka Kuu pinnalt tagasi kosmosse saavad. Orbiidile tagasiminekuks mõeldud kapslit polnud Kuul kunagi katsetatud ja ettenägelikud ameeriklased olid Nixonile kirjutanud isegi juba kõne, mis oleks katastroofi korral ette loetud.

Pinget lisas seegi, et Neil Armstrong oleks aga Kuule maandumist harjutades juba peaaegu Maal surma saanud. Nad harjutasid seal spetsiaalsete Maal lendamiseks kohastatud maandurite koopiatega ja ta suutis ühest neist vaid murdosa sekundist hetk enne plahvatamist välja katapulteeruda. YouTube’s on sellest video olemas ja võib öelda, et pääsemine oli tõesti väga napp.

Maandumiseks otsisid nad kõige lamedama ja parima koha, mis võimalik, aga siin hakkas Apollo arvuti probleeme tekitama.  Umbes kuus minutit enne turvaliselt Kuu pinnale laskumiseni jäänud aega väljastas Apollo navigatsiooniarvuti kontrollpaneelile veakoodid 1202 ja 1201.- mälu ületäitumine. Astronaudid pöördusid kontrollkeskuse poole ja selgus, et maandumisradarilt tulnud ootamatu andmevoog CPU  üle ja see käivitas vastavad alarmid, masin jooksis kokku. Seepeale masin taaskäivitas ennast ja jooksis uuesti kokku ja nii kuni Buzz Aldrin lülitas radariga tegeleva alamprogrammi välja ning nad said laskumisega jätkata. Hiljem selgus, et viga tekkis kuna Aldrin oli unustanud radari välja lülitada ja simulaatoris kus astronaute treeniti polnud radar üldse navigatsiooniarvutiga ühendatud ja seetõttu ei tulnud viga ka treeningutel välja.

Ilgajuhul oli Eeage selle kõige peale esialgsest maandumispunktist üle lennanud ja ees laiutas kraater. Armstrong läks üle käsijuhtimise ja lendas kraatrist üle. Kuidnüüd olid nad planeeritust kauem lennanud ja kütust hakkas nappima. Iga hetk oli maalt tulemas katkestamiskäsk, sest vastavalt reeglitele tuli maandumine katkestada kui paakides alles oli vähem kui 20 sekundi jagu kütust, NASA kartis põhjendatult, et vähema varuga ei jõua maandur enam kuu gravitatsioonist eemalduda. Igal juhul lendas Armstrong veel ühest pisemast kraatrist üle ja maandus seejärel kohe esimesel võimalusel ning maandumise hetkeks oli vaid 25 sekundit kütust järel.

20. juulil, kui Tallinnas näitas kell 23.18, maandus moodul Kuu pinnale. Väljusid nad aga viis ja pool tundi hiljem. Tallinnas oli 21. juuli, mõni minut enne kuut. Enne seda võttis Aldrin usklikuna väikese plastkonteineri veini ja leivaga ja luges Piiblit. Konteiner oli seejuures eraldi pastori poolt valmis pandud.

Teeksin siinkohal ka kõrvalepõike Apollos kasutatud arvutitele. Apollo pardaarvuti (Apollo Guidance Computer – AGC) pidi juhtima 13 tonni kaaluvat kuumoodulit, mis liikus kuu orbiidil kiirusega 3500 km/h. Maandama selle ohutult meetri täpsusega, startima kuult ja juhtima kuu-mooduli tagasi orbiidile ja põkkama kosmoselaevaga. Selle ülesandega pidi hakkama saama primitiivne (tänapäeva mõistes) arvuti, mis koosnes umbes 5000 lihtsast integraalskeemist. AGC-l oli 74 kilobaiti sillatud (sõna otseses mõttes: traatsildadest ja ferriitrõngastest kokku pandud ja plastikusse valatud) programmimälu (tänapäeva mõistes ROM) ja „massiivsed“ 4 Kb muutmälu (tänapäeva mõistes RAM). Kaalu oli sel aparaadil 30 kg jagu ja hinnalipikule kirjutati hinnanumber suurusjärgus $150 000 (tollases vääringus). Tarkvara, mis seal jooksis, oleks tänapäevastes terminites multitegumiline reaalajaoperatsioonisüsteem. Tegemist oli 1960ndate tehnoloogia absoluutse tipuga. AGC tarkvara ei töötanud päris nii, tänapäevane multitasking, kus vaikimisi antakse igale programmile võrdselt töötlusressurssi. Kõigil ülesannetel oli prioriteet ja protsessoriaega ja mälu jagati vastavalt ülesande prioriteetsusele. Taaskäivitamise (reboot) korral säilisid mälus kõik olulised andmed, arvuti reinitsialiseeriti ja jätkas programmide täitmist tõrke tekkimisele eelnenud kohast. Sellega tagati, et prioriteetsemad ülesanded saavad kasutada oma töötlusressurssi ka siis kui mõni vähemprioriteetne ülesanne on „kinni jooksnud“. Kursiarvutusteks osutus arvuti siiski liiga nõrgaks ja need tehti Maa peal IBM suurtel arvutitel ja saadeti üle raadio edasi. Apollo arvuteid tabanud hädadest suurim on kahtlemata veel Apollo 14 arvutijama, kus üks lüliti läks lühisesse, andes pidevalt ABORT signaali ja mis ei oleks lasknud neil maanduda. Nagu varem öeldud siis programmi muuta ei saanud, sest see oli read-only. Seega tuli muudatus teha 2KW RAM piires. Muutmiseks vajalikud instruktsioonid saadeti raadio teel ja kosmonaudid trükkisid numbriklaviatuuril need read sisse, mis muutsid ühel spetsiifilisel mäluaadressil oleva nulli üheks ja lülitasid sellega alarmi välja.

Igal juhul tulid mehed peale puhkust maandurist välja ja panid lipu paika. Kusjuures vastavalt juba tolleks ajaks juurdunud kombele oleks pidanud esimesena väljuma mitte komandör Armstrong, vaid Aldrin, aga NASA väitis, et kuumooduli ruumiprobleemide tõttu polnud see kerge ning hiljem on ka lisatud, et ega nad tegelikult Aldrinit sinna esimesena lasta tahtnudki, kuna Armstrong tundus märksa tasakaalukam inimene ja leiti, et ta kannaks kuulsuse koormat paremini välja.

Lippu ennast oli raske panna, kuna maapind (kuupind?) kujutas endast kõva kivimikihti, mida kattis õhuke tolmukord. Siit sündis ka Kuu vandenõuteoreetikute oluline põhiargument – miks lipp laperdab kui atmosfääri pole? – ja võib täie kindlusega öel4da, et see on täielik jama. Lipp oli ülespanemisel saanud kannatada ja ei tahtnud kõvas pinnases püsida. Müüdimurdjad testisid seda isegi vaakumkambris, pigem laperdas see vaakumis ja madalas gravitatsioonis isegi väikeste liigutuste peale rohkem kui Maa tingimuste juures.

Armstrongi kuulsaid sõnu ja esimest sammu teavad vist ilmselt kõik, aga Aldrin on esimene inimene, kes on suutnud endale Kuul saapasse kusta. Asi oli selles, et Armstrong oli üsna hea piloot ja ta maandas kapsli liiga perfektselt, ehk siis maanduri teleskoopilised jalad ei paindunud kokku ja redel ei ulatunud päris maha. Ehk siis Kuule jõudmiseks tuli teha tilluke hüpe ning samal hetkel, kui Aldrin seda tegi, rebenes ta uriinikollektor lõhki ja hiljem, kui ta üritas Kuul põit  kergendada, voolas see talle saapasse. Kusjuures see oli veel täpselt otseülekande aeg, kuid astronaut suutis härrasmehelikult vaikida ja piinliku olukorra ilma sinna juurde käivate asjakohaste roppude sõnadeta välja kannatada.

Armstrong ja Aldrin olid Kuu pinnal veidi üle kahe ja poole tunni. Nad kogusid ligi 22 kilogrammi pinnaseproove, tegid kümneid fotosid ja võtsid vastu president Nixoni õnnitlused. Nad paigaldasid Kuule ka seismomeetri ja peegeldi Maa ja Kuu vahelise täpse kauguse mõõtmiseks laserkiire abil.

Kuutolmu kirjeldasid astronaudid peene püssirohu sarnasena. Tillukesed ja väga teravate servadega osakesed. Nad tegid isegi testi, et ega see ei või hapnikurikkas keskkonnas plahvatada ja kas proove võib ikkagi tagasi tuua. Selgus, et plahvatusohtu pole, aga avastati uus ja isegi hullem kuutolmu ohtlik omadus. See kirjelduste järgi märja tuha või püssirohu järgi lõhnav imepeen tolm kraapis kiivrite klaase ja pääses absoluutselt igale poole. Teadlased on hiljem avastanud, et selle pidev sissehingamine võib kopse nii tugevalt kahjustada, et inimene võib selle tagajärjel surra.

Armstrongi kinnas, kuhu kindluse mõttes töödenimekiri trükitud

Astronaudid ronisid siis lõpuks maandurisse tagasi ja avastasid järjekordse probleemi. Nimelt oli Armstrong suutnud kogemata oma ülikonnaga selle lüliti ära lõhkuda, mis pani peamootori tööle, ja Aldrin pidi pastakaga käsitsi releed liigutama.

Kusjuures mõlemad otsad võtsid päevi ja olid selles mõttes üsna ebamugavad, kuna elati pead-jalad olid koos ja hügieenitingimused olid allapoole igasugust arvestust. Näiteks defekatsiooniks olid neil skafandrites mähkmed ja uriinikogumiskotid, lennu ajal kasutati plastkotte.

Kuid plastkottidega ebamugavused ei lõppenud, vaid tegelikult alles algasid. Kosmoses puudub gravitatsioon, mis kukutaks junni iseenesest kotti, seetõttu on neil väike õnarus, kuhu saab sõrme pista, et junn päraku küljest lahti urgitseda, aga vahel juhtus, et junn läks lendu. Nii juhtus näiteks Apollo 10, mis tiirles parasjagu kuuendat päeva ümber kuu, missiooni ajal.

Kuid kottide ilmselt kõige tüütum omadus oli see, et peale defekatsiooniprotsessi sooritamist tuli veel avada pakk desinfektsioonivahendiga, puistama selle koti sisu üle ja lõpuks pulbri kätega fekaalide sisse sõtkuma. Vastasel korral said soolebakterid hakata oma bakteriasju ajama, jääkaineid seedima ja eritama gaasi, mis kestnuks niikaua kuniks kott lõpus plahvataks. Nii juhtus Gemini VIII puhul ja astronaut Gene Genrnan kirjutas oma lendu hiljem sõnadega „nagu oleks pidanud kaks nädalat välipeldikus viibima”.

Või nagu ütles Gemini ja Apollo astronaut Jim Lovell, siis kindel viis teada saada, et kas sul on head sõbrad, oli anda kott meeskonnakaaslase kätte ja lasta temal desinfektsioonivahend sisse sõtkuda.

Ühesõnaga defekatsiooni oli raske läbi viia iseend, riideid ja ruumi määrimata. Kotid ei isoleerinud lõhna täielikult ning kasutamisraskuste tõttu kulus ühe käigu peale kuni 45 minutit ja kuna ajakasutus oli rangelt piiratud, tuli seda ette planeerida. Lihtsamaks ei teinud ka asja see, et kabiinirõhu iseärasuste tõttu kippus joogivesi muutuma mulliveeks ja see kippus astronautidel kõhtu lahti lööma.

Kui NASA pressisekretär soovis omal ajal avaldada Apollo muutmata transkriptsioone, siis sedalaadi ekstsessid oli üks põhjuseks, miks juhtkond ei tahtnud neid välja anda. Sest kuigi Aldrin suutis oma saapaintsidendi eetrist eemale hoida, polnud teised sugugi nii rahuliku meelega. Näiteks Apollo 16 John Yong tegi Kuul pidevalt kommentaare oma puuviljadieedi kohta ja kuidas see paneb peeretama.

Kuul on praegu teadaolevalt 96 kotti fekaale ning teadlased tahaksid neid kangesti kätte saada. Jäätmetest ligi pool on nimelt igasugused bakterid ja oleks oluline näha, et mis nendega on seal radiatsiooni ja muude mõjude läbi juhtunud, sest see annaks meile palju teavet elu võimalikkuse kohta kosmoses ning toetada või ümber lükata ideed, kus arvatakse, et ka Maale jõudis elu läbi kosmose.

Kogu fekaaliteema lõpetuseks võib huvitava faktina veel välja tuua, et venelastel on ftraditsioon enne kosmoselendu kusta vastu selle bussi ratast, millega nad starti viiakse. See olla alguse saanud Gagarinist, kes leidis, et laseb enne üles minekut põie kortsu ja nüüd on see asi, mida ükski meeskond ei jäta vahele.

Kas me ikka käisime Kuul?

Kuul käigust rääkimata ei saa kahjuks ka mööda sellest küsimusest. Vandenõuteoreetikud on aastate jooksul leidnud terve hulga „küsitavusi” ja tooks mõned neist ka koos ilmselgete vastustega ära:

1. Kes filmis Armstrongi laskumist? (Kaamera laskus välja maandurmoodulist)

2. Kuult startimise kraater puudu (kõva pinnas, sujuv maandumine kus mootor lülitati varakult välja ning atmosfääri puudumine)

3. Tähti pole näha (Kuu pind peegeldab valgust mis teeb tähtede nägemise raskeks, lisaks kasutasid nad fotokaid milledel oli kiire säritus, mis vähendas taustavalgust)

4. Varjude puudumine (kosmoselaeval oli mitmeid valgustusi ja taas kuupinna peegeldamine)

5. Van Alleni vöö radiatsioon (Van Alleni radiatsioon võib küll pikapeale olla ohtlik ja isegi tappa aga kuna  koosneb laetud osakestest mitte nt gammakiirgusest siis aitab selle vastu üsna õhukesest varjest. Paradoksaalselt oleks raske tinavarjend just ohtlikum kuna see võib nende laetud osakeste pommitamisel hakata ise emiteerima röntgenikiirgust. Lisaks läbiti õhukeseim osa ja lühikest aega kiirguses)

Neid asjatundmatute vandenõuteoreetikute poolt leitud nn küsitavusi on tegelikult miljon ja need kõik minu teada teadlaste poolt ümber lükatud. Seega keskenduks võibolla asjadele mis tõestavad, et me oleme seal käinud. Näiteks on videotes näha kuidas tolm kuukulguri rataste alt üles paiskub ning selgelt on näha madala gravitatsiooni mõju. Lisaks on teadlased arvutanud välja, palju on kuu pinnatemperatuur on vahepealsete aastakümnetega tõusnud astronautide ja maandurite poolt ülespaisatud tolmu tõttu. Lisaks on meil satelliitide poolt Kuu pinnast tehtud ülesvõtteid, kus on näha Kuu pinnale jäänud maanduri esimene aste ja isegi kuumasinate rattajälgi. Ning kui sellest ikka ei piisa, siis on uurinud NASA sõltumatud teadlased kuuproove ja kinnitanud nende autentsust. Kokkuvõtteks oli 60nendatel tõesti odavam saata inimene Kuule kui et hakata seda võltsima kuidagi.

NASA ise on ametlikult otsustanud mitte vaielda paljude teooriate ja teoreetikutega, kuna kardab, et see annab ainult trollidele kütust juurde ning tõsisuklike vandenõuteoreetikutega pole ka võimalik vaielda. Oluline fakt on ka see, et 50ne aasta jooksul pole mitte ükski projektiga seotud olnud hiiglasuurest hulgast inimestest kordagi ise sellega välja tulnud.

Omajagu palju on räägitud ka sellest, et Apollo 10 kuulis kuu tagaküljel kummalist muusikat. Ilmselt küttis seda teooriat üles ka asjaolu, et neid salvestusi polnud varem avaldatud, sest praegu kuulasin seda „muusikat” ka ise YouTube’st ja see kõlas ühtlase elektrimasina undamisena, justkui oleks keegi kõrvalkorteris tolmuimeja tööle pannud. Kes seda muusikaks nimetab on küll väga veidra muusikamaitsega.

Samal ajal Venemaal

Apollost rääkides ei saa kuidagi ümber ka vene kuuprogrammist ja miks nad ikkagi kuule ei jõudnud. Minu arvates on vastus selles, et venelased olid harjunud tegema ühte sama trikki uuesti ja uuesti. Täpsemalt võtsid nad vana hea R-7 perekonna (hilisem Sojuz kuulub samuti sinna) tüüpi raketi, mis oli kehv ICBM aga hea kosmoserakett ja ning kordasid siis ühte ja sama trikki üha uuesti ja uuesti. Koer kosmosse, mees kosmosse, kaks meest kosmosse, naine kosmosse jne. Kuuraketti hakkasid nad lõpuks liiga hilja ehitama ja lõpuks ei mänginud väikest rolli ka Koroljovi ja Valentin Glushko vaheline rivaalitsemine ning Koroljovi surm.

Ameeriklased seda muidugi ei teadnud, nemad teadsid satelliidipiltide järgi, et midagi nad seal ehitasid, mingid suured raketid ka lõhkesid ja väike hirm oli nahavahel küll, et mis siis kui jõuavadki raisad ennem. Venelased olid siiani ju ikkagi kõik esikohad ära napsanud.

3. juulil 1969 plahvatas NSV Liidu Kuu-programmi jaoks loodud kanderakett N1 Baikonuri kosmodroomil, lõhkudes ka tõsiselt ka stardiplatvormi ja takistades edasisi katseid. On hinnatud, et saja meetri kõrgune ja 17 meetri jämedune hiigelrakett koos oma kogu kütusega tekitas plahvatuse võimsusega umbes 5 kilotonni TNTd – ning see võis olla kogu inimkonna kosmoseajastu võimsaim ja üleüldse üks läbi ajaloo võimsamaid mitte-tuumapommi plahvatusi. Nõukogude Liidule oli see juba teine N1 ebaõnnestunud stardikatse – ka esimene N1 lend kaks ja pool kuud varem, 1969. aasta veebruaris, lõppes plahvatusega. Teise plahvatuse järel oli ka venelastele endale üsnagi selge, et ameeriklased Kuu-programmi võidujooksu võidavad, kuid Nõukogude Liit ei jätnud jonni ja jätkas katseid. Kuid ka kolmas ja neljas rakett, mida katsetati aastatel 1971. ja 1972., plahvatasid ja viis aastat peale ameeriklaste esimest Kuul käimist Liidu Kuu-programm peatati.

Võimalik, et kui asjalood oleksid olnud teised ja venelased oleksid kuul ka ära käinud oleks ka maailma ajalugu kujunenud hoopis teiseks. Oli ju venelaste kosmosevõidujooksu kaotus ameerikale üheks tõsisemaks külma sõja võiduks ja hiiglaslikuks propagandasaavutuseks ning on isegi spekuleeritud, et võibolla oleks selle tulemusena jäänud ka nliit edasi kestma. Lisaks mõtlesid venelased  märksa tõsisemalt kuu koloniseerimisele kui ameeriklased, kes leidsid, et see pole resurssi ja aega väärt.

Milliseks kujunes esimese Kuu-meeskonna saatus

Kosmosesse ei lennanud neist enam keegi. Michael Collins töötas lühikest aega Ameerika Ühendriikide riigisekretäri abina avalike suhete alal. 1971. aastal leidis Collins hoopis südamelähedasema töö. Temast sai Smithsoni instituudi aeronautika- ja kosmonautikamuuseumi juhataja, 1978. aastal instituudi abiprorektor. Collins kirjutas ka reisist Kuule raamatu «Tuld kandes». Seal on muu hulgas read: «Loomulikult ei looda ma, et pean elus veel midagi taolist ette võtma. Kuid ma arvan, et saan teada palju huvitavat ja kasulikku.»

Ühes hilisemas intervjuus ütles aga: «Ajalukku lähevad Armstrong ja Aldrin. Mina aga olen sarnane selle mehega, kes teisena sõitis lennukil üle Atlandi.»

Edwin E. Buzz Aldrin ei leidnud kaua aega endale siin ilmas kohta. Seda reedavad ka tema raamatud, eriti «Naasmine Maale» –, kibe, kuid avameelne ülestunnistus. «Meist tehti avalikkuse jaoks täiesti ideaalsed ameeriklased. Kuid ka meil on omad probleemid. Meid, kosmoseprogrammi osalisi, rõhusid samuti sisepoliitilised intriigid ja rivaalitsemine – täpselt nagu igal pool. /—-/ Meist said reklaamiinimesed, pidime käima koosolekutel, kohtumistel, bankettidel, esitlustel. Muutusime lenduritest kosmoseprogrammide reklaamijateks.»

Samuti solvas koloneli, et pärast edukat reisi Kuule ei antud talle kindrali auastet. Aldrini võitlusest depressiooni ja alkoholismiga on palju kirjutatud, sealhulgas tema memuaarides "Hiilgav üksildus" (2009). Hetkel teenib Aldrin  elatist avalike esinemistega. Ühe avaliku esinemise eest teenib ta väidetavalt seejuures 30 000-50 000 USA dollarit.

Erinevalt oma kaaslastest Neil Armstrong oma mälestusi kirja ei pannud. President Nixon määras ta varsti pärast lendu Rahukorpuse konsultatiivkomitee esimeheks. Mõne aja pärast naasis Armstrong aga koduosariiki Ohiosse ja asus ametisse kohaliku ülikooli aeronautikaprofessorina. Armstrong koges korduvalt kuidas tema kuulsust püütakse kurjalt ära kasutada. Ta ei andnud autogramme, sest neid hakati suurte summade eest müüma. Isegi Armstrongi juuksur püüdis tema äralõigatud juuste pealt teenida.

Miks Kuu külastamine lõppes? Sellele on üldiselt kerge vastata. Propagandavõit saadi kätte, venelased järgi ei tulnud ja kogu algne mõte kadus ära. Võimalik on muidugi ka see, et meie ajastul on puudu asjast, mida Oswald Spengler nimetas faustilikuks vaimus. Spengler oli saksa filosoof, kes arvas et Euroopa kultuurile on iseloomulik lõputu uute asjade otsimise ja avastamise iha ja seiklusjanu. Kuid ehk oli vahepealne 50 aastat paigal tammumist vaid ajutine tagasilöök ning erafirmade abil jõuame peatselt mitte ainult tagasi Kuule, vaid ka Marsile ja veel kaugemalegi.

Autor tänab Andres Septerit, kes jagas infot Apollos kasutatud arvutite kohta ning täpsustas maandumisradari vea põhjuseid.

Artikkel: Anomaalne allee Estconil (Mairi Laurik)

Juba aastaid on Estconi kavas kindlalt sees ka ulmekirjutamise töötuba, kus igaüks, kel vähegi tahtmist, saab näppu harjutada ning ühe muheda ulmejutu valmis kirjutada. Siiani on töötoa korraldamise taga olnud Maniakkide Tänav ning seega on üsna loogiline, et töötoa korraldus sarnaneb teise töötoaga, millele Maniakkide Tänav on elu sisse puhunud – Tartu ulmekirjutamise töötuba. Tartuga on juhtunud nii, et kui kokku satuvad vaid „vanad“  kirjutajad, kel  igaühel alati mitu poolikut juttu ning kuklas tiksuvat tähtaega, langeb originaalformaat ära. Nauditakse nohisev-klõbisevat intellektuaalset keskkonda, igaüks oma pooleliolevat lugu kirjutades. Udu talu inspireerivas õhkkonnas toimus aga kõik nii „nagu vanasti“. Peaaegu. Anomaalsete nüanssidega.

Minu jaoks oli käesolev Estcon viies või kuues ning iga kord olen osa võtnud ka kirjutamistoast. See on ju ometi mõnus viis aja veetmiseks! Olgu, neile, kes pole kunagi töötoa uksest sisse astunud, räägin korra igaks juhuks üle. Lisaks suurepärasele ajaveetmisvõimalusele, mida heas seltskonnas kirjutamine kindlasti pakub, püüdleb töötuba oma formaadiga arenguvõimaluse pakkumise ning autorite fantaasia sütitamise poole, kuid see kõik toimub umbes järgnevalt:

Iga kohale tulnud kirjutaja saab esmalt pakkuda välja ühe teema, millele võiks lugu looma hakata. Ei, see ei pea olema miski, mis sobib igal juhul otse pealkirjaks, vaid pigem üks ulmeline lausend, mis võiks kirjutajat suunama hakata. Teemasse on kirjutatud ka see lugu, milles tegelane teemalausendit vaid moka otsast parafraseerib. Küll aga võiks õhku paisatav teema olla vähemalt kolme sõna pikkune ning selgelt ulmelise sisuga.

Võiks. Alati nii lihtsalt ei lähe. Kui teemad koos, hääletatakse nende hulgast see õige. Nii nagu ikka demokraatia puhul – võidab see, mis arvatakse kõige vähem ebamugav olevat. Igaüks saab hääletada kõikide teemade poolt, mis talle endale kirjutamiskõlbulikud tunduvad. Seega on täitsa võimalik, et kümne osalejaga töötoas saab kaks mõnusamat teemat ühtmoodi kaheksa häält. Sel korral nii ei läinud. Need, kes end laupäeva eelõhtusel ajal õige varjualuseni vedasid, leidsid, et parim teema kirjutamiseks on teemamõtte „täielik puudumine“. Napilt jäi sellele alla „Kuus minutit vaakumit! Palju on sinu rekord?“ Kakskümmend minutit hiljem ning veel kümmekond minutit lisaaega hiljem oli meil kümme muhedat lugu. Nende hulgas nii fantaasialugusid kui teadusulmet, etnograafilisi kui tehnoloogilisi, puna-, sini- ja roheverelisi ning neid, mis kulgesid veretult.

Kuidas ma seda tean? Eks ikka seetõttu, et nüüd algas töötoa kõige põnevam osa. Igaüks meist sai oma loo ette lugeda ning teised esile tõsta puudujääke, ühiselt või ükshaaval iriseda, vigiseda, oma palju geniaalsemaid mõtteid välja käia. „Ega me sulle mingid sõbrad ole!“ ütleb töötoa moto bravuurikalt, kuid selle üsna tahumatu sildi taga kannab tegelikult just pigem hoolivust, et lugu, mis viimaks laiema lugejani jõuaks, oleks veel parem ja veavaesem. Seda kõike muidugi vaid juhul, kui autor sellega edasi tegeleda viitsib ning vähimatki avaldamissoovi üles näitab. Natuke liiga sageli alustab autor oma ettelugemist enda mahategemisega, et lugu on siit ja sealt poolik või… Ei! Me ei vabanda. Esimene mustand on alati sitt. Minul, sinul, temal ja neil teistel ka. Isegi suurim lausemeister suudab sellise kiirkirjutamise juures (kus paarikümne minutiga peab valmima alguse, lõpu, tegevustiku ja kulminatsiooniga lugu) kirjutada sinna sisse oma päeva lemmiksõna kordusi, jätta oluline tegelane või vaatenurk piisavalt lahti kirjutamata ning palju muid väiksemaid ja suuremaid vigu. Vigade üleskorjamine ja näpuga näitamine on kuulajate ülesanne ning nad tulevad sellega toime ka siis, kui autor ise ette vihjeid ei anna.

Siiani kirjeldatav on täiesti tavaline ulmekirjutamise töötoa kulg. Estconi töötuba on aga anomaalne just selle tõttu, mis nüüd järgnes. Need samad inimesed, kes mõni aeg varem olid lugusid kirjutanud, neid hiljem üheskoos analüüsinud, jagavad igal aastal omavahel välja ühe Anomaalia (ministalker, millel pole kujutatud mitte ulmesuurkuju käejälg, vaid jalajälg, võimalik, et siiski ulmesuurkuju oma, ehk isegi fiktsionaalse). Auhinda on jagatud siiski vaid viimasel neljal aastal ning kõik need miniatuursed kujutised on valminud Jana Raidma osavate sõrmede abil. Võitlus hinnalise auhinna nimel oli pingeline ning peaaegu viimase hetkeni verd ootama panev. Verd siiski sel korral ei olnud, pisaraid, hoolimata kriitikast, loodetavasti ka mitte, kuigi higistada sai kirjutamise ajal piisavalt. Esimese hääletuse tulemusena tekkis viik häältega 8:8 Heinrich Weinbergi ja Siim Veskimehe vahel. Kordushääletuse abil lahenes olukord Siim Veskimehe kasuks.

Vaikselt ja arglikult kolistan nüüd ka oma jala otsas lohisenud ämbrit. Kevadel, kui Veiko Belials ja Maniakkide tänav mulle ettepaneku tegid, et ma võiks sel korral ise kirjutamistuba läbi viia, ütlesin ma kiire ja sirgjoonelise „Absoluutselt!“ Esiteks on see äge, teiseks plaanisin ma nii ehk naa kohal olla nii suurkogunemisel kui ka selle kestel toimunud töötoas. Miks siis mitte seda ise ka läbi viia? Muhedaid kogemusi taolise töötoa läbiviimisest on samuti eluhariduse hulka kogunenud. Aga kui päev lähemale jõudis, hakkas vaikselt kummitama ka hirm, et äkki keegi ei tulegi. Sest mina ei ole Mant, kes autoriteedi ja olemusega inimesi kohale manab. Võimalik, et ta kasutab selleks neid samu võtteid, mida surnumanajad ta lugudes kasutavad – teise päeva õhtupoolikuks, või varasteks hommikutundideks (kell 11.00) nagu paljudel  varasematel aastatel, ilmselt ongi suurem osa kohalviibijaid veidi zombistunud olekus. Kõik see osutus aga alusetuks hirmuks. Maagiline kümme: meil oli 10 osalejat, mis moodustas peaaegu 10% kõikidest kohalviibijatest ning valmis 10 ülilaheda loo alget, mida oli mõnus kirjutada, muhe kuulata ja arvustada. Ma loodan, et teistelgi oli sama tore kui mul. Kümme (jälle see kümme!) minutit enne töötoa algust turgatas mulle aga pähe, et ma polnud hetkekski mõelnud lisakirjutusvahenditel. Oleks pidanud kodust peotäie pabereid ja pastakaid kotti viskama! Leidsime hunniku reklaamlehti, mille teine pool oli ju veel puhas ning isegi paar kirjapulka ilmus õigeks ajaks kuskilt välja. Kirjutamist see kokkuvõtteks ei seganud.

Kohtumiseni! Kui mitte enne, siis järgmisel Estconil koos kirjutades ja järgmist Anomaaliat välja andes.

Anomaalne allee ehk senijagatud Anomaaliad:

Anomaalia on suursugune ja traditsioonidega kirjandusauhind, mida jagatakse vaid parimatest parimatele. Kõik, kes vaevuvad tolle kolmepäevase ürituse raames kirjutamistuppa astuma ning loo kirja panema, on juba parimad. Leida see jaks magamata öö järgses hommikus või pärastlõunarammestuses! Leida inspiratsioon ja töötahe, et sealsamas ja kiiresti kirja panna lugu! Julgus, loo ettekandmiseks ning jõud kriitika kandmiseks! Ja nende, parimate, seast valitakse välja see üks, kes saab suursuguse auhinna, mis mahub kenasti tikutopsi, et koduteel ära ei kaoks.

Anomaalia füüsilise kuju looja: Jana Raidma

Ajalooürikute ja rahvaarhiivide tarvis olgu siinkohal välja toodud kõik, kes siiani on hinnalise auhinna koju viinud:

2016 – Siim Veskimees

2017 – Mann Loper

2018 – Mairi Laurik

2019 – Siim Veskimees

Ühel päeval on see nimekiri mitmete lehekülgede pikkune ning sellest võib leida kümneid ja kümneid autoreid, kelle teosed on lugejate südameid lummanud! Praegugi saaks juba paraja allee jagu lugusid ja autoreid, kui iga Estconi kirjutamistoas kirja pandud lugu tuule üles riputada ja lugejaile kättesaadavaks teha.

Artikkel: Herman Melville 200: „Moby Dicki“ mõjud ulmes (Raul Sulbi)

1. augustil 2019 on ameerika 19. sajandi kirjandusklassiku Herman Melville’i 200. sünniaastapäev, mispuhul on paslik heita pilk sellele, kuidas ta kuulsaim romaan «Moby Dick» (1851) on elanud edasi 20. sajandi ulmekirjanduses ja filmides.

Üldiselt ju Melville’i ulmekirjanikuks ei peeta ning vaid nelja kirjanikku lühipala on 20. sajandil mitmesse ajaloolisse õuduskirjanduse ülevaateantoloogiasse võetud. Ometi on «Moby Dicki» jäetud jalajäljed ulmes nii tohutud, et nende kaardistamine vajaks raamatu mahtu monograafiat. Sest lisaks otsesematele mõjudele ja viidetele eksisteerib ju veel alateadlik mõjutamine ning kuna ulmekirjanduse üks keskseid motiive – kosmosereis – on ju otseselt välja kasvanud mereromaanist (internetist jäi silma pealkiri «The Stars Are Isles: Moby-Dick’s Enduring Influence on Science Fiction», kuigi sellenimelist raamatut ega uurimust valmiskujul siiski tuvastada ei õnnestunud) ja merekirjanduse tekstikorpuses on «Moby Dickil» vaieldamatult keskne koht.

Eesti keeles

Juhan Lohki ja Ülo Pootsi tõlkes eesti keeles kaks korda (Varamu sarjas 1974 ja EPLi romaaniklassika seerias 2007) ilmunud maailmakirjanduse tähtteos on enamikul tänastest eestlastest kindlasti lugemata. See sõltuvalt trükilaost 500–600 lk paks tellis on küll enamikus kodudes olemas, vanemaealise raamaturiiuliga peredes just selles hallikasvalges ümbrispaberis Varamu versioon ning moodsamates ja nooremates peredes endiselt kilesse pakituna Päevalehe raamatusarja väljaanne.

Ise mäletan, et jõudsin selleni kunagi lapsena kaunis loomulikku teed mööda: «Seiklusjutte maalt ja merelt» sarja põnevad raamatud said ühel hetkel loetud (kes see ikka mingeid Nils Holgerssone või perekonnatuid või kahtesid kapteneid või Pantrikuru vange lugeda viitsib...) ning selle seeria kõrval riiulis oli Varamu. Eks šokk oli suur ja püüdsin lapsena sellest igati aru saada, et mis on Eesti raamatumaailmas juhtunud, kui nii laheda väljanägemisega raamatusarja järel on välja antud midagi nii okseleajavalt tuima ja raskepärast. Alles hiljem olen aru saanud, et nii Varamu sarja sisulised valikud kui ka seeria kujundus oli 1970ndate noorte intellektuaalide meelest maailma tipptase. Eks seda kujunduslikku «tipptaset» näeme «25 Eesti kaunima raamatu» konkursil siiamaani – traditsiooni nime kandev zombi on visa surema.

Igatahes oli paras üleminek ja šokk ju ka Melville’i raamatu sisu. Ja ilmselt ta mul toona, 10–12-aastasena ka kolmandal või neljandal leheküljel pooleli jäi. Hiljem olen suurte pingutustega suutnud ta siiski läbi töötada ja noh... eks tunded ole kahetised: ühest küljest on raamat muidugi lummav ja see kinnisideelik sihikindlus ning pöörasus kuidagi hirmutav, teose vägivaldne ja klaustrofoobiline atmosfäär paiguti parimate õudusromaanide tasemel, teisalt on tema lugemine selline klassikaline 19. sajandi romaani kallal hammaste murdmine. Aga miskipärast tõmbab mind regulaarselt üle paari aasta ikka tagasi selle tänapäevase kiirtoiduga harjunud inimese jaoks parajat peavalu valmistava lugemiskogemuse ehk siis 19. sajandi romaani juurde, olgu autoriks siis Wilkie Collins, Thackeray, Dickens, Hugo, Hawthorne, kapten Marryat, Ch. Reade, Mayne Reid, õed Brontë’d, Balzac, Dostojevski või teised.

Melville’i raamat on 1999. aastal ilmunud Jana Linnarti tõlkes ka Erseni Illustreeritud klassikavaramu sarjas 240 leheküljel lühendatud väljaandena, mis tähendas siis umbes 120 suure kirjaga sisulehekülge ja teist 120 mustvalget illustratsiooni. Selle väljaande sünopsis võtab nende jaoks, kes teosega tuttavad pole, raamatu sisu hästi kokku: «Noor kooliõpetaja Ishmael läheb seiklusi otsides tööle vaalapüügilaevale. Koos oma ootamatu sõbra, pärismaalasest harpuuniküti Queequegiga, läheb ta laevale Pequod, mille kapteniks on salapärane Ahab. Kuid Ahabi huvitab ainult kättemaks suurele Valgele Vaalale Moby Dickile, kes kord varem oli Ahabil jala otsast rebinud. Järgneb kohutav vaalajaht, mille vältel Ishmaeli seiklusjanust saab meeleheitlik soov ellu jääda.»

Nagu juba öeldud ei pretendeeri järgnev lühike visand ammendavale ülevaatele «Moby Dicki» teemade ja motiivide kasutamisest ulmekirjanduses ja -filmides, vaid toob täiesti mittekronoloogilises järjekorras välja mõned üksikud ehk kõige eredamad näited, millele igaüks oma lugemuse ja filmivaatamise pagasi pealt oskab kindlasti lisa nimetada.

Ulmekirjandus

Melville’i teose mõjusid ulmes on juba seepärast raske kaardistada, et – nagu märgitud – võivad need mõjud avalduda läbi alateadvuslike seoste, aga ka üsna pinnapealsete ja juhuslike viidete. Ühest küljest tugineb kogu kosmosereiside ja -avastuste ulme ju suuresti Suurte geograafiliste avastuste (16.–19. saj) traditsioonile ning jutustusile neist reisidest, teisalt mere- ja piraadikirjanduse klassikale (Defoe, Smollett, Marryat, Melville, Ballantyne, Verne, Stevenson, Conrad jt), nii et lihtsustatult öeldes võib igas teises või kolmandas selleteemalises ulmetekstis leiduda kübeke Melville’i või grammike Conradit. Kuna «Moby Dick» on eelkõige siiski ju mitte seiklusjutt vaalapüüdjate põnevast elust, vaid ohtrate piibliallusioonidega allegooria, on võimalik selle motiive leida ka ulmetekstidest, mis väliste tunnuste järgi mingi paralleelina pähe ei turgatagi.

Alustame kasvõi meilgi ilmunud Robert Silverbergi jutust «Armunud Ishmael» (Ishmael in Love; 1970, ek. 1994 autorikogus «Maa teine vari»), mis algab lausega «Kutsuge mind Ishmaeliks» ehk siis täpselt samuti nagu Melville’i romaangi. Kui välja arvata, et Silverbergi minajutustajaks on intelligentne delfiin, siis rohkem ülearu otseseid paralleele siit vast ei leia, aga tasub meelde jätta, et neid nimeseoseid leiab Melville’i loominguga ulmest palju. Otsige kasvõi välja, mitmes ulmeteoses figureerib tegelane või mõni muu olend või planeet vms, mille nimi on näiteks Queequeg. Ja ei maksa unustada ka Poul Andersoni juttu «Mu nimi on Joe» (1957, ek. 1978 Horisondis ja 2008 autorikogus «Taevarahvas»), mille originaalpealkiri on ju «Call Me Joe» (nagu Melville’i romaani algussõnad «Call me Ishmael») ning milles leidub juba rohkem «Moby Dicki» teemasid kõnetavaid ulmelises kastmes motiive.

Üldiselt on Melville’i romaani Valge vaal kui arhetüüpne ulmeteose koletis, teda jälitav ja temast kinnisidee-sõltuvuses olev kapten Ahab aga annab kätte klassikalise antikangelase tüübi. Üha veidramaks muutuva inimsuhete kliimaga vaalapüügilaev Pequod on aga tüüpiline kirjandusliku narrilaeva-motiivi näide. Et Melville seob oma romaanis sujuvalt kokku ratsionalistlikud seletused, romantismile iseloomuliku avatuse ja suured tunded ning sinna krooniks täiesti seletamatu, on olemuslikult kõige klassikalisem 20. sajandi ulmekirjanduse kokteil. Vähemalt väidavad nii John Clute ja Peter Nicholls oma ulmeentsüklopeedias.

Üks tuntumaid romaane, mis «Moby Dicki» teemasid läbi ulmeprisma käsitleb, on kindlasti Uue laine ulme suurkuju Samuel R. Delany «Nova» (1968), mida on nimetatud Melville’i romaani teadlikuks läbikirjutuseks moodsas ulmevõtmes. Romaanis on olemas pea kõik «Moby Dicki» olulisemad motiivid, kuigi veidi muudetud ja võõral kujul. Ma ei vaevugi endale vaimset koloskoopiat tegema ning püüdma tõlkida kirjandusteadlaste kunstkeelt, aga Salvatore Proietti on oma 2013. aasta artiklis «In the Shadow of No Whales: Rewriting Moby-Dick in Samuel R. Delany's Nova» selle kokku võtnud nõnda: «Most elements of Moby-Dick are present in Nova, albeit estranged and altered: captain, crew, artist-figure as narrator, ocean, quest, polyphony, cultural encyclopedism, even the doubloon (in the shape of tarot cards). Only the whale is transmuted into an elusive substance, an ambiguously all-significant absence, comparable to Melville’s «whiteness of the whale». More than any other recent work of science fiction, Delany’s novel achieves a kind of epic of cosmopolitanism, combining race, sexuality, and politics, that grasps at the totality of Melville’s Moby-Dick.» Hoolimata lingvistilisest eputamisest on õnneks üsna hästi aru saada, mida Proietti kunstliku keerukusega püüab ütelda.

Üsna otseseks kummarduseks Melville’ile peetakse Roger Zelazny auhinnatud pikka jutustust «The Doors of His Face, the Lamps of His Mouth» (1965), milles ohtrate mütoloogiliste viidetega küllastatud leviaatanijaht on viidud äärmiselt fantastilisele ja ebateaduslikult kujutatud Veenusele. Sarnaselt Melville’ile on seegi tekst ajuti üsna hämar, konkreetne jaht merekoletisele ei ole lõpptulemuse mõttes vast olulinegi. Otsene järg Melville’i romaanile on aga ulmekirjanduse suurmeistri Philip José Farmeri romaan «The Wind Whales of Ishmael» (1971), milles Melville’i romaani minajutustaja transporditakse kaugesse tulevikku, kus õhusõidukeilt peetakse jahti tuulevaaladele. Farmeri romaan on talle omaselt kirjutatud mängulises pulp-seikluse vormis ning ei võta end ülearu tõsiselt.

Noore Bruce Sterlingi debüütromaan «Involution Ocean» (1977) on jällegi üsna otsene kummardus Melville’i «Moby Dickile»: Nullaqua nimelisel veeta planeedil jahitakse hiidsuures kraatris asuval tolmuookeanil tolmuvaaladeks nimetatud elukaid.

Veidi vähem tuntud ulmekirjaniku T. J. Bassi meisterlik romaan «The Godwhale» (1974) kujutab kaugtulevikku, kus inimkonda teenida sooviv hüljatud ookeanisügavusi uuriv küborgvaal ärkab pikaajalisest unest ning avastab veealuseks eluks kohastunud inimliigi. Keeruka struktuuriga romaan käsitleb vaalaliste intelligentseks muutumise temaatikat ja uute inimliigi vormide lähenemist neile. Kaudsemalt on Melville’i motiive nähtud ka Vonda N. McIntyre’ romaanis «Superluminal» (1983), mis keskendub kaugtuleviku kosmosereiside ajastul valgusest kiiremini lendavate laevade pilootide muutumisele inimesest küborgiks, säilitades seejuures oma inimlikkuse. McIntyre on seda kõike käsitlenud tugevas feminismi soustis. Melville’i postmodernistlikuks pastišiks on nimetatud ka John Kesseli auhinnatud lühiromaani «Another Orphan» (1982), aga jäägu see otsustada neile, kes suudavad Kesseli proosat lugeda. Mina eriti ei suuda.

Väljaspool ingliskeelset maailma tavatsetakse Melville’ist mõjutatud tekstide kuulsaimaks näiteks tuua Stanisław Lemi «Solarist» (1961, ek. 1989 ja 2005), kus müütilise vaala rolli võtab tekstis üle terve võõrmaailma ookean. Solarise uurimisjaama hallutsinatoorne atmosfäär meenutab vägagi tuntavalt Melville’i romaani vaalalaeva üha sürreaalsemaks muutuvat keskkonda.

Ja veidi moodsamate ulmetekstidega lõpetades mainigem siin ära ehk tänase briti ulme paipoisi China Miéville’i 2012. aasta nooremale publikule kaubastatud aurupungilikku romaani «Railsea», mille postapokalüptilisel maastikul asendab ookeani tohutu «rööpameri», millel kapten Ahabit meenutav rongijuht jahib hiiglaslikku Suurt Valget Mutti, kelle tegevus ohustab rööpamere toimimist.

Ulmefilmid

Joseph D. Andriano rõhutab oma monograafias «Immortal Monster: the Mythological Evolution of the Fantastic Beast In Modern Fiction and Film» (1999), et Moby Dicki nime kandev Valge vaal on ameerika kirjanduses moodsa merekoletise prototüüp. Iiobi raamatus kirjeldatud behemoti ja leviaatani müüdil on Melville’i romaanis keskne roll, aga samuti jätkub see läbi «Moby Dicki» ju ka filmides: võtkem näiteks kasvõi Steven Spielbergi «Lõuad» (1975), mis baseerub Peter Benchley samanimelisel romaanil (Jaws; 1974, ek. 1995), või «King Kongi» filmisari, mille obsessiivne suhe koletise ja tema jälitaja vahel ning küsimus, kumb kumba õieti jälitab, annab kenasti aimu sellegi motiivi algupärast.

Melville’i «Moby Dicki» ekraniseeringutest peaks kindlasti mainima kõige tuntumat ja klassikalisemat ehk siis 1956. aasta John Hustoni versiooni, mille stsenaariumi kirjutas Huston kahasse tollal oma kuulsuse tippu jõudnud Ray Bradbury’ga, kellel oli endagi kontos nii mõnigi obsessiivsest suhtest merekoletisega rääkiv lugu («Udusireen» (The Fog Horn; 1951, ek. 1987, 2000)).

Bradbury seos selle filmiga väljendus veel aastakümneid hiljemgi tema enda uutes tekstides.  Avaldas ta ju 1992. aastal romaani «Green Shadows, White Whale», mis on fiktsionaalne lugu ta enda viibimisest Iirimaal, läbisaamisest türanliku lavastaja Hustoniga ning filmi stsenaariumi kirjutamisest 1953–1954.

Tema ja Hustoni probleemsetest suhetest valmis ka telefilm «Mardus» (Banshee; 1986) «The Ray Bradbury Theater» sarjas mis baseerus ta enda kaks aastat varasemal lühilool ning kus legendaarse lavastaja prototüüpi kehastas Peter O’Toole. Bradbury ise avaldas aga aastal 2007 lühiromaani «Leviathan ’99», milles «Moby Dicki» sündmused on viidud kosmosesse, kus kinnisidee küüsis laevakapten jälitab komeeti, mis ta omal ajal pimedaks tegi.

Melville’i motiivide väljendust ulmefilmis on nähtud otseselt ka Stanley Kubricku klassikalises «2001: Kosmoseodüsseias» (1968). Selline pingeline õuduslugu või thriller kosmoselaevas on kui kummitava maja õudusjutt selle lisandusega, et oht ähvardab ka väljastpoolt. Kubricku filmis on hullunud ja kinnisidee küüsis kapten Ahabi rollis muidugi laeva ülekäte läinud arvuti HAL 9000, mis inimesi kõikjal laevas oma põleva silmaga juhtpaneelilt jälgib, nii nagu oli Ahab pea omnipresentne karakter Melville’i romaanis, kelle eest polnud pääsu üheski Pequodi koridoris ega nurgakeses. Oma eksimatuses kindel, läheb HAL ometi korrast ära ja hakkab jukerdama. Kapten Ahabi kujutamine küberneetilise organismina ei olegi midagi ülearu kohatut, kuna ka Melville kirjeldab teda rohkem kui ühes kohas metalsena, pronksisena, kes kasutab meeskonnaga suhtlemisel üsna masinlikku keelt ja sõnavara, on oma sihi- ja järjekindluses veidi robotlikki.

Ridley Scotti kosmiline õudusfilm «Tulnukas» (Alien; 1979) laenab samuti rohkelt motiive «Moby Dickist», samuti tolle loo atmosfäärist ja tegelaste üha närvilisemaks muutuvast käitumisest. Esmakordselt just Scotti linaloos tekib paralleel purjelaeva ahistavalt kitsaste koridoridega laevakeres sügaval allpool veepiiri ja kosmoselaeva metalselt kõledate ja pimedate koridoridega – Scott demonstreerib meile otsest seost: klaustroobiline paanikaefekt tekib sama. Ka selles filmis muutub inimelu väärtus ekspeditsiooni eesmärgi kõrval tühiseks, nagu Ahabi vaalalaeval. Nostromo päästepaadis krüogeenilises unes laevalt põgeneb Ellen Ripley on kui surmaune laadses tardumuses Ishmael oma sõbra Queequegi kirstul.

«Tulnukas» näitab meile ilmekalt kätte kõik need nüansid, mille poolest kosmoselaevu saab pea ideaalselt võrrelda omaaegsete purjelaevadega, aga ei saa peaaegu üldse võrrelda erinevate õhusõidukitega, olgu teemaks siis lennu pikkus, pardale võetavate inimeste hulk, nende toimetulek ja hierarhiline organiseeritus pikema aja vältel, kuni selleni välja, et sarnaselt merel sõitvale laevale saab ka kosmoselaev mootorid seisata ja triivida, lennuk aga mitte kuidagi. Kui lisada siia veel «Moby Dickis» leiduvad ohtrad ookeani võrdlused taevalaotusega, laeva marsruudi määramine taevatähtede abil kuni selleni välja, et Melville kirjeldab Valget vaala kohati kui kosmoselaeva, mis suudab jõuda taevalaotusest kaugemale, selle taha, siis peaks olema selge, miks nii palju kosmoseulmet on šnitti võtnud just «Moby Dickist». Jäägu siin ajapuudusel põhjalikumalt kirjeldamata, kuid saagu ära markeeritud ka rohked paralleelid, mis tekivad Melville’i romaani ja Scotti filmi kõiksugu seksuaalsusse puutuvaid, vägistamist, uue elu sündi ning fallilisi ja vaginaalseid sümboleid võrreldes. Ja neid on uurijad välja toonud ikka hulgi, nii et tööpõld psühhoanalüütikuile on neis teostes lai. Ka on kerged tekkima paralleelid Tulnuka ja Valge vaala kui pea täiuslikult funktsioneeriva bioloogilise organismi, looduse loodud masinavärgi vahel.

Tihti parimaks peetavas «Star Treki» saaga filmis «Star Trek II: The Wrath of Khan» (1982) tsiteerib filmi nimitegelane Khan pikki lõike otseselt kapten Ahabi teksti. Tegelikult ongi see film kõige otsesem «Moby Dicki» lugu ülekantuna kosmilisesse keskkonda. Khani raamaturiiulis SS Botany Bay kajutis näeme nii Melville’i teost, John Miltoni «Kaotatud paradiisi» kui ka muud kirjandusklassikat.

Jane Hinds leiab oma artiklis «The Wrath of Ahab; or, Herman Melville Meets Gene Roddenberry» (1997), et tegu on kõige otsesema «Moby Dicki» loo ümberjutustusega ja sarnaselt Melville’ile seab ka see film kahtluse alla inimkonna üldise progressi ja headuse, mõjudes näiteks üsna emersonlikku filosoofiat esindava «The Next Generationi» kõrval pigem tragöödiana.

Ricardo Montalbani kehastatud ja kättemaksu nimel admiral Kirki jälitav Khan tsiteerib pea sõna-sõnalt Melville’i antikangelast: «I'll chase him round the moons of Nibia and round the Antares Maelstrom and round perdition's flames before I give him up!» Ahabi tsitaat on: «I'll chase him round Good Hope, and round the Horn, and round the Norway Maelstrom, and round perdition's flames before I give him up!» Ja see pole filmi jooksul ainus selline kord. Igatahes on nende ette võetud ekspeditsioonid äärmiselt sarnased, kus jällegi on meeskonna heaolu ja ellujäämine suurema eesmärgi et mitte öelda kinnisidee nimel ohvriks toodud.

Ulmefilme ja telesarju, millest leiab otsesemaid või kaudsemaid viiteid Herman Melville’i «Moby Dickile», eksisteerib muidugi leegion. Viiteid sellele leiab nii «Salatoimikute» seeriatest aga ka «Futurama» osadest: nii saab «Futurama» seerias «Möbius Dick» (2011) Leela kinnisideeks jahtida neljamõõtmelist kosmosevaala. 2011. aasta fantasyfilmis «Age of the Dragons» jahivad Ishmaeli ja Ahabi nimelised tegelased oma kättemaksuretkel aga suurt Valget lohet ning Pequod on seal soomustatud kuivamaalaev.

Kokkuvõtteks võib öelda, et ilmselt on Herman Melville’i «Moby Dick» kõige rohkem ulmekirjandust ja -filme mõjutanud mitteulmeline raamat ning väärib sellisena ka ulmehuviliste tähelepanu ja tänu. Ilma selleta oleks nii ulme, aga laiemalt kogu 20. sajandi pop- ning süvakultuur vaesem ja teistsugusem.

Filminduse osas tuginesin suuresti Jaquelin Elliotti lühiuurimisele «The Leviathan and The Cyborg: The Influence of Moby-Dick in Sci-Fi Horror Films» (2012).

Mõtteid ja meenutusi selle aasta Estconilt

Eva Luts

Mina alustasin Estconidel käimist juba päris ammu – aastal 2000. Seega võin praeguseid Estcone võrrelda varasematega.

Kui ma esimestel Estconidel tundsin peaaegu kõiki kohalviibijaid, siis praegu ma kindlasti kõiki ei tunne ja tutvuda ka ei jõua, kuigi tahaks. Ove autoga Estconile sõites vaatasin oma üllatuseks, et Ove oli ainus tuttav autosviibija – ja auto oli täis. Ja teine huvitav asjaolu – mõningaid neist autosviibijaist ma Estconi viibimise ajal enam nagu ei silmanudki. Seega – rahvast on Estconidel väga palju rohkem kui kunagi varem ja teiseks – kõik võivad oma nurkadesse ära kaduda.

Selline areng paistab olevat õige ja loogiline. Nii nagu teistelegi asjaga seotud inimestele, meeldib ka mulle mõte, et ulmest huvitatud inimesed käivad kusagil koos – kui meid on vähe, tulebki omavahel suhelda ja see on eesti ulmekirjanduse jaoks vajalik asi. Samas – mida rahvarohkemad on üritused, seda suuremat jaksu nõuab nende korraldamine – väga loodan, et korraldajad vastu peavad. Tänan, oli väga ilus Estcon! Jõudu-jaksu edaspidiseks!

Minu tavaline Estconi-järgne tunne on mingil määral kahetsus. Estcon pakub võimaluse kohtuda paljude inimestega, keda pole kaua näinud, ja vestelda nii ühe kui teisega – tagantjärele mõeldes aga selgub, et eriti ei jõudnudki seda teha. Mitmed väga vahvad tuttavad tulevad Estconile ja lahkuvad sealt nii, et sa peaaegu ei näegi neid. Oleks võinud ju paljust rääkida, küsida, et mis nad teinud on, kuidas neil läheb. Tavaliselt mõtlen, et olid toredad inimesed ja ausõna, tahtsin nendega asju arutada, aga nägin neid vaid vilksamisi, nüüd on nad jälle läinud ja saab suhelda vaid interneti teel.

Muidugi oli vahva Stalkereid saada, kõige selle juures imestasin, et kuidas on me koostöö Rauliga on küll kümneid aastaid vastu pidanud – ilmselt sellepärast, et mulle on tema geniaalsed ideed alati meeldinud – vist oleme samamoodi hullud ja see meid seobki.  Tänan väga, Raul, ja loodan koostöö jätkumisele. Ja tõlkijaid Tatjana Peetersoo ja Martin Kirotar, kes tõlke-Stalkeri said, on staažikad tegijad ja igati tunnustust väärt.

Väga hea meel oli Heinrich Weinbergi „Tõrkeotsingu“  Stalkeri üle. Mul on südames soe koht kõigi jutuvõistlusest osavõtnud autorite jaoks – pean neid kuidagi nagu omadeks. Hea, et see teos ilmus Fantaasia kirjastuse kaasabil sarjas Sündmuste Horisont. Üsna lähedal olid Stalkerile mitu vahvat ulmetegijat, kes kindlasti lähiaastatel tunnustust leiavad – näiteks tõlkija Külli Seppa jäi teiseks ja autor Kersti Kivirüüt oma „Väravaga“ kolmandaks.

Koht, kus mina Estconil kõige rohkem viibisin, oli raamatute müügilett. Mulle üldiselt meeldib Estconil Fantaasia raamatuid müüa. Raamatumüük on minu arust lõbus tegevus, otsid oma raamatutele häid kodusid, püüad ära arvata, millisele lugejale mis meeldida võiks, vestled ostjatega – ja siis saad ka lugejaist ühtlasi rohkem teada. Aga kui üritan enne sõitu mõistatada, millised Fantaasia teosed Estconil müüa võiksid ja millised mitte, siis panen sageli puusse. Mingid minu arust hitid jäävad lauale ja teised, mida vähem kaasa võtsin, saavad täiesti otsa ja kohapeal meenutan kahetsusega, et seal kodus need lebavad... Seekord oli „Täheaeg 18. Ortoni isevärki avantüür“ see hitt-teos ja kes ilma jäid, nendele teadmiseks – müün endiselt raamatuid ka posti teel. Ja järgmisel Tartu ulmesõprade koosviibimisel on see raamat mul kaasas ja seal saab ilmselt näha ka jutuvõistluse autoreid.

Sellega seoses pole eriline üllatus, et minu jaoks kõige huvitavam ettekanne oli jutuvõistluse žürii liikmete Maniakkide Tänava ja Andri Riidi arutelu jutuvõistluse muljetest. Lisaks olid kohal muidugi ka teised žürii liikmed, Heinrich Weinberg, Reidar Andreson ja mina, ning loodetavasti sai kõigile selgeks, miks oli esikümme just niisugune, mida jutuvõistlus endast kujutab ja et üks lugu võib ühele meeldida ja teisele mitte meeldida. Loodan, et see sai linti võetud ja et kõik, kes polnud kohal ja kes asja vastu huvi tunnevad, saavad seda tagantjärele vaadata.

Oli väga tore kohata Estconil Liisa Vesikut – ja ma ütlesin talle, et Liisa, jutuvõistlus oli ju kunagi sinu idee. Oo jaa, Liisa mäletas. Olid ajad. Esimene jutuvõistlus oli üsna lähedal läbikukkumisele, sest me polnud uneski näinud, et tuleb nii palju lugusid – 80 ligi, ja need olid paberil ja skännimisekoht, millele lootsime, langes ära. Päästjaks osutus Kristjan Ruumet, kes mind skänneritega varustas. Seejärel sai selgeks, et me ei taha jutuvõistlusele enam paberil lugusid, ainult faile. Liisal tekkis tol ajal huvitav usaldusisiku idee, minu arust täiesti uudne mõte.

Veel sai Estconil vesteldud Veikoga vene autorite kogumikust,  Arvi Nikkareviga Dickist ja ulmesõprade koosviibimistest, Helmut Jänesele välja käidud idee, et HÕFFil võiks olla Stephen Kingi lugude järgi tehtud filme (uudne see idee ilmselt pole ja tõenäoliselt raha tõttu pole see võimalik, aga unistada ju võib). Atsiga sai arutatud Sündmuste Horisondi plaane ja Rauliga sarja Orpheuse Raamatukogu. Sai tehtud salajane katse vastata mälumänguküsimustele – need olid väga põnevad. Ja palju, palju muud.

Harly Kirspuu

Ükspäev sattusin võõrasse maakonda. Ühesõnaga oli Estcon. Niipalju, kui olen teistelt kuulnud, oli see nende jaoks kõigi aegade õnnestunuim Estcon üldse.

Mina võin täiesti kindlalt sama väita. Tõsi küll, minu arvamus võib seista mingis hämaras seoses sellega, et see oli minu jaoks esimene. Varasemad aastad on kuidagi minust mööda läinud. Mitte, et poleks huvi minna, aga lihtsalt… nädal peale üritust avastad: ahjaa, toimus juba ära. Lubad järgmiseks aastaks meelde jätta ja täpselt aasta pärast leiad, et jälle oli ära.

Enne ürituse algust avaldati kohati muret, et kuna riik ise on praegu olukorras, mida saab kirjeldada kui poliitiliselt laetut, läheb äkki sealgi maailmavaateliseks madistamiseks ja põhieesmärk – ulme – jääb natuke tahaplaanile. Õnneks selgus, et jätkuvalt olid tulnud kokku täiskasvanud inimesed, kellel on ka muust rääkida kui poliitikast, kuigi peab ütlema, et paar tuttavat ulmikut jäid see aasta tulemata täpselt sellelsamal põhjusel.

Esimene päev oli kohanemine, eriti minusugusel esmaväisajal, sest mina olen (ühe silmapaistva, aegajalt ka õmbleva ja süüategeva erandiga) enamikku kaadrit näinud ainult paar korda, kui sedagi. Esimest korda ilmnesin vist ulmikute reedele aprillis, nii et pikemat suhtlust tekkinud ei ole.

Esimene ettekanne oli natuke omamoodi: ulme avamine kirjandusteaduslikult seisukohalt. Mulle kui inimesele, kes on aastaid maksumaksja raha eest EHIs antropoloogia õppekaval tolknenud, oli see natuke kummaline – kogu tekstist saad aru, isegi mõttest ja nurkadest ja kõigest, sest meiesugused paduhumanitaarid looklevad sageli samade mõistete maailmas, aga kogu tekst oli nagu mingis võõras murdes. Saad aru ja ei saa ka.

Seejärel algas operatsioon „lokaliseeri grill”. Lokaliseerisin grilli, kus oli 5 inimest. Siis lokaliseerisin õige grilli, kus oli inimesi oluliselt rohkem ja kinnitamata andmetel keevitati hommikuni välja.

Teisel päeval, peale hommikut ja seda osa, mille tarvis pool seltskonda oli kokku tulnud (Stalker jne jnt), oli aeg käes mälumänguks. Kodanik elukaaslane kartis liiga kehva tulemust, seega jäi registreerimata võistkond ja kasutamata imeline nimi „Võitmatu Armaada/Sündinud Kaotajad”. Siiski laekusime peale esimest küsimust kohale ja tegime tagareas ühe kahest Sõltumatust Olümpiakoondisest, mis küsimustele vastas, aga poleks isegi kõige parema tahtmise juures ühtegi auhinda saanud. Lõpuks jäi meie osaks mitteametlik viies koht, mis on oluliselt parem tulemus kui moodustistel nimega „Võitmatu Armaada” on ajalooliselt ette tulnud.

Järgnes tavaline ja eeldatav järelprogramm, mis eelmisest õhtust selles plaanis eriliselt ei erinenud.

Järgmine päev hakati pakkima ja mina peale hommikusööki vist suitsunurga lähiraadiusest ei väljunudki. Ei olnud mina kaugeltki ainus, kes sealt läbi purjetas ja pikemaks peatuma jäi. Laiemalt tuntud kui „vabakäik eestlaste moodi”.

Selleks ajaks kui lipulangetamisele jõudsime, oli üldine õhkkond ikka muutunud, eriti võrreldes esimese päevaga. Mingit ühtsust oli, vahest ka sellepärast, et mitte keegi ilmselt ei pääsenud sealt ilma uute tuttavateta, isegi need, kes erinevalt minust ehk tõesti mitte kedagi seal eelnevalt ei teadnud.

Seili Ülper

Oma häbiks pean tunnistama, et see oli mul alles kolmas Estcon ja viimane külastus jääb aastasse 2015. Kuid sellel aastal kuidagi asjad klappisid ja edaspidi püüan seda viga parandada. Kui me Metsavana, Jana ja Mannuga reedel kohale jõudsime, oli ilm pisu niru ja õieti polnud kedagi nähagi. Õnneks see kauaks niimoodi ei jäänud. Lipp lehvima, sildid rinda, pesad üle vaadata, tuttavad pooleks kallistada ja loenguid kuulama.

Kuna tegemist oli siiski reedese päevaga ja mitte kõik ei saanud töölt vabaks või varem minema ega omanud puhkust, siis kahjuks esimest, Jaak Tombergi loengut kõik ei kuulnud. Siiski on esitus kenasti järelvaadatav-kuulatav, nii, et ei lähe midagi kaduma. :) Hästi sümpaatne ja püüdlik mu meelest.

Sulbi-Habichti autoritunni ajaks oli rahvast jõudnud juba rohkem koguneda ja minu meelest oli väga mõnus ja meeleolukas vestlus.

Kuna sel kohal läks kõht juba jube tühjaks ja suur osa inimestest suundus grillide juurde, siis Ulmedisko alguse ma magasin maha, kuid hiljem, õhtupoole sai Love Death and Robots klippe vaadata küll.  Minu lemmikuks nendest, mida ma nägema juhtusin oli kindlasti 3 nunnut robotit kassidega :D Ja siis selgus, et see on Scalzi, noh ime ka siis, et meeldis.

Ja nii see öö veeres. Inimesed kõndisid ringi, mugisid liha või muud meelepärast, ajasid juttu, mängisid või saunatasid. Igaühele midagi. Paljud kindlasti ka püüdsid magada. :P Mis sai peale kella 5 hommikul, ei oska enam öelda.

Laupäev algas soojema ilma ja hommikusöögiga, millele järgnes Andri ja Mandi muljete jagamine seoses jutuvõistlusega.  Et siis nippe jutuvõistlusel paremini säramiseks :P Seejärel võttis Metsavana Mannu rõõmsalt ette ja pinnis temalt kirjutamise ja muu kohta. Kohati läks laadaks aga see oli selline mõnus ja sõbralik :)

Kui kõhud punnis, tuli mõttelise trummipõrina saatel Stalkerite jagamine. Kõige siiramalt ja ehedamalt kõlas ilmselt Metsavana hüüatus, et ühe punktiga Harglale kaotada pole häbiasi! Tõsi ta on. (Peatoimetaja märkus: Pigem tundus Hargla habe tavalisest pisut vähem ümar idee peale, et pan Jans tal nii tihedalt kannul on.)

Siis läks, nagu üks mu kallis kolleeg armastab öelda, vabapidamiseks. Igaüks võis valida, mida teha: magada, süüa, mälumängida, juttu kirjutada, ujuda, niisama ringi kõndida jne. Mina lugesin raamatut ja käisin kiikumas.  Vahva oli ka, et lastele oli rollikas korraldatud, tundusid teised sellest siiralt lõbustatud olevat. :) Paistab, et Metsavana ettekanne esimestest inimestest Kuul tõi publiku rohkearvuliselt kuulama ja lahutas nende meelt kohe mitmekordselt. :D Nüüd peab vaene Metsa ilmselt oma ettekannet järgmiseks aastaks laiendama…

Mida pimedamaks läks seda rohkem, mulle tundus, seltskonnad ära jagunesid, vastavalt eelmainitud tegevustele. Mina sattusin kuidagi niisugusesse seltskonda, kus poole hommikuni käis spontaanne laululõõritamine, mida küll Metsa hellitavalt "kuriteoks muusika vastu" nimetas ja Raul kohati välja ei tahtnud kannatada, aga ma usun, et asjaosalistel endil oli tore koos olla. :) Vahepeal piilusin ka kuidas Ovel Fiaskoga läheb ja nõnda seegi päev hommikusse veeres. Mõnusas seltskonnas plära ajades. Mis juhtus 7 ja 10 vahel ei ole teada. Ilmselt vapra ülevalpüsijana teab seda Sulbi öelda.

Pühapäev algas nagu ikka hommikumugimisega kell 10 ja siis rääkis Ats ärajäänud loengu asemel. Ma tunnistan, et ega ma väga midagi aru ei saanud (ja see on puhtalt ainult minu viga, mitte rääkija!), aga, deem, see mees oskab hästi rääkida mu meelest. Lisaks sain ma aru, et ma ei kirjuta edaspidi kindlasti ühtki kosmosejuttu. :D Hea, et ma tean, et on sellised asjad olemas nagu füüsika ja gravitatsioon...

"Vanemad naised ulmes" oli kõige viimane ettekanne. Hästi armas ja muhe. Pole tõepoolest sellele teemale väga tähelepanu pööranud. Huvitav!

Ja siis oli äkki kõik otsas. :( Lipp langes ja inimesed hakkasid igas suunas laiali valguma. Aga nagu Veiko lubas: see tuleb jälle!

Kokkuvõtteks tuleb öelda, et oli tõesti tore. Järgmine kord püüab rohkem sotsiaalne olla. Aga eks see oleneb ilmast ja inimestest ka.

Äärmiselt kena oli tegelikult kõiki vanu tuttavaid kohata. Ja uute inimestega tuttavaks saada.

Triin Loide

Tänavune Estcon oli minu jaoks alles teine, aga loodan, et käin nad edaspidi tulevikus kõik läbi. Kunagi saate mind ehk ratastooliga järve lükata, kui liiga palav on, siis ma istun seal ja mossitan, et tähendab, MEIE ajal olid asjad ikka teistmoodi (see tähendab muidugi, et õigesti) ning need uued Reaktori hologrammkaaned ei ole ikka päris see, mis vaja… Aga ehk on selleks ajaks maailm lõppenud, Udu talu endine asukoht on sügaval vee all ning üksikud laastatud maal uitajad ei aimagi, mis kunagi lainete all toimus.

Igastahes, Estconile sattusin ma tõesti esimest korda alles aasta tagasi, olles endalegi ootamatult avastanud, et minu halduse alla on usaldatud väike ulmeajakiri, millega pealehakkamiseks mul igasugused oskused puudusid ning peamiselt tahtsin ma karjudes metsa joosta ja ennast kuskile sõnajalgade vahele ära peita, sest ma tundsin ennast pisut ebamugavalt alguses. Ma olin uus tulija, võõras, ootamatult sattunud ootamatusse olukorda ning asja ei teinud paremaks see, et mul on kohutav nimemälu. Ma õpin inimesi näo järgi üsna kiiresti tundma, aga nende nimede meeldejätmine võtab omajagu aega, nii et ma üritasin pidada sundimatuid vestluseid ja mitte liiga märgatavalt inimeste nimesilte jõllitada ega tähesärast pimestatuna vastu aiaposte joosta, kui Hargla juhtub mööda jalutama.

Esimesest Estconist jäi peamiselt mälestus, et see lõppes liiga kiiresti ja sama võin ka selle aasta Estconi kohta öelda. Eriti, kuna hiljem tunnistasid ka kõik teised, et seekord oli haruldaselt tüüne ja sõbralik, mõnus ja ühtehoidev Estcon; ma esiti arvasin, et see on jälle mingi minu naiivne luul.

Jõudsin ainult paarile ettekandele, aga ma vabandan ennast sellega välja, et aastaid maksumaksja raha eest ülikoolis tilbendades täitis mu pilgeni igasuguste mõistete ja teooriatega ning liikumatult ühe koha peal istumine ja targa jutu kuulamine äratab minus mingi posttraumaatilise stressi ja paneb öösiti unes nägema, et ma pean eksamiteks valmistuma. Palju lõbusam on liikuda ühe majakese juurest teise juurde, poole kõrvaga ühte vestlust kuulata, poole kõrvaga teist, lõpuks sumbub kõik ühte mõnusasse suminasse, saja mõnusalt metsapoole inimese fantastiliselt säravad mõtted, filtreerituna läbi alkoholi ja õhtupäikese. Eriti kena on see ka, et enamike inimeste nimed olen ma suutnud meelde jätta, kuigi eksimusi ikka juhtub. Piinlik, aga mis sa teed. Vabandan ennast sellega välja, et mul on kana aju.

Estconilt sündinud energia on kütnud ka sellekuist Reaktorit, mis on üks töömahukamaid, mida mul on rõõm üles panna. Eks paljudele ole Estcon lihtsal lõbus kesksuvine lõõgastus – järv, udu, küüslaugusupp ja rummilõhnalised morsad sumedas suveöös, aga Reaktori toimetusele – mulle, vähemalt – annab see jõudu ja motivatsiooni edasi minna asjaga. See tekitab hea tunde, kui saad aru, et kuskil keegi märkab, loeb, hindab, arvab. Võõrad inimesed astusid mulle ligi ja arutasid minuga Reaktorit või tsiteerisid mulle mu peatoimetaja veerust mahlakamaid palu, mis neile meeldisid. Raske oli mitte kõrvu liigutada ja saba keerutada.

Ja muidugi, kõigist neist aruteludest ja vestlustest sündinud uued ideed jäävad pikaks ajaks pähe ringlema, viimaste päevade unenäod on kõik ulmelised olnud.

Pelle Tuulik

Ma käisin Estconil, aga ma ei tea siiamaani, mis see ulme ikkagi täpselt on

- idee T-särgile

Estconi olemasolust sain ma esmakordselt teadlikuks juba kümmekond aastat tagasi. Mul tekkis koheselt uudishimu ja soov minna, aga miski hoidis mind tagasi. Estconil oli justkui mingi autoriteetsuse või tõsiduse aura juures ja kuskil alateadvuses tekkis tunne, et mina, lihtne fanboy, ei olnud selle vääriline. Ei tundnud ma kirjanikke, ei olnud Eesti ulmetki korralikult lugenud, pealekauba veel tulla üksi – Estcon tekitas teatud sorti aukartust ja hirmu. Sel aastal aga sain kutse Metsavanalt endalt (mis kõlab palju uhkemalt kui: M saatis fesaris kutse) ja endamisi tundsin, et olen kogunud õige pisut street cred’i, mis minu kohalolekut õigustaks. Kusjuures ma usun, et Eestis on veel päris palju minusuguseid „tukkurosavõtjaid“. Igatahes juhtus see, et ma käisin n00bi või siis „piiksuna“ esmakordselt Estconil.

Reede algas põnevalt. Esimesed tutvumised, vargsed pilgud nimesiltidele, asjalikud vestlused autoriteetse kujudega. Esimene esineja Jaak Tomberg rääkis teadusulme kirjastiilist ning kuidas selles puuduvad „semantilised väljakutsed“. Huvitav oli teada saada, et akadeemilistes ringkondades pole teadusulmet juba 20 aastat süvitsi uuritud. Kas on siis seda üldsegi vaja? Kohati tundus Jaagu juttki asjatult keeruline ja akadeemiline, aga siiski – ma ütleks, et see on küll vajalik. Sedasorti analüüsidel on praktiline väärtus näiteks tõlkijatele, kes oma lähteteksti paremini mõista tahavad. Järgmiseks tuli intervjuu Juhan Habichtiga, kes pajatas kõiksugu humoorikaid heietusi, aga sellele lisaks sai läbi vestluse aimu ka Juhanist kui tõlkijast ning, veel enam, kui lugejast. Juhani arvutimänguvalik (Jagged Alliance 2) on ka väga äge. Meelde jäi tõdemus: kulka on saatanast. Õhtu lõpetas ulmedisko, kus keegi ei tantsinud, sest robotivideote vaatamine oli hoopis põnevam. Valik oli mitmekesine, täis uusi avastusi. Omalt poolt tahaksin Veiko nimekirjale teha ühe lisanduse: Noisia - Exodus. Kellele meeldib space robot apocalypse music, soovitan tuubis pilk peale heita.

Teisel päeval sain rohkem aimu selle kohta, mis kõik meie ulmeringkondades sünnib ja kuidas see sünnib. Vestlus Manfrediga kirjutamise teemal, jutuvõistluse muljed ja Stalkerid – kõik väga põnev, aga kõige enam meeldis mulle kuulda kirjastuste plaane. Mind päris üllatas, kui palju paberiliiklust see meie ulmepunt tekitab (ja õige tore oli nende päevade jooksul kuulda ka sosinaid teatud arengutest digiliikluses). Pärast sai veel proovida kätt jutukirjutamise töötoas ning kuulata juba kogenud kirjutajate sooritusi, mis oli uudne ja lahe. Teisel ja kolmandal päeval oli veel ettekandeid ning ma tahaksin veel kiita Joeli ettekannet esimesest kuureisist ja fantoomjunnist ning Atsi detailset ulmeanalüüsi Marsi koloniseerimise ja kosmoselendude kohta, aga mis ma siin ikka kõigile kiidulaule pean. Oli pagana tore laupäev ja õhtu laabus muhedalt, kel grilli ääres, kel saunas, kel lauamängu ümber.

Minule kui esmakordsele külalisele jäi Estconist väga positiivne mulje, nii et enne lipu langetamist ei jäänud muud üle kui ka ise Eesti Ulmeühingusse astuda. Aga nüüd tagantjärele muljetades tekib paratamatult tunne, et ma ei tee muud kui segan potis mesimagusat putru kokku. Ja noh, ega mul polegi ühtegi pipratera sisse visata. Aga retsepti saaks veel täiendada küll. Ma saan aru, et Estcon on eelkõige kirjandusele suunatud üritus, aga võib-olla peaks mõtlema ka visuaalse kunsti suuremale kaasamisele. Kohal oli küll Hewa oma ilusate järjehoidjatega ning mulle väga meeldis, et ta võttis vastu ka soove tulevate piltide joonistamiseks. Sellega aga kujutav kunst Estconil vist piirduski. Meil on ju ometigi ägedad kaanepildid ja illustratsioonid raamatutes, koomiksikunsti (mõelda kui peamaja seintel oleksid rippunud Kõhe Folk 2 pildid), lisaks veel kõiksugu visuaalne fantaasia internetimaastikel. Seda kõike võiks samuti kajastada. Pealegi tundub Estcon olevat suurepärane koht, kus kirjarahvas ja joonistusrahvas saaks ideid vahetada ning leida võimalusi koostööks.  Aga noh, need on lihtsalt ühe n00bi piiksud.

Raul Sulbi

Estcon oli sel aastal totaalselt tüüne! Kulunud mõte, aga paigutub ilmselt kõigi aegade TOP3 sekka. Sai paljude lahedate inimestega tühjast-tähjast rääkida, sekka mitu tööasja tulemuslikult purki panna, suunata kolmandana elutöö-Stalkeri pälvinud Juhan Habichtit põnevatest minevikuseikadest rääkima, kaks ööd sundimatult jaurata... ja muidugi tuhat tänu kõigile hääletajatele nende kolme Orpheuse Raamatukogule tulnud tõlke-Stalkeri eest! Nii uhket saaki pole varem olnud. Ja omamoodi Stalkeri-rekord on see ka, lisan ma kelkides.

Ilm oli võrratu, toidud megamaitsvad, seltskond sundimatult erakordne - sellise lugemusega inimeste kontsentratsioon on Eestimaa peal ainulaadselt hullumeelne. Ettekandeid jõudsin veidi vähe kuulama, aga õnneks saab neid järelvaatamise funktsiooni abil tarvitada.

Lõpetuseks on mul pööraselt uhke tunne, et see kunagi Taavi ja minu väljamõeldud formaat on osutunud elujõuliseks ja uued inimesed tahavad seda vedada. Metsavana märkis õigesti, et Estconi formaat on täiesti unikaalne: sellist vabaõhu kirjandusfestivali mujal maailmas ei leidu. Selle formaadi leiutamise au võtame Taaviga rõõmuga endale. :)

Helmut Jänes

Estconi mõttes olen mina veel väga toores ja roheline. Esimest korda kuulsin müstilisest ulmerahva suvekogunemisest Trashi käest kusagil 7-8 aastat tagasi ja tekkiski peas plaan sinna tulla rääkima ka filmijuttu. Pika vinnaga mees nagu ma olen, jõudsin seda tegema siiski alles kusagil 5 aastat tagasi, kui Estcon toimus kusagil Taevaskoja lähedal Põlvamaal. Koha nime enam ei mäleta, aga see toimus ühe järve ääres, mis tegi pärast ujumist mudaseks. Pärast sain teada, et selle paigaga tekkisid ka mingid probleemid ja seetõttu otsustatigi kolida märksa meeldivamasse Udu talu kompleksi. Õige otsus. Meeles on meeletult kuum suvepäev ja meeletult pikk autosõit, mis kestis vist koos reeglipäraste teelt eksimiste (siis käisid asjad veel kaardil näpuga ajamise) kusagil 6 tundi. Mis ma Estconil nägin ja kuulsin, see mulle meeldis. Lahe kogemus oli näha niipalju purjus inimesi, kes imekombel veel suutsid jumala intellektuaalset juttu ajada. Meeles on näiteks Peeter Helme heietused teemal inimene ja kosmos või midagi sellist. Ega ma väga palju ju ulmerahvast teadnudki, ainult neid, kes HÕFFil olid regulaarselt käinud - Jürka, Trash, Metsavana, Ove Hillep, Hargla ja mõned veel. Eks HÕFF ja Estcon ongi enamvähem need kaks üritust aasta jooksul, kus ma ulmikutega kokku saan. Rohkemaks pole nagu aega, kuigi väga tahaks.

Aga mõni sõna ka selleaastasest kogunemisest. Minu arvates on Veiko Belials ja tema tublid abilised teinud ära väga suure eeltöö, et ulmerahvas üheks nädalavahetuseks kokku saada ja neile pakkuda seda, mida otsima tullakse. Eks igaüks ikka oma. Mul on kahjuks veel saamata Estconil reedeõhtuse programmi kogemus. Olen kuulnud, et ulmediskod on väga omapärased ja ausalt öeldes kahetsen, et ka seekord alles laupäeval otsustasin tulla. Väga lahe oli Metsavana laupäevaõhtune ülevaade esimesest kosmoselennust. Ütlesin ka pärast Metsavanale, kes millegipärast väga põeb publiku ees esinemist, et kindlasti kutsun teda ka HÕFFile mingist talle lähedasest teemast rääkima. Tegelikult olen paljudele ulmikutele tänulik igasuguste soovituste eest, mida võiks HÕFFil järgmisel korral paremini organiseerida, mida paremat näidata. Estcon ongi seetõttu üks minu suve kohustuslikke väljasõite ja meeleolukamaid üritusi, et saab korraks aja maha võtta, kuid sealsamas ka heade tuttavatega asjalikku juttu ajada. Ja muidugi ka uusi tutvusi sobitada. Palju jaksu Veikole Estconi korraldamisel ja elagu ulmikud!!!

PS! Teen reklaami ka 2020. a HÕFFile. Nimelt, kui kõik laabub, toimub festivali raames ka väike H.P. Lovecrafti teemaline retrospektiiv, mis samuti ulmerahva (tervitused Sulbile!) soovitusel kavasse sai võetud. Nii et kui ei näe enne, siis HÕFFil ikka.

Ats Miller

Minu mingi umbes 20. kanti Estcon

Kõige esimesel ma ei olnud. Vahepeal eelmisel kümnendil on ka vähemalt 1 vahele jäänud. Ja peamine, mingit erilist veteranitunnet ei ole (see viimane võib muidugi olla enesepettus...)

Jah, lahe oli.

Ja lahedaid asju polegi nagu mõtet kirja panna – nagu Bilbo, kes mõtles Järvelinnas, et seiklustest ja kannatustest saaks pikalt kribada-lobiseda, aga mida õieti öelda heade aegade kohta?

Seega, kuigi jätkuvalt kordan, et oli lahe, tasub vast välja tuua mõned punktid, mille üle mõtlemine võib Estconi ehk veelgi lahedamaks muuta. Ja veelkord disklaimer (sry, selline toortõlkeline väljend...): tänu organiseerijatele! Kõik on hästi, kõik on hästi, kõik on hästi... :-)

Tagasiteel sündis autoseltskonnaga teooria, et see on ’Estcon ver 4.0’ (või midagi taolist). Et sisuliselt üheõhtuüritusest (poole päeva pealt kohale, läbu, järgmisel hommikul kainenedes koju...) ’ver 1.0’ on jõutud ülesajainimese mitte just pereürituseni (see viimane määratlus sisaldab vähemalt minu jaoks peletavat igavust), ent igal juhul ürituseni, kuhu julgeb õrnemaid olevusi (sõltumata soost ja vanusest) kaasa võtta.

Seisma jääv ratas pidavat külili kukkuma (hm, vankriajastu kild, nad ei olnud siis näinud 300+ rehve...) Kas me jätkame samas formaadis või areneme? Kui me räägiksime ainult peenhäälestusest :-P, siis võib-olla tasuks kava teha suurem mänguruumiga, et viimasel hetkel alt ära hüppavad vastutustundetud töllid ei tekitaks probleeme.

Samuti tasub mõelda rohkem paralleelsusele. Praegu on muu toimuvaga paralleelsed LARP ja kirjutamistuba, aga vast tasub mõelda ka mõnede muude selliste paneelide peale, mis võib-olla kõiki ei köida, kuid tekitavad rohkem valikuvõimalusi? Kunagi aastaid tagasi pakkusin välja täiesti eraldi paneeli „kirjanik loeb oma avaldamata teoseid” – et kuulab siis kes kuulab. Noh, see oli vist ’ver2.5’ paiku ja kirjanikud leidsid, et nad enamasti pole lugemiseks sobivas konditsioonis...

Eraldi (küll tõesti väike) mõte oleks selgemalt jagada „ametlik osa” päevaseks ja õhtuseks selles mõttes, et õhtused on koos materjalide-slaididega, st peavad toimuma sees, kus neid kasutada annab, ja päevased õues (kui ilm vähegi lubab).

Kui nüüd strateegilises plaanis tulevikule mõelda, siis Udu talu areneb päris heas tempos. Kas just meile sobivas suunas, on iseküsimus, aga paiga üle arutelu ma siinkohal avada ei tahaks – igal päeval omad mured.

On kaks suurt ressurssi, kus huvitavat seltskonda juurde saaks: 1) me ei ole teinud aktiivset reklaami Kirjanike Liidus; kaalutlus ei ole mitte vegetatiivne paisumine, vaid seal on palju n-ö ulmele lähedal seisvaid või ulmesse soojalt suhtuvaid inimesi, kes pole Estconi enda jaoks sisuliselt teadvustanud. (Kirjutasin siia kõigepealt paarkümmend nime, aga siis tekkis efekt, et keda võtta, keda jätta, ja viimane, mida vaja, on veel selle üle vaielda...) Kui ma sellest Veikoga rääkisin, siis – selge ju, et järgmine aasta ei tule ka aktiivse reklaamiga sellest suunast kümmetki inimest lisaks (st pole mingit hirmu, et meid maha tallatakse), kuid eks ole ju see üritus ka selleks, et fännid saaksid kirjanikke „katsuda” ja vastupidi, ja kirjarahva laiem kaasamine töötaks hästi mõlemas suunas. Või? Me esindame siiski üht kultuurivoolu. Me ise peaksime olema viimased, kes seda marginaliseerivad – mida rohkem me haarame enda tiiva alla „klassikalist” kultuuri, seda parem. Onju?

2) me ei ole üritanud kaasata lähiriikide ulmefänne. Jah, meil on olnud läbi aastate üksikuid külalisi Soomest ja Rootsist ja kui Estcon toimus Lõuna-Eestis, väisas seda mõnikord autotäis Läti ulmerahvast, kes vist on meie mälestustesse peamiselt jäänud nende sügava determineeritud huvi tõttu alkoholi vastu. Ent siin on kõvasti arenguruumi ja see on samuti üks lumepall, mis tuleks kuidagi veerema panna. Häda on tõesti selles, et teistel ei ole sellist konkreetset ja ühtehoidvat fändomi. (Muide, kas keegi üldse teab, mis Baltconist on saanud? Toimus ju korra ka Eestis, aga kõikvõimas internet näitabki viimaseid vihjeid tolle aja paiku.)

Seega, edasi, Estcon!

Estcon 2019 ulmedisko: robotid ja küborgid (Veiko Belials)

Robot tuleneb teatavasti venekeelsest sõnast „rabota“ (töö, nagu ka samast tüvest pärinev poolvend „rab“ – ori). Esimesena kasutas seda Karel Čapek oma ulmenäidendis „R.U.R.“ Ometi on inimkujulised masinad ja tehisinimesed köitnud inimkonna meeli hallidest aegadest saati. Juba Hephaistos sepistas iseliikuvaid masinaid.

Jätan seekord kõrvale kõik, mis puudutab TI kirjutatud muusikat ja robotite bände (olen neist kirjutanud Reaktoris mais 2018), ja keskendun muusikavideotele, kus figureerivad erinevad robotid. Teemat täiendab ka eelmise aasta Estconi ettekanne küberpunkvideotest, mida saab lugeda aastatagusest Reaktorist. Nagu ikka, ei käsitle ma filmides kasutatud muusikat, mille video asemel on katkendid filmist, kõrvale jäävad ka lood, kus videot ei olegi või on see fännitoodang.

Rääkides robotitest muusikas ei saa üle ega ümber klassikaks saanud elektroonilise muusika fenomenist Kraftwerkist ja nende 1978. aasta loost “Roboter”. Laulu, mida vist kõik eestlased teavad versioonis “Mina olen Robert” Kuldse Trio esituses.

Muide, selles lood kõlavad ka sõnad:

Ja tvoi sluga, ja tvoi rabotnik – olen su teener, olen su töötaja.

VIXX, “Error”. VIXX, nagu nägudestki paistab, on Lõuna-Korea poistebänd. Ja kuhu mujale robotite otsingul ikka minna, kui mitte Lõuna-Koreasse või Jaapanisse. Bändi nimi on lühend sõnadest “Voice, Visual, Value in Excelsis” ja see pandi kokku reality show rahvahääletusega.

Lugu on tüüpiline K-pop, visuaalselt ja muusikaliselt korralikult toodetud. Ilusad tundelised poisid, dramaatiline ja traagiline terviklik lugu, nagu ansambli nimi lubab – kokku ehtne pisarakiskuja. Ja ka Jaapaniga on seos olemas – video toodeti bändi Jaapani-debüüdiks.

Björk, “All Is Full Of Love”. Björk ilmselt eraldi tutvustamist ei vaja.

Seda 1999. aastal loodud videot on nimetatud arvutianimatsiooni teetähiseks, seda on eksponeeritud kunstinäitustel, näiteks New-Yorgi moodsa kunsti muuseumis ja Veneetsia kunstibiennaalil. Chris Cunninghami video on saanud ohtralt auhindu, aga sellega on kaasas käinud ka skandaal. Kui vaadata robotite väljanägemist, peaks kõik ulmesõbrad eksimatult ära tundma, millist ulmefilmi selle video plagieerimises fännide poolt süüdistati (loomulikult oli see “Mina, robot”). Omamoodi vihje sellele videole leiab ka filmi “Chappie” lõpukaadrist. Ning väidetavalt on ka seriaali Westworld alguskaadrid inspireeritud just sellest videost.

Covenant, “Bullet”. Rootsi futurepopi ansambel, video on tehtud aastal 2002.

Videos on kujutatud bändi lauljat robotina. Tegu on üsna mitmeti tõlgendatava looga, millest võib välja lugeda muuhulgas ka seda, et inimkonnast on järel vaid robotid, kes oma identiteeti otsivad.

Muse, “Mercy”.

Tegu on ansambli seitsmendalt, kontseptuaalselt plaadilt “Drones” pärit looga. Plaat sai 2015. aastal parima rokkplaadi Grammy. Droonid on metafoor, mis tähistab tehnoloogiat, mis inimesi aina tundetumaks ja ümbritseva vastu ükskõiksemaks muudab.

Carbage, “The World Is Not Enough”. 1999. aastal linastunud samanimelise Bondi-filmi tunnuslugu. Videol endal pole bondiaanaga mingit pistmist, õnneks ei ole mindud seda lihtsama vastupanu teed, et laulu videona kasutatakse lõike filmist. Tegu on omaette tervikliku süžeega lühifilmiga.

Spineshank, “Synthetic”. Ameerika nu metal ansambel kahetuhandedate algusest. Mõnusalt raju muusika.

Flying Lotus, “Butty Boy Strut”. Artist Stewen Ellison.

Video on kui düstoopiline õudusunenägu, mis algab nii süütult, väikeste nunnude robotitega. Selles võib näha omamoodi allusiooni või hoiatust TI teemale, mis on praegu äärmiselt aktuaalne.

Amon Tobin, “Esther´s”.

Amon Tobin on Brasiilia elektroonilise muusika produitsent, kes kasutab palju filmide helisid, heliproove, aga ka teiste muusikute improvisatsioone. Tema „Esther´s“ on näide stiilist, mida ta viljeleb – hullumeeslne segu Polar Music Awardi võitja Patrick Watsoni hullumeelsetest klaveririffidest ja Harley Davidsoni häälest, sumisevatest herilastest surfkitarri hääleni. Kõik, mida saab salvestada, on muusika.

Massive Attack koos Toung Fathers´iga, “Woodoo In My Blood” kasutab äärmuseni lihtsustatud robotit, mis küll samal ajal on erakordselt tõhus. Järjekordne hirmutav illustratsioon sellele, kuidas tehnoloogia meie üle kontrolli võtab ja meid juhtima hakkab.

Video on ilmselge kummardus Andrzej Żuławski filmile “Possession”, parafraseerides selle kõhedat metroostseeni. Peaosas Rosamund Pike, kes on mänginud muuhulgas ka “Surrogaatides”, “Jack Reacheris” ning Bondi-filmis “Die Another day”. Roboti kuju on omakorda laen Don Cascarelli 1979. aasta kultusfilmist “Phantasm”. Mõlemad filmid jätsid video režissöörile Ringan Ledwidge´le lapsepõlves kustumatu mulje.

Beastie Boys, “Intergalactic”. Video ja laul on täis kõikvõimalikke viiteid. Motiiv, millega laul hakkab, on Rimski-Korsakovi töötlus Mussorgski muusikalisest poeemist “Ночь на Лысой горе”. Viiteid on Stravinskile ja Power Rangersitele.

Muide, selle laulu refrään on ääretult sisutihe, nähes välja järgmine:

Intergalactic, planetary, planetary, intergalactic

Intergalactic, planetary, planetary, intergalactic

Intergalactic, planetary, planetary, intergalactic

Intergalactic, planetary, planetary, intergalactic

Another dimension, another dimension

Another dimension, another dimension

Another dimension, another dimension

Another dimension, another dimension

Another dimension, another dimension

Another dimension, another dimension.

Videost astub läbi ka Cthulhu isiklikult ning korraldab hiidrobotiga Godzilla-kakluse stiilis mõõduvõtu. Filmitud Jaapanis ja bänd kannab jaapani tänavatööliste riietust. 1999. aasta MTV muusikaauhindade jagamisel sai see parima hip-hop-video auhinna. Laulu on kasutatud ka “Futurama” multikas osas “Põrgu on teised robotid”, kus joonistatuda bändiliikmed kontserti annavad.

Basement Jaxx,“Never Say Never”. See on nüüd see koht, kus mul tuleb tsiteerida Reidari juttu “Koidik vereval pinnal”:

“Mida su paps jalgadega teeb? Need on ju Keelatud Vigurid?”

Uks avanes ja sekundi pärast väljus teisest toast nõtkel sammul madal kogu. Aknast kiirgav öine valguskuma tekitas ruumi püstloodse valkja ristküliku, mis vaiksel surinal liikuva inimese alakeha kujutava tehismoodustise pärlmutrise värvkatte särama lõi.”

Juba esitlusel küsisin ma, kas seda detaili mõjutas järgnev video.

Briti elektroonilise muusika duo video jälgib jaapani teadlasi, kes üritavad luua tverkivat robotit (sellest sai üks tänavuse Estconi ootamatumaid tunnussõnu – tverkiv perse).

Kui asi juba tantsivate robotiteni läks, siis olgu siin veel üks – Justin Timberlake “Filthy”. Video nomineeriti 2018. aasta MTV muusikaauhindade jagamisel parima koreograafia kategoorias. Timberlake esineb siin äratuntavalt kui moodne versioon Steve Jobs´ist, kes esitleb uut tehnikavidinat.

Deadmau5, kodanikunimega Joel Thomas Zimmerman, Kanada muusikaprodutsent, ja ameerika laulja Gerard Way, “Professional Griefers”. Video kujutab endast võitlust, kus Deadmau5 ja Gerard Way juhivad hiirekujulisi roboteid. Kes tahab, võib siin näha viidet filmile „Real Steel“, kes tahab, hoopis Mad Maxile (Thunderdome´i kuppel).

Nonii, aina jaburamaks läheb. The Chemical Brohters, “Believe”. Tõsine sinikrae õudusunenägu – tööstusrobotid. Video võitis 2005. aastal MTV Europe Muusikaauhindade jagamisel parima video auhinna.

Jätkame The Chemical Brohters´iga. “Sometimes I Feel So Deserted”. Ma ei tea, mis see täpsemalt on , aga neetult hea on see küll. Apokalüptika – jah, küborg – jah, kindlasti. Naftat otse kõrri? Palun. Saku tume veeni on selle kõrval poisike! Ja selle tibiga ei tahaks vist isegi Terminaator Arnie kokku saada. No vaadake vaid seda saatanlikku muiet!

Ja kui te arvate, et hullemaks enam minna ei saa, siis arvake uuesti! Õiged optimistid ütlevad, et hullemaks saab alati minna. Ja mis oleks hullem või kentsakam, kui india muusika saatel tantsiv robot? Aga just selline astub ette järgmises videos.

Sellisest ulmelisest mülkast võib meid välja aidata ainult 6 miljoni dollari mees. Näiteks selline, nagu ameerika kantribändi Zac Brown Band loos “The Wind”. Video on animeerinud Beavis & Buttheadi looja Mike Judge.

Ja see lugu paneb väärika punkti seekordsetele pöörastele robotivideotele.

Või ka mitte - Riho soovib omalt poolt jagada veel ka üht lisalugu, mis kahjuks postis kaduma jäi ja seetõttu Estconil ettekandmisele ei jõudnud. Пурген (Purgen) - Робот Рай on Moskva punkbändi erakordselt madalaeelarveline ja taotuslikult koleda visuaaliga jutustus venemaal argielu elavatest robotitest.

Ulmkonnakroonika 07/19

Ulmestaar: Valmar Kont

Sellekuine ulmestaar on Valmar Kont. Endakohta kirjutab ta nii: Ulmet olen lugenud juba päris varajasest noorusest. Esimene ulmeraamat oli tõenäoliselt sõbralt laenatud Jules Verne'i "20000 ljööd vee all". Järgnesid juba riburada pidi "Seiklusjutte maalt ja merelt" sarja raamatud: "Purpurpunaste pilvede maa", "Kahe ookeani saladus" jt tänapäeval ideoloogiliselt veidralt mõjuvad raamatud, "Mirabiliast" "Ahvide planeet", "Miljard aastat enne maailmalõppu. Väljasõit rohelisse", "Tagasitulek tähtede juurest", "Põnevikust" "Libainimesed. Härjapõlvlaste kaitseala" jne. Põhimõtteliselt kõik, mida tol ajal lugeda pakuti. Sekka muidugi ka kamaluga mitteulmet. Vahepeal jäi lugemine üsna soiku ja praegugi eelistan lugemisele sageli filmivaatamist, kuid et teiste ulmehuviliste ees mitte täitsa häbisse jääda, on viimastel aastatel tulnud paratamatult rohkem lugema hakata. Nii et paljud klassikud on mul endiselt lugemata, kuid mõnest raamatust aastas suudan ikkagi läbi närida. Estconile sattusin esimest korda 2016. aastal, ehkki üritusest olin teadlik juba palju aastaid varem. Kohalejõudmine võttis lihtsalt pikalt aega. Kuna Estconil oli täitsa tore, siis jäingi üritustel käima. Loodetavasti jõuan lähikuudel esmakordselt ka Tallinna ulmikute kokkusaamisele. Leiba olen juba üle 25 aasta teeninud programmeerimisega, ehkki mu praegune ametlik ametinimetus on hoopis arendaja. Tegelikult ei tohikski meie töö sisu olla masinlik dresseeritud ahvi kombel koodi kirjutamine, vaid probleemidele lahenduste leidmine. Kahjuks jäävad paljud lahenduste leidmisega jänni. Mõnikord on põhjuseks oskamatus, aga enamasti viitsimatus. Mind aga sellised raskesti lahendatavad olukorrad just innustavad. Vahel selgub tõepoolest, et probleemi lahendamine on liiga keeruline või kulukas, kuid tunduvalt sagedamini on raskused ületatavad. Mulle väga meeldib see töö, seega on mul kohutavalt vedanud.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Praegu on mul pooleli Tuuli Tolmovi "Aristarkhovi meetod", aga kuna see ei taha väga edeneda, siis võtsin vahelduseks kätte värske "Täheaeg 18" jutuvõistluse paremikuga ja kolm esimest lugu on juba loetud. Need on küll kõik olnud suurepärased.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Keeruline küsimus, aga esmatähtis on ilmselt ikkagi lugu. Kui lugu paelub, siis olen nõus andestama nii suuremaid kui väiksemaid eksimusi, ehkki mitte lõputult. Samuti peaks raamatus leiduma vähemalt üks tegelane, kellega on võimalik samastuda. Väga raske on huvituda raamatust, mille tegelased käituvad arusaamatult ning kellega pole ühiseid jooni.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit...) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Minu suur lemmik on aastaid olnud Joss Whedon, kelle loodud sarjad "Vampiiritapja Buffy", "Angel" ja "Firefly" kuuluvad kahtlemata kõigi aegade parimate ulmesarjade hulka. Tõsi, viimastel aastatel olen tema tegemisi vähem jälginud, kuna Donald Trumpi presidendiks valimine ei mõjunud talle hästi, kuid loodetavasti leiab ta taas oma mojo. Whedonil on üle pika aja jälle töös uus sari "The Nevers". Loodetavasti tuleb see hea.

Kirjanikest mainiksin esmalt ära Peter F. Hamiltoni, kelle kirjutamisviis mulle istub, hoolimata tema raamatute muljet avaldavast paksusest ja tuhandetest tegelastest. Tema värskemates raamatutes pannakse küll teaduse asemel liiga palju rõhku üleloomulikule ja tasakaal on pisut paigast ära läinud. Samuti meeldib mulle Steven Erikson, kelle sõbraga kahasse loodud Malazi maailm on tunduvalt süngem kui George R. R. Martini oma. Tema raamatute ilutsev stiil ei sobi muidugi kõigile, aga kui sellest mööda vaadata, siis peaks lugemiselamus ning viha saatuse ebaõigluse vastu olema garanteeritud. Hiljuti loetud raamatutest meeldis mulle väga Cixin Liu "Kolme keha probleem". Ehkki selle ootamatud pöörded pole kuigi ootamatud, on lugu sedavõrd haaravalt kirja pandud, et leheküljed keeravad end ise. Väga pikka aega ei ole ka nii palju naerda saanud, kui 30 miljonist sõdurist koosnevast Von Neumanni masinast (arvutist) lugedes. Juba paljas mõte sellisest süsteemist on lootusetult ajuvaba.

Kindlasti jäi nüüd palju asju nimetamata, aga kui küsitaks, milline on minu lemmikraamat, siis oleks vastus tõenäoliselt hoopis vana ja hea "Sõrmuste isand".

2019 aasta Stalkerid

2018. aastal ilmunud loomingu eest pälvisid Stalkeri:

Parim tõlkelühijutt:

Alastair Reynolds «Spioon Europal» (Kogumikus «Spioon Europal», Fantaasia, tõlkija Martin Kirotar)

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus:

Kir Bulõtšov «Nõiakoobas» (kogumikus «Kosmoselaevastiku agent», Fantaasia, tõlkija Tatjana Peetersoo)

Parim tõlkeromaan:

Ursula K. Le Guin «Ilmajäetud. Mitmeti mõistetav utoopia» (Fantaasia, tõlkija Tatjana Peetersoo)

Parim antoloogia või kogumik:

Indrek Hargla «Kolmevaimukivi» (Raudhammas)

Parim eesti autori lühijutt:

Meelis Friedenthal «Vinguv jalaluu» (kogumikus «Vinguv jalaluu», Raudhammas)

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus:

Indrek Hargla «Mirabilia saladus» (kogumikus «Kolmevaimukivi», Raudhammas)

Parim eesti autori romaan:

Heinrich Weinberg «Tõrkeotsing» (Fantaasia)

Tänavu anti välja ka kaks teenete Stalkerit: tõlkija Juhan Habichtile ning tõlkijale ja kirjastajale Arvi Nikkarevile.

Palju õnne kõigile võitjatele ja aitäh hääletajatele!

Tartu ulmikute teine reede

Uudiskirjandus 07/19

Täheaeg 18. Ortoni isevärki avantüür

Autorid: Miikael Jekimov, Jaagup Mahkra, Jana Raidma, Kadri Umbleja, Kell Rajasalu, Kaido Tiigisoon, Piret Frey, Manfred Kalmsten, Toomas Krips ja Meelis Ivanov. Muljeid jagavad žürii liikmed Andri Riid, Reidar Andreson ja Maniakkide Tänav.

Täheaja 18. köites on Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia viienda  jutuvõistluse võidutööd. Siit võib lugeda koloniaalajastu Hiina ülikuid teenivatest salapärastest tegelastest, aga ka detailselt ülesehitatud aurupunk-maailmast. Vaimukas jutus sõlmib kass kuradiga lepingu, mis ta omanikule pehmelt öeldes peavalu põhjustab. Modifitseeritud dissidendid võitlevad militaarvalitsuse vastu. Sõjaväelane satub postapokalüptilises Eestis deemonlikku lõksu. Riia keisririigis kohtuvad eradetektiivid ajalooliselt tuntud suurmehega. Kübermaailma elanikud püüavad ellu jääda maatöid tehes. Elame kaasa kahe õe kannatustele sõjakeerises. Mõtleme isa ja poja suhetele külaühiskonnas, kus turistidele küttimisretki korraldatakse, ja saame teada, miks keegi pole enam hulk aega Kuul käinud.

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Diplomaatiline puutumatus

Lois McMaster Bujold

Miles Vorkosigan, kellest on hiljuti saanud Barrayari impeeriumi noorim Keiserlik Audiitor, tohutu võimuga Keisri Hääl, on viimaks pääsenud oma naise Jekateriniga pulmareisile, töökohustustest eemale. Kaugel kosmoses selgub aga, et talle ei anta ka siin rahu – kvadrikutele, neljakäelistele kosmoseelanikele kuuluvas Grafi Jaamas on kinni peetud Barrayari kaubalaevastik ja asja peab klaarima minema just nimelt Miles, kes on juhtumisi sündmuspaigale kõige lähemal. Salapäraselt kadunud inimesed, kõmmutama kippuvad sõdurid, kosmilised kahjunõuded ja kaosesse langenud rahvusvahelised suhted – see kõik pole Milesi jaoks midagi uut ja ta peaks tundma ennast nagu kala vees, kuid seekord paistab, et vesi tema ümber muutub väga kiiresti kahtlaselt kuumaks.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Allan Eichenbaum

320 lk

Must mägi

Mikk Pärnits

Pelgulinnas leiab aset psüühiline rünnak, mille tulemusena rakendatakse Tartu Ülikooli psühholoogiaprofessori poolt tööle eriliste võimetega inimeste uurimisgrupp. Nüüd peavad skisofreenik, nõiasaatest väljakukkunu ja laenunõustaja töötama koos nähtamatu vaenlase vastu, kes omab võimu nii aja kui ruumi üle. Nõukogude maagia, Uku Masingu astraalkeha ja teadvuses peituvad kosmilised õudused – kõik see ootab avastamist!

Kirjastus Tänapäev

220 lk

Weinberg arvab - juunikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Alustan siis tagumisest poolest – tõlkejuttudest või õigemini ausast ülestunnistusest, et lastes end oma eelarvamustest vabalt kanda, jätan nii Howardi fantaasiakatkendi kui W. J. Wintle’i lühikese õuduka arvustamata. Viimasest lihtsalt niipalju, et püüdsin seda lugeda, kuid lootusetult igavana jätsin kõrvale. Puhtalt minu viga.

Kuidagi ei saa jutuvõistlusest üle ega ümber, sest Karmo Taltsi kaks kirjatükki olid kenasti žüriile hindamiseks esitatud asjade hulgas. Seega midagi uut (ja potentsiaalset huvitavat) oli kahe napi pala jagu Simson-Ojala tandemilt ning Tõnissonilt.

Karmo Talts – Valusad mälestused

Mingi ulmeline kild on olemas mälukustutusteenuse näol, muus osas on see jutt end mulle mällu talletanud kui olmeline äng mingis veidras poliitdiskussiooni kastmes. (Hindeks 2/10)

Karmo Talts – Vabastamine

Matrixi teemade derivaat. On mingid tegelased, kes teavad (saavad teada), et meie tajutav reaalsus on hoopis virtuaalmaailm. On politsei, on agendid ja jutt on läbi. Lühike laastuke, mis minu jaoks paraku ei hakka tööle. (Hindeks 4/10)

Glen Simson, Kaido Ojala - Vanamehe tola

Üks peategelane, Williams, on psühholoogi vastuvõtul ja kurdab oma probleeme. Maailm on utoopiline. Ja nagu utoopiad ikka, siis võibolla on see hoopis kellegi jaoks düstoopia – kõik on nii hästi, et hirm tuleb peale… Minu lugemise aegsed mõtted, emotsioon allpool:

1) OK... Väga dialoogi-põhine tekst. Selles mõttes väärib tunnustust, et maailma ja narratiivi edastamine läbi dialoogi nõuab ikka mingit kirjatehnilist oskust. Loen ja mõtlen – päris hea ju...

2) Selle dialoogi-põhisuse vahest ehk suurim pluss on vahetult „jutus sees olemise“ tunne, mida see tekitada aitab. Vaatepunkt pole selline eemal-kõrgel-neutraalne.

3) Eriloll psühholoog... Vabandust, aga küsimus: "Oota, sa üritasid ennast ära tappa selleks, et tunda ennast elusana? Ma ei saa sinust aru, David, kas sa saaksid täpsustada?” lausus dr. Stein üllatunult." See ei sisenda just kindlustunnet tegelase pädevuse kohta. Olgu siis veel, et see on mingi metoodiline nõks, mida psühholoog kasutab patsiendi „käima saamiseks“, kuid sel juhul peaks olema ’üllatunult’ asemel midagi muud.

4) Proovitud on kujutleda utoopiaühiskonna mõju inimesele – paraku mõjub vestlus teemal, et mul on kõrini elu nautimisest, tahan tööd teha, end kasulikuna tunda, klišeena ja psühholoog, kes peaks ju selles ühiskonnas olema koolitatud selliste asjadega tegelemiseks, ütleb ühe lolli asja teise järel.

5) Minu meelest pole nagu õiget lõppu ka jutul. Miskipärast vahetatakse esimese poole Williams ja Stein teises stseenis mingite arutlevate tüüpide vastu, kes eemalt vaatlevad, mida see Williams siis nüüd asjatab.

Kuidagi mõjub see tekst traktaadina utoopia halvast mõjust inimesele, mitte loona, mis paneks endale kaasa elama. Tegelasteks on Vinguja, Totakas Psühholoog ja Mingid Ühiskonnadisainerid, kellele ma ei suuda kaasa elada. (Hindeks 4/10)

Iti Tõnisson - Kooljapää külavanem

See on puändiga lugu, mistõttu ei taha väga palju sisust lobiseda. Ajalehetoimetuse liikmed on hädas lehenumbrisse „sisse lipsanud“ pildi pärast, mis on võetud maakohas ühe inimesega tehtud intervjuu käigus. Sellised kompromiteerivad pildid, millega ei olda rahul. Tulemuseks on konflikt.

Ma lugesin seda lugu kohe mitu korda ja arvamus sellest paranes iga korraga. Ma olen jõudnud arusaamisele, et kui mul lugemise käigus tekkib tunne, et ma tahaks selle loo ja tausta (maailmasüsteemi) kohta rohkem teada saada, tekkib uudishimu, eksole; siis ongi juba üle keskmise hea lugu. Ehk siis minu subjektiivne „etteheide“: jutt on ilmselt sihilikult selline vihjav, natuke isegi paras häma, kus tuleb ikka äärmiselt tähelepanelik olla, et ükski oluline vihje, detail kahe silma vahele ei jääks. Natuke antakse asja nuusutada ja vaat’ et sama suur roll kui kirja pandud sõnadel, on sellel, mis jäetakse ütlemata. Selle „midagi veel“ võib lugeja oma peas ise konstrueerida ja ilmselt ongi loo headus johtuv selle oma konstruktsiooni headusest ja sõgedusest. (Hinne 7/10)

Reaktori juttudest 05-06/19 (Tõnis Hallaste)

Eelmisest numbrist puudusid minu kommentaarid juttudele. Sel on eelkõige ajaplaneerimisega seotud põhjused (ja ega see peatoimetaja kommentaar, et akadeemilistel põhjustel, pole ka väga vale), aga see kuu möödub teisiti, tiu-tiu, ja ikka teisiti, sest ma ei kirjuta mitte üksnes selle kuu juttudest, vaid ka eelmise kuu omadest ehk võistlusjuttudest.

Eelmise numbri jutumuljetuste kirjutamise aegu hakkas mulle tunduma, et muljetajaid on teisigi, ehk tõmbas seegi motti maha mõnevõrra. Millega selle kuu muljetused teiste karvustustest eristuvad – võib-olla peamiselt ajalise distantsi poolest. Ma ju ei kirjuta esmamulje põhjal, vaid tagantjärele mõeldes, lähtudes kunagi tehtud lugemismärkmetest. Ühtlasi saab näha, kas see mulje settimine mõjutab midagi. Võib-olla ei anna aeg arutust, võib-olla ei juhtu midagi muud peale esmamulje laagerdumise. Kohe näeme...

Kirjatark ja Doktor

Laura Loolaid, David Noe

Kirjatark, kes näib olevat midagi teadlase ja detektiivi vahepealset (seega midagi hästi kergelt indianajonesilikku, ainult et palju kõrgtehnoloogilisemas võtmes), läheb kuhugi tundmatule planeedile. Kohapeal näeb ta üht ellujääjat, kes räägib veidras pseudopoola keeles. Too ellujääja juhatab teda aina sügavamale mahajäetud kompleksi, kuni selgub, mis tehisintellektne sündmus seal aset leidis.

Mu kunagised jooksvalt tehtud kommentaarid väidavad, et lugu algab tüütu kirjeldusega. Lugedes teksti ennast näen, et mis tüütu, see on ju väga stiilselt kirjutatud, viib lugeja vägagi edukalt teadusulmelisse meeleollu ja stiiliregistrisse. Siis loen edasi neid kunagisi kommentaare (komme) ja eks ma mainingi sealgi, et stiilne küll, aga vast võinuks fookus olla psühholoogilisem. Kas seda ei saaks kogu jutu kohta öelda? Tegemist on ehk mõnevõrra steriilse looga, ühe case study’ga, mitte kellegi psühholoogilise vaatlemisega... Mis oleks igati okei, kui case, mida study’takse, oleks kuidagi huvitavam. Pragu tuleb korraks pähe, et kui novelli kirjutades loobutakse psühholoogilisest rõhutusest, võiks selles kirjeldatud sündmus olla väärt näiteks kõrtsis ümberjutustamist. Või siis mitte kunagi mitte kellelegi ümberjutustamist – mõni sündmus võib ka olla sedavõrd pöörane või isiklik. Teisalt, ma ei saa öelda, et seda tuleks võtta universaalseks reegliks lugude jutustamisel. Ah, las ta jääb, loen edasi.

Mulle meeldis tolle tegelase libakeel just selle tõttu, et selle keele elemendid olid mõnevõrra aimatavad. Ei olnud lihtsalt, et „grezelnak puderjak fatah’njak“, mida võiks peadialekti tõlkida kui „grezljah puderah vadajah“ ja mille tähendust mu käsi ei kerki siia edastama, sest issand jumal, neid asju viisakas inimene välja ei ütle. Tähendab, polnud mitte pudru ja kapsad, vaid hoopis sellised asjad nagu „raumstancy“ ehk kosmosejaam (raum ehk kosmoseruum, stancy ehk jaam) või „personafabrica“ ehk tehisisiksus. Tekstis kasutataval libakeelel on aimatav etümoloogia, ffs! See on ju tore! Ja poola keel ja kultuur on lihtsalt ägedad. Nagu vene keel, ainult et selle põimimine tekstimaailma ei muuda teksti pätiromantiliseks.

Loen ja loen ja tunnen, et tekst nagu aina enam eskaleeruks mingis suunas, pinge nagu aina kasvab ja kasvab. Millal see base siis drop’ib! Nagu ootaks mingit jõhkrat kulminatsiooni... Ja lõpp lihtsalt oli. Nagu ei läinud kuidagi läitma. Lugedes oli tunne, nagu lõpp oleks kuidagi kirjutatud diagonaalis. Mis on naljakas, sest esimene pool tekstist veits venis. Ja sellest kõigest on kahju, sest maailm võiks mu arust olla huvitav, stiilis oli omajagu ägedat. See tekst jäi lihtsalt selliseks... noh, nagu tükitööks. Mis on ühe võistlusjutu kohta üllatav. Kuna autorid jätsid mulle „Jäljekütiga“ mulje, nagu nad kavatseks meie eesti ulmeskenet toredalt raputada, siis selle teksti olematu ambitsioon üllatas. Selle teksti põhjal ei kanna kedagi maha, lihtsalt kahju, et selle teksti potentsiaal (või autorite potentsiaal selle tekstiga) ei teostunud. Õnneks on veel aega.

6/10

Mälestus igavesest eilsest

Ander Skarp

Loo alguses on intervjuu mehega, kes näib olevat mingist ammu möödunud ajastust. Ta viitab nähtustele ja kommetele, mis on reporterile tundmatud, tema ajaks unustatud. Jutus ilmneb, et on supervõim Režiim ja et kunagi oli keegi (intervjueeritav), kel õnnestus satelliitide blokaadist välja tungida. Kas midagi taolist võiks veel õnnestuda – ja kes on õieti see reporter?

Minu jutumärkustes on selline lause: „„Kommunistlikud loosungid“? Võeh.“ Tähendab, leides novellist selle sõnapaari kartsin, et tuleb katse jäljendada Strugatskide maailma venepärasust. See lihtsalt pole minu teetassike. (Ja selle anglitsismiga ma ehk viitan sellele, millega ma ise pigem harjunud olen.) Kui edasi lugesin, nägin, et jummaluke, ma olen old ennatlik ses stiilikategooria küsimuses, siin valitseb üsna klassikaline läänelik virtuaalreaalsuste teema. Kommunismi ei mainita rohkem kui selle võrra, et öelda, et tegemist oli tüübi lapsepõlves valitsenud mentaliteediga (täpne tsitaat oli: „Aga mina, kes ma tulin vaesest perekonnast, kuulsin vaid kommunistlikke loosungeid sellest, kuids töö mind vabaks teeb ning kuidas iga noor peab tööga panustama kosmose vallutamisse.“ Ja kosmose vallutamisse panustamine kõlab küll üsna kommunistlikult, aga „töö teeb vabaks“ on hoopis Natsi-Saksamaa koonduslaagri teema. Võib-olla on see autori tahtlik hägustamine, umbes et jutus kujutatud Režiim on universaalselt totalitaarne ja kokku kombineeritud nii kommunismist kui ka natsismist. Igatahes, mu kommunismihirm polnud õigustatud, olin ülekohtune.)

Intervjuu raporteriga on lihtne võte, aga küllaltki hea ja mu arust on autor seda üsna huvitavalt teostanud. Väikeste vahenditega edastatakse huvitavaid pisiasju – näiteks „kosmos leidis mind sealt“ selmet öelda “saatus leidis mind sealt” või “jumal leidis mind sealt” - ehk siis “jumala” asendumine “kosmosega”, režiimieelsetest religioonidest tuletatud tingsõnad. Vähe sellest, et teksti tegevuse kaasaegne ehk raporter ei tea õieti midagi jumalatest, ta ei tea ka midagi terminitest, mis loodi hiljem “jumala” asendamiseks. See maailm pole üksnes postreligioosne, see on lausa postpostreligioosne. Ja see on hea viis edastada suurt ajalist distantsi.

Hiljem on tekstil mu enda meelest mingeid probleeme, millega ma ei taha nõus olla. Esiteks, „kas ma siis polegi reaalne“-teema on täielik klišee. Teate, mida ta veel teada saab – et ta lapsi polnud ka tegelikult olemas. Oh god, not the children! Milline jube tulevikuühiskond, kus mitte vaid sugu pole sotsiaalne konstruktsioon, vaid ka peategelase lapsed olid vaid virtuaalne konstruktsioon. Andestatagu mu ironiseerimine, see on lihtsalt natuke tüütu klišee ja seda võiks kas huvitavaks pöörata mingilgi moel või lihtsalt vältida. Siinkohal võiks muidugi vastu vaielda, et no aga mu enda ilukirjanduslik toodang on üldse olemata ... Mispeale võiks kellegi produktiivsust takka kiites öelda: parem on kirjutada ja kasutada klišeesid kui et üldse mitte kirjutada. Teisalt, veelgi parem oleks kirjutada ja mitte kasutada jõhkralt äraleierdatud klišeesid.

Nüüd arutlen mõne sõnaga lõpu üle, nii et spoilerihirmuga inimesed võiks keerata selja: mul on ühtlasi kommide seas märkus, et päris lõppu pandud puänt on tore – et pärast peategelaste suurepärast võitu selgub, et see kõik oli Režiimi mahhineeritud sündmustik ja et head ikkagi ei võida. Samas tuleb öelda, et seda lahendust oli tore lugeda, ent tundub olevat juurde poogitud, sest esialgu kavandatud positiivne lõpp tundus autorile enesele liiga lääge. On näha, et puänt oli mõnevõrra ebaloomulik hiline lisandus, sellele osutab ammuse tehisteadvuse stoori. Ma ise väga ei mäleta (sest ma ei osanud tegelastele sedavõrd kaasa elada, et praegu mäletada seda kõike), aga puändist lähtudes võiks öelda, et tegemist on looga Mariani ninapidi vedamisest Režiimi poolt. Kui kõik seisnes Mariani ärapetmises, siis mis tähendus oli tehisteadvuse enneolematul eneseületusel loo keskel?

Veider on kirjutada seda kriitikat niimoodi, õhkudes tugitoolisportlase enesekindlusest, sest ma tegelt ei mäleta täpselt, milles seisnes „tehisteadvuse enneolematu eneseületus loo keskel“. See on mul praegu lihtsalt ammuse jooksva muljetuse ümberkirjutus. Küll aga mäletan eredalt muljet puändi juurdeimproviseeritusest ja ebaloomulikkusest. See oli täpselt selline pööre, mis töötaks mõnes filmis või sarjas, sest sa üldjuhul pärast ei mõtle selle üle järele, vaid lihtsalt naudid hetke sellisena, nagu seda sulle ette söödetakse. Teksti lugedes toimib see ent vähem. Teisalt, lugejaid on erinevaid. Ja nagu öeldud, esialgne lõpp tundus mulle eneselegi liiga lääge. Ma vist ka eelistaks tiba liiga küünilist tiba liiga läägele.

7/10

Libahundi päevik

Helen Käit

Keegi, keda kogu klass on mõnitanud kui klassi heidikut, ootab elevusega riigikaitsetunni laagrit klassiga. Mitte niivõrd seepärast, et ta oodanuks sealt mingit muutust oma positsioonile klassi sotsiaalses hierarhias. Oh ei, asi oli selles, et tema on libahunt. Ja väljasõit tähendas, et ta sai lõpuks karistada neid, kes olid teda kogu selle kooliaja vältel kannatama pannud.

Peategelane on luuser, kes teeb ennast ise ka maha. Alguses nimetab ta ennast ise ka veidrikuks, lollikeseks, kes „on neile nii palju lõbusaid hetki pakkunud ning aidanud pikki ja igavaid koolipäevi sisustada“. Seda lugedes mõtlen, et no krt, siin on mingi enesemadaldusega tegemist, sellele tegelasele on vaja emotsionaalset tuge ja egoturgutust. Siis on temaga kõik kombes. Natuke hiljem ta aga kirub, et kõik teevad maha tema hügieeni ja ta kuidagi läbi hammaste pigistab endast välja, et jaa, ega ma tõesti väga tihti duši all ei käi, aga vahet ka pole – ja siinkohal tundub see eneseõigustamine juba veider. Kuidas siis on, kas ta on keegi, keda ülekohtuselt mõnitatakse, või vajab tegelane lihtsalt totaalset ümbermuutust, mis aitaks tal hästi funktsioneerida teiste inimeste seas?

Algul lugesin seda enese mahategemist ja mõtlesin, et jaa, siit võiks tulla mingi dekonstruktsioon, lõpus keegi ütleb, et krt, sa oled ju klassi kõige ilusam ja nad on lihtsalt kadedad. Ma vähemalt arvan, et peategelane on tüdruk – talle mingis kohas öeldakse pede, aga see on vist niisama koolijõnglaste kohmakas sõim, sest mujal sõimatakse teda hermafrodiidiks. Peategelane näib üsna nõme tegelane olevat ja see on mingis mõttes ka teretulnud, sest jah, tiineka maailmapilt on täitsa usutavalt välja maalitud. Selline pikk ja põhjalik portree nohikust. Ei julge öelda, et autoportree, sest jutustajat ja autorit ei saa ikkagi samastada.

Mingi hetk vaatab peategelane ühe Madise kondiseid jalgu – ja kirub, et need on nii ebaahvatlevad. Kas see on lihtsalt sellest, et kitsad peenikesed jalad ongi ebamehelikud ja ebaseksikad või on tegemist libahundistumisest moonutatud ilutajuga? Ühtlasi hiljem ütleb, et Andre puhul „käisid mulle kõige rohkem närvidele tema paksud kintsud. Papa Freudil oleks selle kohta kindlasti nii mõndagi öelda olnud.“ (Kuivõrd Andre kintsud käisid närvidele, sest ta ihaldas neid või muud säärast.) See võiks olla hea teemavaldkond ju. Ta on libahunt, seega tema väärtushinnangud ei ühti samaealiste tüdrukutega. Seal võiks muidki elemente mängu tulla, kuidas libahundiks olemine muudab tema väärtushinnanguid.

Mingid libahundistumise asjad on mujalgi hästi tehtud. Näiteks on kuskil öeldud, et survetunne peas annab järele... ah jaa, kui ta libahundiks muutub. Siin võiks tervet lõiku kopeerida, aga ei, kopeerin lauseid: „Tunnen, kuidas mu kehas hakkab muutus toimuma. Peas on tunne, nagu tahaks see kohe lõhkeda. Jäsemed on nii pingul, et see on valus. Tunnen vastupandamatut soovi käpuli heita ning saan aru, et sellele soovile pole mõtet vastu võidelda. Laskun maha ja tunnen ennast kohe paremini. Survetunne peas annab jäerle ning ka jäsemetes ei kisu enam. Kõik mu meeled on teravdunud ning ma näen, kuulen ja tunnen kõike enda ümber.“ Mu meelest äge, see on üsnagi kehaliselt tajutav. Just eriti see survetunne peas, mis paisub ja annab alles siis järele, kui ta laskub neljakäpukile.

Teisalt, jõuan teksti lõppu ja näen, et ei ole mingit dekonstruktsiooni. Ei ole mingit puänti. Ei ole muutust tema sotsiaalses hierarhias. On lihtsalt üks tapmine – tagajärgedele mõtlemata, nautides lihtsalt seda hetke, nautides teekonda selle hetkeni. Seega kogu tekst on üks veider sotsiaalse heidiku kättemaksufetiši rahuldamine. Kui ma näeks, et mõni laps on heidik ja kiusatud inimene ja nii edasi, kas ma annaks talle seda luegda? Nii viiks ma kokku teksti ja selle ideaallugeja... Aga ma kahtlen, et annaks. Selle teksti ideaallugeja on inimene, kes just nimelt ei tohiks lugeda selliseid tekste, sest ta saab rahulduse hoopis valest emotsionaalsest impulsist. Kui see poleks libahundi päevik, oleks see koolitulistaja oma.

Ah, olgu pealegi, eetilistel kaalutlustel mõistan ma teksti hukka, aga räägin ikkagi stiilist kah. Teksti pealkiri on „Libahundi päevik“. Mulle meeldib muidu selline žanr, sest ideaalis võiks see olla kellelegi suunatud, siin võiks tulla mängu jutustaja ebausaldusväärsus ja kirjutamishetke eripära (ühel hetkel kirjutab ühe tujuga, teisel hetkel teise tujuga, otsekui ümber hinnates varem mõeldut). Ja teksti enda kättesaadavus on omaette teema – kas keegi leiab selle, kas midagi juhtub jutustajaga päevikus peituvate paljastuste tõttu. Need on mu arust head küsimused. See jutt pole aga päevik, see on lihtsalt minajutustus ühest libahundist, kes viib läbi kättemaksu. Kui siin tuleks mängu see päevikulik aspekt, võiks tekst ehk muutuda paremaks – sest peategelase ebasümpaatsus ja tema kavandatu laitmatu läbiviimine on kõige häirivam osa sellest tekstist. Oleks vaja kõrvalvaataja seisukohta.

Ja kõigest hoolimata – teksti stiil on tegelt päris hea. See jookseb mõnusalt, see on põhimõtteliselt hästi kirjutatud. Autor ei paista kannatavat kirjutamise kohmakuse käes, lõigud voolavad hästi, tegelt on justkui sümpaatne lugeda. See on noorele lugejale seeditav tekst stiili poolest. Lihtsalt... mitte sisu poolest.

6,5/10

Universumi ahvid

Johannes Kivipõld

Oliver on kosmonaut... ei, pigem on ta astronaut. Ta viiakse kosmosemooduli pardale, kus tema ja ülejäänud meeskond peavad ühel hetkel astuma ühendusse tulnukrassiga. Kokku on tegemist üsna aeglaselt kulgeva esimese kontakti looga, millest ei puudu ka omad pöörded ja puändid.

Lugemisaegsed märkused algavad sõnadega: „Algus on iiigaaav! IIIGAAAV“, mis viitab natuke mu lugemisaegsele meeleolule, mis ilmselt polnud kuigi koostööaldis, teisalt käisid need sõnad selle pihta, et lugu on iseenesest pikk ja algab... üsnagi kliinilise kirjeldusega sellest, mida mees aknast näeb. See hetk on imeline, kui sa sinna üles jõuad, aga avapauguna eriti ei mõju. Teisalt pean ütlema, et edasi on mul peaaegu et ainult kiidusõnad teksti põhjalikule taustatööle. Näiteks mikrogravis magamise ebamugavusest on hästi kirjutatud, nagu ka lugu tagarattale kusevast Juri Gagarinist (teksti järgi kosmonaudid tegidki nii, läksid tagaratta juurde ja enne äralendu tühjendasid põit – traditsioon või nii). See põhjalikkus aitab tekitada lugupidamist teksti vastu.

Tegelasi kirjeldatakse küllaltki eristuvalt ja sealjuures mõneti ebastereotüüpselt. Nimelt on ameeriklane Carol keevaline, impulsiivne (nagu stereotüüpne venelane) ja Igor on rahulik ja malbe (nagu võiks olla... mõne teise rahvuse esindaja). Esmakirjeldus ei aidanud tegelasi teravalt eristada, seda sai teha alles hiljem, aga siis nad mu arust hakkasid ka eristuma. Hea, et oli erinevaid tegelasi.

Tulnukate nimed on iseäralikud. Jõur ja Hõlm Epsilon ja Sõuk Gamma – paneb kohe mõtlema seepeale, kas jutustaja on eestlane või mitte. Kui tekst oleks ingliskeelne, kas Jõur oleks Yoeuwr? Kuna see näib üldjoontes olevat NASA astronautide lugu, mõjuvad eestipärased tulnukanimed veidratena.

Tekstis on lause „Ajaloo loomine polnud grammigi glamuurne“, mis näib hea slogan’ina tekstile enesele. Tegemist on looga esimesest kontaktist, aga jutustatud on pigem küllaltki ebahuvitavalt, staatiliselt ja... korrektselt. Tõepäraselt, aga seetõttu ka ebadramaatiliselt ja ehk ka natuke igavalt. Novell muutub seda huvitavamaks, mida pahailmelisemaks läheb tulnukate plaan, kogu nende olemus. Siis tuleb aga lõpus puänt ja... noh, puänt ta oli, aga ega ta teksti ei aidanud. Sest tuleb välja, et tulnukaid polnud ja tegemist oli vaid jõhkralt ebaeetilise katsega ühe inimese peal, enne seda kui teostatakse reaalne esimene kontakt? Oo jaa, algul võtame ühelt inimeselt usalduse meeskonnaliikmete vastu, siis saadame tulnukatega suhtlema? Tjah, see oli nagu veider.

Samas, teksti esimene pool on nii pikalt ja põhjalikult ja hoolalt välja kirjutatud, et asi väärib kiitust. Töö kiidab tegijat ja kui asi jäänukski ajaloo loomiseks glamuurigrammita, kui asi olnuks lõpuni välja selline stiilipuhas, siis olnuks tekst ehk igavam, aga kuidagi... puhtam elamus jäänuks sellest. Praegu on algus ja lõpp kuidagi eraldiseisvad nähtused ja sellest on kahju.

6/10

Langtoni maailm

Joel Jans

Langtoni planeedil on üks ebaharilik liik. See vahetab (või salvestab?) informatsiooni, jättes iseäralikud kordumatud jäljed kivile. Kui teised langtonlased nende jälgede pealt üle lähevad, siis nad... ammutavad seda infot? Või kirjutavad selle üle? Raske öelda, seda lähevad uurima Müller ja teised.

Lugemisaegsed kommentaarid algavad sõnadega „Ah et Müller, kas ka Stirlitz?“ Ootasin sellest juba mingeid metsavanaisme – nõukogudelik tegelaskond, groteskne sündmustik, üleni ägedad ulmeideed. Ja õigupoolest ma selle ka sain. Millele peaks tegelikult järgnema kiitev hüüumärk – tegemist on omanäolise stiiliga ja tuttava käekirjaga, sealjuures ei paljasta autor kuigivõrd ammendumise märke. Või kui, siis ainult... noh, kuidas öeldagi. Sündmustiku seikluslikkusega? Veider asi, mida ette heita – et sündmustik on liiga seikluslik. Aga vähemalt selles tekstis mõjub natuke pärssivalt see, et peab olema mingi jabura põhjendusega pahalane ja peab olema mingi tagaajamine. Kas ma tahaks igavamat (ah, õigemini, rahulikumat) teksti Metsavanalt? Ei tea, see pole ka nagu see. Vist pigemini lihtsalt, et seiklused oleks paremini õigustatud. Aga ma vaatan, mis mu kunagistest kommidest veel leidub...

Teadusulmeline aspekt on väga huvitav. Natuke küll “Solarise” moodi (tegelased tulevad sinna uurima mingit tulnukliiki, kellest ei teatagi, kas nad suhtlevad või mitte), aga ikkagi teisiti. Ja see, et on teisiti, on juba suur asi – tegemist pole üksnes ideede taastootmisega, vaid millegi huvitavamaga.

Omamoodi huvitav on lugeda, et peategelased pole mitte riigitegelased, vaid korporatsiooni esindajad. Muidu mõtleks, et nad tegelevad inimkonna või oma riigi huvides, aga ei, kasum-kasum-kasum.

Maailma kohta ütleks veel, et üks tegelastest on Arno Suvi (mitte vaid see, et ta on... oot, mis nad ongi Metsavana ja Maniakkide Tänava Duumioru maailmas, estonaudid? Sest ma tahaks „astronautide“ kombel panna R-tähe keskele, öelda „estronaut“, ainult et nii tekivad mingid hoopis valed konnotatsioonid östrogeeniga ja naiselikkuse uurimisega ja see poleks sugugi metsavanalik). Teiseks, mul on siin küsimus, et Leonid Nikolajevitš kõneleb kuskil universaalkeelt. Mis see küll olla võiks maailmas, mis on rahvuslikult üsna mitmekesine ja kus kosmost vallutavad korporatsioonid?

Kui tekst läbi, ütleks kokkuvõttes, et langtonlastega seonduv oli kõige paeluvam – kogu see solarislikkus, aga siiski mitte sedavõrd solarislik, et olla üksnes kokkulaenatud värk. Kui ma mõned lõigud ülalpool kirusin seikluslikkust, siis just seda, et autor näis kartvat, et kui kogu asi keskendub neile tulnukatele, siis jääb igavaks, seepärast monteeris ta juurde mingi kammaijaa tagaajamiste ja kõmmutamistega. Mul on tunne, et langtonlaste loost üksi oleks piisanud, seda veelgi pikemalt olnuks tore. Inimlugu näis olevat selline, mis aitas kirjutamistempot ülal hoida – see näis olevat mugavalt kirjutatud. Aga mine tea, ma ei näe teksti selleta, võib-olla kahe paralleelse liini kontrast mõjutab.

7/10

Sierra

Bar Hiid

Lugu lahingust kahe väe vahel. Ühed, nimedega Pääv ja Lehtla ja Rabakaev ja nii edasi, on seni võitmatuna püsinud lahingüksus Sierra, kes kasutavad teadusulmelist erivahendit iskoniti. Kuni nad keskenduvad, ei tungi sellest läbi ükski kuul. Nende vastas on inspektor Miroša oma üksusega. See pidi olema Miroša viimane ülesanne, aga see on olnud tema taak juba liigagi pikka aega. See lahing otsustab kõik.

Mida ma mäletan sellest loost: et oli lahing. See polnud taktikaliselt üleni kohmakas, oli ka terve hulk dramaatilisi eneseohverdusi. Täitsa normaalselt kirjutatud lahinguosa. Kui see olnuks mõni anime, olnuks täitsa tore vahtida – pole vaja vaevuda mingi eellooga või tegelaste iseloomuga, kogu tähelepanu on hoopis muljetavaldavatel üleinimlikel sooritustel, kas siis akrobaatilistel või tehnoloogilistel või millistel tahes. Lugedes see aga hästi ei toida – või siis mina lihtsalt pole selle sihtlugeja.

Üleüldse sellised päris klassikalised kõmmutamislahingud mind ei huvita. Loen ja mõtlen, et see on natuke nagu “Black Hawk Down” või “We Were Soldiers” – aga “Saving Private Ryani” värskust siin pole. Algul mõtlesin, et äkki on vastas tulnukad. Aga ei. Nii et mille peale nad üldse sõdivad? Tjah, elu ja surma peale.

Ühesõnaga, selline jutt pole päris mulle, aga siiski, see polnud kohmakalt kirjutatud. Nagu oleks natuke vastuoluline jutt, aga ma pean silmas, et kui see olnuks mõne pikema teksti lahinguosa, mõne romaani lahingupeatükk, oleks nagu okei. Aga lahing üksi ei toida hinge. Ah, ei, selline poistekalik tekst ei peagi toitma hinge, aga ütleme siis, et see ei tekitanud muljet küllastavast märulitekstist...

Selleks olid tegelased natuke liiga ühetaolised. Enam-vähem igaühele pühendati lause või lõik, kus neid kirjeldati. Njah, mingid piirid ikkagi tekkisid, keegi oli parem ühes, keegi teises asjas. Keegi oli üks igavene tank, keegi oli vilkam ja kärmem. Aga sellises lahingus võinuks see sõdalastüüpide eritlus olla ehk veelgi arvutimängulisem. Vähe sellest, et üks kuulub thief-klassi, teine warrior-, kolmas paladin, neljas monk (mõni võinuks ju olla tulirelvade vastane, kasutades ainult külmrelvi või lausa olla paljakäsi), ainult et need oskused pole üksnes loomueeldused, vaid nende oskuste kujunemiste taga on omaette elulood – või vähemalt võinuks olla talendi kujundamise või kujunemise kirjeldus. Näiteks et meeskonna tank oli kaks korda pikem ja laiem kui meeskonna orav, sest ta sõi pool orava toidust ära (ja orav ise loobus sellest toidust – ta lähtus arusaamast, et mida peenem keha, seda väiksem sihtmärk).

Tegelt oli stiilipuhas militaarulme, igati väljapeetud. Ainult et... liiga rangelt püütaks nagu hoida seda väga kitsast žanrinišši. Lahing algas ja lõppes, aga tegelased ja nendevahelised suhted pole kuigi põhjalikult välja kujundatud (see oleks ju väljunud militaarulme kõmmutamise teemast), tekst pole mõeldud olema psühholoogiline. Ainus teadusulmeline element oli iskonit, aga mul on kahtlus, et nüüdisaegseski militaartehnikas on palju huvitavamat ja teadusulmelisemana näivat kasutusel, seega pole tekst mõeldud tekitama teadustehnilist elamust. Ja tulnukaid ega tehisolendeid pole, seega pole ka kuigivõrd ulmelisust. On lihtsalt stiilipuhas militaarulmeline kõmmutamine. Võib-olla mõnele meeldiks. Üldiselt soovib ulmelugeja enamat.

6,5/10

Mis vaevab hundi südant

Tuuli Tolmov

Lugu algab sellest, kuidas hunt jookseb mööda metsa, tajudes metsasüdame iga tuksatust kõigi oma meeltega. Mingi hetk ta aga näeb, et keegi teine hunt on maha murdnud mõisapreili. See ei tõota head, sest esimene siin mainitud hunt on tütarlaps Maarja, kes käib öösiti hundiks. Ja tema öistest retkedest teab ka mitu teist inimest küla peal. Nüüd, kus keegi hunt on rünnanud ülikut, läheb Maarja elu raskeks, sest nüüd peab kogu küla minema hundijahile.

Minu siinset kirjeldust on kentsakas lugeda, sest teksti enda stiili jälgides mõjub see liigagi kohmakalt. Novell on ilusti kirjutatud, aga kõige huvitavam selle juures ongi lüüriliselt kirjeldatud tajupiltide edastus. Inimesena valdab Maarjat tühjus, õõnsus, tüdimus, hundina aga maailmasuurune kogemusteväli. See on üks libahundistumise huvitavamaid aspekte – kuivõrd see muudab kogemisvõimalusi. Teises ses Reaktori numbris olnud libahuntidega võistujutus (Helen Käidi „Libahundi päevik“) oli peategelane, kelle teadvus ei muutunud libahundiks muutudes, tal oli inimesenagi libahundilik mõtlemine. Seevastu siinne Maarja on inimesena tegelaskonna kõige inimlikum, hundina on ta aga vaba kui lind. Või noh, vaba kui hunt.

Teksti stiili ma ühesõnaga nautisin, selline poeetiline. Samas oli süžee mõnevõrra lihtsavõitu. Mul on märge, et dramaturgiliselt napp ja psühholoogiliselt motiveerimata. Hästi väheke tundub mulle selle ütlemine ebaõiglane, sest dialoogidega stseenid olid korralikud, kolm pingelist vestlust ja põgenemine. Vestlustes oli saavutatud arhailine, umbes kitzbergilik õhustik. Kõik oli pigem poeetiliselt ja emotsionaalselt tihendatud, ka peitus nii mõndagi selles, mis jäi välja ütlemata. Autor pigem rõhus kvaliteedile kui kvantiteedile.

Ja siiski, mu see dramaturgilise pooliklikkuse jutt viitabki sellele, et kui teksti sündmused välja kirjutada, siis on sündmustik lühidavõitu ja natuke ka ebahuvitav. Lüürilised kirjeldused hundiks olemisest, mida raamivad siin ja seal stseenijupid sellest, kuidas Maarja, allaheitlik nagu ta on, otsustab leppida oma elu halbade otsustega. Ja lugu lõppeb kuidagi ebarahuldavalt.  Maarja paistab lihtsalt alla andvat. Võib-olla on see traagiline, mulle tundub see pooliklikuna. Tahaks nagu küsida, miks Maarja nõnda käitub. Võib-olla on siinkohal tegemist peategelase elukogemustega, mis on jäänud väljaütlemata. Võib-olla tahtis autor lugu libahundist kui kannatajast, aga siinkohal näivad need kannatused ja Maarja eneseohverdus natuke mõttetud olevat. Võib-olla kogu mu kriitika on üksnes rahulolematus lõpuga ning sellega, milliseks see Maarja tegelase muudab.

7,5/10

Ainult unenäos

Riho Välk

Tegevus toimub 90. aastate alguse Eestis. Peategelane saab ühelt ammuselt kursusekaaslaselt maamaja, kuhu minna linnakorteri asemel. Elu maal on algul kõhe, aga ta hakkab unes nägema tema mõistes täiuslikku kaunitari. Tollega läheb elu väga ilusaks, mehel tekib aina suurem unesõltuvus. Kui ta aga soovib ärkvelolekus viibida veidi kauem, näiteks sõpradega kokku saada või midagi, läheb naine väga armukadedaks. Suht toksiline suhe kauni unenäitsikuga...

Vaat, kui tore – üks viisakas epistolaarnovell (“kiriromaan” on mõiste, “kirinovell” tundub veider öelda). Helen Käit kirjutas kah „Libahundi päeviku“, aga seal polnud midagi päevikulikku, siin on aga kohe, et kallis Taavet ja nii edasi. Siin hästi väheke tekkis mul küsimus, et mis hetkel või hetkedel tegelane seda kirjutas – päris lõpus on ta täitsa ära nõrkenud, ei jaksa õieti pikki samme tehagi, ja mõni teine kirjutaks ainult „PÕLETAGE SEE MAJA MAHA“ vms, ta aga kirjutab pikalt ja vohavalt, et oi, kui nõrgaks ta jäänud on ja et kui aega saate, pange see maja põlema, sest noh, kellele sellist needust vaja, eks ole. Samas, Borgesel näiteks olla novell, mis kah suht päevikulikus vormis ja kirjutatud hetkeni, kus jutustaja saab kuuli pähe, nii et vast on küsimus „millal sa seda kirjutada jõudsid!?“ natuke ebaoluline.

Tekst on kirjutatud korralikult. Selle lugemine läheb väga sujuvalt. Natuke võib kiruda, et tekst pole kuigi üllatav, aga see vast osutab pigem žanritruudusele. Teisalt pole tekst ka ebavärske. Kõik on igati korralik. Kui ma püüan sellele läheneda kriitikuna, pole mul midagi ette heita. Lihtsalt... lugejana ei saanud ma siit eriti suurt kaifi. Sest kriitiku rollis jälgin ma eelkõige, kas on vigu, aga lugejana ma otsin säravaid stseene, lahendusi, momente, ja ses tekstis neid kuigivõrd pole. Kõik on lihtsalt ... igati korralik. Võib-olla võinuks emotsionaalselt pingelisem olla? Ei tekitanud erilist õudustunnet.

8/10

Uluru

Paavo Helde

Peategelane (kelle nimi on üsna ebaoluline, aga leidsin üles – see on Eerik) ja Ernst lähevad Austraaliasse, et leida tulnukaid. Lootes, et Uluru (endise nimega Ayers Rock, mailma suurim monoliit, seisab keset kõrbet) aitab neid kuidagi võõrolenditeni juhatada, püüavad nad selle juurde sõita, kui ühel hetkel peavad nad võtma peale noore aborigeeniplika, kes räägib küll inglise keeles, aga väga veidralt, ja kelle nimi näib olevat Potoroo. Sestpeale kisuvad asjad kurale.

Aborigeenid, Ernst, ufopealinn – see kõik jättis algul mulje, nagu tegemit oleks mingi sajandialguse teksti pastišiga. Kõige rohkem tekitas seda muljet aborigeenide kujutus. Algul tundus nende kõnepruuk lihtsalt ontlik ja totakas ja jäi mulje, et  autor tahab meile näidata, et nad on ju primitiivsed. Ma kuidagi arvasin, et nüüdisaegne läänelik arusaam aborigeenidest on välja kasvanud sellisest „alles tsivilisatsioon teeb meid targaks“-arusaamast (pigemini võib täheldada, kuidas tsivilisatsioonil on inimese kognitiivsetele võimetele kohatine pärssiv mõju, aga sellel nutikriitikal ja ühiskonna zombistumisel ma praegu ei peatu), aga näed sa siis, tekst sellest, kuidas aborigeenid on naljakad oma kohmakuses. Sellele viitab ka see, et nad ei saa rahast mõhkugi aru. Lihtsameelsed olendid, noh.

Mingi osa minust ütleb, et autor on ise käinud Austraalias ja ta andis oma sealsetele kogemustele teadusulmelise värvingu. Uluru näiski olevat müstiline ja aborigeenid olidki sellised lihtsameelsed. Mul on siiski tunne, et see on kuidagi nii tüütu stereotüüp, mida tuleks huvitavamaks kirjutada. Selles tekstis otsustati asi lahendada nii, et nende veidrus, nende totaalne teistsugusus võrreldes Lääne inimesega tulenes sellest, et nad lihtsalt olidki tulnukad – andestatagu, kui ma lasen oma poliitilistel vaadetel mõjutada lugemiselamust, aga c’mon! Seletada pärismaalaste iseäralikkust võrreldes valge inimesega seeläbi, et nad lihtsalt polegi inimesed, on üks jumala imelik dehumaniseerimine. Väga veider värk. 19. sajandi lõpu maadeavastajate fantaasiajuttudes oleks see suht okei ja eelduspärane, 21. sajandi alguses ajab see kukalt sügama.

Tekstis on mingeid huvitavusi. Pikk tiraad riikidest ja hiidkorporatsioonidest kui parasiitorganismidest oli pealtnäha üsna huvitav, aga ega ta väga ei veena. Tüdruku tegusõnadeta kõnepruuk mõjub aga veidi kohmaka katsena luua jaburat keelekasutust. Konarlik lugemine ja mitte pole aru saada, kuidas kujuneb kellegi kõnepruuk, kust puuduvad tegusõnad. No ei anna kuidagi selgitada seda lingvistilist kadu nii, et lausestruktuuri põhiline komponent esimesena kaoks. Tjah, lõpus öeldakse, et nood aboritulnukad mõtlevadki teisiti, mõtlevad valemite pruugis, aga üht veidrust (tegusõnadeta rääkimine) õigustada teise veidrusega (kõik need aborigeenid on tulnukad) pole ka päris õige.

Nagu tahaks midagi veel kirjutada, öelda näiteks midagi kiitvat. Isegi kui jutt hiidkorporatsioonidest kui parasiitorganismidest polnud üleni veenev, oli see siiski pseudofilosoofiline tiraad ja sellised on ikka toredad. Mingis mõttes oli tore seegi, et aborigeenid ikkagi osutusid salageeniusteks. Ja tegevus toimus kuskil, kus eesti ulme alati ei toimi, milleks on Austraalia. Midagi võiks veel kiitvat öelda ...

4,5/10

Üksi

Marika Piip

Eestlanna on otsustanud minna kaugele Põhja-Norras Finnmarki, Barentsi mere äärde. Seal on mahajäetud küla, mis on talviti ligipääsmatu ja kus elatakse seetõttu ainult suviti. Peategelane on läinud sinna kohviku ja majutusasutuse pidajaks. Seal olles märkab ta, et koht näib kummitavat... Jah, ka kohalikud nendivad: „Siin, põhjas, pole sa iial üksi.“ Sellest, kuidas ta nende vaimudega hakkama saab, tuleb lugeda tekstist endast.

Lugemisaegseid kommentaare lugedes on üks esimesi märkusi kriitilisemat laadi ja see puudutab teise lõigu esimest lauset: „Kuidas ma siia sattusin, on pikk lugu, aga mitte sellest ei tahtnud ma kirjutada, nii et jah, siin ma nüüd olen.“ Naljakas lause lihtsalt. Üldiselt need asjad, millest ei taheta rääkida, jäävad kas niisama ütlemata või siis rõhutatakse, et neist ei taheta rääkida, mistõttu neist tuleb pärast rääkida pikemalt. Siinne variant pole aga kumbagi.

Las jääb ka küsimus, mis arvutitööd see naine üldse teeb. Ta ütleb küll, et kohviku pidamine ei sega arvutitöö tegemist, ka mainib ta, et võimatu on töötada, kui aknast paistavad sedavõrd kaunid fjordid. Mis see töö on ja kas me peaksime teadma? Aga ei, vist polegi vahet.

Novelli lugedes pole pikka aega õieti aru saada, mis žanri jutt see on. Mitte et peakski liiga teravat žanrieraldamist tegema – mitmed parimad jutud on žanritevahelised või –ülesed. Loo algus paneb häälestuma poltergeistilikule õudukale. Asjad liiguvad iseenesest, lendavad ja nii edasi, täitsa jube ju. Aga see on kõik kirjutatud sellises laadnas, reisibrošüürilikus stiilis, et õudus ei pääse löögile, pigemini on tegemist väga ilusa koha ühe iseäralikkusega.

Poltergeistilik mulje hajub, selle asemele tuleb mulje ürgvägedega suhtlemise maagilisest realismist. Või siis sõbralikust õudusest (pealtnäha oksüümoron, aga vot, sellisena ta mõjub). Mul tekib seos Gaimani „Ameerika jumalatega“, kus peategelase naine tuleb surnust tagasi ja – ei mingit ajusöömist ega eksistentsialistlikku traumat, on vaid „nojah, siin me siis oleme, mina surnud ja sina elus“. Nagu tolles romaanis keerati zombiõudus pahupidi (vähemalt romaani vältel), siis siin keeratakse samavõrd pahupidi poltergeistid või kummitavad majad. Peategelane harjub selle eluoluga ja lepib sellega ja õpib seda isegi hindama ja igatsema. Ta mainib külastajaid, kes ehmuvad mütside kadumise ja muu säärase poltergeistiliku peale ja naine pea seda naljakaks. Kui klassikalises poltergeistiloos oleks kummitusega leppinud tegelane midagi nõialikku (nagu oleks mestis nende peletistega), siis siin on ta lihtsalt põhjamaa naine, kellele ei mahu pähe turistide rahulolematu leppimatus teistsuguse kohalolu sealviibimisega. Nii et naljakas lähenemine.

PS1 ja PS2 olemasolu ei tundunud kuigi vajalik, need võinuks mu arust peateksti sisse minna. Tekst on ju sedavõrd rahuliku ja lepliku kulgemisega, kuidagi naljakas näha, et need lisamõtted peavad jääma põhitekstist välja. Ootamatu karmus ühesõnaga. Muidu aga huvitav novell, tore lugeda, mulle meeldis.

7,5/10

Haruväljapääs

Tea Roosvald

Kusagil keset lõputuid haruteid ja koridore tegutseb peategelane. Iga koridori uksel on märgid, millega need eristusid, aga mida need algul tähendada võisid, jäävad talle saladuseks. Kindel on üks – need kõik näivad olevat talle saatuslikud. Mingi hetk ta ent hakkab järele mõtlema, milles seisneb tema eksistents seal kummalises kohas. Kus ta on, kuidas on ta sinna saanud ja kuidas ta sealt pääseb?

Tegemist oli pikima eelmises numbris ilmunud võistlusjutuga ja looga, mis tekitas minus ehk suurimat kimbatust, sest siin on nii palju head, teisalt on ka nii paljut, mis kisub ta kurale. Räägime algul heast. Kuidagi jäi tunne, et see oli stiililiselt võttes kõige virtuoossemalt kirjutatud tekst. Loed ja imetled. Pole üksnes poeetiline ... või ei, mis poeetiline. Riskin sellega, et kui ma ütlen „poeetiline“, arvatakse, et ma ütlen „lüüriline“. Nagu oleks tegemist poeesiale omase tajuaimuste maalimisega. Aga vot, ei ole midagi sellist. On hoopis enesekindel ja mitmekesine keelekasutus. Peaaegu sedavõrd, et autoril ei tarvitsekski olla asjalikku lugu, ikka oleks huvitav lugeda.

Õnneks ei pane autor mingise sisutühjusega proovile oma stiili loetavust – sisu on ja täitsa huvitavalt. Kuna autor valdab nii paljut (keelt või lauset või stiili), oli novelli esimene pool pärrris sümpaatne, kuivõrd tekitas müstilise aimuse sellest, mis toimub ja kuidas toimub. Tekst oli ühtaegu piisavalt salapärase olekuga, et ütlemata jääv mõjuks krüptiliselt, ühtlasi oli kõik piisavalt lihtsasti haaratav, et miski ei pärsi lugemistempot. Ka on tekstis omajagu huvitavat teadusulmelist, mis samuti pani mõtlema, mis ajajärgus võib ta viibida ja kuidas nad oma varustust saavad ja nii edasi.

Lugu võinukski jääda selliseks veidralt salapäraseks, ent mitte unenäoliseks. Näiteks nii, nagu suht suurepärases ulmekas „Kuub“, milles tegelased... ah, spoilerid-spoilerid, aga räägin ikka - film, mille tegelased ei tea, kuidas nad on sattunud ühte mõrvarlikku kuubikujulisse ruumi, terve filmi jooksul selgitavad nad välja selle toimimismehhanismid ja lõpuks jõuavad selle lõppu, viimase ukseni. Ja seda, mis on teisel pool ust, meile ei näidatagi. Mul on tunne,et siingi võinuks jääda salapäraseks. Võinuks ehk jääda vastamata küsimus, kus ta on.

Aga ei, mingi hetk hakkab peategelane arutlema pikalt oma olukorra üle ja... tema arutlus ei põhine millelgi peale oletuse selle kohta, mis see koht olla võiks (et ta pole taevas, limbos ega põrgus, vaid eeleksistensis), ja sellest oletusest tõukub pikk mõtisklus selle kohta, mis saab, kui ta ühte neist koridoridest läheb ja laseb sealsel saatusel end haarata. Ja lõpus ilmneb, et tema mõttekäik läks täiesti täppi. Vedas. Mitte küll lugejal. Loo esimene pool oli nagu „Kuub“, teine aga nagu „Kuub: Zero“, triloogia kolmas osa, mis läks vist otse videolevisse.

5,5/10

Nüüd tuleb juttu järjejutust, mille viimane katkend ilmus maikuus ja mille juurde jõuan alles nüüd. Võinuks ehk jupphaaval kommenteerida, nagu sai kunagi tehtud sama autori “Jäljekütiga” (ilma kaasautorita), aga vot. See oleks samas lugemiselamust liiga jupitanud, ka muljetust liiga killustanud.

Tagalas on alati soe

Laura Loolaid

Lugu tagalatehnikute tööst. Võitlusüksus võõral planeedil väljaõppel, püüavad kuhugi jõuda, kus saavad baasi püsti panna. Teekond annab võimaluse heita pilgu nende inimeste ellu, ka annab võimaluse näha kõiksugu eri tahke ühe üksuse igapäevaelus. Üldiselt ongi tegemist ülevaatega militaarse teadusulmelise sõjaväeüksuse logistilisest poolest. Peaaegu lõpuni välja.

Tjah, „lugu logistikast“ on minu peamine kommentaar sellele tekstile. Mõni ulmefilm võib alata sellega, et sõjaväeüksus asub liikvele, enne hüütakse terve rodu käske ja liigutatakse ühe ja teise nüüdisajal alles mitteeksisteeriva transpordivahendiga. Loetletakse kõiki selle üksuse relvi, tuumaplahvatusekindlaid kilpe ja tähtede kontsentreeritud väega laserkiiri. Ja siis äkki, ÄKKI! Mingi asi lendab. Või nad leiavad midagi. Aga oletame, et mingi asi lendab. Ja nad osutavad selle suunas. Ja see asi hävitab nad kõik ära. Või siis, jah, nad kaevavad millegi üles, mingi humanoidi. Ja see hävitab nad kõik ära. Neid tavaliselt jah näidatakse vaid selleks, et anda teksti algusele mingit teadusulmelist värvingut, aga ühtlasi selleks, et näidata – see, keda nad taevas nägid/kelle nad välja kaevasid, see on nii ohtlik, et teha pihuks ja põrmuks kõik need võõrsõnad, mida autor oli just loetlenud. Sõjavägi ilmus selleks, et kosmose-Godzilla saaks nad ära hävitada ja vaataja teaks, et kuule jah, see kosmose-Godzilla on päris võimas.

„Tagalas on alati soe“ algab umbes samamoodi, ainult et nad ei kaeva midagi välja ega osuta millegi suunas, mis taevas lendab ja pole ei lind ega lennuk. Siinne lugu (või lausa lühiromaan) on lugu neist meestest endist. Nemad ongi peategelased.

Kui olla harjunud sellega, et mingi olend ikkagi avastatakse või välja kaevatakse, tundub seda pingemäära siin nappivat. Lugesin mitukümmend lehekülge ootusega, et oot, nüüd nad kõik tapetakse ära, eks ole? (Ma ei tea, miks ma alati eeldan, et need militaartüübid surevad. Vist mingi fetiš.) Või et äkki nüüd tuleb mingi veider pööre. Aga ei, see lugu oligi selline... staatiline.

Ja tegelt on hea, et selline lugu on ka kirjutatud. Militaarulme ei tähenda vaid tervet hulka matšotavaid rambosid, see võib ka viidata sööklas matsutavatele reameestele ja nendele, kes selle toidu neile toimetavad. Hea oli näha sellise üksuse igapäevaelu. Ja mitte lihtsalt sõjaväeüksuse, vaid teadusulmest küllastunud sõjaväeüksuse igapäevaelu. Sealjuures toredalt eestipäraste nimetustega – kasutavad kratte ja puha. See stiil oli hästi sooritatud ja lõpuni välja peetud. Soorituse eest müts maha autori ees.

Teisalt tuleb nentida, et ega ta väga põnev polnud. Näiteks on mul märkus, et terve esimese lehekülje lugemisel oli tähelepanu üsna hajus. Ei olnud seal ju midagi teravat ega säravat, mis võinuks pilku püüda ega tähelepanu tõmmata, oli vaid üsna pikk kirjeldus üsna igavast kiviväljast ja üsna mittemidagiütlevatest taktikalistest manöövritest, mille teadmine ei paista olevat lugeja jaoks kohustuslik. Kuna esimene lehekülg või esimesed lõigud või kas või esimene lause võiks olla teksti visiitkaart, mõjus see veidi heidutavalt.

Hiljem oli ikkagi sündmusi, oli huumorit, oli eristuvamaid tegelasi. Tuhat mundris kiilakat on esmapilgul identsed, aga pikapeale hakkavad nad sündmuste ja vestluste käigus eristuma. Oli ka üsna naljakaid olukordi, oli pikaajaline pinge kasvamine ja selle lahenemine. Oli mõnevõrra ilmekaid tegelasi (lõunaeestlaslikku kõnepruuki oli vahva täheldada – kah üks asi, mida keskmises teadusulmelises tekstis pole, äärmiselt teretulnud koduse eksootika annus!). Ma hakkasin looga ära harjuma, see muutus täitsa sümpaatseks. Kahjuks mitte väga põnevaks ega haaravaks, aga sümpaatseks.

Loo lõppu tuli aga ootamatu pööre – kogu asi osutus millekski hoopis muuks. Ja selgub, et tegemist on... esimese osaga? Või noh. Selgub, et nende lugu pole veel lõppenud. Millest on natuke kahju, sest pikk ja sümpaatseks muutunud tekst võiks olla eraldiseisev, nüüd on aga mingi... puänt asjal. Kahjuks jäi see puänt küllaltki ebamääraseks kah – keegi ei osutunud kellegi isaks, keegi ei ärganud surnust ellu. Ka ei nähtud kedagi taevas lendamas (mitte lindu ega lennukit) ega kaevatud kedagi üles. Oli hoopis missiooni parameetrite muutumine ning kõrgeimal ametikohal olija kahtlusi äratav olek.

Loed ja tunned, et lugu väärib äraosutamist ja lugupidamist. Teadusulmelise dokumendina on selle olemasolu teretulnud ja olen rõõmus, et on autoreid, kes suudavad ohjeldada oma impulsiivset loomust sedavõrd, et töö tegemise ja vaeva nägemise järel valmis saada selline teos. Kahjuks ei tea palju inimesi, kellele kipuks seda soovitama kui lugemiselamust.

6,5/10

Nüüd asun edasi juunikuu juttude juurde. Need muljetused on veidi lühemad, kirjutan igaühe kohta kolm lõiku: tutvustus, kiitus ja laitus. Kuna jutuvõistluse omadega sai end enam-vähem tühjaks kirjutatud, mõtlesin algul, kas valin üheainsa, millest rääkida, ja teiste puhul piirduda lõigu või lausega. Lõpuks aga nägin, et polnud ühtki, mida eriliselt esile tõsta, seega jäi niimoodi.

Kooljapää külavanem

Iti Tõnisson

Lugu algab sellest, et ajaleht on trükki läinud. Üsna kohe tuleb ka ärritunud telefonikõne, sest piltidega ei olda rahul. Lehetoimetuse töötajad arutavad isekesis, natuke tuleb juttu raskustest mõne artikliga. Lõpuks saabub aga piltidega kõige rahulolematum, külavanem.

Teksti juures on sümpaatne tihedaks koondatud sündmustik. Kõik on väga konkreetne, allub klassitsismi reeglitele ja puha (leiab aset ühes paigas, ühes ajas ja ühe keskse tegevusega). Vestlused toimetuses toredad, eri veergude tegelased skandaalinälgas ja puha, mingid arusaamatused selle osas, mis läheb, mis mitte. Ühesõnaga, hea jälgida toredat dialoogi.

Vähem sümpaatne oli puändi grotesksus. Lugu oli, aga ilmneb, et vot, ühelt pildilt võib veidi aimata külavanema saba. Mispeale ta elajana pureb nad kõik maha ja lavastab kellegi teise süüdlaseks. Kiirustatud lõpp, aga vähemalt on olemas, vähemalt on lõpetatud. Kannab märke kirjutamisõhtu vältel valmis kiirustatud tekstist. Mistõttu ei saa sellele läheneda ülemäära nõudlike standarditega.

4/10

Vanamehe tola

Glen Simson, Kaido Ojala

David Williams annab aru. Räägib psühhiaatrile Johannale, miks ta ärandas bussi ja pani inimesed hilinema tööle. Tuleb välja, et see rikkus tema sotsiaalset skoori. David räägib, mis on teda vaevanud, ja lugejale räägitakse tööjärgses maailmas elamise raskustest.

Positiivsed on tekstis siia kokku kogutud ideed. Sotsiaalse krediidi värk, mida kõik teavad olevat Hiina tegelikkus, on sellisel kujul eeldatavasti laenatud „Black Mirrori“ minu tõenäoliselt lemmikust osast „Nosedive“. Masinate ühiskonna töö mõttetus on miski, mida käsitleti huvitavalt Feldmanise romaanis „Viimased tuhat aastat“. Ja geneetiline kohendamine ühiskonna parema toimimise nimel, mis kõigi puhul siiski ei õnnestu, sest vajadus töötamise, vajadus oma elu mõtte loomise järele jääb paljudele siiski alles. Vahvad ideed, neist saaks häid jutte kirjutada küll. Ja siin olid need kõik lõpuks ühe ja sama loo teenistuses.

Vähem positiivne on esiteks see, et need ideed on kuidagi kokku kogutud ja ära loetletud, aga ei saaks öelda, et ükski saaks erilist olemisõigustust. Nende ideede loeteluna on ju tore küll, võib-olla saab kellelegi jagada lühikese ja konkreetse näitena sellest, mis oleks tõenäolised probleemid sellises maailmas, kus inimtöö on kaotanud oma tähenduse – aga kuidagi on tunne, et loos ei toimu suurt midagi peale nende ulmeideede tutvustamise. Kuidagi jääb vajaka psühholoogilisest või kirjelduslikust. Ei looda tekstmaailma, vaid loetletakse ulmeideid. Ja teksti poolelijäämisest on kahju. See pole puänt, tekst jääb niisama katki.

4/10

Vabastamine

Karmo Talts

Siim satub ühele alternatiivpeole. See pole mitte niisama tavaline alternatiivpidu, see on midagi enamat. Talle tehakse selgeks, et reaalsus pole sugugi nii reaalne, kui ta seni arvanud oli. Nad tahavad aidata Siimu olla selle aegruumi osavam valitseja. Ent siis juhtub midagi.

Selle loo häid on raske loetleda. Kas pidu on hästi kirjeldatud? Kuidagi kiiruga käib kõik Tore on see, et tõstatati küsimus: miks ilmus 90. aastatel nii palju virtuaalreaalsuse teemalisi filme. Mu meelest õieti ei olnud, pigem oli tunda, et mõni üksik jättis suure jalajälje („Kas sa räägid filmist „Dark City“?“ küsib keegi. „„ExistenZ“? „Ghost in the Shell“? „Tron“?“), aga selline küsimus kõditab siiski kujutlusvõimesoont – seda soont, mille kõditamist ulmelugejad vist otsivad.

Kahjuks on lugu lühike, ebaoriginaalne ja seosetu puändiga. Nii et lühike kähmlus politseinikega oli kokkumäng? Milleks ajatajuga mängivaid psühhofarmakone, milleks mitte lihtsalt anda talle tubli annus uimastit, oleks lihtsam ja kindlam. Nüüd taipan, et ega me ei näe peategelase teadvuse tegevust pärast tema „lahtiühendamist“ (mis osutus tegelikult äraühendamiseks). Ehk oli vaja tema arusaamu maailmast kuidagi ära muuta, veenda teda maailma ajamõõtme moonutatavuse osas. Eh, kui näeks tema mõttetegevust pärast „lahtiühendamist“ (äraühendamist), oleks ehk asi põhjendatum.

3/10

Valusad mälestused

Karmo Talts

Kaur Mänd on onu matustel ja mõtleb Olja peale, kellest alles lahku läks. Tähelepanu ei taha kuidagi püsida lahkunul ega sugulastel, kes tüütavad teda oma lobaga, ta aina mõtleb vestluste peale, mis eelnesid lahkuminekule, ja mõtleb, kuidas võiks kustutada mälestused. Kas mängis rolli Kauri tõenäoline kiindumine kasuõesse? Loe, siis saad teada...

... ei, valetasin, midagi ei saa teada. Aga las see jääb järgmisesse lõiku, siin lõigus proovin ma kirjutada sellest, mis on positiivne. Ja ütleks, et valusate mälestuste kustutamise teema on ju iseenesest tore, „Sunshine of the Spotless Mind“ oli hea film ja sellest saaks häid jutte kirjutada. Ja sellega ma siinses lõigus piirduksin.

Pea iga teksti element tundub suhteliselt mõttetu. Noormees on matustel, põeb lahkumineku pärast, siis teeb autoga avarii ja ... kõik. Kõik ei moodusta kokku mingit tervikut, ükski sündmus ei võimenda teisi, need on lihtsalt niisama kokku kuhjatud ega jõua kuhugi. Lõpus peategelane Kaur tõuseb püsti ja ütleb, et ta on otsustanud – aga mida, me ei tea. Seega pole isegi konkreetset lõppu. Nii et harali komponendid, millest ei moodustu tervikut, ja jääb pealegi pooleli.

2/10

Jyrka karvustused 7/19 (Jüri Kallas)

Eelmise kuu karvustused lõpetasin ma sõnadega: „Eraldi tahaks ma aga vabandada Laura Loolaidi ees, kelle mainumbris lõppenud järjejutt „Tagalas on alati soe“ mul siin karvustamata jääb. Lühiromaan on mul loomulikult loetud, aga ma tunnen, et selle karvustus siia jutuvõistluse omade otsa hästi ei sobiks. Kuid järgmises numbris kindlasti!“

Selge siis, millest alustama pean...

Laura Loolaid – Tagalas on alati soe

Tegu on lühiromaaniga ning tegu on Kaosnoova (ühis)ilma kuuluva tekstiga. Teisena mainitud tõsiasi tekitas mulle ehk mõningaid taipamisraskusi, sest ma tean mainitud ühisilmast just nii palju, kui ma Laura Loolaidi (ja David Noë) kahest varasemast tekstist kokku olen lugenud. Jah, ma sain saatetekstist aru, et tagala-lugu peaks täiesti iseseisvalt loetav olema, aga ma poleks selles siiski nii kindel.

Kuna tegu on lühiromaaniga, siis võis eeldada pisut pikaldasemaid arenguid. Igatahes ei saanud ma esimeses peatükis aru ei ööd ega mütsi. Teises peatükis hakkas justkui midagi looma, vähemasti toimus midagigi, millele ma suutsin oma taipamisküüned taha ajada. Kuid üldiselt jäi veebruarinumbris ilmunud ports lühiromaani siiski selliseks läbinäritavaks tekstijupiks, et midagi toimus, aga päris korralikku sotti ma sellest ei saanud, naudingust rääkimata. Märtsinumbris hakkas tekst juba haakima ning aprillinumbris oli lugemine suisa mõnu. Mainumbris ilmunud lõpp oli huvitav, aga tekitas pea sama palju küsimusi, kui andis seletusi.

Ma saan aru, et ilmselt pidigi maailm ja selles toimuv selline võõrik olema. Samas, seda segadust oli minu kui lugeja jaoks plaanitust rohkem. Näiteks ma n-ö avastasin, et osad tegelased on hoopis naissoost, kuigi ma neid alguses meesteks pidasin. Olgu, siin võib olla põhjuseks ka minu isane eeldus, et sellistel ametitel on mehed ning ega need tuttav-võõrikud nimed mõistmist ja oletamist kergemaks teinud. Korraks tekkis mul isegi kahtlus, et kas kogu ekspeditsioon ainult naised pole... ja et kas kodumaailma ainult naised alles polnud jäänud. Need vihjed mittesõdimsele jne. Samas, ekspeditsioonil olid mingid paarid, aga ega see moodsa ja moodsama seksuaalsuse taustsüsteemis ka nüüd mingi näitaja pole. Ilmselt autoril oli see kõik selge, aga mina lugejana takerdusin.

Kerkib küsimus, kas see lühiromaan on hea tekst? Puudustega, aga hea on küll. Kahjuks on tekstile viimane lihv andmata jäänud. Kindlasti tuleks lühiromaani enne raamatukaante vahele panemist siluda, toimetada, midagi ehk kärpida, aga mingeid kohti kindlasti rohkem lahti kirjutada. Suurim etteheide oleks vast see, et tekstis oli tasakaal paigast ära, sest enamuse tekstist moodustas retk, millest nii lugejad kui ka retkelised lühiromaanis üsna samapalju teavad. Mõneti on see ju meisterlik, kui selline võõral kuul tatsamine on üha ja üha huvitavam lugeda, aga lõppu oleks oodanud siiski midagi konkreetsemat ja ehk isegi seletavamat. Kui tuleks järg või kõrvallugu, siis oleks selline lõpp sobilik, aga üksiktekstina muarust mitte. Pisemaid puudusi oli veel, aga samas ma lugejana kokkuvõttes siiski nautisin, mul oli huvi üleval, mul oli mõtteid ja oletusi. Ja mis peamine – lugemisjärgselt mõtlesin ma selle lühiromaani peale veel edasi ning oleksin võimalusel kohe lugenud kas järge või eellugu. Ja eraldi kiidan ma keelt ja sellega tehtut.

8/10

Võlg on õiendatud, on aeg asuda juuninumbri juttude kallale...

Glen Simson, Kaido Ojala – Vanamehe tola

Jutu kohta saab öelda lihtsalt ja ammendavalt – kõnelevad pead.

Ja kuigi kõnelustele viskab korraks tegevust sisse ning kõnelustesse tekib mingit algelist pinget, ei muuda see juttu kuidagi paremaks.

Olgu, algajad autorid ja nende esimene jutt ning kõik muu, aga keelekasutus nullib isegi selle vähese. Jutus on puha anglonimed, aga järsku kõlavad „pohhui“ ning kõik see muu labane ja pigem lihttöölisele omane sõim!?

4/10

Karmo Talts – Vabastamine

Ma ei tea, kas ma lobisen nüüd midagi olulist välja, aga eks see üks ilmkuulus film oli.

Jah, alguses veel lootsid, et järsku ikka sinna ei tüüri, aga sirgelt läks! Sealjuures kulutasin ma viis minutit oma elust ja püüdsin mõelda, et milline lõpplahendus oleks teistugune ja parem. Mõtlesin välja vist neli teistsugust lõppu, aga ükski neist polnud parem, originaalsusest rääkimata.

Autor on omi tekste avaldanud ligi paarkümmend aastat ja on selle aja jooksul ilmutanud ligi paarkümmend teksti – sellise staaži ja koguse pealt võiks juba ehk midagi paremat tulla...?

2/10

Karmo Talts – Valusad mälestused

Kui ühes ajakirjanumbris ilmub ühelt autorilt rohkem kui üks jutt, siis tahes tahtmata hakkad neid omavahel võrdlema. Õnneks on taoline võrdlus teise jutu kasuks – iseküsimus, et see teine on vaid kröömike parem, kui sellist sõna üldse sobib kasutada.

Tundub, et autor on kirjutanud mingid isiklikud (või lihtsalt hoomatavad) muljed juttu sisse ning seeläbi on lugu veenvam. Eriti jutu esimene pool, kus matuseteenistus, peied ja peategelane kõige selle keskel. Mingil hetkel hakkab autor tekstile jõnkse sisse viskama ja ulmet lisama ning siis läheb ka kõik käest. Lugeja saab mingi poliitmaigulise tekstipudru, kus püütakse kangutada traagikat ja proovida vist ka solipsismi.

3/10

Iti Tõnisson – Kooljapää külavanem

Oeh! Pärast kolme eelnevat teksti hoopis mõnusam, tasemest rääkimata.

Eks seegi ole suuresti nn kõnelevate peade tekst, aga loominguline kindlkäelisus materjali vormistamisel kallutab kõik kaalukausid Iti Tõnissoni kasuks.

Ei, jutt pole midagi erilist, aga lugeda on mõnus. On muhedaid ütlemisi, on ideepojuke, on algus ja lõpp. Eks see lõpp ka paar punkti maha kraabib, sest minuarust tõmbas autor siin otsad pisut kiirustades kokku, sest ta kas väsis oma tekstist, või ei osanud sellega rohkemat peale hakata. Siiski, mäekõrguselt üle poiste juttudest.

8/10

Lõpetuseks tuletaks taaskord meelde, et teksti headus ei sõltu mahust. Siinkarvustatud tekstide parimad on lühiromaan ja laast ning teistest paremaks teeb nad eelkõige keelekasutus. Laused ei ole lihtsalt rida sõnu, nendega öeldakse midagi ning ütlemisel on vormi, mängu ja stiili. Lugejal tekib silme ette mingi pilt, ajuti ehk visandlik, aga pilt on. Erinevalt neist teistest, kus lihtsalt öeldakse, et nüüd on nii, aga need on vaid tühjad sõnad.

Tahtmine kirjutada on ju tore, aga kas poleks Karmo Taltsil olnud arukam kahe suvalise jubina vorpimise asemel kirjutada üks ja korralik jutt... vähemasti püüda seda teha!? Või debütantidest kaasautorid, kel kuuldavasti pidi veel üsna mitu juttu valmis olema? Kas need on niisama haledad? Ma saan aru, et kirjanik kirjutab jne, aga isegi algaja peaks oma tegevust mõtestama ning võiks aeg-ajalt mõelda ka sellele, et mida ta loodu lugejale pakub. Mina karvustajana ju pean neid lugema, aga mittekarvustav lugeja, et miks peaks ta pärast üht taolist teksti samadelt autoritelt midagi veel lugeda tahtma?

Ma ei ütle, et ärge enam kirjutage. Ei ütle! Esiteks pole mul selleks õigust ja teiseks ei tea me kunagi, mis kellestki saada võib. Autor eab ise järeldusi tegema, tehtud järeldused loomingus arvesse võtma, püüda areneda jne. Ilusad ja lihtsad sõnad, kuid tegutsema peab autor...

Jutt: Kehad (Gertrud K. Veiler)

PEATÜKK 1

Teemandist süda oleks elus kasulik. See kalliskivi ei purune ega mõrane, ei näita oma nõrkusi välja – tal õigupoolest polegi neid. Nii tugeva südamega inimene oleks kõikvõimas: tema tuju oleks alati heapoolne ning emotsionaalne valu poleks tema sõnavaraski.

Aga sellist inimest pole olemas ega hakka ka kunagi olema. Me tunneme kas kõike või mitte midagi – saame aegajalt haiget või oleme kogu aeg tuimad. Kumb on parem?

Mina ei oska siiani sellisele küsimusele vastata. Minu elu ümber on nii paks müür, et välismaailmast tulev valu mu kindluseni ei ulatu. Olen lugenud raamatuid, kus peategelane käib läbi põrgu, enne kui tema õnnelik lõpp kohale jõuab. Vahel lausa tundub, et mu elu jääb surmani igavaks ja mul poleks aimugi, kui lõpp juba uksele koputab.

Olen sügavale oma rutiini sisse vajunud: ärkan hommikul vara, laman mõnda aega oma voodis ja lülitan keha ühe jäseme haaval sisse, longin kööki, teen süsti, söön krõbuskeid, õpin ja nii edasi kuni magama minekuni. Iga jumala päev teen täpselt seda sama. Väljaarvatud transpordi päeval, aga see on teine teema – tol päeval on mu hing aru saanud, et ta ei sobi selle kehaga kokku, ning lakkab koostööd tegemast. Sinnani on veel-

„22 päeva ja viis tundi järgmise transpordini. Keha 102 on leidmata.“

Jah, täpselt. Seda tuletatakse päevasel ajal iga mõne tunni tagant meelde. Ka nüüd, mil astun oma toa uksest välja pimedasse keldrikoridori ja kõnnin kangetel jalgadel mööda üheteistkümne lukuga rauduksest, pole pääsu nendest vastikutest värinatest, mis seljal ringi tantsisklevad.

Trepist üles ronimine on omaette saavutus, mida suudan kuidagi teha igal hommikul – mul võiksid sama hästi olla puujalad. Aga esimesele korrusele ma jõuan ja külmkapi ukse kangutan samuti lahti. Võtan karbist viimase süstli, tõmban korgi pealt ja surun reide, viimasel hetkel nupule vajutades. Nõel tungib läbi naha ja eritab külma vedelikku, mis mööda veresooni laiali voolab, sellega kaasas elektrišokki meenutav tunne.

Kui kuulen vaikset klõpsatust, võtan nõela välja ja viskan prügikasti. Panen torgitud kohale plaastri ja kontrollin, kas ravim toimis: kõik jäsemed liiguvad inimlikult ega näe välja, nagu oleksid mõne roboti küljest võetud, niisiis saan ka täna jätkata oma eluga kuni järgmise hommikuni, mil ravim lakkab mõjumast.

Ülakorrusel avab keegi kontori ukse ja astub trepist alla kööki. Ema paneb oma tühjaks joodud kohvitassi lauale, poetab ühe suudluse mu otsaesisele ja täidab veekeetja, et isale tema hommikust teed teha.

„Kuidas magasid?“ pärib ema uniselt ja hõõrub üht silma.

„Paistab, et paremini, kui sina,“ vastan tõsise häälega. „Arstid räägivad ikka veel sama juttu?“

Ta noogutab kibestunud näoga. „Sa peaksid juba surnud olema või ornamendina purgis elama.“ Naine ohkab sügavalt ja otsib ühe käega köögilaualt tuge. „Nad pole ilmselgelt veel aru saanud, et ükski vanem ei taha oma lapse hinge purki panna.“

Turtsatan, kuigi naljast on asi kaugel. Raske on leida pikaajalist ravi haigusele, mida on inimkond näinud ainult mõned korrad. Teadlased pole jõudnud oma masinaid ja kaadervärke väljagi võtta, et meid uurima hakata, enne kui juba surnud oleme. Kujutan ette, et olen maailmas hetkel ainuke – kui oleksin asi, maksaksin miljardeid.

Ema näole ilmub ehmunud pilk, kui talle järsku midagi meelde tuleb. „Ahjaa, pidin ütlema, et teise korruse tualett on rivist väljas. Kutsusime torumehe. Sa pead sel ajal oma toas olema nagu alati.“

„Jah, ei tohi end näidata, saan aru. Keegi võib keha ära tunda...“ Mu hääles on kuulda põlgust.

Naine kortsutab kulme ja astub sammu lähemale, et mu paremat õlga kaastundlikult pigistada. „Elen, ära nüüd torise! Sa tead küll, miks see vajalik on. Välismaailm on praegu sinu suurim vaenlane-“

„Nüüd ja igavesti. Aamen,“ pistan vahele, meel must.

Ema ohkab pettunult ja läheb tagasi veekeetja juurde, mis heleda tilinaga valmisolekust teatab. Ta võtab riiulist lumivalge kruusi, paneb sisse teekotikese ja valab auravat vett peale. „Me teeme seda kõike sinu heaolu nimel. Kahju, et sa sellest aru ei saa.“

Ta võtab tassi ja kõnnib trepist üles suurde magamistuppa, tõmmates ukse enda järel kinni. Kortsutan vihaselt kulme ja tunnen, kuidas puberteet aina puid juurde laob. Ratsionaalne mõtlemine ütleb, et nii pole mina ega mu perekond ohus, kui oma ülejäänud elu selles majas veedan. Aga mu unistused lükkavad selle valju pauguga ümber ja kaevavad tagatipuks realistlikkusele ka haua. Niisiis olen sunnitud jääma endamisi vanemate sõimamise juurde.

***

Loodusteadused – võib arvata, et ma ei jaga sellest midagi. Koduõpe on minu jaoks ainus valik, aga see tuleb teatud puudustega. Eraõpetaja palkamine on välistatud, mistõttu tegelevad mu haridusega ema ja vahel ka isa, kumbki neist pole loodusalaste teemade spetsialist. Praegu on aga eriti raske endale midagi selgeks teha, istudes ihuüksi elutoa diivanil, füüsika materjalid enda ette laotatud ja mõtted mujal.

Leian end pöidlaküüne ümbert nahka närimas, kui õpikus ülesannete lehe ette keeran. Ohkan sügavalt ja tõstan pilgu, kogemata teleka ekraanil oma peegelpildile otsa vaadates. Tal on lohakalt krunni seotud süsimustad juuksed, tumesinised kurvameelsed silmad, portselanikarva nahk ja nöbinina. Ta on väsinud, seda on näha, ja kui ma ei teaks, kes ta on, tunneksin talle kaasa. Aga see olen kõigest mina järgmised 22 päeva.

„Mida sa vaatad?“ pomisen põlastavalt, küsimus peegelpildile suunatud. Ma ei suuda teda kauem vaadata, nii et pööran pilgu tagasi raamatule.

„Kellega sa räägid?“ kuulen üht madalat häält esikust tulemas. Mees ise astub köögi seina tagant välja, juuksed kergelt lumised ja nägu nöökivalt naerul. Viskan ühe ükskõikse pilgu tema riietusele ja värisen: õhuke nahktagi on eest lahti ja selle alt paistab tühipaljas valge dressikas. „Hakkad lõpuks hulluks minema?“

„Pane end järgmine kord normaalselt riidesse, äkki suudan sind siis tõsiselt võtta,“ lausun vihaselt, kulm kipras.

Lukas tõstab käed alla andvalt üles ja kõkutab vaikselt. „Kes sind nii vara hommikul närvi jõudis ajada?“

Pööritan silmi ja otsustan mitte vastata – see mäng võib veel kaua kesta. Mul on raske oma tiitlit jagada, aga vend on sisimas peaaegu sama õel kui mina, kuigi ta on juba täiskasvanud mees, kes peaks puberteedist vaba olema. Ju siis on see tema olemus.

„Kus isa on?“ küsib Lukas, sõrmedega oma heledaid juukseid kammides. „Aeg on minna keha tooma.“

Kehitan õlgu, nägu sügaval õpiku lehekülgede vahel. „Kust ta seekord tuleb? Aafrikast? Kas ma saan kaks kuud mustanahaline olla?“ Mu hääles puudub huvi.

Tunnen pilku tõstmata, kuidas mehemürakas diivanile potsatab ja käed seljatoel laiali ajab. „Sa oled kuidagi ükskõikseks muutunud. Peaksid tänulik olema, et praegu klaaspurgis oma elu ei veeda.“

Panen raamatu kõrvale, vihane grimass nina krimpsutamas, ja nähvan: „Mis vahet sel on, kui elan juba niigi oma majas trellide taga?“

Ta turtsatab lõbustatult. „Ma vahetaksin sinuga iga kell kohad.“

„Miks? Sa oled vaba minema, kuhu tahad! Kas sa tahad tõesti istuda täpselt samas kohas terve oma elu ilma, et näeksid välismaailma?“ Olen ääretus segaduses. „Minu jaoks on välismaailm isegi meie sissesõidutee või maja ümbritsev mets! Ma pole värsket õhku kunagi tundnud, ma ei tea kuidas see lõhnab.“ Teen lühikese pausi, et hinge tõmmata, näol ilmselt valulik ilme. „Oled sa täiesti kindel, et tahad minuga kohad vahetada?“

Pärast kõike seda, mis minust hetk tagasi välja purskas, näen ikka Lukast noogutamas. „Sa pole näinud, mis väljas toimub. Olen kade, et sinu süütu pilk maailmale on veel alles.“ Ta on surmtõsine, kui ütleb: „Kardinate taha ei maksa vaadata, Elen. See rikub su ära. Väga õhuke riba seisab sinu ja minu maailma vahel. Tee meile kõigile teene ning jää teisele poole joont, sest meie juures sa tõega hakkama ei saaks.“

Kortsutan kulme, olles nüüd veelgi suuremas segaduses. „Mis tõde? Kas sa ütled, et elan mingis vales? Arvad, et ma ei saaks selle salapärase tõega hakkama? Ma olen liikuv laip, Lukas, ning jään selleks surmani. Sellest midagi kohutavamat küll olla ei saa!“

Ta surub lõuad tugevalt kokku ja vaatab kõrvale. Kui uksekell poleks helisema hakanud ja ema mulle viibanud, et oma tuppa läheksin, pommitaksin venda küsimustega edasi.

***

Kõrv vastu ventilatsiooniava surutud, saan viimaks aru, kui madalale olen langenud. Oma vanemate ja torumehe mõmisevate häälte kuulamine ei anna mulle midagi juurde, aga millegi pärast seisan ikka oma voodi puidust peatsil ja tunnen, kuidas vastikus naha all vingerdab. Sekundid lähevad mööda ja ma tahan end koorida nagu mandariini, et sellest lahti saada.

Lukase öeldu on mulle kui pähe raiutud. See võtab nii palju ruumi, et ülejäänud mõtted on koljuseintele laiaks litsutud. Mis kuradi tõde? Kas ta arvab, et kuna olen terve oma elu olnud majas luku taga, siis olen ilma jäänud mingist olulisest asjast, mis rikub inimesed ära? Väidetavalt on mu vend sellest nii katki, et vahetaks vangiga elud.

Usaldus oma vanemate ja venna vastu on langenud ootamatutesse miinustesse ning ma ei näe hetkel muud viisi, kuidas oma uudishimu välja elada. Mu pea on suutnud mind veenda selles, et tegelikult pole mul kaitsmist vaja ja et nad tegelevad hoopis mingit sorti veidrustega „nende maailma poolel“, mistõttu pean siia jääma igaveseks.

Ohkan sügavalt ja potsatan tuhmi mütsatusega voodile istuma. Hakkan närviliselt sõrmedega mängima ja liigun edasi oma halli villase kampsuni käiste juurde, kus nokin lõngamustri kallal. Selle keha tunnus on pidev paanika: kui midagi pole teha või olen paranoia küüniste vahel, hakkavad käed ette hoiatamata tegutsema. Esimesel kuul ajas see vihale, sest panin selle harjumuse pärast tähele, kui tihti end halvasti tunnen. Nüüd saan aga aru, et sel on omamoodi rahustav toime.

Kuulen, kuidas kellegi rasked sammud trepist alla tulevad. Ta teeb mu toa ukse lahti ja piilub ettevaatlikult sisse. Isa loob minuga hetkeks silmsideme, enne kui kõrvale vaatan.

„Tahtsin öelda, et lähen välja,“ ütleb pikka kasvu mees madalal häälel. Nii palju, kui ukse vahelt näen, on tal seljas must mantel ja selle alt paistab lumivalge triiksärk. Isal on helepruunid juuksed ja kerge habe, mida ta pole viitsinud ära ajada. „Uue keha järele.“ Viimase ta sosistab, et võõras juhuslikult teda ei kuuleks. „Ema on kontoris. Torumees tegutseb teise korruse vetsus üksi, aga ta on tuttav, nii et muretseda pole vaja.“ Ta teeb pausi, nagu kaaluks, kas öelda järgmist või mitte. „Ta on siin veel mõnda aega. Kui süüa tahad, siis võid korraks kööki hiilida ja midagi alla kaasa võtta.“

Noogutan ükskõikselt ja lehvitan isale. Ta vastab samaga ja kõnnib minema. Prunditan huuli ja otsustan paar minutit oodata, enne kui söögijahile lähen.

Tahaksin arvata, et pidasin vastu kauem kui kolmkümmend sekundit, aga erilist vahet sel pole, sest esimene korrus on tühi. Ülal on kuulda kellegi tasast kohmitsemist ja aegajalt ka metalli kolinat, aga muidu on maja vaikne.

Astun külmiku juurde ja avan selle, skaneerides kapi sisu kriitilise pilguga: mulle mahub kätte vaid loetud asjad ning aega tundub ka vähe olevat, enne kui keegi alla tuleb. Võtan ühe jogurti topsi, paki datleid ja purgi hapukurke. Krimpsutan nina, kui aru saan, mis mul üheaegselt käes on. Aga, nagu isa ütles, viibib torumees määramata aja meie juures – ma ei soovi nälgida.

Pööran, et tagasi keldrisse minna, aga põrutan vastu midagi kõva ja vankumatut. Löön nina ära ja pillan kogemata datlid põrandale. Rõõmustan, et see kurkide anum polnud, muidu ujuksid mu jalge ees äädika loigus väikesed klaasikillud ja nende ära koristamine pole ajakavas.

Mu heameel on aga üürike, kui pilgu enda ette suunan, et vaadata, millisele seinale otsa jooksin. Mulle puurib silma pikk noormees, nii juuksed kui ka silmad kuldse läikega ja näol kalk ilme. Ei tea, kas see on tema mõrvarlik pilk või fakt, et võhivõõras vaatab mulle praegu otsa, aga ma katan suu peopesaga, hoides appikarjet hammaste vahel.

Poiss kummardab, et maha kukkunud pakki üles võtta. Kui ta selle mulle ulatab, kõlab tema emotsioonitu hääl: „Aden.“

...Mida?

Noormees oleks seda justkui kuulnud, sest ta täpsustab: „Mu nimi on Aden. Olen torulukksepp.“

Eemaldan käe oma suu eest ja võtan võõralt oma datlid. Noogutan kangelt, suunan pilgu maha ning kõnnin sõnagi lausumata keldrisse, hoides end tagasi, et mitte joosta.

Kui vanemad sellest teada saavad, olen kutu.

PEATÜKK 2

Paanika pole mulle kunagi hästi istunud, aga selle kehaga on olukord kaks korda hullem. Trambin magamistoas ringi nagu segane, sõrmed kampsuniga mängimas ja hingamine närviline. Süda peksab valguskiirusel, infarkt kohe-kohe uksele koputamas.

Kui viimaks voodile potsatan, leiavad mu silmad kirjutuslaua peal oleva toiduhunniku. Tundub, nagu pakk datleid irvitaks mulle näkku, tuletades meelde toda väga pikka torumeest, kelle pilk oli uskumatult tuim.

Issand, ma loodan, et ta midagi mu vanematele ei ütle! Ema oleks hinge põhjani pettunud ega räägiks minuga järgmised kaks aastat kindlasti puhtast põlastusest – ta peab vimma hirmus kaua.

Krigistan agressiivselt hambaid, kui Lukas koputamata sisse astub ja läve peal seisma jääb, et mind kahtlustava pilguga sihtida. Vahin vastu, surudes käed põlvede vahele, et nende värisemist näha poleks.

„Ei tea, kuidas see võimalik on, aga sa näed veelgi vihasem välja kui varem,“ lausub ta nii muuseas.

Kortsutan kulme ja urisen: „Mida sa tahad, Lukas?“

„Me ei saanud sulle täna keha,“ ütleb ta tõsisel toonil. „Proovime homme uuesti.“

Noogutan veidi kurvameelselt, viha maha jahtumas. Iga kord, kui nad läbikukkumisest teatavad, pöörduvad mõtted tahtmatult surmale – mul on kogu aeg väike hirm, et jään järgmisest kehast ilma ja mu hing lihtsalt kaob pärast kaht kuud.

Lukas tunnetab mu tujumuutust ja üritab mind lohutada: „Me leiame järgmise, Elen, ja sa elad edasi. Selles pole kahtlustki.“

Kui ma ei reageeri, läheb vend tuldud teed tagasi ja jätab mu taas omapäi. Mu pilk langeb uuesti datlite kotile, mida ma pole juba tunde katsunud. Selle torumehe pärast läks toiduisu ära, alles on vaid pearinglus ja kerge iiveldus.

Minu pärast võib mu pere vangi minna.

***

Saan aru, et magamisest ei tule midagi välja, kui läbi pimeduse ikka veel laual istuvat toiduhunnikut jõllitan – jogurt on ilmselt juba halvaks läinud, aga mind see ei sega. Süümepiinad on kõigi aegade suurimad ja tegutsevad väsimatult mu närvide kallal. Haigutan iga viieteistkümne minuti tagant, sest unine ma olen, aga julgus silmad viimaks kinni panna on õhku haihtunud. Ma ikka veel ootan, et politsei maja uksele rusikatega prõmmiks või selle täitsa maha lööks, meie käed raudu paneks ja õigused ette loeks.

Hammustan keelde, et mitte karjuda ja vanemad üles äratada. Lukas on juba ammu koju läinud oma koera juurde, kellele ma otse silma ei vaata – see dobermann näeb välja, nagu ta murraks minusuguseid lühikest kasvu tüdrukuid igavusest maha. Loomulikult praegu ei kõla see enam nii halvasti.

Mulle meenub too Adeni-nimeline torulukksepp ja tunnen, kuidas kümme värinat mööda keha laiali jooksevad. Süda peksab kurgus, nagu tahaks iga hetk suu kaudu välja hüpata. Tunnen, kuidas keha tasapisi kangeks muutub, hirmul selles väike osa – hing tõmbub kokku ega taha kehaga enam kontaktis püsida.

Järsku kuulen, kuidas välisuks lahti tehakse ja vaikse pauguga kinni lükatakse. Võpatan ja hakkan värisema, teki serva kõvasti pigistades. Korrutan mõttes, et olen lihtsalt paranoiline, kui sammud trepist alla tulevad ja enne minu tuba ei peatu. Elu jookseb silme eest mööda, mille käigus jõuan märgata, et seinakell on seisma jäänud ega tiksu enam tüütult.

Kui mu toa uks lahti lendab, pigistan silmad kinni ja teesklen magamist. Ta astub voodile aeglaselt lähemale. Seisma jäädes pole toas kuulda midagi peale minu hingetõmmete. Ta nagu vaataks, kuidas magan.

„Jah, Elen on siin,“ ütleb üks mehe hääl viimaks, peaaegu monotoonne. „Ei, ta ei maga. Lihtsalt... kardab mind.“

Süda jätab löögi vahele. Hammustan täiest jõust põske, kerge veremaik suhu valgumas. Kuidas ta majja sisse sai? Mida ta minult tahab?

Kellega ta räägib?

„Ta ei tea veel,“ lausub noormees tuimalt ja mõmiseb pärast seda veel midagi. Mõne sekundiga jõuab toas levida surmvaikus. Surun oma pea all oleva parema käe rusikasse, proovides värisemist peita.

„Ma tean, et sa kuuled mind, Elen,“ sõnab noormees tõsisel toonil. „Olen Aden. Toon sõnumi.“ Ta asetab midagi mu öökapile ja seab sammud ukse poole. „Aeg on silmad lahti teha.“

Paari hetke pärast kuulen välisukse sulgumist. Kell hakkab taas tiksuma, minu süda küll kaks korda kiiremini. Tõusen järsult istuma, panen laualambi põlema ja haaran väikese kapi pealt süsimusta ümbriku. Avan selle suure rutuga ja loen:

„Vaata tema kotti.“

***

Olen liiga hajevil, et normaalselt oma müslit süüa. Tõstan lusika ega pane tähelegi, kuidas selle sisu kaussi tagasi langeb. Üritan seda suhu panna, aga iga kord saab põsk ühe piimase torke. Kui Lukas mu vaatevälja astub, õel irve näol, vajuvad mu kulmud kipra ja lusikas kukub kolinal kaussi.

„Kuidas maitseb?“ tögab ta itsitades. „Tundub, et sul on kahju seda süüa.“

„Leia mulle keha ja siis räägime edasi,“ nähvan tüdinenult, pilk piimapritsmetega kaetud laual.

Nagu käsu peale kostub üle terve maja: „21 päeva ja 4 tundi järgmise transpordini. Keha 102 on leidmata.“

Lukas ohkab ja silub oma soengut. „Me leidsime sulle ühe sobiva, aga sinna on pikk maa. Me võime kuni kolm päeva ära olla. Kaasaarvatud ema.“

Kergitan üht kulmu ja puurin vennale silma. „Ema tuleb kaasa? Miks?“

„Läheme ema kodulinna, ta tunneb seda kohta paremini kui isa,“ selgitab Lukas noogutades. „Sa jääd paariks päevaks üksi koju. Kas saad sellega hakkama?“ Viimane küsimus oli sarkastilise alatooniga öeldud.

Pööritan vastuseks silmi ja panen esimese suutäie müslit põske.

Ka Lukas näeb seda ja otsustab minu üle veel natuke nalja visata: „Noh, kas piim on juba soojaks läinud? Päris kaua üritasid seda süüa...“

„Sa lähed põrgusse,“ urisen vihaselt.

„Me kõik läheme, Elen.“

Mu näoilme leebub ja ma noogutan, pilk alandlikult süles. Mõtted loksuvad taaskord Adeni suunas, too kiri peas kajamas. Vaata tema kotti. Aga kelle kotti?

Sa ei saaks tõega hakkama, ütleb Lukase hääl kuskilt kaugelt. Krimpsutan nina ja avan juba suu, et selle kohta vennalt rohkem küsida, aga isa segab trepist alla astudes vahele:

„Tere hommikust! Kuidas magasite?“

Pomisen Lukasega midagi vastuseks ja lähen kausiga diivanile istuma. Panen teleka käima, enne kui jõuan tumedalt ekraanilt oma peegelpilti näha, ise poole kõrvaga meeste dialoogi kuulamas.

„Toon kotid alla, sina hakka neid autosse viima,“ ütleb isa Lukasele ja tõttab uuesti teisele korrusele. Alla tulles on tal kummaski käes üks süsimust nahast kott, mõlemad pungil täis. Ta paneb need esikus vaiba peale ja jookseb taas trepist üles järgmiste järele.

Vend hakkab edasi-tagasi oma auto ja maja vahelt käima, olles iga kord vähemalt pool minutit ära. Kui isa viimased kohvrid välisukse ette maha paneb, teatab ta valju häälega, et vahetab riideid enne minema hakkamist.

Mõmisen jaatavalt talle vastu ning jätkan varahommikuste uudiste vaatamist, kui Adeni jäetud kiri mulle uuesti meenub: vaata tema kotti. Pea pöörab end automaatselt maja sissepääsu poole, kus lamab hunnik pagasit. Neelatan, kui saan aru, mida kavatsen teha.

Ma tunnen, nagu reedaksin oma vanemaid.

Ootan, kuni Lukas kummardub üle läve, et veel üks kohver haarata, ning hiilin siis kiiruga esikusse. Mul pole aega valida, nii et tõmban lahti esimese ettejääva luku ja piilun sisse. Sealt vaatab mulle vastu trobikond pehmetesse riidetükikestesse mässitud üksikuid klaaskapsleid, nende sees läbipaistev vedelik.

Kortsutan kulme, kui kotti natuke kallutan. Kanga vahelt tuleb nähtavale helehall püstol, aga toru asemel on kapsli-kujuline auk ning pikk ja peenike nõel.

Mida nad sellega küll teevad?

Ehmatan ja hüppan eemale, kui välisuks lahti tehakse. Lukas kuulis mu karjatust ning vaatab nüüd lahti tehtud kotti ja mind kordamööda, kulmud üllatusest kergitatud.

„Tead, inglise keeles öeldakse, et uudishimu tappis kassi,“ ütleb ta viimaks, nägu naerul.

„Ma pole kass.“

„Kass või mitte, mõte on selles, et uudishimu võib su viia tahtmatusse olukorda.“ Ta osutab ühe käega avali kotisuu poole. „Sa jäid vahele, Elen. Miks sa üldse nuhkisid?“

Krimpsutan nina ja hakkan ajusid ragistama. Mida ma ütlema peaksin? Et mingi torumees murdis keset ööd meie majja sisse ning jättis mulle kirja, mis käskis mul kellegi kotti piiluda? Ei, siis peaksin selgitama, miks ta seda tegi ja mul pole selle jaoks vastust.

„Tahtsin tutvuda teie varustusega,“ ütlen viimaks, ilme võimalikult rahulik.

„Ära valeta,“ segab Lukas vahele, enne kui jätkata saan.

Turtsatan vihaselt ja otsustan kasutada muud taktikat: „Mis nende klaaskapslite sees on?“

Vend raputab lõbustatult pead ja kükitab kotihunniku kõrvale, et lukk lõpuks kinni tõmmata. „Kehade säilimiseks mõeldud aine. Enne kui su hing uude kehasse poeb, jõuab see lagunema hakata. Kui sa ei taha käia ringi nagu mõni zombie, siis see vedelik lahendab probleemi.“

Kõlab nagu tõsijutt. Lukas andis mulle ka rohkem infot, kui olen kunagi saanud nende ekspeditsioonide kohta. Aga mis nüüd? Kas ma vaatasin õigesse kotti?

Mis kõige tähtsam: kas Aden külastab mind veel...?

Süda hakkab kiiremini peksma hirm uksele koputamas. Noogutan Lukasele vastuseks ja üritan paanikat maha suruda. Ma kardan seda noormeest – ma kardan Adenit.

„Järgmine kord, kui tuleb tahtmine isa kottides sorida, mõtle ümber,“ sõnab vend tõsisel toonil ja võtab kolm kotti korraga, et need autosse viia. „Sa pead meid usaldama, et ellu jääda.“

Kui ta välja astub, pööran kanna pealt ringi, jooksen oma tuppa ja löön ukse valju pauguga kinni. Hingeldan. Tundub, nagu õhku poleks piisavalt. Sõrmed liiguvad otse kampsuni käiste juurde, näppides neid närviliselt ja nokkides lõngamustrite kallal. Mul on surmahirm. Aden suutis meie majja sisse murda nii, et alarm ei läinud tööle.

Mida ta veel suudab?

***

Nad lahkusid paari tunni eest. Ema luges mulle sõnad peale, et ma võõraid sisse ei laseks või üldse ust avaks. Kui keegi juhuslikult mu praeguse keha ära tunneb, läheb põrgu lahti.

Kell on 11:23. Leban diivanil ja kritseldan midagi vihiku servale, muusika vaikselt taustal mängimas. Elutoas on veidi jahe, nii et mul on villased sokid üle paksude dressipükste tõmmatud ja dressika kapuuts kõrvu soojendamas. Mõtted on rahulikud ega jookse kuskile, Adeni teemast hoolikalt hoidudes. Aga nii on mingil määral isegi igav: neid laule olen kuulnud mitmeid kordi ning joonistamine ei paku meelelahutust.

Justkui käsu peale, kõlab uksekell. Keha kangestub, silmad vajuvad ehmatusest pärani ja süda hakkab valusalt peksma. Sekundid mööduvad ja ma ei oska midagi teha. Laman edasi, vajudes diivanile aina lähemale, nagu tahaksin sellega üheks sulanduda. Kui ma pea tõstaksin, näeksin otse suurest aknast välja, mille eest olen katted eemale tõmmanud.

Veel üks helin, millele järgneb rida koputusi. Ma ei liiguta, vahepeal unustan isegi hingata. Tavaliselt, kui keegi välisukse taga on ja sellest märku annab, tõmban kõik kardinad akende ette ning jätkan mureta oma pooleli jäänud tegevust. Seekord on aga suur võimalus, et väljas seisab Aden.

Mõnda aega ei kostu enam midagi, võõras oleks nagu alla andnud ja minema läinud. Loen kümneni, enne kui julgen aeglaselt istuma tõusta. Suunan pilgu esimese asjana akna poole ja karjatan, peopesad nägu katmas. Metsa taustal seisab Aden, käed rahulikult pükste taskutes ja ilme tuim.

„Lase mind sisse, Elen,“ kõlab tema tuhm hääl.

Raputan paaniliselt pead ja hakkan köögi poole taganema. „Ei! Ära tule siia!“ hüüan väriseva häälega, pisarad pärani silmades kinni kuivanud. Pööran hoogsalt ümber ja suundun keldri treppide poole, kui järsku millegi vastu põrkan ja komistades põrandale kukun.

„Ma ei tee sulle haiget, Elen,“ lausub Adeni monotoonne hääl. Ta jälgib mind ükskõikselt ega vaata kordagi kõrvale. „Ma pigem aitan sind.“ Mees ulatab mulle käe, et mind püsti tõmmata, aga ma ei võta seda vastu.

Kuigi mind kummitab rohkem fakt, et ta ilmus sekundiga majja uksest tulemata, küsin hoopis midagi muud: „...Millega sa mind aitad?“

„Sa ei taha neilt midagi küsida, sest sinu elu on nende kätes,“ ütleb Aden. „Aga aeg on silmad lahti teha.“ Ta kükitab ettevaatlikult minu ette, et mulle samal tasandil silma puurida. „Kas sa tema kotti vaatasid?“

Hingan raskelt läbi suu, oma vappuvat keha kätele toetades. Noogutan kangelt. „Jah, aga ma ei teadnud, kelle kotti ma täpselt vaatama pi-“

„Mida sa nägid?“ pärib ta edasi. Teda ei huvita mu selgitused.

„...Klaasist kapsleid ja... üht nõelaga püstoli moodi asja.“

„Kas sa küsisid, mis need on?“

Kõhklen enne vastamist: „Lukas – mu vend – ütles, et nende sees olev vedelik säilitab mu uusi kehi...“

„Kas sa usud teda?“ Selle küsimusega muutuvad Adeni silmad veelgi külmemaks kui varem.

Kehitan närviliselt õlgu. „M-ma ei tea, mida uskuda! Mul pole aimugi, kuidas või kust nad uusi kehi saavad... Mul ei ole seda väidet millegagi võrrelda.“

Ta uurib mu nägu mõne hetke. Seejärel haarab Aden mu küünarnukist ja tõmbab mu püsti, sõrmed valusalt peenikest kätt pigistamas. Aga ma ei tee piiksugi ja lihtsalt seisan seal, noormehele vastikult lähedal ja pilk puidust põrandal.

„Nüüd on paras aeg hakata... nuhkima, nagu su vend seda sõnastas,“ lausub Aden viimaks.

„Kuidas sa-“ pahvatan üllatunult, pea järsku kuklas, et talle silma vaadata. Teda polnud ju kohal, kui Lukas seda ütles. Kuidas ta teab, mida keegi rääkis?

„Parim oleks alustada su vanemate kontorist,“ jätkab Aden ükskõikselt, mind ignoreerides. „Mis sa arvad, mida sealt leiad?“

Ma ei jõua vastata, enne kui juba teise korruse poole liigume, mina Adeni raudses haardes. Ta laseb lahti alles siis, kui seisame toa ukse ees. Katsun ettevaatlikult linki ja ohkan kergendatult: lukus. Pööran pilgu pikale noormehele mu selja taga ja vahin teda küsivalt.

Läheb paar sekundit mööda, enne kui Aden uuesti suu avab: „Proovi nüüd.“

Kulm kortsus, sirutan käe välja ja surun lingi alla. Sissepääs vajub vaikse klõpsatuse saatel lahti ja paljastab ruumi, kus mul pole lubatud olla. Pooltühjad raamaturiiulid vaatavad lumivalgetelt seintelt vastu, keset põrandat seisab pealt tühi kirjutuslaud ja laest ripub kuplita lambipirn. Paksud veripunased kardinad on akna ette tõmmatud. Nende vahelt pääseb tuppa vaid üks päikesekiir, aga sellest piisab, et muuta terve ruum hirmuäratavalt nähtavaks.

Kellegi hääl kajab aina uuesti ja uuesti mu peas ega jäta mind rahule: sa ei tohi siin olla.

„Astu edasi, Elen,“ lausub Adeni madal hääl mu selja tagant. Ta asetab ühe käe mu õlale justkui julgustavalt, aga kahjuks pole tema külma keha juures midagi südantsoojendavat.

Teen oma esimese sammu üle läve ja kahetsen koheselt: jälle ma reedan oma vanemaid. Miks ma üldse nuhin? Ma ise ei taha ju seda teha. Kas Aden teeks mulle midagi, kui keelduksin edasi minemast?

„Ma ei tee sulle kunagi haiget, Elen,“ ütleb mees, nagu ta oleks mu mõttekäiku pealt kuulnud. „Aga ma soovitan sul enda huvides edasi liikuda. Kui praegu peatud, võid hiljem kahetseda.“

Mida ma sellise ülestunnistuse kohta tunnen? Ääretut segadust. Ja süümepiinu. Ühelt poolt tahaksin teada, mida Aden juba teab. Aga teisalt sooviksin tagasi minna oma perekonna usaldamise juurde ning jääda sinna igaveseks. Kumb tahe mind kõvemini enda poole tõmbab...?

„Uudishimu tappis kassi...“ sosistan endale lõua alla Lukase öeldut, süda rinnus kuuldavalt peksmas ja veri kõrvus mühisemas.

„Sa pole kass,“ vastab Aden kuivalt.

„Just.“ Astun veel ühe sammu suurele kirjutuslauale lähemale. „Aga ei... See ei tähenda seda.“ Teen kaks sammu tagasi ja põrkan vastu Adeni kõva rinda, mis ei tõuse ega lange, nagu peaks, kui inimene hingab.

Mees laseb mul mõnda aega seal seista ja mõtteid korda seada. Ma ei tunne tema südamelööke ega hingetõmbeid. Ta lihtsalt on seal nagu jääkülm kivikuju, nagu kinni kiilunud robot. Aga see pole tähtis. Oluline on see, mida ma kontorist leidma peaksin ning kas ma üldse tahan seda leida.

Vastus on lihtne: mul pole mingit soovi selle saladusega kokku puutuda, mis end siin peidab. Selle vajalikkus on aga teine asi. Ma tean, et see tuleb mind hiljem piinama, kui uurimise siinkohal katki jätan. Ent edasi otsimine tekitaks minus veelgi suuremaid süümepiinu – südametunnistus ilmselt plahvataks sellise koormuse all.

Mõlemal juhul kaotan mõneks ajaks terve mõistuse.

„Kas sul on vaja natuke aega puhata enne jätkamist?“ küsib Aden ootamatult.

Võpatan ja löön selja sirgu, hüpates mehest paar sammu kaugemale. Raputan rutakalt pead, pilk maas. „M-ma ei tea, mida teha.“ Tõmban mõlema käega läbi oma sassis juuste ja sikutan üksikute salkude kallal, dressika kapuuts õlgadele langemas. Liiga raske on valida kahe variandi vahel, millest kumbki mind ei ahvatle. „Mida ma küll tegema pean...?“ sosistan meeleheitlikult. Kergitan nägu, et mehele silma vaadata.

Vaikus. Ta seisab vankumatult, pilk mu näol fikseeritud. Kehahoiakust kumab kõikumatut ükskõiksust, nagu ta oleks kogu elu selline olnud.

„Sel juhul otsustan mina,“ sõnab Aden viimaks. Ta on astunud ühe sammu lähemale, minus aga puudub see jõud eemale tõmbuda.

Ma muutun kangeks, hingamine ei taha kuidagi jätkuda ja higi kuhjub nahal väikeste piiskadena. Surun käed rusikasse, kui mees veelgi lähemale tuleb, silmsidet kordagi murdmata. Ta haarab mu randmest ja tõstab peopesa endale lähemale, poetades sinna midagi kõva ja nurgelist.

„Oota,“ lausub Aden minust lahti lastes. „Nende tagasitulek otsustab sinu eest.“

Ta pöörab selja ja kõnnib minema. Avan oma rusikas sõrmed, et näha, mille ta mulle andis. Minu peos on üksik võti väikse sildiga: kontori varuvõti.

Seisan seal veel mõnda aega, tühjusse vaadates ja äsja kuuldut seedides. Seejärel keeran toa ukse välja minnes lukku ja suundun kööki, et pärast sellist segadust klaas vett võtta. Ka see ei lähe nii libedalt, kui arvata võib: laua peal märkan süsimusta ümbrikku, suletud veripunase pitseriga. Avan selle värisevate sõrmedega ja loen: „Oota mind tagasi.“

Süda jätab löögi vahele ja pilk pöörab tahtmatult kellale teleka kohal: minutiseier liigub ühe koha võrra edasi. Kell on 11:24.

PEATÜKK 3

„Kuidas sul läheb?“ küsib ema teiselt poolt telefonitoru. Seisan elutoas teleka kõrval, lauatelefoni juhtmega ühele kohale naelutatud. Kaasaskantavad nutiseadmed on mulle keelatud kahtlusega, et võtan ühendust välismaailmaga – ükskõik, kas kogemata või mitte. „Ega keegi uksele koputanud ole?“

„Ei-ei, olen täiesti üksi,“ vastan kergelt ohates. Varasemalt olid sellised küsimused tüütud, aga nüüd saan aru, et ema mure on põhjendatud. „Kas te olete mulle juba keha leidnud? Millal te tagasi tulete?“

Ta mõtleb paar sekundit. Ma peaaegu kuulen, kuidas ta nördinult oma ninajuurt näpistab. „Natuke läheb veel aega, Elen. Parimal juhul oleme homme kodus. Aga proovi selle peale mitte mõelda.“

Noogutan kuigi tean, et keegi teine seda ei näe. Mängin tolle süsimusta ümbrikuga, mille köögi laualt poole tunni eest leidsin. Aden külastab mind ainult siis, kui olen üksi. Ma ei taha üksi olla.

„Ära muretse, Elen!“ lohutab ema mesimagusal häälel. „Sa ei tohi ennast muremõtetega kurnata. Puhka, söö, ürita natuke õppida. Oleme tagasi kiiremini, kui arvata võid.“

„Okei...“ vastan sügavalt ohates. Jälgin pingsalt elutoa akent, kartes järgmist sissemurdmist. Südamepekslemine on juba tavaline nähtus, aga ma võpatan iga väiksemagi heli peale. Sõrmed ei jäta dressika käiseid rahule, küüntega soonikut kraapimas. Olen pidevas valveseisundis ega suuda sekundikski lõõgastuda.

Ema lubab mulle õhtul uuesti helistada ja nii me jätame hüvasti. Ma ei oska sellises vaikuses midagi teha. Tundub, nagu mu soov oma elu põnevamaks muuta tegi tagasilöögi ja nüüd ootan suure õudusega, mis edasi saab.

***

Multikate vaatamine on siinkohal parim valik närvide maandamiseks. See on ka asi, mida olen viimased neli tundi teinud puhtast ahastusest, samal ajal süles olevat patja pigistades ja vahepeal peotäit popkorni suhu toppides. Olen kardinad akende ette tõmmanud, kõik lambid põlema pannud ja kolm korda kontrollinud, kas välisuks on ikka lukus. Olen otsustanud, et magan öösel elutoas, kööginuga pea all ja tuled läbi silmalaugude kiirgamas. Siin on põgenemisvõimalus olemas, keldris pole aknaidki.

On südatalv, niisiis on kella kolmest juba üsna hämar. Mul oleks palju julgem olla, kui tuul kogu aeg vastu klaasi ei peksaks või päike poleks juba teisel pool maailma kedagi teist rõõmustamas. Loomulikult võiks ka Aden mitte olemas olla.

Selle mõtte peale jooksevad külmavärinad mööda selga alla ning ma pean paksu suleteki endale peale tõmbama, lootes hirmu soojaga ära peletada. Hiiglasliku tekiga pusides läheb popkorni kauss ümber nii, et pool diivanit on rasvaste toidutükkidega kaetud.

...Tore. Nüüd pean püsti tõusma ja tolmuimeja võtma. Olukord pole ilmselgelt veel piisavalt hirmuäratav, puudu on masina undamine, millest pole üle kuulda.

Ajan pea ohates kuklasse ja sulen mõneks ajaks silmad. Kui need uuesti avan, pole ma enam kodus.

***

Seisan pikas rivis inimestega, keda pole kunagi näinud. Ringi vaadates saan aru, et olen ainus uudishimulik: kõik ülejäänud lihtsalt vahivad enda ette tühjusse, nagu oleksid siin varem olnud või ootasidki siia sattumist.

Järsku astuvad rivis olijad sammu võrra edasi, minu taga olev inimene mind oma kehaga müksamas. Kui sama liigutus uuesti kordub, proovin rivist hoopis välja astuda, aga see ei toimi. Midagi oleks justkui mu teed tõkestamas, lubamaks ainult edasi liikuda.

Süda hakkab kiiremini peksma, paanikat õhutamas. Suunan pilgu taha, kui järgmise sammu astume. Minu selga puurib auke teismeeas pikkade blondide juustega tüdruk, kelle helesinised silmad on hirmuäratavalt tühjad. Ta tundub kuidagi tuttav, aga ma ei suuda hetkel seoseid luua.

Rivi liigub aina edasi, iga samm mind närvilisemaks muutmas. Mis juhtub siis, kui rivi lõppu jõuan? Põgenemisteed pole. Paistab, et olen siin ainus mõistusega inimene, ülejäänud pole õieti teadvuselgi.

Pilk maas, panen ühe jala teise ette ning jään uuesti seisma, aga seekord on midagi teisiti. Kui pea tõstan ja selja sirgu löön, vajuvad silmad pärani ja keha kangestub. Minu ees kõrgub ebaühtlaselt lõigatud heledate lühikeste juustega naine, kelle terved silmamunad on süsimustad. Tema seljast tuleb välja kaheksa pikka ämblikujalga, mille peal ta seisab, lastes oma päris jalgadel niisama õhus rippuda, ning tema laubal on kuivanud verega kuuliauk. Naise käed on tema rinnal risti ning kui ta nägu ei oleks minu poole suunatud, poleks mul aimugi, kuhu ta vaatab.

„Tere, Elen,“ kõlab olendi võimas hääl, milles oleks nagu kinni sada erinevat naist, kõik samal ajal rääkimas. Ta uurib mind mõnda aega, ilme kalk ja tundetu. Kui ta uuesti suu lahti teeb, on tema näol lai irve: „Aden, tal on aeg ärgata. Elen on juba piisavalt näinud.“

Ma ei jõua kuuldut seedidagi, enne kui mu keha ootamatult vappuma hakkab ja vaatepilt minema hajub.

***

Kellegi käed pigistavad mu õlgu ja raputavad mind liialt suure jõuga. Avan vaevaliselt silmad. Pean paar korda unesegaselt pilgutama, et vaateväli udune poleks. See, kes mind teadvusele tagasi tõi, pole enam siin, telekas on kinni pandud ja väiksel diivanilaual on süsimust ümbrik veripunase silmakujulise pitseriga.

Olen veel liiga unine, et hirmule tähelepanu pöörata. Niisiis võtan ümbriku ja avan selle, murdes pitseri pooleks. Sees oleval paberil on ainult kaks sõna: „Kanal 12.“

Kortsutan segaduses kulme ja suunan pilgu aeglaselt enda kõrval lebavale puldile. Sellele pikemalt mõtlemata vajutan teleka käima ja klõpsin, kuni jõuan 12. kanalini. Tundub, nagu mingi sarja episood just lõppes, sest tiitrid jooksevad üle ekraani. Kummardun telekale lähemale teadmata, mida ma nägema peaksin.

Pärast tiitreid kuulutatakse tänase õhtu telekava. Kui aga reklaame näitama hakatakse, süveneb segadus veelgi: too blondide juuste ja siniste silmadega tüdruk mu unenäost reklaamib mingit maasikamaitselist jogurtit, lai naeratus suul ja silmad täis elurõõmu. Ta ei näe välja nagu elav surnu, kes suudab vaid ühe sammu iga paari minuti tagant astuda.

Aga miks ma seda nägema pidin? Kuidas see minu või mu vanematega seotud on? Kas mul jäi midagi kahe silma vahele? Pööran ümbrikust saadud paberit sõrmede vahel siia ja sinna, aga muud peale kanali numbri pole kirjas.

Valju ohke saatel langen taas diivanile lösutama, seekord ma aga silmi kinni ei pane – sain juba oma õppetunni kätte.

Ma ei oska enam reageeridagi. Liiga palju küsimusi tekib iga kord, kui Aden minuga kontakti loob.

Pähe lööb äkiline valu ja ma võpatan, haarates mõlema käega juuste juurtest. Kui see ära ei lähe, hakkan sikutama, pisarad silmadesse kogunemas.

***

Ma olen väsinud. Aga magama jääda ei julge. Silme ees on too pikkade süsimustade jalgadega naine mu unenäos. Tema silmamunad olid nagu tinti täis valgunud ja otsmikul ilutses kuivanud verega kuuliauk. Väikesed veresooned ta näol olid hallid ja pulbitsevad. Ta oleks nagu mõnest õudusfilmist välja astunud

Raputan kiiruga pead, et vastikud mõtted minema läheksid. Tõusen diivanil istuma ja vaatan, kuidas kardinate vahelt piiluvad sisse eredad päikesekiired. Ma pole terve öö sõba silmale saanud.

Ajan end jalule ja loivan kangete jäsemetega külmiku juurde. Võtan sealt süstli, surun selle reide ja vajutan nuppu, tundes nõela lihasse tungimas. Loen mõttes kümneni, eemaldan süstli ja viskan minema. Energia on mõneks sekundiks laes ja paneb mu keha värisema. Ei lähe aga kaua, enne kui olen tagasi oma masendava tuju ja lahendamatute murede juures.

Võpatan, kui välisuks ootamatult lahti tehakse. Kangestun, enne kui kuulen ema häält hüüdmas: „Elen! Oleme tagasi!“

Lai naeratus ilmub suule ja ma jooksen talle esikusse vastu, pigistades teda käte vahel. Ta on hetkeks üllatunud, aga viimaks pillab kotid maha ja embab mind vastu. „Kas igatsesid meid?“

Noogutan hajameelselt ja tõmbun eemale, kui isa ja Lukas samuti majja astuvad, mõlemad piklikku musta kotti kandmas. Minu uus keha on selle pika luku taga peidus. Nad ähivad ja puhivad trepist alla keldrisse, ema neil kannul, et üheteistkümne tabaga uks lahti keerata.

Järgnen neile ettevaatlikult. Alla jõudes jään lävel pidama ja vaatan, kuidas laip ruumi nurgas olevale metallist lauale asetatakse. Toa keskel seisab kaks hiiglaslikku akvaariumi moodi silindrikujulist anumat, mis on helesinise tihke ainega täidetud. Anumaid ühendab jäme toru, mis haruneb veel mitmeks juhtmeks vedeliku sees – nendega ühendatakse minu praegune ja tulevane keha.

„Noh,“ ohkab Lukas sügavalt, pannes käed väsinult puusa, „tule viska pilk peale.“

Teen paar sammu lähemale, aga peatun siis järsult, silmad suuremad kui tõllarattad: blondid juuksed, sinised silmad, surnud pilk. Tüdruk unenäost, reklaamist...

Isa märkab mu valulikku ilmet ja küsib murelikult: „Mis valesti? Kas sulle ei meeldi tema välimus?“

Kangutan pilgu laibalt ja suunan selle oma pereliikmetele, kelle nägudel peegeldub ilmselge segadus. Pean kiirelt midagi improviseerima...

„E-ei... ta näeb lihtsalt... tuttav välja...“ pomisen midagi lõua alla. Enne kui arugi saan, olen juba koridoris, sammud oma toa poole seatud. „Muidu on ta... kena välimusega.“

Olen juba oma tuppa taandumas, kui tuleb meelde must ümbrik elutoa laual. Jooksen trepist üles, kõnnin teleka juurde, aga paberit pole kuskil – ei laua peal, laua all, diivani peal, diivani all, teki all, patjade vahel, mitte kuskil. Vaatan ka igaks juhuks kööki, aga seal on samasugune tühjus. Paanika uhub minust üle ja peagi otsin ümbrikku kohtadest, kus eile pärast kirja saamist ei käinud: teiselt korruselt, esikust ja selle kapist, vannitoast ning Lukase vanast toast. Olen aru saanud, et nüüd, mil olen kokku puutunud Adeniga, võib kõike juhtuda.

Viimaks tõmban kardinad akende eest. Hüppan sammu tagasi ja surun käe suule, et mitte karjuda ja vanemaid ehmatada, kui märkan Adenit väljas seismas, lahti murtud süsimust ümbrik sõrmede vahel. Ta teeb kindlaks, et näen seda. Seejärel laseb ta teise käega nipsu ja ümbrik kaob. Lõpetuseks paneb ta ühe nimetissõrme huultele vaikuse märgiks.

„Elen, mida sa vaatad?“ kuulen ema häält enda selja tagant ütlemas.

Võpatan ja pööran suure hooga ümber, peaaegu diivanile otsa komistades. Mõtlen natuke, enne kui tuleb meelde, et mees peaks minu tagant näha olema. Viskan kontrolliva pilgu selja taha ja ohkan kergendusest: teda pole enam.

„Ee... ilusat ilma?“ vastan üllatavalt enesekindla tooniga ja kergitan küsivalt kulmu. „Kas ei või?“

Laup kahtlustavalt kipras ja käed rinnal risti, kehitab ta õlgu. „Ikka võib... Ma lihtsalt arvasin, et otsisid midagi. Sinu tammumist oli keldrisse kuulda.“

Noogutan veidi liiga äkiliselt. „Jah, enda kapis randmeortoosi polnud, nii et arvasin, et jätsin selle viimane kord kuskile maha.“

See on vaid poolenisti vale. Mida lähemale jõuab transpordi päev, seda vähem on mu hing nõus kehaga koostööd tegema ja tõmbub kokku. Kangete jäsemete liigesed muutuvad valulikuks, mistõttu on lihtsam teha igapäevaseid tegevusi, kui need on ühte asendisse fikseeritud. Ortoosid aitavad seda saavutada.

Ema ilme muutub mittemidagiütlevaks. Ta ohkab ja kõnnib kööki. „Kas oled juba hommikust söönud?“

Raputan vastuseks pead ning järgnen talle. Pilt Adenist akna taga on mällu sööbinud ega lase muule mõelda. Kui aga Lukas ja isa meiega liituvad, pean oma näitlemisoskused proovile panema, et mitte venna teravale pilgule vahele jääda.

***

Istun transpordiruumi külmal põrandal ja vaatan, kuidas mu uus keha ühes klaasist akvaariumis hõljub. See on täiesti alasti, silmad suletud ja juhtmetega masina külge haagitud. Raske rauduks mu selja taga on paokil, üksteist keti otsas võtit minu jalge ees.

„20 päeva ja 3 tundi järgmise transpordini. Keha 102 on leitud.“

Ohkan sügavalt ja pööran pilgu seinale, kuhu on kleebitud üks plakat – minu haiguse infoleht.

Kehatuse sündroom – krooniline haigus, mis seisneb inimese hinge rahulolematuses (hing ei sobi ühegi kehaga kokku ega püsi üheski kehas kauem kui kaks kuud). Sündroom on kaasasündinud, imikud ei ela kolmanda kuuni. Teadaolev ravi puudub.

Olen seda juba nii palju lugenud, et võin terve teksti sõna sõnalt peast öelda. Selle juures on illustratiivne foto tuima näoga vastsündinust, kanüül tema väikses käes. Paberi lõpus on ette loetud minu „õigused.“

§ 149 Kehatuse sündroomi põdevatel inimestel on keelatud kasutada surnukehi oma hinge hoiustamiseks. Juhul, kui reeglit on eiratud ja surnute õigusi rikutud, on kuritegu karistatav aeglase surmanuhtlusega – sündroomile omase hinge kadumisega kahe kuu jooksul.

Sündroomi põdeva inimese abistajatele määratakse eluaegne vangistus.

Mind toob mõtetest välja esimeselt korruselt kostuv vali hääl. Kargan püsti ja jooksen koridori, enne kui kuulen tuttavat häält ütlemas: „Kus on Elen?“

Aden. Kuidas ta julgeb tulla minu majja ajal, mil mu vanemad on kodus? Ta peaks ju teadma, et nad on siin. Mida ta üritab sellega saavutada?

Elutuppa jõudes vaatan olukorda õudusega: ema seisab Adenil risti ees, ronides talle peaaegu nina alla ja karjudes midagi halvustavat; isa proovib oma naist veenda, et too natuke tuure maha võtaks, aga samas peegeldub tema näos sama viha, mis emal; ja Lukas, olles Adeniga enam-vähem sama pikk, paneb käed mängu ning üritab kaklust alustada. Kui Aden mind märkab, hakkab ta minu poole astuma, nagu tal poleks kolme inimese suurust sangpommi jala küljes.

Mees sirutab mulle käe, tema hääl üle kõrvukriipiva kisa kõlamas: „Tule, aeg minna.“

„Minu tütar ei tule sinuga kuskile!“ hüüatab ema raevunult. Seejärel suunab ta oma hullunud pilgu minule. „Kes kurat on see poiss, et ta võib omavoliliselt meie majja astuda?!“

Ma ei oska sellele vastata. Niisiis jõllitan sissetungijat edasi, hirm pisarad kinni kuivatanud. Ema üritab ikka veel mu tähelepanu saada, aga kukub läbi. Kõik, mida mu keha suudab teha, on tagurdamine. Aga ka see ei kesta kaua, kui tunnen oma puusa vastu aknalauda löövat. Aden järgneb mulle.

„Elen,“ lausub ta uuesti, ka seekord häält tõstmata valjem kui teised. „Ma ei tee sulle haiget. Aga mul on vaja sind kellelegi näidata.“

Avan suu, et protesteerida, aga sõnad ei tule välja. Krimpsutan nina, kui terav valu peast läbi käib. Ta näeb seda ja teeb nipsu. Kõik peatub. Mu pere ei liigu, lärmi pole – õigupoolest pole mitte midagi kuulda. Ka kell on seisma jäänud.

See pole võimalik. Mu silmad mängivad minuga.

Aden sirutab veel kord käe välja, peopesa lae poole ja näoilme tuim. „Ma ei ütle seda uuesti: sa pole ohus.“

Praegu tuleb ainult üks asi meelde. „Sa pole... peretuttav,“ sisisen läbi kokkusurutud hammaste.

Ta raputab pead. „Ei. Aga nemad arvasid, et olen.“ Aden osutab enda selja taga seisvatele kivikujudele. „Muutsin nende mälestusi mõneks ajaks, et sulle lähedale pääseda.“

Silmad vajuvad veel rohkem pärani, kui nad juba olid. Mu pilk langeb Lukasele, kelle nägu on vihast kõver ja punane. Tema lõug on pingul, nagu oleks valmis midagi vänget ütlema. Nüüd pole tal aga võimalik liigutadagi, sest Aden tegi... Mida ta tegi?

„Panin aja seisma,“ vastab mees mu vaiksele küsimusele. „Sa kindlasti märkasid seda iga kord, kui läbi astusin. Kell ei tiksunud.“

„M-miks sa siis kohe alguses seda... võtet ei kasutanud?“ sosistan kibestunult, tihke klomp kurgus. Räägin olukorrast, kus Aden maskeeris end torumeheks, et majja sisse pääseda.

„Et ehmatus oleks väiksem.“ Ta teeb üürikese pausi, lastes mul kuuldut seedida. „Teised küsimused jäta hiljemaks. Emman tegeleb nendega.“

Enne kui jõuan taas suu avada, tõstab Aden parema käe ja teeb vastu mu otsaesist nipsu. Ümbrus muutub järsku pimedaks, mattes mu sügavale enda sisse.

PEATÜKK 4

Ma ei taha silmi avada, ei taha näha, mis minu ümber toimub. Ta viis mu kuskile. Ma pole enam kodus.

Siin on soe. Võib-olla isegi palav. Laman millegi pehme peal, ilmselt kellegi voodil. Õhus on tunda vaskset lõhna, mis meenutab veremaiku. Kuulda on mitme inimese kauget karjumist, nagu telekast tuleks mõni õudusfilm.

Silmad plaksatavad tahtmatult lahti, kui uks vaikse klõpsatusega avatakse. Lagi, mis mulle vastu vaatab, on kaetud punaste ja sinakate soontega, kõik ühes rütmis tukslemas. Nende sees nagu voolaks midagi.

Lükkan end ettevaatlikult istuma, olles üllatunud, et see nii libedalt läheb. Jäsemed pole kanged ega valulikud, mind pole midagi takistamas. Hakkan ettevaatlikult ringi vaatama: seinad on kaetud kiiruga kritseldatud sõnade ja lausetega, millest võib välja lugeda, et inimene, kes toas viibis, oli siin kaua; ruumi ühes nurgas seisab viltune raamaturiiul, räbalaks loetud teosed sellest lausa välja voolamas; ning teises toa otsas asetseb väike nahast tugitool, milles lösutab Aden, käed toolileenil laiali ja jalad harkis.

„Kuidas magasid?“ küsib ta ükskõikselt, tuimus ainus asi, mida tema hääles kuulda on.

Neelatan vastamise asemel. Toas on eredalt paistev punane valgus, mis muudab mehe näojooned hirmuäratavalt teravaks. Teda pikemalt vaadates märkan, et tema vasaku silma iiris on võtnud kuldse kellavärgi kuju, kõik väiksed mutrid kenasti välja joonistatud.

Aden kallutab oma pea veidi vasakule. „Näen, et see tuba tekitab sinus mingi tunde.“ Ta peab üürikese pausi, nagu üritades minust sotti saada. „Kahjuks ei suuda ma täpset emotsiooni määratleda.“

Mul pole aimugi, mida praegu tunnen. See on võõras, kuigi hirmuga on sel samad sümptomid: südame pekslemine, kiired hingetõmbed, higistamine. Sõnatus. Parimal juhul kogelemine. Ja kui uks taas vaikse kriuksatuse saatel lahti langeb, saan aru, et ma pole kunagi teadvuse kaotamisele nii lähedal olnud.

Lävel seisab oma kaheksal seljast välja tuleval jalal naine, keda päev tagasi unes nägin. Nüüd, kui ta minu ees kõrgub, näol ääretult emotsioonitu ilme, on tema nahk veelgi hallim, silmad tumedamad ja otsaesisel ilutsev kuuliauk punetamise asemel lausa mustendav. Naise päris jalad vaid tolknevad tema all, kiikudes iga liigutusega edasi-tagasi.

Ta tuleb aina lähemale, kõik kaheksa koiba koordineeritult astumas. Viimaks istub ta voodi jalutsisse, minust võimalikult kaugele. Ta silmitseb mind mõnda aega ettevaatlikult, enne kui ütleb: „Tere jälle.“

Kohe, kui naise võimsat häält kajamas kuulen, käib kõhust läbi vaikne mulksatus. Järgmisel hetkel leian end voodi äärelt üle kaldumas ja kontrollimatult öökimas. Ime kombel ei tule aga midagi välja. Ma lihtsalt köhin.

Hingeldades istuvasse asendisse tagasi naastes on silmad pisaraid täis valgunud ja rindkere valutama hakanud. Tunnen, kuidas hirm uuesti mu naha all roomab, kui oma pilgu naise näole suunan.

„Minu nimi on Emman,“ sõnab ta vaoshoitult. „Olen Surmajumal.“

Minu suust pääseb närviline naer, mis paari sekundiga vaibub. „K-kus ma olen?“

„Sa oled allmaailmas.“ Kui mulle olukord ikka veel kohale ei jõua, ta lisab: „Elen, sa oled siin, et tõde ilmale tuua. Kuna sa kodus seda teha ei suutnud, tõi Aden su minu juurde. Ma oskan sind aidata.“

„Aga kui ma ei vaja abi...?“ küsin vaiksel sosinal.

„Sulle on ette kirjutatud, et pead nägema – kuidas su vend ütleski? - kardinate taha,“ lausub Emman. „Lukas palus sul jääda oma elu juurde, aga jumalad pole sellega nõus.“

Kuuldu seedimine võtab aega. Mis võib olla nii oluline, et nad toovad mu... väljamõeldud kohta ja sunnivad mind oma perele vastu astuma?

Või siis... Kas see on ikka väljamõeldud, kui ma näen oma silmaga neid süsimusti koibi naise seljast välja tungimas? Kas ma ei peaks uskuma, et tal on keset laupa sügav kuuliauk ja ta on veel elus? Minu ees viibib naine, kes peab ennast Surmajumalaks, ning mees, kes peatas aja iga kord, kui mind külastas.

Isegi, kui tegemist on taaskord ühe unega, tekib minus tahtmine kombata selle piire ja olukorrast viimast võtta. Nüüd, mil olen selle endale selgeks teinud, saan aru, mida tunnen: ärevust.

***

Emman ees ja Aden mind aeg-ajalt selja tagant müksamas, et sammu peaksin, olen kõndinud juba üpris kaua tuhmilt valgustatud tunnelites. Koridore mööda käies hakkan arvama, et need ei lõppegi kunagi. Kõik on äravahetamiseni sarnased: nii seinad kui ka põrand veripunased, laes jooksevad pikad vedelikku täis sooned ning kisendavad hääled kostuvad igasse nurka. Viimased oleksid justkui seinte sisse raiutud ja iga kord, kui keegi mööda läheb, algavad appi karjed. Kedagi teist ei paista see aga häirivat.

Vaatan parasjagu oma jalgu ja loen samme, kui Aden järsku oma käe mu õlale paneb ja seda pigistab, tõmmates mind tagasi, et peatuksin. Tõstan pea ja märkan, et oleme seisma jäänud tupikteel, mille lõpus ilutseb hiiglaslik puidust nikerdatud kaunistustega uks. Need langevad nagu käsu peale lahti, paljastades pika peeglite saali.

Emmani hääl kajab üle kõrge laega ruumi, kui ta ütleb: „Sul polnud kunagi päris enda elu, Elen. Jagasid seda kogu aeg teise inimesega, kelle kehas tol hetkel viibisid.“

Lasen pilgul üle veripunase saali käia. Mu silmad peatuvad minust vasakul oleval peeglil, kust vaatab vastu võõras tüdruk: pikad helepruunid lokkis juuksed, rohelised silmad ja tedretäpid põskedel. Ta vaatab mind sama suure üllatusega kui mina teda.

„K-kas see... olen mina?“ pomisen küsimuse endale lõua alla. Tal on säravad silmad, elurõõmu ja lootust täis – ei, see pole võimalik.

„Sa näeksid praegu selline välja, kui poleks kehatuse sündroomi,“ vastab Aden, mulle üle mu õla peeglist otsa vaadates.

„Siinses saalis tähistab iga peegel tähtsamaid hetki inimese elus,“ jätkab Emman, „aga sinu puhul jutustab igaüks neist sinu kehade eluloo, peatudes kauem nende surmal.“

Kangutan pilgu peeglilt ja suunan selle segaduses Surma poole. „Kas ma pean need kõik läbi vaatama?“

Surm raputab pead. „Ei, ainult need, kel mälestusi on. Enamus olid veel liiga noored, et midagi mäletada.“ Ta pöörab selja ja hakkab edasi liikuma. „Alustad kehast number 72. Ta on kaheteistkümneaastane.“

Kui Emmanile järgnen, silmad peegleid jälgimas, hakkan aru saama, mida ta mõtles: kõikides peeglites vaatab mulle vastu erinev isik, alustades vastsündinust ning minnes edasi paarikuuste ja aastaste juurde. Mida sügavamale me läheme, seda suuremaks kasvavad kehad ning peagi hakkan neid ära tundma.

Mõne aja pärast seisame kuldsete raamidega peegli ees, kust vaatab mulle vastu lühikest kasvu pruunide juustega kohe-kohe teismeliseks saav tüdruk. Ta näeb elutu välja, kuigi teeb samu liigutusi, mis minagi.

„Sa hakkad nägema selle noore tütarlapse elu, alates kõige varasematest mälestustest ja lõpetades viimase hingetõmbega,“ selgitab Emman peaaegu monotoonsel häälel. „Kõik, mida ta kogenud on, jookseb silme eest mööda. Ainult surma stseen võtab hoogu maha, et sul oleks võimalus tunda seda, mida temagi tundis.“

Aden võtab jutu kokku: „Sa lähed viimast korda tema keha sisse, et elada läbi kõike, mida ta koges.“

„Selge?“ küsib Emman lõpetuseks, olles mulle lähemale tulnud. Seisan nüüd kahe tema koiva vahel.

Neelatan raskelt. Ma pole valmis surema. Ükskõik, kas unenäos, teise tüdruku kehas või päris elus. Aga kas mul on valikut?

Tõstan parema käe ja näpistan sellega vasakut, üritades end kuidagi äratada. Reaalsus on viimaks kohale jõudnud ja see pole ilus.

Aden näeb mu katsest läbi ja lausub: „See pole uni, Elen. Sul pole sellest pääsu.“

Järsku tunnen, kuidas kellegi koib mu selga tungib ja mööda veresooni laiali jookseb. Karjatan, kuigi valus see pole. Vaatan ehmunult, kuidas Emmani teine süsimust jalg meie ees olevast peeglist läbi murrab. Peeglis oleva tüdruku silmad valguvad justkui tinti täis, tema ümbrus samamoodi tumedaks minemas. Ja sinna pimedusse ma langengi, pea ees ja hirm tihedalt kannul.

***

Emmanil oli õigus: viibin tüdruku kehas, vaadates, kuidas erinevad olukorrad mu silme ees lahti laotatakse ja siis uuesti kokku rullitakse, laskmata mul ühele pikemalt keskenduda. Ei lähe kaua, enne kui kõik aeglustub ja ma näen igat detaili.

Istun vaikust täis klassiruumis, kus õpilased kirjutavad midagi usinalt vihikusse ja õpetaja parandab punase pastakaga hunnikut kontrolltöid oma laua taga. Mina ei kirjuta, vaid vaatan, kuidas seinakell tahvli kohal tiksub.

Sekund hiljem kõlab vali tirin ja ma tõusen kiiruga püsti, haarates oma helesinise seljakoti. Torman uksest esimesena välja, nagu jääksin kuskile hiljaks, ja jooksen kuni jõuan bussipeatusse. Buss juba tulebki, puupüsti täis ja õhk umbne. Seisan kahe täiskasvanud mehe vahel, mõlemad seljaga minu poole. Topin klapid pähe ja panen telefonis muusika käima, hoides pilku oma kinganinadel.

Järsku tunnen sügavat torget paremas küljes, roiete vahel. Hing jääb kinni, silmad lähevad pahupidi ning jalad vajuvad alt ära. Kellegi käed aga võtavad minust viimasel hetkel kinni, hoides mind põrandast eemal. Teen veel paar vaevalist hingetõmmet, enne kui kõik kokku kukub ja pimedaks läheb.

***

Emman eemaldab oma koivad ja ma langen põlvili põrandale, nägu käte vahel ja keha kontrollimatult värisemas. See pimedus tuli nii järsku, julmalt ja ette hoiatamata, vajudes peale nagu raske koorem. Ta neelas mu alla, astus mulle peale, lömastas mu... Ei kunagi enam.

„See ei lähe kergemaks,“ ütleb Emman nii muuseas. „Mitte enne, kui sa pole kolm korda murdunud.“

Ma peaksin selle kohta küsima, aga mul pole jõudu, et suu avada. Nad mõistavad – või on aeg jälle seisma jäänud – ning jätavad mu mõneks hetkeks rahule. Mu raevutsevate mõtete taustaks kostub ainult piinarikkaid karjeid ning kui piisavalt teravalt kuulata, võib nende hulgas ära tunda ka minu sisemise hääle.

PEATÜKK 5

Ma ei mäleta, millal magama jäin. Ei tea, kuidas voodissegi sain, aga siin ma olen, läbi une kahe inimese hääli kuulamas.

„Ta ei pea sellisele koormusele vastu,“ ütleb Aden, toon ikka veel ükskõikne. „Saatus tahab temalt liiga palju-“

„Ja kui tahabki?“ segab Emman vahele. Tema hääl on isegi sosistades jõuline. „Meile on ette antud kindlad reeglid, mida tuleb iga hinna eest järgida. Kui neid poleks, näeks terve maailm praegu ainult punast.“ Ta teeb üürikese mõttepausi. „Saatuse sõna on lõplik. Mida see mees tahab, seda ta ka saab. Eleni vaim saab murtud ning me peame usaldama, et ta teeb õige valiku.“

Paar sekundit vaikust. Hakkan juba arvama, et nad haihtusid õhku või läksid mõnel muul moel minema, sest ust lahti ei tehtud.

Mind aga ehmatab Aden: „Aeg ärgata, Elen. Järgmine keha ootab.“

Ajan teki pealt ja ronin võimalikult aeglaselt voodist välja, pea kergelt tuikamas. „Mida te mõtlesite vaimu murdmise all? Ja kes on Saatus?“

„Palju küsimusi ühe väikse sureliku kohta,“ lausub Emman. Ta peab kummardama ja oma koibi kõverdama, et toa madalast uksest välja pääseda.

Järgnen talle, pilk alandlikult põrandale suunatud, aga millegi pärast ei peata see mind uuesti küsimast: „Aden ütles, et ta ei tee mulle haiget. Aga te räägite minu murdmisest...“

„Sa oled põrgus, kullake, siin piineldakse,“ vastab Emman kuivalt, tema jäine hääl mu naha all vingerdamas ja külmavärinaid tekitamas. Ta on halvas tujus, seda on kuulda. „Füüsilist valu siin ei tunta, sest hingedel pole kehi. Vaimne valu on aga teine asi.“

Koridorid mööduvad taaskord pöörasel kiirusel, aga otsa ei saa. „Kas ma olen surnud, et siin olen...?“ pärin kõhedalt, hääl hirmust kähe.

„Ei, aga peaksid. Su vanemad leidsid viisi, kuidas surmaga mängida. Nüüd pead sina minuga mängima.“

Ma pole kunagi nii suures segaduses olnud. Tundub, nagu ma ei saagi täpset vastust.

Aden märkab mu kõverat nägu ja selgitab: „Vaimu või südame murdumisel on kolm faasi. Need on tingitud rasketest ja šokeerivatest kogemustest, mida inimene läbi elab. Kui need viimaks kuhjuma hakkavad, ütleb sureliku süda üles ja hakkab vaikselt murduma.“

„Mis saab siis, kui mu... süda on lõplikult murdunud?“

Vaikus.

Miski surub mind edasi küsima: „Olgu... Kes on Saatus?“

Kuulen Emmanit sügavalt ohkamas. „Elen, kui sa soovid veel kunagi koju minna, siis ära küsi asjade kohta, mida tulevikus pole vaja teada.“

Kortsutan vihaselt kulme ning jään keset teed seisma, peatades Adeni enda taga. „Kui te mu südame murrate, lähen ma sellega koju. Ma tahan teada, kas see muudab mind kuidagi-“

Vähem kui sekundiga seisan Emmaniga vastastikku, üks tema koib mu kaela pigistamas ja mu keha õhku tõstmas. Hakkan rabelema, kuigi valus see pole ja hingata saan. Tõstan käe, et võtta kinni tema koivast, aga mu sõrmed lähevad sellest läbi ega lase jalast haarata.

Surm kummardub oma halli näo ja süsimustade silmadega mulle lähemale ning sisistab häälega, mis kuuluks justkui sajale erinevale naisele: „Sinust saab üks meist.“ Tema suunurgad kerkivad lae poole, näidates mulle oma kõige sõgedamat naeratust. „On tore, eks, Elen? Sinust saab psühhopaat!“

Kui Emman minust viimaks lahti laseb, kukun põrandale istuma ja vahin enda ette tühjusse. Olen liiga nõrk, et end püsti ajada ja edasi liikuda. Märkan uduselt, kuidas Aden minu kõrvale kükitab ja sinna liikumatult jääb. Emman oleks nagu kohal, aga kuskil kaugel, mind oma julmalt ükskõikse pilguga sihtimas.

Ma lähen koju... tundetu kaabakana.

***

„Liis, ärka juba!“

„15 minutit veel!“ hüüan, nägu patja surutud.

Kui keegi ei vasta, tõusen ohates püsti ja longin riidekapi juurde. Tõmban selga T-särgi ja teksapüksid ning jooksen trepist alla elutuppa, kus üks lühikest kasvu naine tugitoolil ajakirja lehitseb.

„Praemuna on laual.“

Noogutan vaikselt ja võtan taldriku ääres istet. Liialt soolane, mõtlen esimest suutäit mäludes, aga kõht on tühi, nii et sukeldan kahvli järgmise järele.

Mõne aja pärast topin ukse juures tenniseid jalga. „Lähen isa juurde! Kahe tunni pärast olen tagasi!“

Ema mõmiseb midagi vastu ja jätkab artikli sirvimist. Haaran elektrikapilt võtmed ja jooksen trepikotta. Teel väljapääsu poole pean paar korda peatuma, et paelu kinni siduda. Lõpuks alla jõudes kangutan rauast ukse lahti ja hüppan viimasest trepiastmest üle. Kui jalad taas maapinda puutuvad, komistan millegi taha ja kukun, käed ees. Üle terve tänava kostub vastik raksatus ja terav valu sööstab läbi parema randme.

Suust pääseb verdtarretav karjatus ja silmadesse valguvad pisarad. Inimesi ma ümbruses ei märka, autode mürin kostub kahe tänava kauguselt. Tõusen hambaid krigistades püsti ja hakkan võtmetega sahmima, et kortermaja ust uuesti lahti teha, aga mind peatatakse: tunnen teravat torget roiete vahel. Silmad keeravad pahupidi, keha muutub lõdvaks ja hing jääb kinni. Kukun kiviteele pikali, ranne enam ei valuta ja vaateväli läheb järjest pimedamaks kuni ma ei näe enam midagi.

Emman tõmbab oma koiva minust välja. Nõrkus võtab taaskord üle ja kukun tuhmi mütsatuse saatel veripunasele kivipõrandale. Hõõrun meeltesegaduses oma paremat rannet, nagu tüdruku valu oleks mulle edasi kandunud.

Läbi kohina kõrvus kuulen jumalate omavahelist nääklemist. „Ise sa ütlesid, et me peame ilmtingimata kõiki reegleid järgima,“ ütleb Aden hirmuäratavalt rahulikul häälel, „aga sa läksid talle küsimise eest kätega kallale. Tal on õigus teada.“

„Teada, et inimkonda kontrollivad südametud psühhopaadid, kes peavad kindlasti neile määratud reegleid järgima, et mitte rajalt kõrvale kalduda? Teada, et meid juhib mees, kes kogub läbikukkunud jumalate kehi ja riputab need taeva väravate külge uustulnukatele hoiatuseks?“ Emmani hääl hakkab taas sajaks hargnema. „Olen seda tööd sinust kauem teinud, Aden. Surelikel, kes valivad pärast südame murdumist siiski kojumineku, pole vaja teada asju, mida nad hiljem ei mäleta ja millega neil elus midagi teha pole.“

„Aga ta praegu tahab ju teada,“ ajab Aden oma rada edasi. „See ei võta tükki küljest ära, kui Eleni uudishimule vastata-“

Tõstan viimasel hetkel pilgu – Emmani keha katavad igas suuruses süsimustad pulseerivad veresooned, tema nägu on mõranema hakanud ning koibi juurde kasvanud. Silmad vajuvad pärani, kui teda veel mõned sekundid ehmunult vahin. Süda jätab löögi vahele ja pisarad hakkavad voolama.

„Sotsiopaadid siia ei kuulu,“ sõnab Emman kurjakuulutavalt. Ta puurib Adenile teravalt silma, mis paneb noormehe sammu tagasi astuma. „Kas ma pean sulle asenduse leidma või suudad veel oma tööd teha?“

Aden noogutab kangelt, lõuad tugevalt kokku surutud. Kuigi tema nägu on emotsioonitu, karjub tema kehahoiak plahvatusohtlikkust.

„Kui sul on veel kübeke kaastunnet, siis saa sellest lahti,“ lisab Surm tõsisel toonil. „Läbikukkunud jumalate koht on Saatuse kollektsioonis.“ Naine hingab sügavalt sisse. Tema keha võtab taas tavalise kuju, liigsed jalad tõmbuvad tagasi ja mustendavad veresooned kaovad. „Aga ma usun, et sind on veel võimalik päästa, kui sa vaid oma mõtlemisviisi muudaksid. Ära. Tunne. Surelikele. Kaasa. Nad saavad, mida väärivad.“

Näen, kuidas Aden veidi lõõgastub, pilk siiski valvel. Ta nagu ootaks midagi.

Saan aru, et pingeline hetk pole veel läbi, kui Emman uuesti suu avab: „Elen kuulis liiga palju. Kustuta temast viimased paar minutit.“

Silmad pärani, vaatan nüüd Adenile otsa, hirm hingamist kiirendamas. Kohe, kui mees ühe sammu minu poole teeb, olen jalul ja jooksen saali ukse poole. Tema näos oli midagi robotlikku, nagu ta paneks kasvõi pea ahju, kui keegi paluks.

Olen juba koridoris ning teen suvalisi pöördeid paremale ja vasakule, teadmata, kuhu minema pean, et siit välja pääseda. Mida sügavamale aga lähen, seda valjemaks muutuvad karjed. Viimaks seisma jäädes kuulen kedagi mu nime hüüdmas: „Elen... sa tead küll, mida nad tegid... Võta tõde vastu ja kao siit.“

Vajun hingeldades mööda seina põrandale istuma ja hakkan valjul häälel nutma. See koht mängib mu peaga. Siin pole kunagi vaikne; tundub, nagu ma pole kunagi üksi. Nii palju inimesi, kes röögivad, aga kedagi pole näha. Emman on pimedus inimese korpuses. Adeni käes on maailma suurim võim, mida ta kasutab tahtmise järgi – kes teab, mis minu vanemate ja vennaga praegu toimub.

Mind ümbritsevad kaks psühhopaati, keda hoiavad piiride vahel kellegi väljamõeldud reeglid ja nende peaaegu olematu tahtejõud. Siit eluga välja tulemine kõlab aina rohkem kättesaamatu unistusena.

Võpatan, kui keegi oma raske käe mu õlale asetab. Ta laskub minu ette kükakile ja puurib läbi pimeduse oma kuldse kellavärgiga mulle silma. Mu ulgumine on peatunud, aga pisarad ikka voolavad. Iga nuuksega tõmban oma alahuule kogemata hammaste vahele. Silmad on paistes ja lõug nutust värisemas.

Kõigest olenemata on Adeni hääl kalk: „Sa ei pääse siit enne välja, kui Surm pole sind murdnud. Kannatust, Elen.“

Seejärel teeb mees vastu minu otsaesist nipsu. Hetkeks läheb vaateväli mustaks, aga kui tagasi pinnale tulen, pole varem juhtunust midagi meeles.

***

Ma ei saa magada. Eelnevatel öödel on mind voodisse pandud teadvuseta – vaikne oli. Nüüd kuulen lõpmatuid appikarjeid, palumist ja niisama röökimist ning mida kauem nende peale mõtlen, seda vihasemaks muutun. Lõpuks elan oma raevu välja pisarate näol, hääletult nuttes ja patja vastu kõrvu surudes.

Siin ei lähe ka kunagi pimedaks. Kogu aeg on too punane valgus mu silmi rikkumas ja sellistel hetkedel peavaluks olemas. Minu jaoks algab öö siis, kui pärast kehade elulugude vaatamist Aden mu magamistuppa toimetab ja ukse enda järel lukku keerab – või vähemalt praegu on nii, sest olen sellises olukorras esimest korda.

Mõtted liiguvad tagasi tänasele päevale, kus ilutseb hiiglaslik tühimik. Mäletan ühe tüdruku surma vaatamist, pärast seda on vaateväli must ja läheb otse hetkeni, mil seisin juba voodi kõrval. Keegi mängis minu mälestustega. Mida nad ei tahtnud, et näeksin?

Võpatan, kui järsku kuulen valju möirgamist. Terve ruum hakkab vappuma. Haaran voodilina servast ja pigistan nii, et sõrmenukid valgeks muutuvad. Igasugune ajataju kaob ning kui lõpp juba käes ja kõik taas omal kohal seisab, võin arvata, et see kestis pool tundi.

Kuulen, kuidas Emmani saja naise hääl kuskil kaugel pomiseb: „Tasa, tasa, Leander...! Maga edasi...“

Sellele pikemalt mõtlemata ajan end jalule ja – kuna und ilmselgelt ei tule – hakkan toas ringi vaatama. Astun oma esimesed sammud ettevaatlikult raamaturiiuli poole, igaks juhuks kikivarvul hiilides. Skaneerin vana puidust riiulit oma paistes silmadega ja võtan ettejuhtuva seiklusromaani, mis on nii räbalaks loetud, et selle lehti hoiab koos vaid üks niit. Nii palju, kui raamatu tagakaanelt on võimalik välja lugeda, räägib teos tüdrukust, kes sai enda kätte viie jumala võimu, aga üks neist läks kaduma. Panen raamatu õrnalt kapi peale ja loen teiste köidete pealkirju: „Hirmuvalitseja“, „101 aastat“, „Kadunud süda“, „Põrgust ja taevast“ ning palju muud.

Kui raamaturiiul enam huvi ei paku, pööran pilgu seintele kritseldatud lausetele. Neid kirjutati millegi tumeda ja tol hetkel vedelaga, sest tähed vajuvad alt poolt pikemaks, nagu voolaksid, kuigi värv on katsudes kuiv. Need on lohakalt kirja pandud, justkui autoril oleks olnud liiga suur pintsel käepärast.

Kummardun seinale lähemale ja tõmban kange pahvaka metalset lõhna ninna. Meenutab verd. Ilmselt ongi. Enamik lauseid on üksteise otsa kritseldatud – ruum sai ilmselt otsa. Aga nii palju, kui lugeda suudan, saan aru, et too inimene oli hullumas:

Miks ma siin olen?... Mul pole vaja siin olla... Ta käib mul külas... Ei jäta rahule... Jääge vait!... Suu kinni, ütleb ta... Annab vitsa... Peksab... Valus on, kogu aeg nii valus... Unenäos... Laske mind välja!... Kes ma olen?... Midagi ei mäleta enam... Nimi?... Ta teab, aga ei ütle... Kuhu ta kadus?... Tule tagasi!... Ta teab, aga ei ütle... Ära irvita!... Mis on mu nimi?... Mu nimi... Andke mulle nimi...

Ta räägib edasi oma nimest, mida enam ei mäleta. Tema lausetest on kuulda meeleheidet, nagu nimi oleks talle tähtsaim asi maailmas. Ta tahab isegi oma peksjat tagasi, keda ta ilmselt unes nägi, et too tema nime ütleks. Viimaks annab ta alla ja kirjutab: Andke mulle üks nimi... Ükskõik, milline... Ma tahan olla keegi... Tooge mulle nimi...

Viimase alla on väikselt musta markeriga kirjutatud Aden.

***

Järgmisel hommikul uuesti peeglite saali poole kõndides lipsab mu ärev pilk iga viie sekundi tagant selja taha Adeni poole, tuletades meelde magamistoas nähtut. Mõtted liiguvad paratamatult sellele, kuidas ta suutis ühes toas kuid, võib-olla isegi aastaid kinni olla.

Sellepärast ta praegu nii külm ongi. Ta on traumeeritud. Aga kui Adeniga sellist asja tehti, siis kas Emman on ka üks ohvritest? Või on ta vangivalvur?

Küsida pole mõtet, vastust niikuinii ei saa.

Saali sisse astudes hakkab Emman selgitama: „Järgmine keha on teistsugune.“

Ma ei sega vahele.

„Keha number 79 on pime. Tema mälestusi on võimalik ainult tunda ja kuulda.“

Mäletan teda. Kaks kuud selle tüdruku kehas oli nagu aastatepikkune öö. Veetsin enamuse sellest ajast voodis pikali, kõrvaklapid peas ja muusika karjumas. Kui keegi tahtis minuga kontakti luua, pidid nad kätega mind reaalsusse raputama.

Kui nüüd talle peeglist otsa vaadata, näen tüdrukut, kelle silmade vahelt jookseb läbi pikk ja roosakas arm. Tema tukk katab selle ülemise otsa ära, aga peaaegu lumivalgelt nahalt on seda ruumi tagumisest seinastki näha.

„Kõrvad kikki, Elen,“ lausub Emman vahetult enne mu kehasse sissetungimist. „Nüüd sa peaksid juba hakkama aru saama, mis sinu ümber toimub.“

Kõik on pime. Mitte midagi ei näe, aga kuidagi tean siiski, kus olen. Juhtkoer mind tasapisi edasi tõmbamas, kõnnin mööda sirget asfaltteed kodu poole. Iga astutud sammuga märkan, et mu süda peksab aina kiiremini, nagu pimedus muudaks olukorra veelgi hirmuäratavamaks. Üks asi on teada, et kohe-kohe torkab keegi sulle midagi roiete vahele ja hingamine peatub, aga veelgi hullem on see siis, kui sa ei näe midagi.

Kui koer ootamatult seisma jääb, hakkan parema käega taskust võtmeid urgitsema. Sirutan teise käe välja ja tunnetan metallist väravat, üritades lukuauku leida. Aga, enne kui see juhtuda saab, hakkab koer haukuma. Ta tõmbab end lahti ja jookseb valjult urisedes minema, jättes mu pimedusse maha.

„Polli? Polli!“ hüüan üle tänava, otsides väravalt tuge. Õues on jahe ning hirm roomab mööda selga alla, jättes kontrollimatu värina endast maha.

Sekundid lähevad mööda ja ma ei kuule enam haukumist. Kuskilt kaugelt kostub autode mürin ning kaks paari jalgu astub läheduses, minu suunas.

„...Kas te saaksite mind aidata? Ma olen pime ja mu koer jooksis minema, äkki te saaksite mind väravast majani juhatada...?“ küsin ebakindlal häälel, mis tõepoolest kuulub noorele tüdrukule.

Vastust ei tule, aga sammud lähenevad nüüd juba kiirema tempoga. Tunnen, kuidas paar sooja pisarat mööda põske kaela poole voolavad. Närvid on laes ja mul pole hetkel suuremat soovi, kui näha, mis mu ümber toimub.

Järsku jäävad sammud pidama ja ma kuulen kahe inimese rasket hingamist. Sisetunne ütleb, et oht seisab meetri kaugusel.

Tee midagi! Kasvõi karju! Jookse! Ära lase neil sulle haiget teha!

Teen juba suu lahti, et appi karjuda, aga minust jõutakse ette – torge on seekord valusam ja aeglasema toimega. Kukun vastu värava teravaid otsi ja üks neist tõmbab risti üle mu näo, kui jalge all oleva sillutise poole langen. Laman kõhuli maas, verine nägu vastu külma ja krobelist asfalti. Kümneid sekundeid läheb mööda, aga ma hingan veel, kuigi vaevaliselt.

„...Miks ta juba surnud pole?“ sisistab keegi kareda meeshäälega.

„Kannatust!“ manitseb teine, samuti meessoost.

Rohkem ma aga ei kuule, sest silme eest läheb veel mustemaks, kui see juba oli.

Ma ei tunne hetkel muud kui ainult masendust. Siin, saali veidralt soojal kivipõrandal lamades, pisarad mööda ninajuurt alla parema silma poole veeremas, hakkan viimaks mõistma, kui laastav on mitmeid kordi järjest surma kogeda. Ma ei harju sellega kunagi ära. Nii palju päevi on möödas. Olen läbi käinud kaheksa tüdruku mälestused ja võin ikka veel öelda, et ma kardan.

Mul on surmahirm.

„Plõks,“ ütleb Emmani saja naise hääl. „Esimene murdumine.“

Näen uduselt, kuidas Aden minu lamava keha ette kükitab. Tunnen tema külmi käsi enda õlgade ja põlveõndlate alla libisemas. Ta tõstab mu õhku ja hakkab saali ukse poole kõndima.

„Kaks veel, Elen,“ sosistab mees vaevukuuldavalt.

Turtsatan unesegaselt. Silmad vajuvad kinni ja pimedus võtab taaskord üle, kustutades kõik mõtted peale ühe: ma tundsin vähemalt ühe nendest meeshäältest ära.

Lukas.

PEATÜKK 6

Istun voodis, tekk ainult jalgu katmas ja käed loiult süles. Ma ei kuule karjeid, ei tunne maavärinaid, ei näe punast valgust. Ma lihtsalt olen, üritan mitte pimedusse ära kaduda. Liiga palju kurbust, masendust, meeleheidet. Vastik. Valus.

Lukas. Miks just tema? Ja kui tema, siis kas isa ka? Loomulikult. Mu vend pole piisavalt julge, et kedagi ilma ekstra paari käteta tappa. Või kedagi üldse tappa.

...Ma polekski nagu temaga kümme aastat maja jaganud ja seitseteist aastat teda tundnud. Tuleb välja, et tal ikka on seda jultumust kelleltki elu võtta. Kõik kaheksa tüdrukut, kelle mälestusi olen vaadanud, tapeti samal viisil: torge roiete vahele. Kui Lukas oli ühe kehaga seotud, on ta ka kõigi teistega.

Minu lihane vend on sarimõrvar. Minu vend on tapja. Lukasest kasvas välja mõrtsukas minu silme all ja ma suutsin seda ikka mitte märgata.

Isegi, kui suurem osa minust on hingepõhjani pettunud ja vihane, on minus ka see hellem pool, mis aina korrutab „aga ta tegi seda minu heaolu jaoks“.

...Ei, see polnud Lukas. See tüüp ei lömastaks minu jaoks isegi kärbest.

Üksik pisar voolab mööda mu põske alla. Palun, palun, palun, öelge mulle, et see pole Lukas! Tõmban põlved endale lähemale ja kallistan neid, nägu teki sisse surutud ja nuuksed valjud.

See pole tõsi... Mul pole õigus.

***

Mida rohkem samme ma astun, seda segasemaks lähen. Silmad on pärani, et pisarad üle ripsmete ei voolaks ja ära kuivaksid. Huuled on surutud sirgeks kriipsuks, et nuuksed nendest mööda ei saaks. Mu pea suudab mõelda ainult ümber nurga pööretest, mida teeme: parem, vasak, parem, parem, vasak, parem...

Kui viimaks peeglite saali siseneme, mõistan, et olen surmväsinud. Aga mu mõtted – nad ei jäta mind rahule. Kraabivad oma teravate küüntega mu koljut, närivad mu aju, lõikavad läbi mu närve. Ei tea, kui kauaks mul veel kannatust jagub.

Jääme seisma järgmise peegli ees, kust vaatab mulle vastu pontsakas lühikest kasvu tüdruk. Seekord sukelduvad Emmani koivad minu ja selle lapse sisse sõnagi lausumata. Ta ilmselt tunnetab mu plahvatusohtlikku olekut.

Seisan keset klassiruumi, pisarad silmis. Mu ümber naerab vähemalt kakskümmend minuvanust last, mõned näpuga minu peale näitamas ja osad lihtsalt halvustavaid kommentaare hüüdmas.

„Mida su vanemad sulle süüa annavad, et sa nii paks oled?“

„Sul on rohkem pekki kui midagi muud!“

„Sa trenni ei tee või? Oleks paras aeg alustada!“

„Ainult nälgides saad kõhnemaks!“

Tunnen, kuidas pea hakkab ringi käima. Süda läheb pahaks ja söögivahetunnis söödud toit tahab üles tulla. Jooksen klassist välja, enne kui jõuan veel üht solvangut kuulda, ja suundun trepist alla välisukse poole. Nuuksed kajavad üle terve koolimaja ning pisarad jätavad põskedele märjad rajad.

Lükkan raske ukse lahti ja astun jäise õhu kätte, lund sajab ja maa on lumivalge. Keegi karjub mulle järele, et ma ei läheks edasi ilma jopeta, aga ma ei kuula teda ja astun edasi, lastes väljapääsul enda järel kinni vajuda. Nutmine on peatunud, alles on vaid vastik tunne, mis meenutab tühjust. Nagu ma tahaksin liikuva auto ette astuda või siin samas ära külmuda – minu jaoks võõrad mõtted.

Sean sammud mööda tühja tänavat kohaliku raamatukogu poole. Kaugele aga ei jõua, sest keegi paneb oma käe mu õlale ja ütleb käheda häälega: „Kas kõik on korras?“

Hakkan ümber pöörama, aga torge roiete vahele peatab mu. Karjatan, enne kui hing kinni jääb ja ma külmale asfaldile langen.

See tüdruk oli suitsiidne. Ja nüüd olen ka mina. Ta nakatas mind, lisas mu masendusele selle viimase piiri. Muutis mu halva tuju depressiooniks, lükkas mu kümne trepiastme võrra madalamale – varem oleksin suutnud ajapikku uuesti üles ronida, aga nüüd...

Mul on nii halb olla. Vajun aeglaselt põrandale pikali, hingetõmbed vaevalised ja süda iga sekundiga aina kiiremini peksmas. Iiveldustunne kõditab kurku ja tahab välja pääseda. Hambad ristis ja keha värisemas, võitlen vastu ja üritan kõik tunded pähe luku taha panna.

„Ära maskeeri oma tundeid,“ sõnab Emman ootamatult. See ehmatab mind transist välja ning ma avan oma märjad silmad, et naisele otsa vaadata. „Lase kõik välja, mil veel saad. Pärast kolmandat murdumist sul sellist luksust pole.“

Hingan nina kaudu sügavalt sisse ja katan näo kätega. Minust pääseb vabadusse vali röögatus, millele järgneb veidi vaiksem nutt. Mul pole kunagi nii valus olnud. Mu südant justkui torgitakse noaga, iga kahe torke tagant surutakse sügavamale ja võetakse taas välja. Tunnen igat tukset kurgus suure klombina, mida pole võimalik välja köhida.

Õlgadele on pandud uskumatu koorem. Raskem, kui kõik maailma mured ühes pajas. Vähemalt nii mulle tundub. Sest paistab, nagu ma poleks enam üks inimene – ma pole enam ainult Elen, vaid ka kõik need tüdrukud, kelle mälestusi olen näinud. Nende probleemid lisandusid minu omadele ja neid tuleb aina juurde, sest ees seisab veel kakskümmend keha.

Emmanile võib see näida mänguna, aga minu jaoks on mängus terve mõistus. Ja nagu näha, siis ma kaotan.

***

Aden asetab mu voodile. Jään sinna liikumatult lamama, silmad veidi lahti ja juuksed märgade põskede külge kleepunud. Olen nii sügaval enda sees, et unustan iga natukese aja tagant hingata ning kui sellest aru saan, tõmban lämbuva looma kombel õhku kopsudesse.

Tunnen, kuidas madratsi parem külg sügavamale langeb. Keegi istub minu kõrval. Ta on seal vaikselt, samuti kivikujuna paigale naelutatud. Ma ei kuule tema hingamist ega tea, mida teeb või kuhu vaatab. Kui aus olla, siis mind ei huvita ka. Kõik, millele keskenduda suudan, on too tume pilv, mis hetkel minu pea kohal hõljub ja mulle vihmana halbu mõtteid saadab.

„...Tean, mida tunned,“ lausub Adeni tuim hääl ootamatult, mille peale mu keha kangestub. „Emman katsetas mind samamoodi. Kompas mu piire ja murdis need maha...“

Pigistan silmad kinni ja surun käed rusikasse. Hingetõmbed värisevad suurest raevust, mis aina kasvab ja kasvab, tahtes kõigest väest välja pääseda.

Ei tea, kas ta ei näe või lihtsalt ei pane tähele, aga mees jätkab külmalt: „Sattusin Emmani kätte pärast surma. Olin vist 19, kui mu kasuisa mind oimetuks peksis.“

Silmad plaksatavad lahti, kui peas tükke kokku hakkan panema. Need laused, mille ta seintele kirjutas...

„Endine Ajajumal olevat paraja sita kokku keeranud ja Saatuse närvi ajanud. Emman pidi uue leidma. Mina juhtusin just surmarivis järgmine olema. Ta noppis mu välja koos paari teisega ja hakkas meid mälestustega murdma.“

Olen aeglaselt külge vahetanud ja laman nüüd näoga Adeni poole, kelle pilk on isegi sellist lugu rääkides ükskõikne ja kalk. „Kui olime kolm korda murtud, pani Emman meid eraldi ruumidesse, kutsudes seda jumaluse testiks. Veetsin üksinduses 101 aastat-“ ta osutab käega seinte poole „-ja nagu näha, läksin hulluks. Iga kord, kui magama heitsin, nägin unes oma vägivaldset kasuisa. Alguses pelgasin seetõttu silmi kinni panna, aga kui viimaks oma nime unustasin, sundisin end uuesti magama, sest kasuisa tavaliselt hüüdis minu järele enne löömist. Loomulikult nüüd neid unenägusid enam polnud ja ma olin jäetud kuivale.“

„Aden polegi sinu päris nimi?“ pomisen endale lõua alla.

Ta raputab pead.

„Kui 101 aastat läbi sai, uks avati. Kuna mina olin ainus ellujäänu, siis mind krooniti. Ajajumalaks,“ lõpetab mees oma jutu kuidagi järsult. Ta jääb vait, vaadates kaugusse tühja pilguga.

Seedin kuuldut mõnda aega ja otsustan infot juurde küsida, sest tundub, nagu Aden ei alusta enam juttu vabatahtlikult. Avan ettevaatlikult suu, end kätega istuma lükates: „Mis on... jumaluse test?“

Ta pöörab end natuke minu poole, et mulle korralikult vastata: „Pärast kolmandat murdumist muutud tundetuks. Et see kinnistuks, peab inimene olema pikka aega üksi ning aina uuesti ja uuesti kogema oma kõige halvemaid mälestusi, kuni teda enam ei huvita. Vähesed peavad vastu.“

„Mis nendega juhtub, kui nad vastu ei pea?“ pärin edasi, kuigi sosinal, tahtmata kogemata miini peale astuda ja Adeni igaveseks vaigistada.

„Nende hing kaob.“

Noogutan arusaamise märgiks, silmad sülle suunatud. Viimane küsimus, mis meelel mõlgub, paneb mul külmavärinad mööda selga jooksma. „...K-kas mina pean ka... jumaluse testi... läbima...?“

Ma ei julge seda küsides Adenit vaadata. Tekib tunne, nagu vastus oleks kirjutatud mehe näole.

Selle asemel, et otse välja öelda, mida ta teab, viib Aden jutu teisele teemale: „Kas sa juba tead, mis nende kehadega toimub?“

See viib mu mõtted tagasi Lukasele. Sügav masendus ujub minust üle ja sunnib uuesti pikali heitma. Katan näo kätega ja hingan raskelt läbi suu. „Mida iganes sa arvad, et nad tegid – sul pole õigus. Mu pere pole milleski süüdi...“

Adenist pääseb välja kurnatud ohe. „Oh, Elen, Elen, Elen... Eira seda palju tahad, aga lõppude lõpuks on olukord selline, nagu ta on.“ Ta peab üürikese pausi. „Ma ei ütle seda otse välja, aga sa pead ise aru saama. Mida kiiremini seda teed, seda rohkem lüheneb sinu aeg põrgus.“

Toa uks avaneb vaikse kriuksatuse saatel ja Emmani võimas hääl kostub üle ruumi: „Sa ei saa Elenilt niisugust teenet küsida, Aden. Tema armastus oma perekonna vastu on veel liialt tugev. Ta ei suuda praegu isegi ette kujutada, mis oleks, kui. Tema peas on üks fikseeritud pilt oma elust, millel pole ruumi muutuda.“

Paar nuukset lipsab üle huulte, pisarad ojadena voolamas. Läbi kõrvus tegutseva kohina kuulen, kuidas Emman ütleb Adenile: „Pane ta magama.“

Näen uduselt, kuidas mehe käsi mu näo ees peatub. Tunnen õrna nipsu oma otsaesisel ja vaateväli läheb mustaks, lastes mul oma mõtetest puhata.

***

Ma ei taha ärgata. Proovin uuesti magama jääda, aga asjata. Kui saaksin jääda sinna lõputusse pimedusse, kuulda ainult vaikust ja mõelda tühjast-tähjast, siis teeksin seda. Olukord aga sellist lõpplahendust ei soosi.

Avan silmad ja tunnen koheselt, kuidas need uuesti kinni tahavad vajuda. Nutsin eile nii palju, et silmad on paistes ja kuivad. Ajan end voodil istuma ja vaatan ringi, oodates leida vähemalt Adenit, aga olen täiesti üksi.

Kõik tundub vale olevat. Hääled on kuidagi vaikseks jäänud, karjumine vahetunud sosistamise vastu. Punane valgus on muutunud tumedamaks, nagu oleks kohe-kohe kustumas. Ruum kiigub ühelt küljelt teisele, tekitades tunde, nagu viibiksin tormiga merel, lained paati kõigutamas. See koht on muutunud võõraks ja veelgi hirmsamaks. Leian end põlvi kallistamas ja endist põrgut tagasi lootmas.

Järsku kajab üle ruumi tuttav naishääl: „Elen peab ootama, Aden. Leander vahetab asukohta.“

Olen teda kuulnud Leandrit varemgi nimetamas. Esimest korda, kui maavärinat kogesin, kuulsin kedagi vihaselt möirgamas. Emman rahustas möirgaja maha ja maavärin lõppes.

Vaatan laes olevaid veresooni. Need on hakanud kiiremini tukslema, transportides sees olevat vedelikku kiiremini, kui silm suudab seletada. Mida kauem neid jälgin, seda rohkem hakkab ruumi kõikumine meenutama jalgade tammumist, nagu keegi jookseks aegluubis.

Selle mõttega jäetakse mind terveks päevaks magamistuppa üksi.

PEATÜKK 7

Olen põrgus maganud kolmteist und - olen hakanud aega magamisest lähtuvalt arvestama, sest kella siin pole. Kehade jada läheneb lõpule. Minu mõistus on samuti otsakorral. Ma ei tunne ennast enam äragi – ei tea, millised on minu mälestused ja millised kehade omad. Olen unustanud oma perekonnanime, vanemate ja Lukase näod ning selle, mis mul viga oli. Nüüd teeb kõik lihtsalt nalja: masendus, hirm, kehade tühjad silmad, seintes karjuvad hääled, Emmani julm pilk. Olen nii väsinud, et naeran iga asja peale.

Ka praegu, mil kogesin veel üht surma, vajun põrandale põlvili ja kõkutan, silmad vesised. Vahin ühele lühikeste punaste juustega teismelisele tüdrukule peeglis otsa, kes samuti maas põlvitab, käed süles ja suu laialt naerul.

Kui olen naerukrampidest üle saanud, hakkan luksuma, mis tundub samuti naljakas. Niimoodi omaette luksatuste vahel itsitades ma istun, pisarad mööda põski ja kaela alla voolamas.

„Kui kaugel on teine murdumine?“ kuulen Adenit küsimas. Ta seisab minu kõrval juhuks, kui otsustan kokku kukkuda.

„Mitte enam kaugel,“ vastab Emman rangelt. „Tänaseks aitab. Vii ta tuppa tagasi.“

Mees tirib mu püsti ja hakkab mind saali väljapääsu poole tõmbama. Mu keha on nii lõtv, et jalad komistavad pidevalt üksteise otsa ja ma kukun, jäädes kättpidi Adeni haardesse õhku rippuma. Ta aitab mu taas püsti, et juhtunu saaks aina uuesti ja uuesti korduda.

Minu irvitamine kajab üle põrgu koridoride. See on ilmselt nakkav, sest peagi naeravad ka hääled meie ümber.

Kui oleme magamistoa sissepääsu ette jõudnud, lükkab Aden mu uksest sisse ja keerab selle enda järel lukku. Rooman voodile istuma, lakkamatult luksudes. Silmad tahavad kinni vajuda, aga ma ei lase, hoides neid sõrmedega lahti. Kujutan ette, milline praegu välja näen: süsimustad kotid pärani silmade all, suunurgad pidevalt üles kergitatud, keha kõkutamisest vappumas ja põsed pisaratest sogased. See pilt ajab mind valjul, ent kähedal häälel naerma.

Järsku hakkab ruum värisema. Vaatan õigel hetkel üles, sest lagi vajub hetkeks sisse, ent leiab siis uuesti oma endise asendi. Veresooned sellele löögile aga vastu ei pidanud ja nüüd purskab nendest välja sooja ning paksu verd, määrides mind esimese paari sekundiga kokku.

Süda jätab löögi vahele, aga kui toibun, on irvitamine kohal, mis sulandub valju möirgamisega üheks.

Toa uks tehakse lahti ja mind tõmmatakse välja. Aden paneb mu koridori seina najale istuma, pärides minu heaolu kohta. Näen silmanurgast, et ka tema on natuke punane, aga minuga teda võrrelda ei saa.

Ma naeran luksumisega võidu, neelates selle käigus suutäite kaupa verd alla. Järgmine luksatus ajab mul hinge kinni. Hakkan kontrollimatult läkastama ja verd välja sülitama.

„Plõks,“ kuulen Emmani häält kaugusest hüüdmas. „Üks veel jäänud.“

Kui olen hingamisvõime tagasi saanud, on naerutuju kadunud ja alles jätnud ainult piiritu väsimuse.

***

Me kõnnime kuskile. Peeglite saalist mööda ja vähemalt kolmest trepikojast alla. Iga astmega muutub õhk aina lämbemaks ning lõpuks on tunne, nagu viibiksime saunas. Raske on hingata. Kuigi siin on kohutavalt palav, pole mu keha eritanud ühtki higitilka.

Jääme seisma suure rauast ukse ees, mis on kinni pandud kahekümne lukuga. Üle ukse on tõmmatud veel kolm suurte lülidega metallketti. Aga kui Emman sellele ühe pilgu heidab, lähevad kõik lukud kolinal lahti ja uks vajub pärani.

Tuba on väike. Selle keskel seisab rauast inimese jalgade kujuline vorm, mille kohal ripuvad kaks pikka metallketti, samasugused, mis ust kinni hoidsid. Ülejäänud ruum on tühi.

„See oli minu jumaluse test,“ lausub Emman ootamatult. „Ma ei hakka oma tervet elulugu rääkima, aga enne surma kaotasin tunde oma jalgades. Olin oma elus juba nii palju häirivaid asju näinud, et minu vaimu ei pidanud kolm korda murdma – olin sellega juba ise hakkama saanud. Niisiis pandi mind kohe siia ruumi luku taha, jalgupidi sellesse vormi, et püsti seisaksin. Mu käed kinnitati pea kohale raudkettidega, et vormist põgeneda ei saaks.“

Pisarad hakkavad voolama. Pilt Emmanist tuppa kinnitatult täiest kõrist röökimas välgatab silme eest mööda. Rohkemat polegi vaja, et nuuksed algaksid.

„Iga kord, kui magama jäin, nägin oma elu kõige kohutavamaid hetki ja ärkasin karjudes,“ meenutab Surm tuima häälega. See nagu ei kõigutaks teda üldse. „101 aastat on pikk aeg, Elen. Unustad kõik hea, kui sulle näidatakse ainult halba. Tean, et oled juba praegu palju tähtsat meelest pühkinud.“

Raputan rutakalt pead. „Ei, mina pole midagi meelega ära unustanud... Nad on lihtsalt... läinud.“

„Midagi ei lähe iseenesest kaduma, Elen. Nende peale mitte mõtlemine ajab nad samuti minema.“

Emman räägib kellestki kindlast. Minu perest.

„Aga ma olen nende peale mõelnud!“ hüüatan, paanika minust üle ujumas. „Ma ei ole neid niimoodi reetnud!“

„Kas tõesti?“ küsib Surm, sarkasm tema hääles hirmuäratav. „Või mõtled sa nende tehtud vigadest? Sellest, kuidas nemad sind reetsid?“

„Ei! Nad pole mind reetnud!“ karjun raevunult, keha vappumas ja käed kõrvadele surutud.

„Sa tundsid Lukase juba ära. Kui tema on mängus, siis on ka sinu vanemad.“

„Ei! Ei! EI! Nad ei tapa! EI TAPA!“ röögin täiest kõrist.

Kõik jääb vaikseks. Keegi ei lausu sõnagi, ka minu nuuksed on peatunud. Lõpetan paarikümneks sekundiks isegi hingamise, sest ei julge häält teha.

„See pole uni, Elen,“ lausub Emman, vaikust murdes. „Sa ei ärka kunagi üles. Lihtsam on tõele näkku vaadata ja oma piinad lõpetada.“

Mind lükatakse tuppa. Kuulen, kuidas uks mu selja taga kinni lükatakse. Iga luku keeramisega tunnen, kuidas klomp kurgus aina suuremaks kasvab. Viimaks annan alla ja hakkan kõva häälega karjuma, pisarad mööda nägu alla voolamas ja keha vihast värisemas.

***

Uks avatakse. Aden astub sisse, pika vooliku ots peos. Istun toa tagumises nurgas, kaugel eemal Emmani jalgade vormist. Pole terve selle aja maganud, kui üksi olin. Väsimus tahab tappa.

„Äratus,“ pomiseb mees kurjakuulutavalt ja keerab vooliku lahti. Sellest purskab välja külm vesi, mis äratab mu sekundiga. Surun hambad risti, tundes tugevat veejuga mööda mu keha liikumas ja kuivanud verd maha nühkimas. Lõpuks nihutan end, et ka mu selg puhtaks saaks. Kui Aden vooliku viimaks kinni keerab, tilgun pealaest jalataldadeni.

„Tänud,“ pomisen endale lõua alla ja tõmban käega üle märja näo. Lükkan end seinale toetudes jalule ning vaatan, kuidas voolik läbi põranda vajub ja ära kaob. Kui pilgu enda ette suunan, on Aden juba uksest väljas.

Järgnen talle aeglaselt, tundes iga sammuga väsimust aina süvenemas. Pilgutades on mu silmad viis sekundit kinni, enne kui need taas lahti kangutan. Mu keha karjub, et siinsamas pimedas koridoris pikali heidaksin.

Järsku põrutan seljaga vastu seina. See pole valus, aga nüüd on silmad pärani, kuldse kellavärgiga meest hirmunult jõllitamas.

„Ärka. Üles,“ sisistab Aden läbi kokku surutud hammaste. Tema parem küünarvars surub mu kõrile ja tema tuim nägu on minu omale ähvardavalt lähedal. Ta seisab nii paar sekundit ning rahuneb siis, astudes sammu tagasi. „Keha 99 ootab,“ lausub ta minema kõndides.

Ma olen liiga väsinud, et mehe halvast tujust huvituda. Niisiis ronime treppidest üles vaikuses, seinte hääled ainukeseks heliks.

Kui viimaks peeglite saali jõuame, märkan, et olen täiesti kuiv. Midagi ei tilgu mu lõua otsast ning jalad ei lirtsu enam põrandat puutudes.

Aga ruumi endaga on midagi valesti. Esimesel pilgul paistab kõik küll täpselt samal kohal olevat, aga mida sügavamale me astume, seda kõhedamaks muutub ümbrus: mõranenud peeglid, tilkuv lagi, vereloigud põrandal, väikesed klaasikillud jalge all praksumas. Ka peegelpildid on välimust muutnud – kehade silmadest voolavad tumedad pisarad ja nende huuled on musta niidiga kinni õmmeldud.

Mul võtab paar minutit, enne kui suu lahti kangutan: „Mis siin juhtunud on?“

Adeni hääle asemel vastab naise oma: „See peeglite saal on loodud ainult sulle. Kui sinu kehad otsa saavad, saad ka sina ja kõik, mis sulle tehtud.“

Emman ise seisab saali lõpus, tagant poolt neljanda peegli ees. Tema silmad on veelgi hirmuäratavamad ja otsaesisel mustendav kuuliauk on hallil nahal teravamalt esile tõusnud. Tema nägu on kondine, mis tekitab põsesarnade alla tumedad varjud. Naise lühikesed juuksed on kammimata, mõned juuksekarvad lausa huulte vahele kinni jäänud.

„99. keha,“ sõnab Surm tuimalt. „Oled valmis?“

Ohkan sügavalt ja noogutan, puurides punapäist peegelpilti oma pilguga. Selle kehaga pole veel midagi juhtunud: huuled pole kokku õmmeldud ning silmad on kuivad. Tüdruk näeb välja 16-aastane, heleda naha, lühikeste krussis juuste ning rohekaspruunide silmadega, mille all ilutsevad sinakad kotid. Ka tema on väsinud.

Iga samm teeb haiget. Haiglani on veel paarkümmend meetrit, puusadest käivad läbi veidrad jõnksud ja tugev tuul tahab mind ümber lükata. Kõrvaklapid püsivad vaevu peas ning nendest lastakse masendavat laulu, mida kuulan vaid selle rütmi jaoks.

Uksed avanevad automaatselt. Suundun registratuuri laua juurde, ütlen oma isikukoodi ja saan vastu kilekaante vahel paar-kolm paberit. Longin trepist üles teisele korrusele ja astun läbi kabinetist number kuus, kus mind kaalutakse, mõõdetakse ning küsitakse valude ja ravimite kohta.

Mind saadetakse edasi kolmandale korrusele. Sõidan liftiga üles, võtan pediaatria osakonna uste ees jalanõud ära ja kõnnin sokkis sisse, järgmise registratuuri laua juurde. Annan selle taga istuvale valges kitlis naisele paberid. Ootan, kuni ta on need läbi vaadanud, ja saan palati numbri.

Palatis istun voodile, haaran kotist telefoni ja saadan emale sõnumi, et olen kohal. Ruumis pole kedagi peale minu ja lõhna järgi on hommikusöök teistel haigetel juba söödud.

Tuleb õde, paneb kanüüli ja selle otsa tilguti üheks tunniks ja kahekümneks minutiks. Heidan voodile pikali, jalad välja sirutatud ja nõelata käsi pea all. Muusika kõrvus aina mängib ja mängib, laulud jõuavad vähemalt kümme korda vahetuda. Kuulen, kuidas keegi palati ukse lahti lükkab, aga ma ei ava silmi, et vaadata – ilmselt mõni uus patsient.

Kuid mul pole õigus. Torge roiete vahele ajab mu silmad plaksatusega lahti ja mulle vaatab vastu udune mehe nägu: heledad juuksed, rohelised silmad. Muud ma enne pimedust ei näe.

Vaatan, kuidas peeglis oleval tüdrukul suu kinni õmmeldakse, tema silmadest verised pisarad voolamas. Tema mälestus on ainus, kus olen füüsilist valu tundnud: see näris mu liigeste kallal mitte ainult jalgades või kätes, aga üle terve keha. Ime ka pole, et ta väsinud oli.

„Keda sa nägid?“ tungib Emmani hääl mu mõtetest läbi.

Viskan ühe pilgu üle õla naise poole. „Meest.“

„Mis meest?“ pinnib ta edasi.

„M-ma... ei tea.“ Silmad põrandale suunatud ja nägu võimalikult emotsioonitu, et kogemata midagi ei reedaks.

Ma ei ütle seda. See polnud tema. Keegi mängis selle tüdruku mälestustega.

Üks osa minust aga ütleb: ja kui ongi? Mis siis? Nad tegid seda sinu heaks.

Ma peaaegu kuulen, kuidas Adeni kannatus murdub: „Kui kangekaelne saab üks tüdruk olla?! Tõde on tal nina ees, aga ta suudab sellest ikka läbi vaadata!“ Isegi, kui jumala viha on mulle suunatud, räägib ta ainult Emmaniga, mille üle olen tänulik – kui keegi minu peale praegu karjuma hakkaks, ei oskaks ma pisaraid tagasi hoida.

„Elenile on tema pere sama tähtis kui sulle nimi, identiteet,“ selgitab naine, toon vaoshoitud. „Ka sul läks aega, enne kui nõustusid sellega, mis anti. Meie pakume Elenile tõde, see on tema otsustada, kas ta võtab selle vastu või jääb piinlema.“

„Ei, ma tahtsin uut nime, ükskõik millist,“ ajab Aden oma rada edasi. „Elen isegi ei kaalu seda varianti, et tema pere-“

„Et mu pere armastab mind?!“ käratan viimaks, silmad märjad ja kulm kortsus. Puurin mehele raevunult otsa, käed kramplikult rusikas. „Et nad ei taha mind näha aeglaselt suremas? Et nad veel soovivad mind oma ellu?“ Hammustan põske, et nuukseid tagasi hoida. Märkan uduselt, kuidas Aden sammu tagasi astub. „Miks te mind siia tõite? Ma ei usu, et te tahtsite mulle näidata, et ma tähendan oma perele rohkemat kui ükski teine inimene maailmas!“

Mu hääl kajab veel kaua üle kõrge laega saali. Hingeldan, nagu oleksin just kilomeetri jooksnud, kurk iga tõmbega aina kuivemaks muutumas.

„Sa oled tõepoolest isekas,“ ütleb Emman ootamatult. Pööran oma pea üllatunult tema poole.

Ta peab veidi aru, kas jätkata või mitte. „Sa näed ainult oma perekonna poolt selles loos. Sa näed seda, mida tahad näha: su vanemad saavad teada, et oled sündinud kroonilise sündroomiga, mis tagab su varajase surma. Meditsiin pole veel pikaajalist ravi leidnud, niisiis pöörduvad vanemad kehade vahetamise poole suurest armastusest oma vastsündinud tütre vastu.“

Noogutan rutakalt. „Jah, ma näen ainult seda, sest see ongi ainus võimalus!“

Emman jätkab, minu märkust täielikult ignoreerides: „Oled kunagi kuulnud ütlust „armastus on pime“? Sinu vanemad olid armastusest niivõrd pimestatud, et hakkasid külmalt lapsi tapma. Nad said mida tahtsid: sa jäid ellu. Aga mida, sa arvad, tundsid ja ikka veel tunnevad nende ohvrite vanemad?“

Ei...

„Mida oleksid tundnud sinu vanemad, kui sa oleksid ühel hetkel hingamise lõpetanud?“

Ei, tal pole õigust minuga niimoodi teha...

„Elen, vaata mind.“

Raputan pead, silmad kinni pigistatud ja hambad ristis.

„Elen.“ Tema hääl on nii võimas, et puurib mu jooksvatest mõtetest läbi. Ma ei suuda muud teha, kui alluda.

Juba kahetsen: Emmanit katavad süsimustad pulseerivad veresooned ning tema koivad on hirmuäratavalt harali.

„Sa juba tead, mis tunde tekitab südame murdumine. Kas nendel emadel ja isadel oli vaja seda tunda?“ Ta peab pausi, jälgides minu piinlevat pilku. „Kas nad pidid tegema selle sammu tundetuse poole, kui nad saaksid olla rõõmsad oma tütardega?“

Puhken valjul häälel nutma. Emman pööras mu maailma pea peale. Ma ei tea enam, mida uskuda, ei suuda ka midagi ignoreerida nagu varem. Tunded on laiali, pilt elust katki, head mälestused kildudeks. Kogu selle segaduse keskel oskan vaid mõelda: armastus tapab.

„Sa oled siin oma pere pärast, Elen,“ sõnab Emman tuimalt. „Sa piinled nende eest.“

„See pole aus!“ karjatan kileda häälega.

„Ütle seda oma 101 kehale!“ hüüatab ta, enne kui ühe oma koiva minu sisse surub ning uued mälestused esile kutsub.

„Tule sisse,“ ütlen vaikselt ja lasen pikka kasvu meesterahval sisse astuda. „Kas see on sul kaasas?“

Ta noogutab ja kõnnib minu järel elutuppa. Heidan diivanile pikali, pannes käed kõhule lebama ning pea padjale. „Kas see on valus?“

„Ilmselt,“ vastab kähe hääl. Ta kohmitseb mõnda aega. „Aga toimib kähku.“

Sulen silmad ja tunnen, kuidas üks soe pisar mööda põske alla veereb. „Loodan, et nad mõistavad...“

„Küll mõistavad. Vanemad peaksid olema need, kes sind hukka ei mõista, kui ülejäänud maailm seda teeb.“

Veel üks pisar. Neelan ühe nuukse alla ja krigistan hambaid.

„Nii, oled valmis?“

Avan silmad ja vahin tuimalt lumivalget lage. „Tee seda.“

Torge roiete vahele ajab hinge kinni. Sekund hiljem vajuvad silmad pahupidi ja pimedus võtab üle.

„Aitab!“ karjun täiest kõrist, sõrmed juuksejuuri tirimas. „Mina pole milleski süüdi! Teie, jumalad, andsite mulle selle kuradi sündroomi!“

„Mõned inimesed pole loodud nii kaua elama,“ vastab Aden. Ta on maha rahunenud ja seisab minu taga, käed rinnal risti ja näoilme range. „Pealegi olid sinu vanemad need, kes otsustasid, et teevad su ellu jätmiseks ükskõik, mida.“

Nad lasevad mul mõnda aega vaikuses nutta. See ei kesta aga kaua.

„Sinu kehad, sinu kohustus,“ lausub Emman, „sinu piinad.“

PEATÜKK 8

Ma pole kunagi nii vihane olnud. Ei tea küll, kelle peale, aga siin ma olen, rusikatega Emmani toa seina peksmas. Võib-olla saaksin raevu välja elada, kui need löögid haiget teeksid, ent selle asemel on tunne, nagu rüseleksin padjaga.

Mu vaateväli on äärtest must justkui viibiksin tunnelis, mille seinad kaitsevad mind välismaailma eest – maailma, kuhu mõne päeva eest tahtsin nii väga astuda. Nüüd mõtlen tagasi Lukase öeldule: „Ära vaata kardinate taha...“ Meenutan, kuidas ta tahtis minuga kohad vahetada, et saada tagasi oma „süütu pilk maailmale“, ja saan aru, et tol hetkel ta pooleldi tunnistas üles, mis võis minu selja taga toimuda.

Lukas – ma poleks kunagi arvanud, et see nimi hakkab mulle piiritut iiveldust tekitama.

Aga miks? Kas ma tõesti usun, et mu pere on võtnud 102 elu?

Ei, ma ei ütle seda kunagi välja.

Aga kas ma usun, et nende armastus on tõeline?

Jah, see on kindel.

Kui tõeline? Kas nii tõeline, et tappa?

Ükskõik, kuidas ma seda probleemi vaatan, jään alati kaotajaks: mina kui minu mentaalne heaolu ja kaine mõistus.

See kõik on nende jumalate süü. Kui nad oleksid suutnud oma suumulgud kinni hoida ja mind rahule jätta, istuksin praegu elutoa diivanil ning vaataksin telekast mõnda saadet. Või teeksin järele neid ülesandeid, mida päeval ei osanud lahendada. Nii või naa oleksin kodus nelja seina vahel kaitstult. Nüüd aga viibin põrgus, mida arvasin väljamõeldud olevat, ning lasen kahel psühhopaadil end emotsionaalselt piinata.

Olles lõpetanud ruumi peksmise, vajun põrandale istuma, selg vastu seina ja käed põlvi kallistamas. Nii palju, kui olen varasemalt raamatutest lugenud, tekitab põrgus viibimine – täpsemalt põrgutuled – füüsilist piina. Aga minu puhul on vaimne valu see, mis närve sööb. See mõjutab mind niivõrd palju, et olen tasapisi segi minemas...

Seda nad tahavadki. Perekonna nägude unustamine, enda mälestuste segamini ajamine kehade omadega, drastilised tunnete kõikumised – see on põrgu ja selle asukate mõte. See toob esile elusolendi tõelised prioriteedid. Ka Emman ise on sellele vihjanud, kui ütles: „Kas sa mõtlesid oma perest? Või nende tehtud vigadest?“

Olen enda teadmata hinnanud oma vanemate ja Lukase tegusid, mitte neid endid. Olen suutnud mõelda ainult sellest, mis oleks kui.

Hakkasin neis kahtlema juba siis, kui esimest korda isa kotti vaatasin. Ükskõik, kui palju mu süda seda eirab, teab pea tõde.

Ning kui süda jääb ette, tuleb see murda.

***

„Su hing on kergemaks muutunud,“ mainib Aden nii muuseas.

Tõstan pilgu põrandalt mehe kuklale. Kõnnime mööda koridore peeglite saali poole ilmselt viimast korda: täna astun 101. keha mälestustesse. Ei tea, mida oodata, kui see läbi saab.

Ta vaatab üle õla hetkeks minu poole. „Said lõpuks aru, mis toimub?“

Mõtlen, kas vastata. Kas on mul vaja raisata sooja hingeõhku, kui teda niikuinii ei huvita?

„Olen vist ühe jala ukse vahele saanud, jah,“ sõnan kuivalt.

Aden ei reageeri. Ei ava suud, ei liiguta muud peale oma astuvate jalgade. Teda tõepoolest ei huvita. Ta on lihtsalt kohustatud neid asju küsima. Nii tema kui ka teised jumalad peavad järgima teatud reegleid, et inimeste hingede üle õiglaselt kohut mõista. Nad ei tohi oma psühhopaatlikel iseloomujoontel lasta üle võtta. Vähemalt nii olen ma aru saanud.

Ka mina pean endale sellised reeglid kehtestama, kui nendesuguseks muutun.

Peeglite saal tundub täna kuidagi väiksem ja veelgi katkisem. Ruumi tagumisse otsa jõuame kiiresti. Emman juba ootab, seljast välja kasvavate koibade najal õhus rippumas. Ta pole kunagi varem nii surma moodi välja näinud kui praegu.

„Viimane keha,“ kajab tema hääl üle saali. „Neist valusaim. Oled valmis?“

Neelatan tahtmisega oma kuiva kurku kasta. Tulutult.

Avan suu, et naise küsimusele vastata, aga midagi ei tule välja. Siin on Eleni lõpp. Tagasi minna ei saa – ei mingit rõõmu enam. Aga kas ma üldse mäletan, mida see rõõm tähendab?

Noogutan Emmanile, üksikud pisarad mööda põski alla voolamas. Ei, ma pole valmis. Ma ei taha seda teha.

Minu vaikseid palveid kuulamata tungib Emmani koib mu selga, roomates veresooni läbi mööda mu keha laiali. Teine peeglisse kadunud jalg värvib tumedate juustega tüdruku ümbruse süsimustaks ning minu viimase keha silmad valguvad justkui tinti täis. Teen veel ühe hingetõmbe ja sukeldun tema mälestustesse.

Seisan peegli ees. Tuba on valge: akna ees pole kardinaid. Päike paljastab süsimustad juuksed ja kurvad sinised silmad ning nende all mustendavad kotid.

Tuba on külm. Seintelt koorub vana lillelise mustriga tapeeti, laes on erineva suurusega kollased laigud ning puidust põrand on kaetud tolmuse helehalli vaibaga. Viimasel on paar tumedamat pritset.

Olen nii väsinud. Pilgu väikesele üheinimese voodile suunates näen pisikest kolmeaastast poissi seal magamas, suu kergelt paokil. Ta jätkab nohisemist, kui kulunud riidekapi juurde hiilin ning ukse vaikselt lahti teen, tahtmata selle kriuksumisega last äratada. Panen selga tumesinised teksad ja sooja dressika ning tõmban peale õhukese jope.

Kuulen, kuidas keegi köögis nõudega kohmitseb, raadio vaikselt käimas. Saapad jalas ja võtmed käes, avan välisukse ja astun välja, seljakott üle parema õla kõlkumas. Kortermaja koridor haiseb alkoholi ja kopituse järgi, mõne ukse tagant on kuulda vaidlemist.

Tänav on rahulik, kedagi pole näha. Taevas on hall, hilissügisele omane külm tuul sasib hobusesappa seotud juukseid ja näpistab mu paljaid sõrmi. Kõnnin bussipeatusse, jõudes täpselt õigeks ajaks: buss peatub minu ees, avades oma uksed ja kutsudes istuma.

Järgmised kümme minutit loksun sõiduki tagumises osas, kott süles ja pilk üksikuid mööduvaid autosid loendamas. Kui uuesti tänavale astun, sean sammud väiksesse kohviku moodi pagarikotta. Sulgen ukse enda järel. Tervitan pagarit – halli peaga rõõmsameelne vanamees, kes seab lette valmis – ja lähen tualetti riideid vahetama, pannes selga valge suure saia logoga särgi ja süsimusta põlle puusade ümber.

Avamisaeg. Kell on 7:30, kui välisukse uuesti lahti keeran. Ei lähe kaua, enne kui esimesed kliendid klaasukse kohal heliseva kella saatel juba sisse astuvad. Õues on hakanud sadama ning enamus külastajatest on vihma eest varjujad, kes viisakusest saiakesi ostavad ning väikeste laudade taha sööma istuvad. Mõned tellivad kaasa kooke ja pirukaid, mille pakin paberkotikestesse.

Tunnid lähevad mööda. Täidan oma tööülesandeid, suutes mõelda ainult tollele pisikesele poisile voodis magamas. Tal olid minusugused tumedad juuksed ja hele nahk. Pikad ja tihedad ripsmed piirasid tema silmalauge nagu kroon.

Samal ajal, kui oma mõtetes kinni olen, astuvad sisse kaks pikka kasvu meest. Kui nad leti äärde tulevad, tõstan pea ja naeratan neile, küsides, mida nad soovivad. Märkan uduselt, et need kaks helepruunide juustega meesterahvast on ainsad inimesed kohvikus peale minu.

Nad ei vasta. Selle asemel võtab noorim neist välja püstoli moodi eseme, mille otsas on pikk nael. Ta kummardub kiirelt üle leti, et minuni jõuda, aga suudan viimasel hetkel kõrvale põigata ning hakkan kööki taganema.

„Harold! Harold?!“ hüüan pagari nime, lootes temalt abi saada. Kuid ei: ta on oma suitsupausil – ta ei kuule mind.

Meestest noorim asetab ühe käe letile ja hüppab sellest üle, tulles nõelaga mulle ähvardavalt lähemale.

„Tee ruttu,“ käsib vanim, kõndides teisele järele. „Ta ei tohi minema pääseda.“

Olen hakanud kontrollimatult nuuksuma, süda valguskiirusel peksmas. „Palun...“ hakkan läbi pisarate paluma, ikka veel taganedes. „M-mul on poeg... p-pean t-t-tema jaoks elama...“

Nõelaga mees peatub hetkeks ja vaatab kõhklevalt enda taga oleva vanema poole. Kasutan seda juhust ja pööran neile selja, joostes köögi tagumise ukse poole. Käsi lingil, vajutan selle alla. Tunnen juba värske õhu lõhna läbi saiakeste aroomi, aga keegi haagib oma käsivarre ümber mu kaela ja tõmbab mu tagasi. Ei jõua karjudagi, enne kui midagi teravat mu parema külje roiete vahelt sisse lükatakse.

Keha muutub lõdvaks ja ma vajun mehe käte vahele. Pilgutan aeglaselt viimased pisarad silmist. Vaatevälja ilmuvad tantsisklevad mustad laigud, mis peagi ühinevad ja muudavad kõik pimedaks – ma ei näe enam midagi.

Väike poiss on ainus, kellele mõtlen ka pärast oma viimast hingetõmmet.

Kukun põlvedega kõvale kivipõrandale. Silmad suuremad kui tõllarattad, jõllitan oma viimase keha lubivalget nägu. Tüdruku suu õmmeldakse musta niidiga kinni samal ajal, kui ta veriseid pisaraid nutab.

Tal oli laps. Tal oli poeg ja nad teadsid seda. Nad julgesid talt ikka elu võtta.

Need kaks meest – helepruunid juuksed, rohelised silmad, vanem ja noorem – tegid seda. Isa ja Lukas tegid seda. Võtsid ära selle poisi ema, et mind elus hoida – et olla vanemad, kelle tütar on veel elus.

Midagi hakkab minus tiksuma. Ei tea, kas kannatus katkes või oli see midagi muud, aga haaran valutavast peast ning hakkan täiest kõrist röökima. Mu süda tahab end tükkideks rebida, tahab mu mõistuse endaga hauda kaasa võtta.

Lasen sel juhtuda.

Olen terve elu arvanud, et nad saavad mu kehi mõnest surnukuurist, võib-olla neid varastades. Teadsin, et nad teevad midagi valesti, aga ma poleks kunagi osanud mõelda võimalusest, et nad on sarimõrvarid. Lootsin sisimas, et sissemurdmine ja vargus on ainsad, milles nad süüdi on.

Minu karjed sulanduvad valju möirgamisega üheks, ruum minu ümber värisemas. Kinni pigistatud silmad uuesti avades näen lage tükkide haaval alla kukkumas. Peeglid purunevad ükshaaval, paisates klaasikillud lendama. Aga kogu selle kaose keskel ei suuda ma püsti tõusta. Pisarad voolavad ojadena, vaateväli muutub uduseks sekundiga. Kõrvad lähevad mürast lukku ja tekib tunne, nagu oleksin vee all, välismaailma hääled summutatud.

Elan läbi kõike: kurbus, meeleheide, hirm, paanika, viha, vastikus, raev. Ärevus. Mu süda ei jäta ühtegi halba emotsiooni vahele – see on ju siiski tema viimane kord selliste tunnetega. Need tulevad kõik suu kaudu röökimise näol välja. Lasen need vabaks, enne kui puuri uks suletakse.

Minu pere on tapnud 102 tüdrukut, kuulen oma mõtteid ütlemas. Minu pere on süüdi.

Järsku jääb kõik vaikseks. Keegi ei möirga enam ja saal on lõpetanud varisemise. Minu karjuv hääl on kurku kinni jäänud, olles ka hingamisteedel ees. Nii ma istun, suu ja silmad pärani lahti, põsed märjad ja keha liikumatu. Pea ei valuta enam, süda ei soovi endale ja mõistusele auku kaevata.

Mis aga kirsi tordile paneb, on see, et ma ei tunne midagi. Kõik eelnevalt möllanud emotsioonid haihtusid justkui õhku ja kadusid, jätmata isegi viimast maiku keelele.

„Plõks,“ sõnab Emmani saja naise hääl. „Kõik, mis kunagi tegid sinust Eleni, on läinud. Nüüd oled nimetu.“

Nimetu – praeguse tunde kirjeldamiseks parim sõna.

***

Mööda põrgu koridore käies märkan emotsionaalse tuimusega kaasa tulnud meeleolumuutust: varasem hirm, mida tekitasid seintest kostuvad hääled, allmaailma punane valgus ja fakt, et mind ümbritsevad kaks psühhopaati, on vahetunud rahulikkuse ja ohutu tundega. Pulss on samuti aeglustunud: viiskümmend lööki minutis. Ma nagu magaksin praegu.

Mul pole aimugi, kuhu läheme. Emman mainis midagi valimisest enne peeglite saalist lahkumist. Ei tea küll, mida valima pean.

Pöörame järgmisesse koridori, mille lõpus märkan suurejooneliste kaunistustega ust: üks silm, millest hargneb välja loendamatul hulgal teisi silmakujusid, kõik erineva suuruse ja kujuga iirised, mõnel isegi puudub see. Uks on lukustatud pikkade rauast trossidega ning selle alt paistab eredat valgust.

Kas see on põrgu väljapääs?

Kõnnime selle poole, enne kui Emman seisatab ja hoopis teise ukse avab. Aden lükkab mu sisse ja me astume suurde saali. Peegleid siin pole, aga ruumi laes tuksub hiiglaslik süda, pumbates iga sekundiga verd sisse ja välja. Toa tagumises seinas ilutseb suurest veresoonte puntrast moodustuv troon, mis kinnitub oma kõrge seljatoega laes peksva südame külge.

„Allmaailma troonisaal,“ tutvustab Aden. „Sinu viimane peatus.“

Ma ei reageeri – ilmselt ei huvita piisavalt, et muretseda või loo lõpu pärast rõõmu tunda. Mind valdab täielik tühjus.

Emman kõnnib saali keskele, täpselt südame alla, ja pöörab end minu poole, vaadates mulle tõsise pilguga otsa. „Oled elanud üle vaimu murdumise ja saanud teada tõe. Aeg on valida enda ja oma perekonna saatus.“

Enne kui kumbki neist jõuab jätkata, vuristan: „Ma ei vali enne midagi, kui olen oma vanemaid ja Lukast näinud.“

Vaikus. Minu vastuhakk tuli üllatuseks meile kõigile. Aga ma tahan teada, mis käis läbi mu pereliikmete peadest, kui nad otsustasid minu jaoks tappa. Soovin näha nende poolt selles loos, enne kui tulevikku määrama hakkan.

PEATÜKK 9

Maja on pime ja vaikne. Siinsed elanikud lahkusid suure rutuga ning jätsid asjad sinnapaika: vaid pooleldi tühjaks söödud toidukausid, külm kohv, ajalehed mööda põrandat laiali, kasutatud ja kortsutatud salvrätikud laual, külmakapi uks paokil. Mööbliesemed on tolmu kogunud, justkui poleks keegi siin päevi viibinud.

Nad läksid hulluks, kui Aden mu ära viis, ning jätsid kodu nii, nagu ta oli. Kes teab, millal nad viimati siin olid.

See toob minus esile küsimuse: „Kas nad tulevad enam tagasi?“

Aden seisab elutoas minu taga, uudistades üht perekonna fotot. „Kannatust. Küll tulevad.“

Kohe, kui mees oli seda öelnud, kostub välisukse tagant võtmetega sahmimist ja kolme inimese vaidlevaid hääli. Uks lendab valju pauguga lahti, jalanõud lendavad jalast ja minu pere astub ükshaaval elutuppa, pannes tuled põlema.

Ema on esimene, kes mind märkab. Ta puhkeb valju häälega nutma ja tormab minu poole, haarates mu oma käte vahele ja pigistades mind jõuliselt. Isa ja Lukas jäävad üllatunult minu tuima nägu vahtima, olles teadlikud minu taga seisvast Adenist.

„Oh, issand...“ nuuksub ema, eemaldudes minust piisavalt, et näha mu nägu. Ta silitab mu põske ja naeratab kurvalt. „Me olime murest murtud. Kus sa küll olnud oled?“

Kui ma ei vasta, vajuvad tema kulmud kipra. „Elen, kas kõik on korras?“

Järsku tõmbab isa oma naise tagasi, hoides teda raudses haardes. „Too mees on temaga.“

Ema märkab alles nüüd, kuidas Aden minu taga kõrgub, minust vaevu meetri kaugusel. Tema nägu muutub vihast kõveraks ja ta karjub: „Sina! Kuidas sa julgesid mu tütart endaga kaasa viia?!“ Ema rabeleb isa käte vahel, tahtes Adenile lähemale pääseda. „Mida sa temaga tegid?!“

„Elenil oli seda vaja,“ sõnab jumal kuivalt.

„Mida?“

Enne kui keegi jõuab veel midagi vahele pista, avan suu: „102 keha. Kõik noored tütarlapsed, pealegi veel õiges vanuses. Kuidas te küll selliseid surnud tüdrukuid leidsite?“

Lukase pilgus on näha segadust. „Millest sa räägid? Sa ju tead, et meil on koostööpartnereid matusebüroodest ja surnukuuri töötajatest üle terve riigi. Kui nad saavad õiges vanuses laiba, siis nad helistavad.“

Ei teadnud, aga sellel pole enam vahet. Pöördun nüüd hoopis isa poole, kelle lõuad on kramplikult kokku surutud. „Kas sulle meeldib vaadata, kuidas sinu poeg noori neide tapab?“

Ema huulte vahelt lipsab piinatud ohke ja nuuksatuse moodi häälitsus. Ta puhkeb taas nutma, varisedes isa haardest põrandale. Saadan talle ükskõikse pilgu ja vaatan uuesti isa.

„Kui nii, siis olen sinu silmis ilmselt Lukasest rohkem väärt.“ Minu silmad vilksatavad hetkeks oma venna tardunud kehale ja valgeks muutunud näolapile.

Mõned sekundid on kuulda ainult ema nuukseid. Aga siis otsustab isa rääkida, tema hääl vaikne ja kähe: „...Kust sa võtad... seda kõike?“

Kehitan tuimalt õlgu.

Järsku midagi Lukases murdub ja ta hakkab minu peale karjuma: „Ja kui ongi nii, nagu sa väidad? Peaksid õnnelik olema, et sind niivõrd palju armastatakse!“

„Armastus on petlik,“ lausun peaaegu monotoonsel häälel. „Mina näen siinse situatsiooni puhul ainult üht võrdlust: kui mina kaon, kaob ka teie mõistus. Siinne armastus on ainuüksi teie isekus.“

„Mida sa ajad?!“ hüüatab ema, tõustes isa najal püsti ning endiselt nuuksudes. „Arvad, et teeme seda kõike ainult endi jaoks?“ Ma ei reageeri, aga ta ei ootagi minu vastust. „Jah, sa tõepoolest kirjeldad praegu tõelist armastust: oleme sinusse nii kiindunud, et kui sina sureksid, poleks midagi enam endine.“

„Niisiis sa tunnistad üles oma teod?“ pärin ükskõikselt.

„Teod, mis jätsid su ellu?“ Ema noogutab. „Jah.“

Suunan oma pilgu isale, kelle silmad on märjad ja kergelt punased. „Aga sina?“

Ta neelatab ning sosistab siis: „Vanemad teevad oma laste jaoks ükskõik, mida.“

„Mis sa arvad, mida need lapsevanemad tegid, kui nad oma tütred kadunuks kuulutasid? Kas sa oled neile kunagi kaasa tundnud?“

„Ei.“ Isa vastus on kiire ja terav. „Sina oled palju rohkem väärt, kui keegi teine siin maailmas.“

Saanud oma vanematelt nende vastused, pöördun Lukase poole. „Sina küll mind nii palju ei armasta kui nemad.“

Tema kulmud vajuvad vihaselt kortsu. „Kuidas sa saad nii öelda?! Sa oled mu õde, Elen! Ükskõik, kui haige – ikka minu õde.“ Üksik pisar veereb mööda mehe paremat põske kaela poole.

See on esimene kord, kui Lukast nutmas näen. Ka tunneteta saan aru, kui palju ta on oma emotsioone minu eest peitnud. Järgmised sõnad ei allu mu kontrollile: „Ma armastasin sind ka.“

Läheb hetk aega, enne kui mu pere aru saab, millist ajavormi kasutasin. Ignoreerin ema kärarikkaid küsimusi ja ülejäänud pere šokeeritud ilmeid ning pööran end Adeni poole.

„Sain, mida tahtsin. Aeg minna.“

„Mida?“ hüüatab ema, tormates minu poole. „Sa ei lähe kuskile! Elen, sa ei lähe selle mehega kaasa! Palun...“ Ta nuuksub. "Ma teen ükskõik, mida... Me kõik teeme! Lihtsalt palun ära mine...!"

Enne kui ta minuni jõuab, kõlab vaikne nips ja minu ümbrus peatub: pereliikmed ei liigu, kell ei tiksu, konditsioneer ei mühise. Ainult vaikus tegutseb, olles ema paanilisest karjumisest meeldivaks vahelduseks.

Viskan veel ühe viimase pilgu oma vanematele ja Lukasele. Seejärel teeb Aden mu vaatevälja mustaks ja viib mu tagasi põrgusse.

***

„Kas oled rahul oma pere reaktsiooniga?“ küsib Emman.

Seisame taas allmaailma troonisaalis, seintes rääkivad hääled ja hiiglasliku südame tuksumine taustal mängimas. Põrgu soojus ja punane valgus mõjuvad rahustavalt ning tekitavad ohutu tunde.

Kehitan õlgu. Mul pole sellise küsimuse peale midagi öelda.

Ta ei lase aga tühjal hetkel kaua süveneda. „Nüüd on sul igatahes vaja määrata oma pere ning ühtlasi ka enda saatus. Oled valmis otsustama?“

Noogutan. Sellega võiks juba ühele poole saada.

„Kolm valikut. Kui valid esimese, keerab Aden aja tagasi kuni selle hetkeni, mil esimest korda temaga kohtusid. Sellisel juhul ei saa sa kunagi teada, millega sinu perekond tegeleb, ning sinu süda paraneb.“

Naaseksin tagasi oma vana elu juurde ja veedaksin oma ülejäänud elu oma majas luku taga, samal ajal suures teadmatuses olles. Aga ma saaksin jälle tunda nagu normaalne inimene, ükskõik, kui vähe mul seda rõõmu kehatuse sündroomiga oli.

„Teine valik toob kõige rohkem hingerahu. Sinu pere mälestused vahetatakse välja ning nad hakkavad uskuma, et hukkusid mõned nädalad tagasi autoõnnetuses. Sinu hing aga pääseb taevasse ja sa saad rahulikult oma surmapõlve veeta.“

Minu perekond leinaks mu surma, igatseks mind taga ning mind jäetaks rahule.

„Või kolmas ja ka Saatuse soovitud variant: sinu perekond jääb nii, nagu nad praegu on. Sina teed läbi jumaluse testi ja selle üle elamisel astud jumalate kogukonda surelikele kättemaksjana. Sinust saaks uus Karma.“

Nii läheks mu pere hulluks. Nad asuksid mind meeleheitlikult otsima, ent politseisse pole võimalik pöörduda, muidu annavad ka endid üles. Nad ei leia mind kunagi.

Aga mina pean jääma siia ning saama üheks neist – või mitte, kui jumaluse testi üle ei ela. 101 aastat üksindust, rääkimata sellest, mis mälestusi ma aina uuesti ja uuesti nägema pean.

Pööran pea Adeni poole, nagu lootes tema näolt vastust leida. Kõik, mida tema aga ütleb, on:

„Mille valid?“

Jutt: Hüvasti, kodu, meid ootab haldjamaa (Paadikapten)

Rnjarr Leiutaja lükkas terasest hoova mõtlikult ettepoole. Võimsa auruturbiini undamine valjenes ja kostis vilistavaid toone. Tulemusega rahul, tõmbas päkapikk hoova tagasi, kuni undamine tasaseks sahinaks vaibus. Suur laev oli peaaegu sõiduvalmis.

„Kes küll veel seltsi tuleks,” tabas Rnjarr end taas muremõttelt. Selle laevaga oleks hea minna kaugele, avastada maailma piiride taga. Aga suur alus vajanuks vähemalt paarikümnepealist   meeskonda ning huvilisi nappis. Oli vaid kolm kunstnikuhingega sõpra, kes valmis kasvõi kohe pardale asuma. Teisi päkapikke ei huvitanud, mis jäi suure ja laia Vrinndallri piiridest väljapoole. Ei huvitanud juba üsna mitu aastakümnetuhandet. Töö oli ainumas, mida see tugev sugu hindas ja nii oligi toohetkese seisuga tõsiseid tulijaid vaid neli. Neljakesi oleks seda kolakat saanud sõidus hoida ehk ennemuiste, aga mitte praegusel ajastul.

Mööda kallast lähenes laternahelk. See peatus laeva kõrval ja madal, käre hääl küsis pahasel toonil: „Noh, ööelukas, jälle kräunutad oma küna, jah?” Vastust saamata eemaldus helk taas ja laevani kandus veel torisemist öörahu teemal.

Küla sepp Rjaafnir Vasarakämmal oli tõre, veider vennike, kes ei sallinud öisel ajal aurumasinatega kolistamist. Kuid tema nõrkuseks olid suurte mehhanismide ehitamispüüdlused ja selle nõrkuse läbi sai temast laeva taastamisel Rnjarri parim abiline.

Heietades mõtet, kuidas ta hommikul sepale oma keldrist kannu süngeõlut välja valab, lasi Rnjarr auru maha. Ülejäänud öö pidi kuuluma unedele, sest tuleval päeval taheti taas tegusad olla.

Suure jõeauriku kõrval paistis viiekümne-aamist lasti mahutav auruvanker väheldase sipelgana. Selle tühjendamine andis neljale sõbrale siiski rohkelt tööd. Ei viitsinud ükski külaelanik laeva juurde appi sõita. Isegi leiutaja hüüd "lohesoomuse nimel, kõik parimad õlled jagan keldrist laiali!" ei toonud kedagi kohale.

"Ära nurise, meil ei ole sellist kraanat nagu sinu küna peal," poetas üks külamees pahasel toonil. Ka õllest oli neil ükstakama – leidus seda ju iga päkapiku keldris maast laeni.

Sagedasim appitulija oli Nrjuukar Rännumees, kes oma auruvankritega tihti Vrinndallris ringi tossutas ja igasugu tavaari siia-sinna vedas. Temale vaadati küll veidi viltu, sest ta ei tahtnud paikseks jääda. Kuid temasugustest oli ka palju kasu, sest mõneski külas oli hakatud tootma asju, mis mujal riigis jäid vaid helgeks unistuseks. Nii näiteks elustati naaberkülas Faarlimis maa-auru jõul toimivate laternate valmistamise ammuunustatud kunst ja tänu Nrjuukarile pandi seal kena äri käima.

Selliste oskuste taasavastamine tähendas päkapike jaoks igiammuste aegade elluärkamist – rahva kaunimad legendid jutustasid ju muinaspõlvest, mil elu õitses, võlujõud oli kõikjal, elurõõm säras päikesena igas hinges. Need olnud ajad, mil haldjad õpetasid päkapikkudele ja inimestele oma kunsti, mil kodusid valgustasid võlutuled, mil igas aias kasvas võluväe mõjul väekas toit.

"Ometi leidis kurjus tee inimlaste hingedesse, nad hakkasid nautima hävingut ning tapatööd. Nad jahtisid muid olendeid nagu metselajaid ja kiskusid suurtel pidustustel oma ohvreid tükkideks..." Nõnda jutustasid vanemad lastele juba mitmendat ajastut. "Haldjad, meie parimad sõbrad, panid oma riigi lukku. Sestpääle ei ole me Häid Tiivulisi näinud ega neist kuulnud. Nad on saanud muinasjutuks," lõpetasid legendi sünged read.

Haldjate kadumine tõi päkapikkudele kannatusi. Lisaks sõpradele nüüd ilma jäetud ka võluväest. Elu mandus, vaikselt mindi võlujõu pealt üle aurutehnikale. Mõnesaja-tuhande aastakese järel kadus aga seegi ilu olematusse.

Päkapikkude jutustused pajatasid sellest ajast nõnda: "Inimeste hulgas kerkis tume kuningas. Ta oli väga julm ja toores. Oma sõgeduses soovis ta hävitada kogu maailma. Nägid meil taevad ja kuulsid meil maad, et see hull kuningas võttis ette väga kurja nõiduse. Ta õppis seda viiskümmend aastat. Ja siis, ühel kaunimal suvepäeval, nõidus ta kõiksuse sfäärid pahupidi. Üle ilmapuu kõmas tohutu äike, milles maailm rappus, mäed ja orud vahetasid asukohti, leegid pühkisid üle metsade... Siis tulid hiidlained. Mis jäi puutumata tulest, selle võttis vesi."

Sestsaadik langesid päkapikud äärmisesse viletsusse. Võlujõu loomine unustati hoopis, tööd tehti  kivist riistadega. Säilinud raudasju ja võluesemeid hoiti nagu pärle, neid ei kasutatud. Kadus ka reisimise komme ja rahvas jäi väga paikseks.

Pärast veel mõndasadat aastatuhandekest kustusid ka lootused, et kusagil võiks veel vanade aegade elukorraldust säilinud olla. Nõndaviisi paikselt vireleti veel mõned aastasadatuhandekesed, kuni lõpuks, nii viiekümne tuhande aasta eest, suudeti lõpuks taas aurujõud kasutusele võtta.

Praegugi jäid paljude päkapike kustunud lootused äratamata, isegi pärast seda, kui Rnjarr Leiutaja ühest järvesopist igiammu uppunud tohutu teraslaeva leidis.

Kui ta esitas valitsejale palve ülestõstmisoperatsiooni rahastada, annetas kuningas küll veidi riigikassast, ise aga irvitas seejuures: „Leiutaja, sul oleks targem see raha lihtsalt maha juua, läheb vähemalt asjalikku kasutusse. Mine nüüd kõrtsi, tõmba end seal rihmaks. Las näevad alamad kuninga heldust.”

Saadud raha eest saanuks tuhat aastat püsivalt sassis olla. Kuid leiutaja ei teinud pilgetest välja, kutsus kokku kamba abiväge ja hankis mitu riigi kõige suuremat praami.

Kuu aega töötas meeskond järvesopis enne, kui muistsete aegade ime üles tuua suudeti. Laev oli mitu korda suurem, kui ükski Vrinndallri tossuküna. Et see koduküla sadamasse ei mahtunud, seisis laev hoopis leiutaja kodu juures.

Tänu oma suurusele äratas alus ka Vasarakämbla huvi. Ehkki sepp leiutajat veidi imelikuks pidas, tunnustas ta leiduri pingutusi ja asus talle peagi oma oskuste ja varadega appi. Nüüdki tõusis ta mööda treppi laevale, sellal kui Nrjuukar oma tossava kümnerattalise elukaga minema logistas. Sepp ei saanud salata, et talle meeldis laev aina enam. Eriti nüüd, mil tema ja leiutaja koos paari sõbraga olid jõudnud sellele päris laeva välimuse tagasi anda.

Leiutajale kätt andes lausus ta: „Noh, ma olen juba öelnud, et... kodu on nõnna armas, aga... Vaatame, tulengi ehk kaasa.”

Sepal oli koguni hea nõu küpsenud, kuidas ka külarahvast reisile kaasa meelitada. Ei meeldiks ju ühelegi külale oma sepast ilma jääda – sepaoskust peeti väga mehiseks ja mõnigi kobakäpast külamees võis hea sepa läheduse nimel kodu vahetada. Rjaafnir aga oli väga austatud meister, kelle sarnast ei leidunud isegi päevase aurusõidu kaugusel.

Täna pidi olema see päev, mil Vasarkämmal oma reisiotsuse külarahvale teatavaks teeb. Läheb hästi, tuleb meeskonna jagu rahvast kokku. Läheb paremini, tuleb kogu küla.

Läheb kehvasti, jätkavad nad unistuse hoidmist neljakesi – sel juhul ehk mõne pisema auriku pardal.

Leiutaja lootis, et kunagi suudab temagi laev sõita paaripäise meeskonna toel. Praegu olid laeva mehhanismid selleks liialt tundmatud. Paakides ja torudes oli loksunud jääke vedelikust, mis põles nagu lambiõli. Kuid praegusel ajal ei osanud päkapikurahvas küllalt heal tasemel lambiõli toota, mistõttu auru tehti puidu või kivisöe abil. Rnjarr sai müraka vaadi moodi aurumootori laeva sisemuses küll käima, aga aurutootmise süsteemi pidi ta ümber tegema. Suutmata muud välja mõtelda, pani ta lõpuks laevale tavalise kivisöekatla.

Kivisütt oli sõber Nrjuukar talle mitu päeva vankritega kohale tassinud. Sodile leiti koht ruumis, kus kunagi oli ilmselt loksunud kütteõli. Oli ka selge, et ükskord saab süsi otsa ja nii ehitas leidur meeskonna vaeva leevendamiseks liikuva aurusae.

Kütet lootis Rnjarr reisi ajal koguda küll ja küll. Ajastute jooksul kogunes üksikutelt kaugretke-üritajatelt piiskhaaval teateid, et Vrinndallri piiride taga on mets nagu hiiglase lambanahavaip –ääretu ja kõrgem, kui kõige kõrgemad metsad päkapikkude koduriigis. Muudkui aga langeta ja küta!

Mõnedki sellised rännumehed jäid kadunuks, kuid kaks päkapikku, kes teistest kaugemale matkasid, pärandasid rahvale legendid imede laanest, kus lilled laulsid uimastavaid laule. Üks neist oli käinud retkel lootsikuga ja nõnda süttiski leiduri kinnismõte: minna vett mööda otsima legendide haldjamaad.

Tema jõuaks kiiremini ja kaugemale kui endisaegsed rändurid, sest aurujõud ajas laevad üsna käbedalt liikuma.

Hiljuti oligi Rnjarr oma laeva riigi kiireimate alustega kõrvuti pannud ja nad võidusõidul selja taha jätnud. See ettevõtmine tõi ta varakirstudesse ka hunniku kulda – nii riigialamailt kui kuningalossi põhjatuist keldreist, sest võidusõidu puhul sõlmiti ka kihlvedusid ja keegi ei osanud arvata, et nii suur alus võib sõita nõnda kiiresti.

Kuningaski ei tahtnud siis veel uskuda, et see laev läheb kaugele retkele. Ei võtnud ta tõsiselt kuuldusi, et Rnjarr lossilt saadud kulla laeva varustamise peale kulutab. Kuninga peas hingitses juba siis mõte laev endale saada.

Kuu aega hiljem pummeldas võidusõidu ajaks palgatud meeskond leidurilt saadud kulda ikka veel maha ja nende jutud läksid iga õhtuga aina pöörasemaks. Juba teisel joomanädalal kasvatati laevale aurujõul väljalükatavad tiivad. Imepäraseid detaile aina lisandus, kuni laevast sai kõikjalsõitja, mis võimeline päeval päikese manu lendama ja öösel kuu juures ära käima. Lakekrantside keeltelt pudenes siiski ka üks tõetera – laevaomaniku kodukülas hakanud rahvas varasid ära müüma. Vasarakämbla seadeldiste headust tunti üle kogu Vrinndallri ja väärt masinatest parimad liikusid nüüd koduvaldustest üle riigi laiali.

Pärast seda, kui Vasarakämmal oma reisileminekuotsuse välja kuulutas, leidis Rnjarr enda ümbert meeldiva üllatusena pool külatäit unistajaid, kes nüüd trümmidesse toidukraami tassisid ja laevale viimast lihvi aitasid anda.

Nii jõudsid leidur ja sepp enne väljasõitu veel valmis ehitada katlasse kütet vedava aurukonveieri. Muidugi olid päkapikud tugevad ja raske tööga harjunud ning iga kaasatulija valmis end kasvõi kogu reisiajaks söeloopijaks pakkuma. Kuid sepp arvas, et pikal sõidul võiks ehk rohkem luuslanki lasta – küll kunagi taas kodus jälle tööd rügada jõuab.

„Kui seal kaugel meid hiiglased nahka ei pane või lohed tuhaks ei peereta,” lisas sepasell Hrjaldarr Jõujunn.

Hiiglased ja lohed olid juba ammu legendide kaunitesse ududesse kadunud, nagu haldjad ja inimesedki. Igiammustel kuldajastutel olid nemadki koos päkapikega kõrvuti elanud ja legendides jutustati heast omavahelisest läbisaamisest. Kuid pärast seda, kui inimesest tumemaag kaose valla päästis, ilmusid legendidesse tumedad read: "Ära tiku lohe koopasse, sest soomuseline uss põletab su tuhaks eimillegima eest... Ära iial astu hiiglase mäe manu, sest mäe peremees sööb su ära nagu konnake sööb kärbse..."

Nüüd olid nii headest kui kurjadest aegadest alles vaid legendid – kuid need püsisid päkapike peades, olgu pikuke või juba habemik, ja saatsid neid pärisosana igapäevas.

„Kuid las need legendid praegu olla,” mõtiskles Rnjarr lõbusalt. Ta koukis taskust hoiuleseatud kirja ja voltis selle lahti. „Ah et kuningas kutsub taas peole... Lähme pealegi. Lähme, näitame seal oma ujuvat uhkust,” otsustas ta õlleselt muheledes. Saagu riigilegi pisut rõõmu, enne kui tee kodust kaugele viib.

***

Hommikune päikseke heitis kiiri kuningalinnas laiuvale peojärgsele segadusele ja linnasadamale, kus ujuvate aluste vahel kõrgus üks eriti uhke suur laev.

Suure laeva sama uhkes salongis ärganud sepasell Hrjaldarr ei suutnud ära imestada, miks silmi lahti ajades talle esimese asjana relvastatud vahimehe karm pilk vastu vahtis. Asi tundus veider. Püüdes hädapärast riigiseadust meenutada, ehmus ta ärkvele teadmisega, et kuninga vahimehed ei valva ju pidusid, nad seisavad vahistatud isikute juures. Jõujunni mõttekäik tegi uperpalle. „Kuidas küll... Tulime ju laevaga kuningale külla... Oli pidu ja nüüd järsku oleme vahi all? Ei, ei... miski ei klapi...” Selle mõttega ajas ta end ägades püsti.

Avaras salongis magas teisigi omaküla päkapikke, sekka kuningalinna elanikke. Silma ette jäi veel neli vahisõdurit.

Kurgus õõnsat kõditust tundes kummardus Hrjaldarr kärmelt üle lahtise aknaääre ja jõkke lendas mehine rops. Kui Jõujunn end kergendusega tagasi püsti ajas, laskus ta õlale vahisõduri tammine kämmal.

„Ei tohi te keegi laevalt lahkuda – kuninga korraldus,” kostis bassine jõmin.

Sepasell võitles sooviga see sõdur siruli lüüa. Oleks ju saanud, sõduril polnud pooltki nii palju rammu, kui temal. Kuid seadus on seadus.

Käsi võeti õlalt ja sõdur lisas: „Laeva sees võite ringi tuiata, kuni kuningas teie saatuse üle otsustab.”

Ärevusega uuris sepasell: „Noh, et siis... Meid võidakse luku taha ka panna või mes?”

„Eks ikka, kui teid süüdi mõistetakse. Siis võib kuningas teie ujuva ballisaali ära võtta.”

Uudis rabas Hrjaldarri nagu pikselöök. Seda juhtus ikka, et valitsejad mõne alama liiguhket omandit himustama hakkasid. Üldiselt osteti see niisugusel puhul ära, kuid vahel saadeti tõesti sõdurid vara üle võtma. Nii omastasid kuningad ja alamvalitsejad legendide ajast säilinud imeasju, mida päkapikurahvas enam ise valmistada ega kasutadagi osanud, ja lossidesse kogunes muistseid imemasinaid, haldjate lendpaate, inimeste võluraamatuid ning palju muud imepärast.

Sepasell peeretas valjult ja ajas end liikvele.

Laevas valitses paras segadus. Magavaid pidulisi ja tuimal ilmel ringivahtivaid sõdureid nägi Hrjaldarr veel laeva köögiruumis, magamiskajutite trepi otsal ja roolimajas. Tuikuval sammul laskus ta magalasse. Tema koputus jäi vastuseta ja Jõujunn avas ise leiutaja Rnjarri kajuti ukse. Sees avanes tavaline peojärgne vaatepilt, mille keskelt vaatas vastu sammukobina peale ärganud leiutaja ähmane pilk.

„Vend, tead, kehv uudis,” tegi sepasell jutu lahti.

„Mesasja... ega ometi midagi laevaga?” küsis leiutaja pohmelusse mattunud häälel.

„Lohekuninganna sabasoomuse nimel, vot, on jah," selgitas Hrjaldarr jalalt-jalale tammudes. "Sa aja end karkudele. Kuninga sõdurid on laevas ja meie oleme vahi all. Kunn hakkas vist meie küna omale tahtma.”

Läks aega kuni mõtted Rnjarri unises peas ringi loksusid. „Ikka tõesti? Ei tahaks nagu... Ega me peo ajal midagi kokku ei keeranud...” Jutt katkes ja oksevaling lajatas ämbrisse.

Hrjaldarr raputas leiutajat õlast. „Põrguvärk ja hiiglase habe, no tule ja vaata ise! Ma ei valeta, meil on jama majas!”

Leiutajapäkapikk tõusis ägades. „No tõesti... Praegu sellist uudist saada on vist sama hull, kui lohe haisu hingata...”

Kui nad kajutist salongi jõudsid, leiutaja näoilme tõsines ja ta lausus tasa: „Ah sa vana lohevanaema kõrbenud tagumikukarv...” Sepasellile silma pilgutades lausus ta aga: „Kuule, Jõujunn, ma... käin peldikus ära.”

Millestki aru saamata pomises too naljatledes vastu: „Lase siis nii suur kang, et laeva ära uputab.”

Uimaste vahisõdurite allasurutud naerukööksatused kinnitasid, et nali sai hea.

Rnjarr aga laskus tagasi magala koridori. Tuli tegutseda, sest aega võis olla vähe. Lasknud peldikukraanist kannu vett täis, suundus ta kajutite poole. Veidi hiljem kostus esimesest kajutist juba lärtsatus ja tasane hüüe „kiirelt üles, häire!”

Peagi lasi Rnjarr pilgul käia üle salongi kogunenud külarahva ja pööras siis silmad vahisõdurite ülemale, kes oli just kohale jõudnud. „Ei hakka me tseremoonitsema – lase tulla, vennas! Mida kuningas mõtleb?”

Uhkes mundris päkapikk vidutas pahaselt silmi. „Noh, siin on lugu lihtne. Aulisele kuningale hakkas teie küna meeldima. Ta meil üritab parajasti kaineks saada ja välja mõtelda, mida teiega teha. Nii palju ma tean, et Rnjarr ja Vasarkämmal peavad jääma kuninga kaaskonda, nemad ju tunnevad laeva. Ülejäänud – eks vaatame, kas pääsete koju oma põldusid kündma või paneb kuningas teid käsu korras laevale tööle.”

Sepp Rjaafnir kostis: „Ja siis oleks ju veel võimalus, et ostate laeva meilt ära.”

„Nonoh, ära nüüd niiväga meheks ka mine, konn,” vastas vahisõdurite ülem ülbelt. „Enda musklit võid puhuda, kuningas on ikka kõvem. Ei teda huvita, mis sinuga lossikongides juhtuma hakkab. Ja pärast tahad juba ise rõõmuga kuninga laeval teenida.”

Mõnegi päkapiku sõrmed sulgusid sellise jutu peale ümber noapideme või varrukasse peidetud raudlati ning leiutaja ja sepp vaatasid üksteisele otsa. Köögist astus hääletult välja päkapikunaine, käes pudrunui. Leiutaja pilgutas talle tasakesi silma.

Hetkega pöördus olukord kuningameeste kahjuks.

Sõdurite ülema pimestas nuiahoop, tema kõrval seisnud vahimehed aga langesid päkapike heidetud kivide läbi. Ettenägelikult oli keegi salongis akendele kardinad ette tõmmanud ja nii kivid kui kära   jäid esialgu varjule. Sepp lajatas salongilae terasposti pihta, pannes selle helisema. Veel mitmelt poolt kostis matakaid ja kaugel all, laeva sisemuses hakkas kiirenevate tuuridega undama auruturbiin. Raksatades katkesid kinnitusköied ja alus nõksatas liikvele, sellal kui väike punt päkapikke tiris salongi veel viis kinnivõetud sõdurit.

Sepp ja leiutaja tormasid rooliruumi, kus üks higine päkapikk parajasti roolirattaga võitles. Eespool lähenes neile sadama jäätõkkevall. Raksatusega jõudis tüüriratas oma pööretekäigu lõppu.

„Rool otseks, jeekim!” röögatas Rnjarr ja rebis masina käiguhoova tagasi.

Hetked venisid lõputult, kuni võimas mootor käigu maha võttis ja veelgi pikemalt, kuni see vastassuunas taas pöörded üles sai. Laev jooksis ninaga jäätõkkevalli, rahnud kereplaatidel kolisemas, seiskus veidikeseks ja hakkas lõpuks tagurpidi liikuma.

Leiutaja viskas pilgu selja taha – sadamas paistis ruumi olevat ning rool kruviti kiirelt paremale. Suunavahetus ei möödunud siiski raskusteta: suur laev kandus ahtriga vastu sadamas seisvat puust praami ja surus selle kurjakuulutava raginaga pilbasteks.

Tüürimees ja leiutaja ketrasid hullumeelse kiirusega rooliratast vasakule, sepp aga oli jõudnud masina hoova tagasi ette suruda.

Nüüd kostis kai pealt vahisõduri pasunahüüd. See kordus ja üleval linnas avanes lossivärav. Hulk soomusrüüs päkapikke tormas sealt välja, võttes suuna sadamale.

Vaatepilt võttis leiutajal nahavahe kõhedaks.

Laevaturbiin undas juba täiel võimsusel, alus pöördus vasakule, jättes endast maha uppuva praami rusud.

Leiutaja keeras rooliratast kogu jõuga paremale. „Põrguma kitsas jõgi siin, hiiglase peldikutoru on kah laiem,” vandus ta tasa, kui laev ümber jäätõkkevalli ülesvoolu pöörates ninaga vastaskaldalt  kalapaadi kaasa haaras. See lasi end veidi kanda ja jäi siis kiikudes maha.

Kai peale jõudnud sõdurid viibutasid tigedalt relvi. Laevalolijad võisid näha, kuidas lossist asus teele järgmine sõdurite salk, hoides suunda kaugemale, justkui tahaks laevast ette jõuda.

„Sa vana lohe udarasulg," vandus sepp. "Sillale jõuavad, peame veel võitlema!”

Alus kogus hoogu ja raske kivist sild lähenes. Higi otsa ette kogunemas, püüdis Rnjarr hoida kurssi palkidest osale silla keskel. Kätte jõudis tõehetk – kas laeva tolline kereplaat kannatab matsu ära?

Alt salongist kostis hirmuhõikeid, kui laev raksuga silda rammis. Keret läbis jõnks ja hoogu kaotades liikus alus edasi, tilpnevad sillapalgid vastu keret nühkimas.

Sepp leiutaja kõrval ohkas kergendatult, nähes kuidas sõdurid lõpuks sillale jõudsid – vahemaad oli juba piisavalt, hüpata nad ei saanud.

Üks daamilike tikanditega dekoreeritud lõbusõidujaht sukeldus laeva järel lohisevasse lainesse. Veidi hiljem ilmus nähtavale jahi kiil, mille juurest sibas kalda poole jõehädalisi.

„Hah... Ilmutanuks küll neile halastust, aga... Nüüd oleme lindpriid, peame kaduma nagu ussid lohe urrust,” lausus sepp ja küsis: „Kui palju siit üldse riigipiirini oligi, kapitan?”

„Olete ikka hullud!" jõudis nende selja taha ilmunud rännumees Nrjuukar vahele lõigata. "Ma peaaegu soristasin end täis! Mõtlesin, et selle silla alla me upume, et siin meie õllesed habemed vetikaid koguma jäävad... Muide, vankriga oleks meie kursil piirini kolm aurupäeva.” Nrjuukar rüüpas kannust ja jätkas: „Meie solistame kauem, eks jõgi käänutab ju kõvasti. Peame lootma selle peale, et linn jõi end pidustustel ussikesteks. Ehk nad ei saada kohe kõiki mehi. Päevatee järel tulevad tihedad metsad, seal on harujõgesid, seal saame end peitagi. Aga ikkagi napilt pääsesime. Oleks masinamees sõduri käsul tule kustutanud, oleksime omadega loheemanda essuhunniku peal. Kaval teine, taipas sõduri täis joota, too aitas veel kateltki kütta, hihii!”

„Aga mida me nende sõduritega üldse teeme, ah?” küsis nüüd Rjaafnir vahele.

„Kuni piirini võib meil neid vaja minna," pakkus paljunäinud Nrjuukar. "Kui siis mõni kuningamees meist ette saab, ehk ei ründa, kui teab, et omad pardal kärvavad.”

Järgnenud vaikuses oli kuulda vaid sumin alt salongist ja vastu laevakeret nühkiva vee kohin.

Trimaraankere ja võimsa turbiiniga laev oli üliveoga sõites küll Vrinndallri kiireim, kuid selle tavakiirusel aurupäev jäi siiski alla maa peal veereva aurukaariku omale. Kiirust võtsid veelgi maha teel ettetulevad takistused, eriti sillad ja vajadus liikuda vaid öösel. Ühes kolkakõrtsis levisid kuuldused veel ühest takistusest – nimelt, et piiriäärsed veetee kõrval töötavad söekaevandused on pandud valve alla. Nii kustus plaan piiri ääres punkrid pilgeni täis laadida.

Lisaks selgus, et isegi paljunäinud reisisell Nrjuukar tunneb vaid maanteid ja et veeteedest polnud tal suuremat aimu. Kaardi peal ajas ta kaks jõge omavahel sassi ning korra viisid tema juhatused laeva kärestikule, kus oldi sunnitud tagasi pöörduma.

Parajalt rusutuna ajas Rnjarr sumedal päikesetõusul laeva ühes varjulises jõekäänus kalda äärde. „Haldjaemanda naba nimel, juua tahaks!” teatas ta algatuseks, kui rahvas nõu pidama kogunes.

Sepasell tegi otsa lahti ja arvas, et laeva võiks põhiveeteele tagasi juhtida ja sealt siis täie auruga läbi kihutada, kasvõi kuninga laevu sodiks ajades.

„Aga mida teeme sildadega?” küsis keegi seepeale ja ümberringi vajusid pead norgu.

Ühisvara austasid päkapikud väga. Mõte mitmekümne silla hävitamisest näis tapmisest karmima kuriteona ja see ainukenegi lõhutud sild lasus neil hinge peal nagu mägi. Viisakas päkapikk, kes soovis paadist suurema alusega silla alt läbi minna, tõstis ikka silla keskmised platvormid üles. Isegi tõstmist lihtsustava vastukaalude süsteemi abil võttis protseduur üksjagu aega. Kel pea vähegi jagas, mõistis, et sel ajal on nad kaitsetud – silla juurde võis vabalt jõuda kuninga väesalk, kes seltskonna suurima heameelega kinni võtab.

Nrjuukar jäi mõtlikult kaarti silmitsema. Siia ajas ta vaikselt vandudes silmad suureks, suskas näpuga ühte punkti ja lausus: „Siin on võimalus. Meie teekonnast päevajagu vasakul on jõeäärne söekaevandus. See on ammu kinni pandud, kraam sai otsa. Aga riismed saame igatahes omale. Sinna viib üks üsna kahtlane jõeke. Kedagi sealkandis ei ela, pole seal tugevamaid sildu ja minagi olen sealt vaid mõne korra läbi sõitnud. Teist sama kahtlast kraavi mööda on meil lootust piirini jõuda”.

Leiutaja Rnjarr heitis samuti pilgu kaardile ja muheles. „Aga päevateekonna jagu öös luusimist tuleb ikkagi ära teha.”

Öö neid kaitses, pimedus neid hoidis. Rnjarrile meenus legend paari miljoni aasta tagusest ajast, mil päkapikud esimest korda Võlutud Metsade riiki jõudsid ja haldjatega lähemat tutvust tegid. Toona, väga ammusel ajal, olid haldjad peale tutvumist saatnud oma väikese delegatsiooni nende juurde. Mõnd aega elasidki küllatulnud haldjad seal, võlusid ja uudishimutsesid. Ühel neist, Rukkilille hõimust pärit kaunitaril, oli eriti romantiline hing. Ta oli õrn ja kaunis neiu, kellele meeldis öösiti metsades hulkuda. Hulkus, kuni ühel talveööl salapärastel asjaoludel hukkus. Legendi järgi olla ta leitud surnukskülmununa ühe puu all istumas. Räägiti, et just pärast toda juhtumit võtsid päkapikud ööloitsu käibele.

„Öö meid hoiab, loodame, et õnn ei pöördu,” lausus leiutaja tasa.

Vaid jumalad oleksid võinud teada, mis teda ja tema kaaslasi veel ees ootas. Aga jumaladki olid  leekides hukkunud, kadunud igaviku mõõtmatutesse avarustesse.

Rnjarri turskesse ninasse imbuvad head lõhnad tõid ta mõtetest välja. Oli aeg vaatama minna, mida head kokkadel pakkuda on. „Tatrapuder juustuga," jõudsid ta meeled poolel teel järelduseni. "Aaah... see veel päästab mu päeva!”

Hea söök ja mõnus uni tegid päeva heaks, lubades öösel valitseva riigikorra peale peeretada ja ohte trotsides edasi hiilida.

Suur laev väljus vaikselt harujõest ja pöördus suunaga piki peateed.

„Oh lohepeeru hais, sõidame!” hõikas sepp Vasarakämmal kõnetorusse.

Laevkonna plaanidesse oli tulnud järsk pööre, kui pärast hommikusööki aurusüstaga välja saadetud luuraja tagasi tulles teatas, et plaanitavat teed märkinud jõelõik on väga lahti. „Väga lahti” tähendas nende kõnepruugis tõeliselt vaba teed – oli sedasorti päev, kus veetransport eriti töökalt rakkesse pandi ja liiklus märgadel peateedel tihenes sedavõrd, et kõiki sildu hoiti päev otsa tõstetud asendis. Nimelt asus poole päevatee kaugusel suurem kristallikaevandus, mille tooret just sel päeval otsustati suuremas mahus pealinna poole ujutada.

Nii leidsid ka meie seiklejad hea võimaluse – kihutada vajaliku jõeni, tee peal hoogu maha võtmata.

Kohvist ergutatud Rnjarr lükkas masina jõuhoova mõnuga lõpuni ette. Laevakere sügavustes  kasvas undamine ning kuninglike lippude lehvides – maskeering oli olnud ühe päkapikunaise kaval mõte – kogus alus kiirust.

Kaubapraame liikus nii nende ees kui taga.

„Rjaafnir, vend, mis arvad – paneme ülivedu?”

Sepp mõtles. „Nõus. Paneme jõudu!”

Rnjarr haaras masinaruumi sidetoru ja hüüdis sellesse: „Aurumehed, ülivedu! Kui õhku lendame, ei saa kunn meie jahti omale!”

Altpoolt kostsid sünged metalsed kolksud. Korstnast tuprus kiirkäigul poole metsapuu kõrguseni küündiv tossujuga. Veidi aja pärast muutus masina undamistoon aina kõrgemaks, kuni kadus hoopis. Tumeda, bassise müdina ja tuntava võppumise saatel kogus laev ülespoole kergitades kiirust.

„Oohh... sa vana lohe munahais... Vot see on midagi toredat... Vot nii sõidetakse!” Sepasell vahtis roolimaja akna juures üllatusest suurte silmadega ja puistas aina lausroppusi.

Mujaltki laevast kostis üllatunud häälesuminat. Salongis kõlasid üleolevad huiked, kui laev mõnest praamist lausa raudteemasina kiirusel mööda vuhises.

„Hoi, ära silda rammi!” hüüatas Vasarakämmal õudusega.

Rnjarr jäi aga muretuks ja kerge roolipöördega juhtis ta aluse tõstetud platvormidega sillavahesse. „Huh, õigus küll, need loheurru praamid on ju ka ees!” taipas ta veel õigel hetkel, ja juhtis laeva silla järel ette sattunud praamist napilt mööda.

Napid hirmuhõiked salongis muutusid taas juubeldamiseks. Kaldad hakkasid juba ebamääraseks uduks sulama, praamid kadusid viuh ja viuh seljataha. Järgmine sild –üles tõstetud, otsekui neid oodates. Vuhinal jäeti seegi seljataha.

Rnjarr tiris nöörist ja üle jõe kaikus laevapasuna lõikav hüüd.

Käänak, käänak, sild, käänak – laev müdistas hullunult edasi ja õõtsus pööretel sujuvalt. Aeg näis peatuvat.

Leiutaja peas levis mõnutunne. Käänak, pasunasignaal.

Üks praam nende ees asus pöördele.

„Hukkunud jumalate õlle nimel...” algas Rjaafnir vandumist, kuid poole lause peal laev kaldus ja vuhises praamist puutumatult mööda.

„Ähh, nõus, Vasarakämmal!” Leiutaja Rnjarr pühkis laubalt higi. „Oleksime selle küna pulkadeks löönud... Ja vaid jumalad ise teaksid, kas meie soomus sellise vungi peal mataka oleks üle elanud. Aga ei ole meil enam neid jeekimi jumalaid!” Veelkord tiris ta vilenööri.

Kime pasunaheli lendas üle vee ja eespool asusid veel kaks praami pöörama.

„Vend, joo õlut, ära tuututa!” karjus sepasell Hrjaldarr kõrvu kattes.

„Näed ise, need künad juba pööravad, et meil eest minna. Ei meie enam välja jaga, kumba kaldasse nad lähevad,”  torises Vasarakämmal, kui nende laev praamidest mööda sööstis. „Ära sa tõesti rohkem vilet lase, muidu mõni ujuv peldik lõikab meie lennu veel katki," soovitas ta siis isalikul toonil.

Peagi laius paremkaldal segipööratud maa, kus aherainemägede vahelt piilusid konveierid ja raudteed ning kalda ääres vedeles hulk praame.

„See ongi?” Rnjarr viipas kalda suunas.

„See jah," vastas rändaja Nrjuukar. "Nüüd pea vasakut kallast silmas. Esimene haru vasakule ongi meie tee," seletas ta kiirusnaudingust soojal häälel. „Ei tea, kas saaksime seal samamoodi uhada?”

Hiljutine ohust pääsemine oli leiutaja mõttetegevust aeglustanud. „Pigem ei,” kohmas ta lõpuks.   „Seal võime rahumeeli roomata ka. Asustust ei ole, keegi pealinna ei jookse. Veidi veel teeme lendu, siis võtan auru maha.”

Praamiliiklus oli ammugi kaugele selja taha jäetud. Kergelt rooliga mängides suunas Rnjarr hullunult kihutava aluse vasakule, kus avanes metsiku looduse rüpes vana jõetee.

Kaldad tulid lähemale ja muutusid udusemaks. Vee kohin laeva all ja tume müdin laeva sees tekitasid uinutava atmosfääri.

Korraga kukkus kaardil näpuga järge vedav rändurpäkapikk ropendama. „Kui palju me vees istume?”

„Miks küsid?” uuris läheduses seisev sepp kärmelt.

„Tuleb meelde," jätkas Nrjuukar, „et sellel kraavil on üsna mitu koolmekohta, sügavust nii nelja jala jagu... Nii et – palju meil veesistumist oli?”

Rjnarr mõtles ja heitis siis mokaotsast: „Vees istudes viis-kuus jalga, oleneb palju nodi pardal on. Üliveoga sõites kaks jalga. Kui midagi ei juhtu, läheme su koolmetest tirinal üle.”

„Huh... Tead, kui sinna kaevanduse juurde jõuame, tahaks küll selle sõidu auks õlut juua!” leidis rännumees.

„Voh, aga joome!" nõustus sepasell innukalt. "Joome nagu lohed ja oksendame nagu hiiglased! Kaevanduse juures ei tülita meid miski.”

Kihutava laeva all kohises jõgi, millele puude vahelt piiluv päike oma kiirtega kauneid sädelusi maalis. Mõnus kohin ei uinutanud siiski riukalikku saatust, mis nende plaanidesse taas järsu muudatuse tõi. Laevkonda tabas üllatus järelvankriga auru-maaveduri näol, mis järgmise käänaku taga koolmel ukerdas.

Rooliratast rulliv leiutaja ei suutnud  kokkupõrget päriselt ära hoida ja laev riivas võõra maarongi järelvankrit, mis voogudesse risakile heideti.

Kohe jõuti ka ühiselt otsusele, et peatuda ei tasu. Sest kes oleks võinud pead anda, et maarongi ähmi täis omanik ei lähe pealinna uurima, miks kuningalippudega ehitud laev ääremaadel niimoodi kihutab? Ja kui ta siis teada saab, et kuningat laevas polegi, on tal õigus kaevata – ei luba ju seadus õukonnal kuninga alustega isemeelselt ringi ristelda.

„Edasi! Kaevanduses tõstame trümmid täis, siis kaome üle piiri!” oli seiklejate kindel otsus. Riiki jäämine oli nüüd võimatuks muutunud.

„Mis siin ikka, võib-olla joome siis Haldjamaal end täis, võib-olla kosime nende neitsikesed ära,” lausus sepasell naljatlevalt, teenides kohe oma pruudilt armukadeda lõuahaagi.

Vanasse kaevandusse jõudes tassiti vahetuste kaupa kaks ööd ja päeva kibekiirelt söekoormaid laeva peale. Just nii kaua arvestas Rnjarr neile aega enne, kui kuningameeste auruvankrid kohale jõuaksid – kuninga masinad olid küll hirmkiired, aga laeva teele ette jäänud tossuvanker üsna keskmine riist, nii et arvutada võis riigi keskmise aurupäeva järgi.

Kahe ööpäevaga said trümmid ka servani täis. Järgmine päev veedeti puhates ja öö hakul asuti jälle piiri poole solberdama.

Ei läinud minek siingi libedasti. Valitud jõekesele oli ehitatud palkidest ujuvsildu, mida ei näidanud Nrjuukari kaardid ja mida päkapikkude praktiline loomus lõhkuda ei lubanud. Käega lüües leppisid reisilised olukorraga – võtsid sillad teel lahti ja panid enda järel kenasti kokku. Öö jagu kestnud ulpimise järel jõuti taas suurele jõele.

„Mida siin ikka. Magame, siis uhame edasi!” leidis magamatusest veidi sassis seltskond üksmeelselt.

Järgmise öö täiskuu leidis kogu seltskonna taas suurt jõge mööda kiirsõidul kulgemas, roolis leiutaja Rnjarr, kes jõge vahtides jällegi sepa ja rännumehega jutulaata pidas.

„Miks me’s peame mööda suurt jõge sõitma?" uuris sepp murelikul toonil. "Hukkunud jumalad seda kuningat teavad, äkki pani just sealkohal piirile sellise mansafti, millest me läbi ega mööda uju?”

„Loota ju võib, et ei pand,” vastas leiutaja ja suunas laeva mädanevast palgiparvest mööda. „Igatahes see on ainus teadaolev tee, kustkaudu läks Leefnir oma lootsikuga, kui ta laulvate lillede laande jõudis. Meil pole ju piiritaguste maade kaarte. Me isegi ei tea, millised jõed seal on. Vaata, Leefniril oli hea minna. Pisike paat, aeglane ka – sõitis ainult riigipiirist tolle metsani neli kuud ja tema ei teadnud üldse, kuhu läheb. Ainult oma teekonna sodis kaardile. Ja mõtle ka sellele, et jõed on käänulised.”

Nrjuukar sügas lõuga. „Njaa. Otse siis kümmekond aurupäeva. Meil võib kenasti kakskend ära minna. Kuni õlu otsa ei saa, pole sellest lugu.”

„Õlu ja süsi!" hõikas sepp vahele. "Teen ettepaneku teispoole jõudes puudega sõita, las süsi jääb  tallele. Võib-olla miljon aastat vaikust on seal kaevandused kinni ajanud. Aga õlut teeme juurde!”

Seekord saatus soosis päkapikke ja suuremate sekeldusteta jõuti kuningriigi äärele, kus laeva peatasid rasked väravad.

Nad võisid olla esimesed, kes aastasadade järel terasest piiriväravatorni turnima sattusid. Aknast välja kiigates paistis vastaskaldal teine samasugune. Kahe piiritorni vahel rippus üle jõe võimas, käsivarrejämeduste teraslülidega kettidest kardin. Kettkardina alumine ots kadus vette, selle ülemisel serval kulges massiivne rippsild.

Piiritornis ringi ronides takseeris sepp asjatundja pilguga suuri vintse. „Siinse masinaga neid ei liiguta. Vintsid on kinni, masinal katel sõelaks ussitanud. Tehakse meil ikka nõrka terast, miljoni aasta tagune on parem! Aga kett on jäme. Vasaratega lõhume seda nädal aega. Peame midagi kiiremat välja mõtlema.”

Kuningas ei pruukinud teada, et nad siin olid, ja kui teadiski, võis ta loota sellesama piirivärava tugevusele ja arvestada, et tema vahisalk jõuab kohale, kuni rännulised kardina kallal kangutavad.

Katse kogu kaadervärki laevaga maha tõmmata läks metsa. Vaid hukkunud jumalad ise võisid teada, miks oli Vrinndallri rahval vaja piirile ehitada selliseid jõetõkkeid ja veel uue ärkamise ajal, mida Suurest Tulest lahutasid tuhanded aastasajad. Pärast seda, kui Suur Tuli riigi koos ümberkaudsete maadega elust üsna tühjaks põletas, kolisid ellujäänud päkapikud kokku ja rajati Vrinndallri riik, mille sisse ega ümbrusesse tänini ühtegi ohtlikku olendit polnud siginenud. Vahest oli see päkapikkude suurushullustus, mis ärgitas neid rajama pikki, raskeid müüre maapiirile ja võimsaid tõkkeid jõgedele?

Ei sepp ega leiutaja osanud vastata, sest nende mõtted tiirlesid hoopis selle ümber, kuidas takistus kõrvaldada.

Pooleldi täis söepunker vintsimasina kõrval andis Rnjarrile lõpuks mõttelõnga kätte. „Tead, Vasarkämmal,” lausus ta. „Siin on päris asine söevaru. Võiksime ju kaasa võtta, aga mõtle, kui tuliselt see kraam põleb...”

Sepp lõi talle kämblaga õla pihta ja naeris. „Hahaa, just nimelt! Ega aega raisata ole. Kuningas võib otsaga veel siia jõuda. Võtame aga ette, sulatame ketid juppideks!”

Mõeldud-tehtud. Paari tunni pärast toimus piiriväraval käbe tegevus. Tornist paiskus tossu ja kalda ääres jälgisid vaatemängu mitmekümned silmapaarid. Metsa varjus tallas salk päkapikke suurt sepalõõtsa, mis põlevasse torni õhku puhus. Mõnuga õlut rüübates tammus kümme jässakat tegelast ühises rütmis tohutu lõõtsa hoobadel, jorutades lõbusat ja roppu töölaulu.

Õhtune päike soojendas väga mõnusasti ja õhk põleva torni kohal väreles. Korraga ajas jõnksatus kettidest kardinas jälgijad elevile. Tornist hakkas kostuma naksatusi, kolkse, raginaid. Üks keskmise korruse aknast väljajooksev kett andis järele, katkes ja kukkus jõuetult rippu. Kostis pikk, veniv ragin ja tasapisi vajus üleni roostepunane kardin allapoole.

Valju paugu saatel katkes kõige ülemine ketiliin, lastes kardina ülemisel nurgal suur klirinaga alla sadada. See pani kogu kaadervärgi liikuma. Kostis veel mitu teravat pauku. Ränkraske teraskardin kukkus vett vahule lüües jõevoogudesse.

Kiiruga asuti täitma plaani teist osa. Tornile suunati kaks aurumasinaga tuletõrjekahurit, millest paiskuvad veejoad susinal aurupilvi üles paiskasid. Ei jätnud päkapikkude loomus siingi midagi saatuse hooleks, sest kes neist oleks tahtnud riskida metsapõlengu ohuga. Pool tundi uhati tornidele kõige karmimal moel vett, kuni kõigist avadest nirisesid joad ja aur hajus vaikselt.

„Ja nüüd, mis siin ikka, kõik laeva!” hõikas Rnjarr ruuporisse ja rüüpas mehise õllesõõmu.

Töökad käed haakisid tuletõrjepumbad kraana otsa, masinad tõsteti tagasi pardale. Siin ja seal laevas kostis rõõmuhõiskeid, löödi kõmakaga kokku õllekannusid.

Salongis mõmises Vasarakämmal mõnust, kui talle korraga mitmest kannust õlut pähe valati.

„Oi ridi-radi-ralla, tee vabadusse valla!” hõiskas sepasell Hrjaldarr Jõujunn juba üsna joogisena, endagi õlut Vasarakämblale krae vahele kallates.

„Homme oksendame juba metsas, kus vist miljon aastat keegi oksendanud pole!” irvitas Nrjuukar, kutsudes esile üldise naeru. Ikka veel enda nalja üle naerdes lükkas ta laevamasina jõuhoova ettepoole ja kerge roolipööre suunas aluse jõele.

Kallastel uitavad loomad kikitasid kõrvu, kui üle jõe mitmekümnest kõrist vali huilgamine kajas. Kodu jäi seljataha, ees ootasid tundmatud rajad.

Nüüd kostis laevkonna selja taga roppu vandumist – kuningasalga mehed olid aurutõllaga torni juurde jõudnud ja kamp vihaseid sõdureid takseeris purustatud piirivärava varemeid.

Valvesalga juht ohkas ja kamandas siis: „Õlu lagedale. Joome end rahulikuks. Siis veereme koju tagasi.” Ettepanek võeti vastu üksmeelse mõminaga. Peagi randus lootsik kümnekonna sõduriga, kes lindpriide laevalt vabaks olid lastud. „Vennad jäid ellu, õlut neile!” hõisati aurutõlla juures olesklevate sõdurite seas.

Otsekui mõnituseks kajas vastu kauge, võidukas hüüd võimsast laevapasunast.

Vabadus oli imeline. Kui kuninga sõdurid said paadiga minema saadetud, seilati rahulikult edasi. Kaks päeva kestis laeval katkematu jooming. Võeti välja viinavarud, pandi tina „nii, et jõgi lainetas,” nagu sepp armastas öelda. Ropsi lendas jõkke üsna mehises koguses ja seiklejad said hirnuda, vaadates kuidas kalad okseloikudes maiustades lupsu lõid.

Laeva hoog vaibus päris tasaseks. Üsna mitu korda sõitis mõni rooli taha pandud päkapikk otse  kaldasse. Sellest polnud suurt lugu, tagasikäik vedas laeva sealt lahti ja lõbus sõit jätkus. Paar korda jäid ka kütjad magama, lastes tulel koldes kustuda.

Alles kolmanda päeva lõuna ajal satuti tõsisema portsu otsa. Rnjarril tekkis tuju kihutada, kuigi tundmatutel vetel pole see sugugi ohutu tegevus. Mõne kurvi pärast kostiski suurem mütakas. Laevas lendas laiali kõik, mis polnud kinnitatud. Pudenesid ka paljud päkapikud, kellel parasjagu toetuspunkti polnud ja järsk pidurdus võttis mõnelgi reisijal ropsi lahti. Mõnda aega kõikus alus masina müdisedes paigal, kuni taibati aur maha võtta. Siis asus ehmatusest kainenenud meeskond asja uurima.

Üle parda kiiganud sepp pistis ropendama – pilt oli kole. Laeva all ilutses tont teab millal vette kukkunud hiigelpuu, millest see täishooga peaaegu üle sõitis, kuid siis ahtrit pidi kõõluma jäi.

Kambüüsist tormas samuti vandudes ja ropendades välja päkapikunaine, kes oli äsja näinud kõiki häid nõusid kildudeks kukkumas. „Kes pärgel praegu roolis on, ah?” karjus ta üle laeva. „Te vanad essuhiired, kohe magama ja mitte üks tilk enam!”

Rooli taga ikka veel irvitav leiutaja sai emandalt jõulise matsu üle tahi. Siis tulid teisedki naised kokku ja otsustasid üksmeeles laeval korra taastada.

Paar järgmist päeva istusid seiklejad koos laevaga puu seljas, kainenesid ja pistsid rinda pohmeluse jõududega.

Loppis olekuga sepp juhatas vägesid. „Kütjad, häkk... Palju auru on ka?” küsis ta haige hääl torinal katlaruumi uksel.

„Ooeee, hökkk... No juba tasa minna saaks... Hök, ptüi... Ülivedu veel mitte,”ägiseti katelde juurest vastu.

„Lohe pussujorina nimel, kui me siit üliveoga minema ei saa, siis...” Rjaafnir uuris süngelt manomeetreid. Teda lõbustas veidi vaid see, kui üks kütja koldesse oksendas.

Tänulikult võttis sepp kokanaiselt vastu kruusi ürditeega. Salongi naastes märkas ta kaht vähem joonud seiklejat malelaua taga aega veetmas. Sepp astus ligi – seis laual tundus põnev ja tõsise harrastajana ei soovinud Rjaafnir mängu segada. Raske südamega lausus ta siiski: „Veidi veel mängite... ök... Siis vahetate kütjad välja... Aur on vaja üles saada, hök, ptüi...”

Nende kõrvu paitas salongiaknast kostev metsamühin. Sealsamas metsa all viisid seiklejad ellu lubadust – käisid üle miljoni aasta esimest korda oksendamas. Ülevalt roolimaja poolt kostis röhkiv häälitsus ja salongiaknast möödus langev oksejuga – ka leiutaja Rnjarr püsis joomise poolest veel päkapikkude ühiskonna heakskiidetud raamides.

Punt kiiremini taastunud seiklejaid ajas käima aurusae, et metsast kütet tuua. Möödus tund, teine, kolmaski. Lõpuks toodi vahepeal sepaga malet mängima asunud leiutajale katlaruumist sõna, et aur on üles saadud. Kiirelt mängiti partii sepa võiduga lõpuni ja seati end kohtadele, kes rooli, kes vahti.

„Nüüd, kütjad –ülivedu... Läheme!” hüüdis Rnjarr laevamasina jõuhooba ette lükates.

Taas moondus korstnast tupruv toss metsapuude kõrguseni küündivaks joaks. Turbiini undamine võttis kõrgenevaid toone, kuni need jõudsid üle kuuldavuse läve. Tumeda müdinaga tekitas laev enda taha võimsa vahutava keerise.

„Mine nüüd, no mine,” pomises sepp põnevusest värisedes.

Laeva läbis nõksak. Minutijagu hiljem oli tunda, kuidas ahter vette langes ja laev hullunud jõuga kiirust koguma asus, kuni masinaruumi poole saadeti käratus: „Ülivedu maha!” ja alus hakkas rahulikult õõtsudes vastuvoolu kulgema.

***

„Kahekümne viies päev koduriigi piiri taga. On loomi, on kalu, on metsaande, metsa jõul sõidab ka  meie laev. Kuid endiselt mitte ühtegi olevust, kellega saaks juttu ajada, õlut juua, malet mängida. Kas olemegi me ainsamad selles tühjas maailmas?” Nii kirjutas leiutaja Rnjarr ühel veidi udusel õhtul oma päevikusse.

Üks roolis seisev päkapikk tüüris parasjagu laeva tasakesi kalda poole.

Peatumise jõnks tõi Rnjarri unelustest tagasi. End jalule ajanud, sammus ta vööri, kus juba väikest maabumissilda välja lükati. Kaldale astudes üllatas teda senisest erinev vaade. Ta pilgule näis, nagu helkleks puuvõrades ebamaiselt kauneid sädemeid. Kõrvu aga kostus sulnis helin, mis meenutas tuulekella. Leiutaja tundis endas joovastust tärkamas.

Üks päkapikk ta kõrval ajas huuled lõbusalt torusse ja metsas kajas uhke „trololooo”. Ka kaunis helin valjenes pisut.

„Vend Trololoo” laksas naerdes Rnjarrile vastu õlga. „Oh, üle pika aja jälle lõbusam! Justnagu oleks joonud, aga midagi etemat kui meie napsid! Ega tea, ehk oli haldjatel ka oma õllenaad!”

Laanest kostev helin muutus tihkemaks. Laeval ronis keegi salongi lae peale ja hakkas end veidral moel keerutama. Puude vahel kajasid huiked ja kamp naisi hakkas kätega rütmi plaksutama.

Endamisi hirnudes sidus Sepasell Hrjaldarr püksipaelad lahti ja tahtis soristama asuda.

Nagu välk lendas tema juurde küla võlur Vannervan ja käratas: „Sa vana lohepoeg, kohe toru püksi tagasi! Nende lillede peale sa ei lase!”

Sepasell pöördus ja jäi võlurile segaduses otsa vaatama.

Too ei viivitanud. Võluri pihku ilmus kaks pisikest riidepabulat, mille ta sepaselli kõrvadesse toppis. „Nii, õllevaat, tuled mulle appi. Pistame need kõigile kõrva!” kamandas ta Hrjaldarri.

Järgmisena tundis leiutaja Rnjarr, kuidas talle midagi kõrvadesse torgati. Helisev idüll kadus ja tegelikkus naasis jalustrabava hooga.

„Ja sina ka”, puristas võlur tema ees. „Aitad mind. Pärast selgitan!”

Salongi kogunenud rahvas oli valmis kuulama ja võlur Vannervan köhatas kurgu puhtamaks, et  kõrvatroppidest läbi kosta.

„Kui uskuda legende, siis oleme me nüüd kenasti haldjamaale jõudnud. Käsi püsti, kes teist näppis mõnda siinset lille... Neil lilledel on võluvägi. Nad hakkavad helisema, kui keegi neid puudutab. Puudutamine ise pole veel ohtlik, kuid oht peitub selles helinas, mida need õied siis kuuldavale toovad. Ma ei tea, miks need lilled helisevad. Kas saadavad haldjad niimoodi sõnumeid... Või on see hoopis Hea Rahva tervendamisvahend... Igatahes meile on see ohtlik, sest võime selle mõju all lollusi teha!”

Võlur libistas pilgu üle vaikivate seiklejate salga ja jätkas tigedamalt: „Sina, Jõujunn, oleksid peaaegu endale suurema jama kaela tirinud. Kunagi ammustel aegadel soristasid inimeste hullunud esindajad kah nende õite peale. Nad surid üsna võikal viisil. Legendid küll sellest palju ei räägi, kuid näiteks, mis tunne oleks Jõujunnil, kui ta tiltsu püksi pannes avastab, et sealt jookseb veri nagu tuletõrjekahurist? See jookseb, jookseb, lõputult. See on valus, ütleme, nagu soolikalõikus ilma valurohtudeta. Pole teada, et mõni loll oleks ellu jäänud!”

Võlur jäi vait ja nautis salamisi sepaselli kahvatut ilmet – Hrjaldarr oli vajunud kössi otsekui märg kass.

Vannervan jätkas. „Me võtame tarvitusele ettevaatusabinõud. Püsime laevas. Kui randume, siis vaatame koha, kus oleks vähe lilli. Ja lilli me ei puuduta! Arvestage, et ma ei oska aidata juhmakaid, kes nende lilledega rõvedusi teevad. Sädelevaid puid me oma katelde jaoks maha ei võta, ainult tavalisi. Võib-olla on kusagil ka veel alles haldjate põlevat sodi – kunagi ammustel nad ju meid riiki mingi seesugusega varustasid. Peale Heade Tiivuliste kadumist jätkus seda kuni meie söekaevanduste avamiseni, ajas meie masinaid ringi sama kenasti, kui süsi. Nõndaks. Ööd veedame laevas, hulkuma ei lähe. Küsimusi on? Kuni öörahuni laske tulla!”

Tagareas küsis üks naistest: „Aga kuule, tead sa, on siin üldse haldjaid alles? Või on nad kõik lännu?”

„Noh, seda ma ei tea. Praegu ma eelistan uskuda, et ei ole neid enam alles. Läksivad koos jumalatega nagu lohepeer pilve taha,” vastas Vannervan mornilt.

***

„Juba kaks päeva oleme olnud haldjamaal. Ei ole me kohanud endasarnaseidki, rääkimata haldjatest. Tüütu on end igal sammul vaos hoida, aga see maa sunnib meid ranget korda järgima... Võib-olla nüüd, täna, me leiame oma unistuste õied?” Nii pajatas järjekordne sissekanne Rnjarri päevikus.

Laev oli peatunud igeriku paadisilla juures, mille ümber ulpis kergeid lootsikuid.

„Ei see nikerdis meie laeva kinni hoia,” oli sepp lausunud ja soovitanud leiutajal laeva tavapäraselt ninaga kaldasse lasta, kui kaunihäälse laevakella helin pani õhu võbisema.

Kaldal seisis salk olendeid ja vaatles laeva. Õrn tuul sasis nende metsikult sassis juukseid ja väristas nende õrnu, pooleldi läbipaistvaid tiibu. Nende riietuses ja ehetel ei hakanud silma muid värve peale ühtlase halli. Nad olid kui varjud, kes on leppinud enda karmi saatusega. Olendid jälgisid vaikides, kuidas päkapikud laeval parema vaatega kohti otsisid. Nad vaatasid, kuidas viimaks kohtadele asunud seiklejate hulgast üks veidi erineva moega mees laeva vööri astus.

Võlur tajus endal võõraid pilke, mis temas kõhedust äratasid. Siin, laeva ninas tundis ta end kaitsetuna. Kuid just tema ülesanne oli kohalikega jutule saada.

Laevasalongi lae peal alustasid mõned päkapikumuusikud kanneldel õrna meloodiat.

Võlur ohkas ja rüüpas kannust vahutavat õlut. End nii kogunud, lausus ta: „Tervitus teile, Hea Rahvas. Tervitus teile kaugelt maalt Vrindallrist, mis ajastuid tagasi teid silmist kaotas. Kaunid võluväelised, me tulime üle ajastute teid otsima, sest meil on soov teiega taas head suhted luua. Teie valik on, kas te soovite seda... Teil on voli meid siit minema ajada ja siis me läheme. Kuid kas koju, ei tea...” Vannervan vaikis, pühkis silmanurgast pisara ja jätkas nukralt: „Ei tea, sest meie kuningas on puruloll ja oma riigis oleme nüüd lindpriid.”

Roolimaja kõrval sosistas sepp oma sellile: „Noh... Marudamalt aus jutt... Kas see meile ka head teeb... Aga mis teha, oleme ausad ja jääme ausateks.”

Kaldalseisjate hulgas seadsid end valmis mõned harfimängijad. Õhus kõlasid uued noodid, mis jõevulina kombel põimusid laevamuusikute trillerdustega.

Mõnda aega musitseerisid nad tasa, siis astus kaldarahva seast ette üks naine.

Pannud peopesad rinnal kokku, lausus ta: „Me tervitame kaugelt saabunud tundmatuid rändureid. See on imelugu, et me kohtame veel endasarnaseid hingi. See on imelugu, et võib-olla vanad legendid tõde räägivad. Vrindallr on meile tundmatu nimi – ajastuid tagasi elasid teie moodi hinged ühes teise nimega riigis. Me kutsume teid külla ja tervitame teid Ellesmeari, meie riigi, nimel. Me pakume teile, mida suudame pakkuda. Kuid arvestage, et meie riiki on aeg karmilt kohelnud... Meie kuninganna lendas siit ära väga kaua aega tagasi. Ta ei ole naasnud ja me elame ilma juhtideta.”

Päkapikuvõlur vangutas pead. „Njah... Teil pole kuningannat, meil on kuningas loll nagu... Jumalaid pole vist siingi. Hrjaldarr, vend, lükka sild välja. Eks läheme nendega teed jooma.” Seda öelnud, nuuskas ta valjult rätikusse.

Laevasild nagises võlur Vannervani jalgade all. Kaldale astudes tundis võlur, nagu oleks ta laevasolijaist ära lõigatud ja otsekui võluväel kargasid tema pähe rituaalsed tervitussõnad.

Haldjanaine võttis tema käed. "Tere tulemast," lausus ta tasa, päkapikule silma vaadates. "Olge külalistena siin hoitud."

Nende ümber aina kasvas laevalt tulnud päkapike hulk ja sooja sädemega silmis astusid haldjad neile vastu.

Tõlkejutt: Ela, oh, ela (Sylvia S. Wrigley)

Lained murduvad veripunasel kaldal, kõlades just nagu lained Maal: tume jõudu täis mühin. Meie lahkumisest on möödas 17 aastat.

Owen ja mina abiellusime Cardiffi perekonnaseisuametis. Me üürisime ülikooli lähedal väikese ühetoalise korteri. Tundsin end pealinnas elades väga kosmopoliitsena ja sekka ainult veidi koduigatsust Swansea järele. Owen tuli ühel õhtul koju ja küsis, mida ma arvan kosmosesse minekust. Ma naersin, sest arvasin, et ta teeb nalja, aga seda ei teinud ta sugugi: talle oli pakutud töökohta uues maasarnastamiskoloonias G851.5.32-l ja otse loomulikult tahtis ta minna. Ma küll kartsin, aga sellisele võimalusele saa ju ära öelda, ega? Ja töö oli ainult kümneks aastaks - pärast seda ootas meid Maal ees korralik pension. „Kuulsus ja rikkus,“ütles ta. Mulle meeldis mõte oma sõpradele rääkimisest. „Oi, tere Emma, kuidas sul läinud on? Jah, pole kaua näinud, kas pole? Sa kolisid Mumblesisse, eks? Nii tore. Me kolisime eksoplaneedile 18 valgusaasta kaugusel. Me oleme nüüd muidugi tagasi...“

See oli veel siis, kui ma arvasin, et tuleme ühel päeval Walesi tagasi.

Siinne vesi ei sarnane sugugi soolastele meredele kodus. See on happeline ja söövitab nahka. Ma ei tohiks kaldaservale nii lähedal seistagi, juhuks, kui kõrvetavad veepiisad minuni jõuavad. Planeedil G851.5.32 on kõik mürgine; isegi mina, kes ma olen siin nii kaua olnud.

Megan sündis viis aastat peale meie saabumist. Minu parim (ainus) sõber Jeanine viibis sünnituse juures. Owen hoidis alguses mu kätt, ent ei suutnud minu valu vaadata. Lõpuks sammus ta väljas edasi-tagasi kuni Jeanine läks talle ütlema, et kõik on möödas ja et ta on väikese tüdruku isa.

„Ta näeb nii habras välja,“ütles Owen. „Ma ei julge teda puudutadagi, äkki teen ta katki.“ See oli tõsi: Megan oli tilluke olend, kelle jääsinised silmad puurisid uudishimulikult kõike.

Ma kartsin tema lapsepõlve pärast koloonia kupli all, see oli nii steriilne keskkond. „Lapsed peavad vahel poriseks saama,“ütlesin ma. „Nad peavad saama uudistada ja omaette toimetada ja energiat põletada.“

„Varsti jookseb ta mööda Swansea lahe liivakallast,“ lubas Owen last lõua alt kudistades. Tüdruk vaatas teda tõsisel pilgul.

Kui ta veel imik oli, laulsin ma talle üht Walesi unelaulu „Suo Gân“. Kui ta vanemaks sai, lõbustasin teda lauludega maailmast, mida ta kunagi näinud ei olnud: „Oranges and Lemons“, „The Bishop of Bangor’s Jig“, „Sweet Molly Malone“. Ma jutustasin talle lugusid Swansea igapäevaelust: kaetud turust, lahe liivarannast, Blackpill Lidost, vihmast. Need tundusid talle sama muinasjutulised kui õlgedest kedratud kuld.

Kui Megan kõndima õppis, lasi Owen teha talle sobivad tillukesed kaitseprillid ja me käisime väljas pikkadel jalutuskäikudel mööda kupli äärt. Me läksime kuni kaljuse rannajooneni, kus tumedad lained punasel aleuriitkaldal murdusid. Tema laulis laulu "Molly Malone" ja mina jutustasin talle liivalosside ehitamisest ja kajakate kaeblevaist hüüdeist. Ta vaatas kõike uudishimulike silmadega.

„Aga emme, kas sa mustaks ei saanud?“ Koloonial olid steriilsete tingimuste kohta väga ranged reeglid. Liivas mängimine oli Meganile sama võõras kui oleks olnud elu kosmoses minu kooliaegsete sõprade jaoks. Ta kasvas üles pidevate hoiatuste keskel ja pidi ka lihtsalt akna avamiseks kandma kolmekihilist kaitseriietust. Tol pärastlõunal hoidis ta ühes käes oma lemmikmänguasja – täistopitud kaheksajalga, mille olin talle sünteetilise kanga jääkidest teinud – ja teise käega pigistas kõvasti minu kätt. Ta oli nelja-aastane ja polnud kunagi vaba olnud. Ma tegin, mis suutsin, rääkisin talle lugusid, mida ta armastas, ja püüdsin selgitada, milline peaks tegelikult ühe lapse elu olema. Aga see polnud sama. Ta teadis, et ei olnud.

„Jah,“ vastasin ma talle, „me saime väga mustaks. Siis läksime koju ja meie emmed sundisid meid pessu minema, et me jälle puhtaks saaksime.“ Megan näis kahtlustav. „See oli teist moodi must, laps,“ tunnistasin ma lõpuks. „Maa peal ei tee pori haiget. Rasedad naised isegi söövad mõnikord mulda.“ Ta naeris mu üle, see mõte oli nii naeruväärne, et ta ei suutnud seda ettegi kujutada. Kui me kuplisse naasime, jätsime kõik oma üleriided sissepääsuruumi, kust need ära korjati ja steriliseeriti. Komandöridele ei meeldinud, et ma Meganit baasist välja jalutama viisin, aga kui ma olin teada saanud, et nad ei lase meil Maale tagasi minna, ei huvitanud mind nende arvamus enam eriti.

Owen ja mina olime kolmanda kolooniasse tulnud teadlaste rühma seas; tippajal oli meid seal umbes paar tuhat. See oli pikk reis: viis kuud teel, kümme aastat baasis ja veel viis kuud, et koju tagasi minna. Siiski tundus see tehtav veel paar aastat pärast Megani sündi. Esimene naasmismissioon Californiasse oli katastroofiline. Esialgsed uurijad – kaasa arvatud mu sõber Jeanine Davies – olid kojuminekust väga elevil. Jeanine oli ootusärevusest terve ööüleval. Ta ütles mulle, et kavatseb ennast värsketest puu- ja köögiviljadest täis pugida ja läheb siis välja, et nautida tuult oma näol. Me plaanisime Cardiffis kohtuda, kui Oweni leping läbi sai. Tal oli kahju vaid sellest, et ei saanud Meganit paar aastat näha. Jeanine pakatas energiast, ta oli tervise musternäidis. Ta oli koju minemas.

Kui kapsel California kõrbe kosmosekeskuses maandus, jäid kõik reisijad tõsiselt haigeks. Teadete saamine võttis aega. Jeanine suri. Nad kõik surid. Nende soolestikus oli mingi tundmatu bakter, mis Maa atmosfääri sisenedes muutus pahaloomuliseks. See ei puudutanud mitte ainult koju läinuid, vaid kõiki. Bakter levis kiirusega, mida polnud nähtud viimasest katkuepideemiast alates. Niisiis pandi G851.5.32 karantiini ja kõik edasised reisid emakesele Maale tühistati, teadmata, millal võiks naasmine võimalik olla.

„Goweris on praegu sügis,“ rääkisin Meganile. „Kui me kodus oleksime, korjaksime praegu põldmarju. Taevas on hall ja sellest langeb vihma. Tuul on karge ja teed on lompe täis.“

„Kas sa käisid tõesti väljas ilma kaitseprillideta ja puha?“ Megan ei olnud kunagi tundnud õhku oma paljal nahal. Kõndisime mööda kalda kõrgemat osa, happeveest ohutus kauguses. Ta nurus, et räägiksin talle veel „minevikust“, nagu tema seda kutsus; Wales oli kättesaamatu maailm, mis eksisteeris ainult lugudes. Paari aasta möödudes ma ei parandanudki teda enam. Polnud mõtet.

„Vaja oli ainult vihmavarju ja korralikke saapaid. Muidugi saime me gripi ja külmetused, mis kestsid terve talve. Selles suhtes on sul vedanud.“

Haigused ei ole meie steriliseeritud koloonias tavalised ja meditsiinikeskuses ravitakse kõik sümptomid kiiresti välja. Nad on kulutanud tuhandeid tunde sellele, et välja uurida, mis bakter meie kojuminejad tappis, aga tundub, et siin on see passiivne, muteerudes tapvaks ainult Maa atmosfääris. Ja nad ei saa lihtsalt niisama saata inimesi Maale surema, isegi kui kohapeal olevad teadlased oleksid nõus uurimistöö nimel oma eluga riskima. Nad isoleerisid katku Californias, piirates ära kogu kõrbe, ja jätsid haiguse kandjad üksi surema.

„Meri oli alati külm, aga oktoobriks oli see suisa jäine. Teel koolist koju jalutasime me mööda rannaäärt. Me vedasime üksteisega vette jooksmise peale kihla. Vesi oli nii külm, et tundus, nagu see oleks nahka kõrvetanud.“ Vahel oli julguse kogumiseks vaja paari lonksu viina. Külm võis su südame seisma panna.

Mul võiks praegu pudel viina olla. Päike on juba madalal. Kui ma silmi kissitan, saan peaaegu teeselda, et see on hiilgav Swansea päikeseloojang, mille kiired peegelduvad madalatest pilvedest ja muudavad maastiku punaseks. Ma saan peaaegu ette kujutada, et ma olen Oystermouth Roadil, seisan pikal rannajoonel ja Jacquelin ässitab mind, et ma võtaksin riided seljast ja jookseksin lainetesse.

Megan suhtus maailma samasuguse entusiastliku uudishimuga kui tema teadlasest isa. Kuppel lämmatas noore tüdruku vaimu. Me avastasime ümbrust, kuid ei julgenud väga kaugele minna. Kui tuli aeg tagasi minna, kurtis Megan selle üle alati kibedalt. Tõeline probleem sai sellest aga siis, kui ta tabati katselt keset ööd üksinda välja hiilida, ilma loata ja ilma kaitsevarustuseta. Owen oli maruvihane, aga mina ei saanud reeglite ja eeskirjade vastu mässamist talle pahaks panna.

„Kuidas me õpime, kui me end luku taha paneme?“ nõudis Megan. „Kui ma suureks saan, elan ma õues ja avastan kogu planeeti. Ma uurin Kojutuleku Katku, kuni ma lahenduse leian ja me saame jälle reisida.“

„Kui sa selle leiad, olen mina esimesel laeval koju. Me lähme koos kaile jäätist sööma.“

Jäätis oli üks väheseid traditsioonilisi maiuseid, mida Megan tundis. Ta ei olnud kunagi saanud toitu, mis poleks tulnud pakendist: sünteesitud vitamiinid ja töödeldud Ameerika liha. „Sa said tõesti niisama lihtsalt kuhugi minna ja süüa osta? Kas teil sööklat ei olnudki?"

„Ei. Noh, meil olid restoranid, kus inimesed võisid kokku saada ja koos süüa. See oli rohkem suhtlemise pärast. See oli valik.“ Mõte valikute olemasolust ajas ta segadusse. Meie toit tuleb kulbitäitena. Kui sa sööklasse ei lähe, siis süüa ei saagi.

Megani 12. sünnipäeva ajaks olid toidukogused väga piiratud. Me elasime peamiselt süsivesikutest koosnevatest einetest, mis maitsesid nagu puuvill, ja konservtoit oli rangelt normideks jagatud. Karantiini algusest peale oli meieni edukalt jõudnud kaks mehitamata varustuslaeva. Paljud teised olid missioonil ebaõnnestunud. Me ei teadnud, millal järgmine tuleb. Ma püüdsin mõtteid näljalt mujale viia, jutustades Meganile oma lemmiktoitudest, kui olin temavanune.

„Goweri rannad on aardeid täis,“ rääkisin ma talle. „Me läksime pärast kooli randa ja püüdsime õhtusöögiks kala. Ema kooris paar kartulit, praadis meie saagi võis ära, ja see oligi meie õhtusöök.“ Enamasti soojendas ema lihtsalt üles Tescost ostetud külmutatud toitu, aga seda ei tahtnud ma Meganile öelda. Pealegi oli ema tegelikult päris hea kokk, kui ta kaine oli. Ta oli alati nõus kokkama kõigega, mida me koju tõime. „Minul ei olnud kalapüügiks vajalikku kannatust. Õngenöör läks alati sassi ja ma vihkasin söödausside puudutamist. Aga mõõna ajal sai rannalt korjata igasuguseid koorikloomi. Me käisime memmega tihti öösel rannas, kaasas termosetäis viskit ja kohvi. Me korjasime kõike, mida leidsime: austreid, rannakarpe, isegi krabisid.“

Megani suu vajus lahti ja ta jõllitas kauget randa uskumatul pilgul. „Nii et nad lihtsalt ootasid seal, et sa nad kokku korjaksid? Kas sa sõid nad ära?“

„Me aurutasime saagi ja sõime neid ainult veidikese sidrunimahlaga. Sidrunid kasvavad puudel, aga meie ostsime oma puuviljad turult.“

„Kuidas aurutamine käib?“ Tal oli raske ette kujutada maailma, mis minu jaoks oli iseenesestmõistetav. Megan polnud kunagi toorest toitu näinud, nii et söögitegemine oli talle võõras. Lähim asi mereandidele, mida ta saanud oli, oli konservlõhe, mida uusaastapäeval serveeriti.

„Neid peab aurutama, et kest lahti tuleks ja seest liha kätte saaks.“ Megan paistis pettunud olevat. Talle meeldis mõte kaasavõetavast pidusöögist, toidust, mis lihtsalt ootas söömist. Me sõltusime täielikult kolooniast; mõte ise endaga hakkama saamisest oli tema jaoks kõige imelisem.

Mulle meeldis tema kujutlusvõimet toita. „Mõnikord olid neil juba püüdes karbid lahti. Ma püüdsin suudmest ämbritäite kaupa kaunkarpe. Tuleb ainult liivast auk leida, sinna nad ongi end kaevanud. Puistad auku natuke soola, pistad näpud sisse ja tõmbad karbid otse välja. Nad on prisked ja lihavad. Kui piisavalt näljane olla, siis ilmselt võiks neid sealsamas kohe süüa. Vanasti olid inimestel erilised noad, millega karbid lahti kangutati, et need kohe elusalt ära süüa.“

„Aga kuidas aru saada, ega need mürgised ei ole?“

„Meres ei ole just palju asju, mis surmavad oleks, vähemalt mitte siis, kui neid värskelt süüa.“

Vähemalt mitte Keldi meres. Ma vaatan pingsalt G851.5.32 mürgiseid laineid, mis on minu jaoks täielik mõistatus. Kes teab, millised koletised selle õrnalt hõõguvate harjade all peituvad. Lõhn õhus on terav ja keemiline, üldse mitte nagu Swansea lahe meresoolased tuulehood. Kõik siin on mürgine.

„Mismoodi see maitseb? Toit, mida saab ise korjata.“ Selleks ajaks, kui Megan kolmeteistkümneseks sai, oli mu lootus koju saada täiesti kadunud. Me olime „isemajandavad“ ja suurepärane katsemudel tulevaste kolooniate jaoks; andmeid saadeti steriliseeritud kapslites tagasi Maale. Kõik see oli teaduslik ime, ainult et ma polnud kunagi tahtnud sellest osa saada, polnud tahtnud veeta tervet elu kosmoses, poleks kunagi saanud last, kui oleksin teadnud, et ta saab nägema ainult antiseptilist elu selles koloonias. Megani uudishimu oli täitmatu, ta pinnis minult välja kõiki üksikasju „tavalise“ elu kohta, millest tema ilma oli jäänud. Ma rääkisin talle veinist ja äikesetormidest ja lennukitest ja kitarridest. Ma õpetasin talle kirikulaule ja Bonnie Tyleri laule ja kuidas ragbimängul skandeerida. Megan hiilis jätkuvalt kuplist välja, „võttes oma ohutuse suhtes teatud vabadusi“, seisis raportites. Koloonia turvasüsteem ei olnud mõeldud mässuliste teismeliste kinnipidamiseks; tal ei olnud sellega mingeid raskusi. Ma ei öelnud selle kohta kunagi sõnagi. Kuidas olekski ta saanud üles kasvada nende üksluiste plasthoonete keskel? Ta pidi saama avastada.

Owenile tegi see muret. „Sa tekitad talle koduigatsust maailma järele, mida ta pole kunagi näinudki,“ütles ta mulle. Mind ei huvitanud tema arvamus. Ma tahtsin, et mu tütar teaks, et ta mõistaks, kust ta pärit on. Nii et ma rääkisin talle üha lugusid ja vastasin kõigile tema küsimustele. Ma ei märganudki, kui tihti me toiduteema juurde tagasi pöördusime.

„Koorikloomad maitsevad paremini kui ükskõik mis muu universumis,“ütlesin ma talle. „Eriti, kui selle ise kätte saad. Öeldakse, et värske õhk maitsestab seda. Aga tegelikult tuleb see sellest, et sa oled pingutanud, et toitu kätte saada.“

„Aga milline see täpselt on? Mis maitsega südakarbid ja rannakarbid on?“

Ma ei osanud sellele vastata. Ta ei olnud kunagi söönud midagi, mis ei olnud täis säilitusaineid ja soola. „Nad maitsevad nagu meri. Nad maitsevad libedalt ja ürgselt. Nad maitsevad nagu soolvesi ja tumesinised sügavused. See on Maa maitse. Ma ei oska seda seletada.“ Ta põrnitses mind altkulmu ja läks siis jalgu trampides toast välja. Ta tahtis fakte, mitte metafoore. Ta tahtis teada, aga minust polnud abi. Ta tahtis koju minna ja neid ise maitsta.

Kallas on pehmest ja pulberjast settest, üldse mitte nagu Swansea lahe kuldse liivaga rand. Kui ma oma sõrmed selle sisse surun, hakkavad mu kindad niiskes pinnases kõrbema. Kõik siin planeedil on mürk. See polnud kunagi peredele mõeldud.

Sel päeval, kui Megan ütles, et tal on kõhuvalu, ei pidanud ma seda eriti miskiks. „Kas sul on kodutööd tehtud?“ küsisin ma talt. Tal olid iga päev eratunnid mõnede meie aja hiilgavamate teadlastega, mitte, et haridusest siin mingit kasu oli. Aga me jäime oma harjumuste juurde, teesklesime, et meil on siiski tulevik.

„Ma ei tunne end üldse hästi,“ütles ta. Need olid tema viimased arusaadavad sõnad. Ta kukkus kokku veel enne, kui ma tema juurde jõudsin, et ta laupa katsuda. Ma kandsin ta ise meditsiinikeskusesse, tema pikad jalad lohisemas mööda poleeritud koridore. Megan avas silmad, kui ma õde appi hüüdsin. Ta tõmbles ja hakkas verd oksendama, kui ta kanderaamile tõmmati ja tagaruumidesse viidi. Mõne tunni pärast oli ta surnud.

Owen leidis lohutust juhtunu uurimisest. Ta ütles mulle, et arvatavasti oli Meganil olnud sama bakter, mis ei lasknud meil Maale naasta, et tema võib olla võti ravi leidmiseks. Ma pöörasin pilgu ära, kui ta tühje lohutusi pomises, et äkki neil õnnestub karantiin lõpetada, et äkki tema surm ei ole asjatu. Ma ei suutnud kuulata, kuidas ta üritab seda tragöödiat kuidagi ära seletada. Ta jäi meditsiinikeskusesse, allkirjastas nõusolekuvorme ja jälgis kõike toimuvat, kui Megan lahti lõigati ja tema sisikonda uuriti.

Mina läksin koju, istusin Megani toas ja katsusin ta asju. Ma pigistasin oma rusikas tema lemmikkleiti, püüdes meelest heita viimast pilku tütrele, ihu kahvatu nagu marmor, verepritsmetega kaetud, sinised silmad külmemad kui jää. Ma vajusin ta koiku peale. Kui pisaratevool aeglustus, kompisin sõrmedega tema pehmet kaheksajalga nagu pime naine, puudutades kulunud riiet ja klaasist silmi nagu neis võiks olla midagi temast.

Mu käed peatusid millegi teravatel servadel tema padja all. Avasin oma silmad ja tõstsin padja üles; selle all oli paar varastatud kaitsekindaid, mille sõrmeotsad olid ära kõrbenud, ja pool tosinat veripunaseid karpe. Kaks neist olid lahti kangutatud; nende sisemus säras nagu pärlmutter, mis oli läikima nühitud. Puhtaks lakutud.

Owen ütles mulle, et Megani surma ei saanud ära hoida. See oli tundmatu haigus, ütles ta, me ei oleks saanud midagi teha. Ta nuttis mulle rääkides, et tüdruk oli saanud mingisugused parasiidid. Need olid otsekui sööbinud läbi tema ihu, söönud tema elundeid. Ta lubas mulle, et surm oli olnud kiire, nagu ma poleks seda juba teadnud, nagu see oleks mingi lohutus. Ma korjasin peidetud karbid Megani padja alt ära ega öelnud midagi.

Ma vajutan oma paljad varbad G851.5.32 viljatu kalda pulberjasse settesse. See kõrvetab, otsekui miljon nõela torgiks mu jalataldu. Kui ma veel noor tüdruk olin, vedasime kihla, et teine ei julge joosta mere jäistesse lainetesse, vette, mis oli nii külm, et kõrvetas.

Huvitav, kas see tundub siin samamoodi, selles võõras meres kodust nii kaugel. Ma pigistan katkiseid karpe oma pihus ja jooksen murdlaintesse.

Ma arvan, et küllap tundub see samamoodi.

Esmakordselt avaldatud ajakirjas Lightspeed 2013. aasta juunis.

Tõlkinud Mari Vallik.

Tõlkejutt: Kosmosereis kaotab oma võlu, kui oled kaotanud oma menstruaalanuma (Sylvia S. Wrigley)

Nullgravitatsioonis kolme valgusaasta kaugusel lähimast poest on jama avastada, et sa jätsid oma teise menstruaalanuma kosmosejaama.

Minu oma kadus täna vaakumtualetti. Laeva trümmi umbsesse muskuse- ja sidrunisegusesse õhku tungis vere terav lõhn. Ma olin veel pooleldi unes, püüdes oma menstruaalanumat pimedas vaikselt tühjendada. Vaakumtualeti imu oli just piisavalt tugev, et anum minu ikka veel uniste libedate sõrmede vahelt välja kiskuda.

Tähtede poole põgenemisest unistades mõtlesin ainult seiklusest. Sitast ja verest ei rääkinud keegi. Aastajagu tualettpaberit ja tampoone lihtsalt ei mahuks trümmi ära ja märgade salvrätikute kasutus on rangelt piiratud, neid saab kaks tükki päevas. Ma annaksin kogu oma vara ära, kui saaksin topeltkoguse niiskeid salvrätikuid. Noh, kui ma poleks juba kõike maha jätnud.

Ma otsisin oma sahtli läbi ja avastasin, et minu tagavaraanum oli teadmata kadunuks jäänud. Niisiis oli mul nüüd probleem, millega ükski täiskasvanud naine silmitsi seista ei tahaks. Asjade seisu üle järele mõelnud, rebisin lõhki pleekinud t-särgi ja tegin endale sellest sideme, et hommikuni hakkama saada. Ma kinnitasin end rihmadega tagasi koikusse ja mõtlesin, mida edasi teha.

Kaalusin hädaolukorra välja kuulutamist. Mayday, mul on ainult kalts püksis. Barnardi täheni oli veel seitse kuud ja t-särk oli XS-suuruses, lühikeste varrukatega. Ilma varuplaanita ma toime ei tule.

Teisest küljest ei saaks ma mitte kunagi enam teist sellist võimalust, kui paluksin selle kaubalaeva otsa ringi keerata. See jättis lauale vaid ühe võimaluse: anuda Suminad.

Ma kohtusin Suminaga kosmosejaamas enne pardaleminekut. Me mõlemad olime suundumas asteroidkolooniatesse. Olin pooleldi purjus, kui end kirja panin. Sumina võttis asja tõsiselt. Ta oli enne minekut umbes aasta otsa õppinud. Ma ei näinud temaga sõpruse sobitamisel eriti mõtet.

Asi oli nii, et ma teadsin, et tal on rasestumisvastaseid tablette. Suures koguses rasestumisvastaseid tablette, mis olid mõeldud kaevanduskolooniates laiali jagamiseks. Pimedas lebades rehkendasin välja, et kui ta annaks mulle neist 212 tükki, jõuaksin Barnardini ilma ühegi tilgata.

Probleem seisnes tema veenmises, et ta need mulle annaks.

Ta oli kõige korralikum feminist, keda ma olen kunagi kohanud, kelle moraalne kompass ei kaldunud otse taevaselt kursilt kunagi kõrvale. Artemise Fondi vabatahtlikuna oli ta seal selleks, et toetada naisi kosmoses, kellel polnud ligipääsu kogukonna toele või seksuaalharidusele. Minu plaani sisu oli teenida palju pappi ja keppi saada. Meil polnud palju ühist.

Kui päevaaja-tuled põlema pandi, läksin tema koiku juurde kerjama.

„Ma teen kõik, mis sa tahad.“ Mida ta nii väga ikka tahta saab?

„Me võiksime sõbrad olla,“ütles ta.

Ma vahtisin teda nagu hirv autotuledes. „Sa ei saa niimoodi teha,“ kogelesin ma.

„Varusid sõpradele jagada. Selle vastu on kindlasti mingi reegel või midagi.“

Tema nägu läks süngeks ja ma tundsin end halvasti.

„Ma mõtlen, ma lihtsalt arvan...“ sõnad jäid kasutult õhku rippuma.

„Jah, ei, sul on õigus. Loll mõte. Teeme lihtsalt ausa vahetuse. Kogu su šokolaad.“

„Sobib.“

„Ja kümme pakki niiskeid salvrätikuid.“

Ma oigasin. „Ole nüüd, Sumina.“

„Ja sa pead mulle ära andma kõik oma muusikafailid ja lubama, et ei laula enam kunagi ühtki Gloria Gaynori laulu.“

See oli valus. Ma oleksin ta peaaegu põrgusse saatnud. Aga ma mõtlesin järgmise seitsme kuu üle järele ja ohkasin. „Okei.“ Nii et Eeva ahvatlemine õunaga polnudki nii raske. Ma olin peaaegu nagu natuke pettunud.

Ma võtsin oma sahtlist šokolaadi, niisked salvrätikud ja pleieri. Kõik, mis mul oli.

Ta läks oma sahtli juurde, aga ei võtnud välja tablette. Selle asemel tõmbas ta välja erekollase kosmeetikakoti. Selle sees oli foto mu õest, tagavarahambahari ja mu menstruaalanum. „Ma leidsin selle, kui me jaamast lahkusime," ütles ta. "Sul oli nii hull pohmakas, et ei paistnud midagi lahti jagavat, mõtlesin, et kontrollin igaks juhuks           su toa üle.“ Ta viskas koti mulle.

„Ja sa ei öelnud mulle?“ Ma sirutasin käe pleieri järele, aga tema oli kiirem.

„Ei mingil juhul, meil oli kokkulepe.“

„Kas sa nii toetadki oma kaasnaisi?“

Ta noogutas. „Absoluutselt. Sa laulad nagu haavatud kits. Mida vähem inimesi kuuleb sind seda laulu ära rikkumas, seda parem.“

Ma naersin tahtmatult.

Ta toppis mu šokolaadi oma sahtlisse. „Ja ma pidin oma luksusasjade jaost loobuma, et see kott sinna üldse mahuks.“ Ta tegi oma koiku rihmad lahti ja hõljus põranda    poole. „Ma arvasin, et äkki meist võiks lõpuks sõbrad saada. Kes see tüdruk on?“

Ta mõtles fotot. „Mu väike õde. Ma pole teda kümme aastat näinud.“

„Miks mitte?“

„Ma jooksin kodust ära, kui olin 13. Pole kunagi tagasi läinud.“ Sõnad tulid mu suust välja enne kui jõudsin end peatada.

Sumina patsutas mu õlga, ei öelnud midagi nõmedat.

„Ok, aitäh koti eest.“

„Võta heaks.“ Ta hingas sügavalt sisse ja tõmbas end minu ette. „Miks me sõbrad ei või olla?“

„Ma....“ Mul polnud sellele vastust. Lõpuks kehitasin õlgu ja sirutasin oma käe välja.

„Olgu. Nõus, kui sa annad mulle poole šokolaadist tagasi.“

Ta irvitas ja surus nõusoleku märgiks mu kätt. „Diil.“

Ma sain lõpuks tulema. Kui ta arvas, et käepigistus tähendas midagi erilist, siis see oli tema probleem. Mina tahtsin lihtsalt oma šokolaadi tagasi.

Ma tõmbasin end tagaruumi, et oma t-särgi jäänused tuhastada. Ma mõtlesin, et lähen pärast lõunat tagasi Sumina kabiini ja me võiksime natuke šokolaadi jagada ja võib-olla muusikat kuulata. Kuulsin teda mu nime hüüdmas ja mõistsin, et olin ümisenud. „Ümisemine on lubatud!“ hüüdsin vastu.

Sumina naer kajas trümmis ja ma leidsin end jälle naeratamas. Tühja, see oli ju ainult seitse kuud, eks?

Võib-olla polegi sõber nii halb asi.

Tõlkinud Mari Vallik

Tõlkejutt: Maitsev kõhutäis (Sylvia S. Wrigley)

Komissar Vance Whitelaw’le

ÜRO välisministeerium

Lugupeetud härra Don Whitelaw

Kirjutan eesmärgiga informeerida teid enda rollist selles, mis täpselt toimus Relianti pardal enne Tau Cetil eelmisel nädalal toimunud rahukõnelusi ja kaitsta end mulle esitatud süüdistuste eest.

Ma ei ole diplomaat ja seega ei oska ma toimunut seletada erialases keeles. Andke mulle andeks, kui mu keelekasutus väga täpne pole. Seda, mis juhtus, on raske selgitada. Igatahes, mul oli koduigatsus peal. Ma olin laboris ja vaatasin vaateaknast välja. Te olete kindlasti Tau Cetist pilte näinud, smaragdrohelist vett ja musti kaldaid. Mul oli lihtsalt äärmiselt imelik vaadata, kui võõras see tundus, nagu see pärineks kuskilt ulmeõudukast, teate? Ma igatsesin, et saaks tagasi koju – Malagasse, sellisena nagu see oli aastal 2035, enne katastroofi ja seda, mis edasi sai, teate küll... Seal, kust mina pärit olen, veetsime suveõhtuid alati õues. Me grillisime rannas anšooviseid, jõime veini ning kui päike hakkas loojuma, leidus alati keegi, kes haaras kitarri, nii et me kuulasime muusikat ja vaatasime, kuidas Kuu Vahemere kohale tõuseb. Üle kõige igatsen ma kitarrihäält Hispaania öös.

Paraku! See ei selgita mitte midagi ja selgitab ometi kõike. Aga nüüd siiski loo sisuni. Ma üritan oma jutuga kuhugi lõpuks jõuda ka. Ma tundsin end kuidagi kurvalt ja sööklas pakuti riisi selle rõveda kanakastmega, mis ameeriklastele nii hirmsasti meeldib. Ja, noh, ma olin juba varem tähele pannud, et laeva varude hulgas on ka tartrasiini, seda Hispaania toiduvärvi pulbrit, mida küpsetamisel kasutatakse. Ma ei tea miks, aga sinepi kõrval on seda suur potsikutäis. Mina mõtlesin, et ehk saan oma toidule lisada midagi, mis laevas käepärast on ja mis mulle kodu meenutaks. Ma võtsin selle toiduvärvi ja natuke kuivatatud krevette, segasin selle oma riisi hulka ja lõpptulemus oli päris maitsev. Natuke soolane, aga ikkagi. Siis mul tuligi meelde, et ma nägin ju seda eluvormi, kohe sissepääsu juures. Härra, see oli ainult pisikene. Nägi välja nagu mingi ultravioletne rannakarp, teate. Kodus, kunagi, kraapisime me nad kividelt maha ja aurutasime õhtusöögiks. Ma vaatasin uuesti väljapääsu juurde ja neid oli vahepeal rohkem saanud, nüüd oli seal seitse või kaheksa. Ma mõtlesin, et võtan vaid kolm või neli, et neid riisiga segada ja oma toidule natuke Hispaania suvede hõngu lisada. Tau Ceti vesi pole mürgine, seega uskusin ma, et ka sealsed mereannid kõlbavad süüa.

Noh, ja siis ma lihtsalt võtsin noa ja kraapisin paar tükki seintelt maha. Nad tulid väga kergelt ära. Ma panin veekannu keema, nagu Christopher seda teeb, et vett keeta ja hoidsin neid kannu kohal, auru sees. Härra, ma tean, mida selle kõige kohta räägitakse ja ma võin omalt poolt kinnitada, et ma ei kuulnud neid oma peas kisendamas. Ma isegi pole päris kindel, mida see tähendama peaks. Palun, nende eluvormide juures ei olnud absoluutselt mitte midagi, mis oleks vihjanud, et nad on, noh, teadvuslikud. Kuidas ma oleksin seda teadma pidanud? Igatahes, jah, ma tean, et me oleme ÜRO delegatsioon ja jah, ma tean väga hästi ka seda, et Tau Ceti läbirääkimised on meie tulevikule siin elutähtsad, aga seda ma tõesti ei teadnud, et need olidki Tau Ceti elanikud. Ma saan öelda ainult niipalju, et kui ma oleks seda teadnud, ei oleks ma neid aurutama hakanud.

Ma loodan, et minu jutt on arusaadav – minu kavatsused ei olnud pahatahtlikud. Ma saan aru, et kosmoselaevastikust lastakse mind nüüd lahti, aga ma loodan, et nende nelja süüdistusega välisdiplomaadi piinamise suhtes ei minda siiski edasi.

Südamlike tervitustega,

Nooremmaat Fernandez

Endine ÜRO delegatsiooni liige Tau Cetil

Föderaalalus Reliant

PS. Võimalik, et sellest pole mitte mingit kasu, aga juhul kui te ei suuda seda kõike mitte kuidagi Tau Ceti elanikele heastada, võin teile vähemalt mainida, et see oli, ausalt ka, kõige maitsvam paella, mida ma elus söönud olen.

Reaktori peatoimetaja märkus: Kahjuks peame lugejale teada andma, et Relianti meeskonda tabas peale seda Intsidenti kurb saatus ja kõnelused Tau Cetil polnud edukad.

Tõlkinud Harly Kirspuu

Tõlkejutt: Sa elad ainult korra (Sylvia S. Wrigley)

Projekt YOLO

zGen Kaevandused

Toetajaid: 9747

Kogutud: 52 406 660 USD

Eesmärk: 750 000 USD

Rahastatud! Rahastuse otsimise periood: 31.12.2030-31.01.2031

Aega jäänud: 0 sekundit

Projekt YOLO

Meie eesmärk: Ehitada suur kaubalaev ümber reisjateveoks asteroidile X635s. Ja sind selle peale panna!

Jah, päriselt. Meie oleme zGen Kaevandused ja see pole järjekordne õhuloss me juba käime Maa ja X635s vahet, projekt YOLO on lihtsalt meie olemasoleva võimekuse laiendamine. Meil on Miamis keskus ja pühendunud kollektiiv, igas mõttes valmis tööle hakkama. Me vajame ainult 750 000 dollarit, mille abil saaksime oma praeguse reisija→kaup ümberehitusprogrammi vastupidiselt tööle panna. Meile kuulub Boeing 979-4 kaubalaev, mis meie andmetel peaks mahutama 3500 toetajat. Ja kõige tähtsam – me muudame investeerimise paradigmat, kaasates kõik oma toetajad projekti.

Pead sa ennast piisavalt ägedaks?

Planeedilt eemal elamine nõuab tervet mõistust, tohutut füüsilist jõudu ja kirge. Me tahame, et meiega tuleksid kosmosesse ainult parimad. Kas sina oled üks neist?

Külasta tähti

Reisi kõige uuema tehnoloogia abil. Saa teada, mida tähendab elamine asteroidil. Maga voodis, mis on disainitud NASA poolt ja valmistatud metallijääkidest. Ürita ellu jääda ühega kõige karmimatest päevaplaanidest, mida üldse on võimalik ette kujutada. Sa hakkad elu Maal nägema hoopis teise pilguga: kõik sinu senised probleemid on vaid valgustäpike kaugustes. Sa saad näha, kuidas meie kauge Päike tõuseb taamal kaljude vahel – vaade, mida sinu sugulased ja sõbrad kunagi ei koge.

Inimkonna heaks

Lisaks tähtedevahelisele reisile aitab see raha finantseerida paremaid elutingimusi asteroididel ja efektiivsemaid kaevandustehnoloogiaid. Ja sinul on võimalus tõestada, et oled võimeline hakkama saama kõige karmimates tingimustes, mida inimkond on iial kogenud.

Kas sa elad hetkes?

Meie tahame ainult parimaid. Kas sa oled nõus vastu võtma selle ainulaadse võimaluse, et oma füüsist ja vaimu proovile panna?

Ainult 5000 dollari eest garanteerime sulle koha laeval ja 6 kuu elamisvarud. (Lisa: Kuna nõudlus on olnud meeletu, pakume lisatasu eest erinevaid mugavusi, ilma milleta lihtsalt ei saa. .)

Leiuta ennast uuesti

See pole asjade poolikult tegemise koht. Sul on vaja kõigutamatut psüühikat, tohutut füüsilist jõudu ja metsikutes kogustes kirge. Kui sa rahastad meie kaubalaeva ümberehitust ja retke Päikesesüsteemi servale, garanteerime, et oled laeval! Lihtsalt toeta meid Stardipaketi tasemel või enam, et kogeda hoopis uut maailma!

Sinu sõbrad lähevad kadedusest roheliseks!

Sa saad võimaluse kutsuda kuni 3 inimest meie laeva starti vaatama. Kutsu oma sõbrad ja sugulased vaatama, kuidas sa kosmosesse reisid! Meie terminalis on kohal ka fotograafid, et mälestused kauem säiliks. Tehtud pilte saab sealsamas lasta trükkida T-särkidele, plakatitele ja 24x20 tollisele puitraamiga lõuendile.

Jõusaalisõltlased on meie lemmikud!

Kas sa oled vormis? Kas sa oled mõne jõusaali liige? Kui sa suudad oma keharaskust tõsta ja jooksulindil pikemalt vastu pidada, saad meilt 25% soodustust! Just nii! See tähendab seda, et sa pead maksma ainult 3750 dollarit, saad sellegipoolest koha laeval ja saad nautida reisi, mida elus tuleb ette ainult korra!

Kokku tarvis 750 000 dollarit

zGen maksab enamuse vajalikust rahast ise. Et saaksid fenomenaalse kogemuse, mis tunne on kosmoses reisida ja asteroidil elada, on vaja, et ainult 150 kohta ära ostetaks.

Sa elad ainult korra

Mitte miski Maal ei saa sind valmistada ette eluks kosmoses. Ära unista niisama, tegutse!

Võimalikud probleemid

Puuduvad. Kaevandus on asteroidil juba olemas, töötab ja toodab kasumit. Pole võimalik kaotada.

Sinu broneering on garanteeritud. Sa võid meile täiesti kindel olla, et see ainulaadne võimalus sul tõepoolest tuleb.

Projekti tingimused

Kõik ostud on lõplikud ega kuulu tagasimaksmisele. Kui ühisrahastuse projekt õnnestub, täidetakse kõik esitatud tellimused.

VIDEO

Tähistaevas. Ekraanilt jooksevad läbi motiveerivad hüüdlaused.

Edukaks saamise saladus: alustada.

Ole iseenda inspiratsioon

Esita endale väljakutseid.

Küsimus pole selles, kas sa suudad, vaid kas sa tahad?

Sa elad ainult ühe korra!

Tähed lendavad üle ekraani. Ammututtav hääl hakkab rääkima: “Kosmos. Viimane vallutamata piirkond. Teie missioon: Julgelt minna sinna, kus ükski inimene pole enne läinud.”

Nähtavale tuleb asteroidivöö ja peagi meenutab vaatepilt mõnd kosmoseteemalist videomängu: kaamera manööverdab tuhandete keerlevate kivide vahel kuni nähtavale tuleb üks suur kauge asteroid, mille pinnal on näha tulukesi. Kaamera pöördub seda jälgima.Suure kraatri kõrbkuival pinnal paistavad pisikesed kuppelmajakesed.

Grupp noori tööskafandrites inimesi naeratavad puurvasarate kõrval. Üks neiu teeb lehvitamiseks põgusa pausi.

Muusika valjeneb ja taustahääl tuleb tagasi: “Tere tulemast X635s-ile. Koloonia kosmose ääremail. Need inimesed juba elavadki tulevikus.”

(Alt jookseb läbi imepeenike kiri, et see on Maal filmitud simulatsioon näitamaks, kuidas umbes elu asteroidil välja võiks näha).

Muusika hakkab vaiksemaks jääma.

Pealelugemine: “Pane oma rahad käiku ja liitu meie ühisrahastusprojektiga juba täna!”

Ekraan kustub.

Paketid:

20 USD Hoia silm peal

93 toetajat

Vähesestki on abi abi! Saad osa uudistest, mis meie projekti kohta käivad, samuti siinsamas kommentaariumis teistega arutleda.

50 USD Nähtud-tehtud

6 toetajat

Saad unikaalse T-särgi: “Mu sõbrad läksid kosmosesse ja mina sain ainult selle lollaka T-särgi!” Mõeldud neile, kes on harjunud, et nad maha jäetakse.

500 USD Toeta sõpra

9 toetajat

Tunned kedagi, kes tahaks kaasa tulla, aga on teinud ainult osalise sissemakse? Nüüd saad teda aidata, lisades üht-teist enda poolt. Vaata, et sa teaksid sõbra meiliaadressi, et me saaksime saaks sinu ja sõbra rahad omavahel kokku viia

1500 USD Osaline sissemakse

364 toetajat

Rohkem raha pole? Anna sõpradele teada, et nemadki saavad sind rahaliselt aidata ja kui neid on vähemalt seitse, saadki kosmosesse sõita. Kui sul ei ole seitset sõpra, saadame sulle lohutusauhinna.

5000 USD Stardipakett

7056 toetajat

See ongi see kõige tähtsam! Me korjame su üles päev enne starti ja toome oma stardirajale Miamis. Asju pakkida pole vaja – laevas pole lihtsalt ruumi – aga sa saad meie käest kohalejõudmisel kõik, mis vaja. Sinust saab vapper seikleja, seega kaisukaru ja lõhnapuudri võid rahus koju jätta.

6000 USD Esimene klass!

1209 toetajat

Aknaäärsed kohad puuduvad, aga väikese lisaraha eest saad koha esimeses klassis, kus on rohkem ruumi jalgadele, kokkuklapitav laud, istmepadi ja tualetid lähemal. Naudi kaaluta olekut, ilma et tagumik kangeks jääks.

7000 USD Kõik mugavused

523 toetajat

Saad reisida esimeses klassis ja asteroidil olles erikohtlemise osaliseks. Sa saad TASUTA teki ja madratsi oma koiku jaoks, samuti täiskomplekti luksuslikke hügieenitarbeid (hambahari, hambapulber, šampoon ja väike pakk pabertaskurätikuid), kui oled kohale jõudnud.

10 000 USD Hoia sidet!

100 toetajat

Paketti kuuluvad kõik eelmainitud mugavused, pluss ühekordne ligipääs kommunikatsioonivahenditele, et saaksid saata sõnumi koju. (Märkus: sõnumi kohalejõudmist me garanteerida ei saa)

12 000 USD Kauge päikesevalgus

382 toetajat

Kaitse oma päevitumust, pannes ennast kirja tööle asteroidi pinnal.

15 000 USD Lihtne elu

5 toetajat

Me garanteerime sulle võimaluse konkureerida ametitele kaevanduse administratsioonis. Seikluse kogemus on täielik, aga seljavalu puudub!

20 000 USD Pole ikka veel päris kindel?

0 toetajat

Maanda oma riske, ostes ka tagasisõidupilet.

Kommentaarid

- swagles 31.12.2030: See on meeletult idiootlik. Miks peaks keegi tahtma seda rahastada?

- MyLittlePony777 01.01.2031: SUU KINNI JA VÕTKE MU RAHA VASTU!

- Ladyboner 01.01.2031: Ma ei jõua ära oodata, millal ma kosmosesse saan!

- Bassusa 01.01.2031: Esimese klassi eest pole mõtet juurde maksta! Tagumik ei lähe kangeks kaaluta oleku tõttu.

- Whymewhy 02.01.2031: Seda ikka teate, et see on vangilaager, eks? Miks peaks keegi selle eest raha maksma, et sinna jõuda?

- Kittencanthandleit 02.01.2031: YOLO!

- Mspsycho 03.01.2031: Tekid maksavad Targetis 5.99. See on puhas röövimine! Me peaks saama ikka enda omad kaasa võtta

- bones98 15.01.2031: Mu tüdruksõber pani ennast kirja. Kuidas ma saan kindel olla, et ta ei saa ümber mõelda?

- Bamalam 15.01.2031: Hullumeelne, neil on vajalikust rahast üle 1000% täis!

- Pikachu438 16.01.2031: Ma ei saa aru, miks osad peavad kõiki ühisrahastusprojekte sõimama. Projekt ei meeldi? Ära rahasta! Kogu laulupidu.

- Kirsty1996 20.01.2031: Kas lisasid saab ka? Mis siis, kui ma tahan oma kassi kaasa võtta?

- Ginger 27.01.2031: Kuulge, te maksate, et kaevandusse tööle minna

- antiginger2 27.01.2031: Sa olet idijoot

- waxycat 31.01.2031: Õnnitlused rahastuse puhul! Ei jõua ära oodata, mis teie lisaeesmärgid on!

- dudewithatruck 31.01.2031: Mina olen Kentuckyst. Mu vanaisa ja vanavanaisa ja ilmselt ka vanavanavanaisa olid kaevuris. Ma ei suuda kirjeldadagi, kui põnevil ma olen, et saan maitsta osa oma perekonna minevikust.

- notyourvicar 02.02.2031: Mina olen Newcastle’ist. Minu isa oli söekaevur. Sinu arusaamine asjast on üle romantiseeritud. Mina ei läheks sellega kaasa, isegi kui mu elu sellest sõltuks. Aga ikka tahaks näha, mis on nende järgmised eesmärgid.

- h0m3r 29.05.2031 Üks küsimus: kas seal wifi ka on? Kas ma oma tahvli saan ka võtta?

KKK

Kui pikalt läheb, et kohale jõuda?

2015. aastal läks NASA New Horizonsi pilootprojektil üheksa aastat, et sinna jõuda. Tänu Boeingu pidevale tootearendusele, kus parandatud on nii tõukuri kiirust kui vähendatud ka kütusekulu, hakkab planeetidevaheline reisimine oluliselt kergemaks muutuma. Tehnika viimase sõna abil läheb X635s-ile jõudmine ainult 36 kuud!

Kuidas ma seda oma perekonnale ütlen?

Ei peagi midagi ütlema. Sina oled juba ammu kosmose avastamata avarustes kui nad arugi saavad, et sa kadunud oled. Küll aga, makstes 100 USD juurde, saad sa saata postkaardi enda valitud aadressile. Postkaardi saadame teele järgmisel päeval..

Kas see on mingit sorti pettus? Kus ma tean, et te mu kaasa võtate?

Vaatame asja nii: kui piletit ei osta, siis teada ei saa. Elus ei ole mingeid garantiisid. Kuigi jah, me tõesti lubame, et kui te pileti ostate, siis te laeva peale ka jõuate. Kui ei jõua, saate topelt raha tagasi.

Kas X635s peal on toiduvalikut ka taimetoitlastele?

Jah. Meil on kohapeal söökla, mis pakub laia valikut teraviljapõhiseid suppe ja putrusid. Vett on ka. See on suurepärane võimalus kogu rämps oma kehast välja loputada. Samuti on võimalik osta vitamiinisüste, mis hoiavad sind maksimaalselt tugevana ja vormis.

Kas see on legaalne?

Kui sa oled täisealine ja juriidiliselt teovõimeline, siis on su allkiri siduv.

Kes te olete? Kus ma tean, et te sellega hakkama saate?

zGen Kaevandused olid alguses riigiettevõte, mida subsideeris Ameerika valitsus ja mis tegeles väljaspool Maad tegutsevate sunnitöökolooniate haldamisega. Peale 2024. aasta kakaokriisiga kaasnenud eelarvereforme erastati see aastal 2027. Asteroid X635s on nüüd eraõiguslik kaevandus, kus elab 2378 täiskohaga töölist kosmosejaamas endas, pluss 8439 kaevurit. Koloonia P3 on suur asutus, mis on mõeldud vähemalt kaks korda suuremale tööliste hulgale, kui seal praegu on.

Tõsiselt? Te päriselt arvate, et inimesed maksavad teile peale, et koonduslaagris tööd teha?

Me ei arva, me teame.

Miks te seda teete?

Meie meelest on ebaõiglane, et need kaevandused pandi tööle maksumaksja raha eest, tasuna kurjategijatele. Selleks tulimegi välja selle segase plaaniga, et absoluutselt KÕIK saaks kosmosesse reisida.

Lisaeesmärgid

Vahest see seiklus pole päris sulle, aga sa ikkagi tahaks, et see õnnestuks. Igast sendist on abi! Raketikütus on kallis! Kui sa tahad, elada maailmas, kus liiga suure hulga vaba rahaga inimesed võib kosmosesse lennutada, siis anna oma panus, et meie lisaeesmärgid täis saada!

1 000 000 USD Särav

Kui me saame miljoni kokku, saavad kõik vähemalt Stardipaketi ostnud endale TASUTA seebi!

5 000 000 USD Saada sõber

Me lisame uue paketi, kus saab kirja panna kellegi teise. Kui sul raha on, siis transpordi ja kohaleviimise eest hoolitseme meie!

Uudised

01.01.2031

ÄRA TEGIME!

Tegime ühe päevaga ära! Üle 200 inimese on meid juba toetanud ja kõigi zGeni töötajate nimel suur aitäh igaühele teist! Te tõesti julgete unistada!

15.01.2031

SAITE, MIS TAHTSITE!

Alguses oli kohti piiratud arv, aga see ei tundu aus. Nüüd lähme täispanga peale! Avasime paketid uuesti ja hakkame reisilaevaks ümber ehitama mitmekorruselist kaubalaeva. Seinast-seina istmetega saame kaasa võtta kuni 10 000 reisjat!

21.01.2031

TEADE PRESSILE

Te tõenäoliselt olete viimase aja uudistepealkirju näinud. Neid ei ole mõtet isegi natuke uskuda. Meie kampaania sujub imeliselt ja meil on olemas orienteeruv stardivahemik, et kõike võimalikult efektiivsena hoida. Meedia halb suhtumine on toonud kaasa hoopis selle, et rohkem inimesi tahavad nüüd projektis osaleda. Meil pole aimugi, miks peavoolumeedia tahab meie kohta kuulujutte levitada, aga et näidata, et meie pikka viha ei pea, tulime välja eripakkumisega: Kui sa töötad CNNis, BBCs, Associated Pressis, Reutersis, Murdoch Medias, CBSis Al-Jazeeras, või isegi Fox Newsis (mis on üldiselt isegi päris toetav olnud), saad meilt pileti nüüd poole hinnaga. Just nii, me subsideerime sinu piletiostu, mis tähendab, et Stardipakett maksab sulle ainult 2500 USD! Kuidas sa saad sellisest pakkumisest ära öelda?

31.01.2031

RAHASTATUD!

Ära tegime! Meie projekt on ametlikult Kickstarteri ajaloos suuruselt teine, olles kogunud natukene üle 50 miljoni!

01.04.2031

HAKAKE PAKKIMA!

Stardikuupäev on olemas! 26. juuni 2031 läheb ümberehitatud kaubalaev Folsom meie päikesesüsteemi avastama!

Startimispeost peaks saama aasta suurim üritus, mida kajastavad kõik suuremad meediaväljaanded. Discovery Channel on kohal, et reisijatest dokumentaalfilmi teha.

27.06.2031

TEHTUD!

Vastupidiselt meediaväljaanete ennustustele tõusis Folsom neljapäeval Kennedy kosmodroomilt õhku. Laev oli peaaegu ääreni rahvast täis. Tervelt 9275 reisijat lennutati laevale ja on praeguseks hetkeks teel kaevanduste poole.

Peaaegu kõik võtsid vastu meie poolt pakutud poole hinnaga teki/madratsi komplekti, välja arvatud seitse inimest, kellest ühe puhul oli selle talle salaja ostnud ta ema.

1.05.2031

Uuendused Folsomi saatuse kohta.

postitas administraator

Kontakt Folsomiga kadus 120 000 kilomeetrit Kuust edasi. Otsekohe alustati ametlikku juurdlust, kuid selgus, et zGeni peakorterid Miamis ja Londonis olid maha jäetud ning ülemused koos kogu kasumiga kadunud teadmata suunas. Amnesty International alustab ekspeditsiooniga asteroidile X635s. Briti Kosmosereisijate Heategevusfond, mis toetab Maa lähedal toimuvaid ekspeditsioone, alustas oma ühisrahastusprojektiga, et välja uurida, mis täpselt Folsomiga juhtus. Kui soovite seda projekti toetada või otsite lisainfot, minge nende Kickstarteri kodulehele.

Tõlkinud Harly Kirspuu

Tõlkejutt: Sinna ja tagasi taas (Sylvia S. Wrigley)

Projekti eesmärk

Lääne Haldjariigi ja Inimeste Valitsuse vahel peitub seiklus, mis ootab osavõtjaid. Me vajame sinu abi oma saatuse täitmisel.

Me oleme kolmeteistkümnest kangelasest koosnev seltskond, kes on otsustanud leida oma esivanemate aarde. Seikluse käigus loodame lisaks isiksustena areneda.

Kirjeldus

Röövellik lohe ajas iidse mäekuninga tema kuningriigist välja ja pesitseb seal siiani. Lohe kimbutab kohalikku elanikkonda ja kuhjab kokku tohutul hulgal aardeid. Varsti on need aarded restaureerimiseks liiga vanad ning palju ajaloolisi esemeid ja kunstiväärtusi hävineb igaveseks.

Sinu abiga saame seda muuta. Meie plaan on lihtne:

1) Kõndida 458 miili kuni Kaljulõheni.

2) Pidusöök ja meelelahutus Valmistumine suureks lahinguks.

3) Rännata 570 miili Üksildase Mäeni.

4) ?

5) Kasum.

Palun toeta meie Hooandja kampaaniat ja aita meid sellel suurel lahingu- ja eneseavastusretkel.

Riskid

  Trollid.

  Hiidämblikud.

  Mäekollid.

  Vargid.

  Segavad võlurid.

Anna projektile hoogu

Toeta 1 kuldmünt või enam - Meened

Keep Calm and Kill the Dragon T-särk ja meie sügav tänu. Palun arvestage postikuluga $5, kui te elate väljaspool Keskmaad.

Toeta 5 kuldmünti või enam - Personaalne postkaart

Tänuks toetuse eest saate postkaardi Kaljulõhest koos kõigi retkeliste allkirjadega.

Toeta 15 kuldmünti või enam - Toeta isiklikult koormaponi

Kui toetate koormaponi ostu, saate talle nime valida ja sellest kõigile rääkida. Me saadame teile tõendi, kus on peal poni nimi ja teie annetatud summa, ning poni pildi.

Toeta 20 kuldmünti või enam - Kullalaul

Saate plaadi päkapikukeelse kullalauluga, mis kirjutati spetsiaalselt selle seikluse jaoks.

Toeta 30 kuldmünti või enam - Aardekaart - piiratud koguses (alles 9/10)

Meie kaart, mille toimetab kohale habemega võlur, näitab teile peidetud ukse asukohta Üksildase Mäe koobastes. Meil on kaardist kümme eksklusiivset koopiat, mille haldjate kirjutajad suure vaevaga joonistasid.

Toeta 100 kuldmünti või enam - Rästateated

Teid külastab salapärane, kuid üllas rästas, kes viiplemise teel püüab teile edastada teateid seikluse edenemisest.

Toeta 150 kuldmünti või enam - Müstiline sõrmus - piiratud koguses (vt allpool)

Teile valitakse välja müstiline sõrmus, mille kuller teieni toimetab.

Tähelepanu: sõrmuste valikule kehtivad rassilised piirangud!

Toeta 250 kuldmünti või enam - Lend kotkaga

Kui panustate 250 kuldmünti, korraldame teile lennu taevastes kõrgustes kotka küüniste vahel. Transport kotkapessa ja tagasi ei ole hinna sees.

Toeta 500 kuldmünti või enam - Õhtusöök - piiratud koguses, alles 1/1

Me tungime teie koju ja valmistame teile eine, millesugust te kunagi varem saanud ei ole. Lisaks saate hilisõhtuse serenaadi traditsiooniliste päkapikulauludega (kaasa arvatud Kullalaul), mis aitavad teil mõnusalt uinuda ning kutsuvad esile unenägusid aaretest.

Toeta 1000 kuldmünti või enam - Kalliskivi

Kui toetate meie retke 1000 kuldmündiga, saate osa meie saagist! Kui ekspeditsioon on edukas, saate oma osana varandusest valida endale kas pistoda, kerge turvise või ühe kalliskivi lohe aarete hulgast. Eseme transport pole hinna sees.

Toeta 5000 kuldmünti või enam - Ühinege seiklusega - piiratud koguses, alles 1/1

Meie kõrgeima taseme toetaja kutsutakse seiklusele kaasa ja kui meid saadab edu, saate endale 1/14 kasumist.

Riskid ja väljakutsed

Puuduvad.

OK, võib-olla üks lohe. Aga teda pole tõenäoliselt enam seal.

Kõik läheb hästi.

Tõlkinud Mari Vallik

Raamatukatkend: Tsaar Gorohhi salajuurdlus (Andrei Beljanin)

„Püsti tõusta, kohus tuleb!“

Umbses ruumis viibib kõigest kümmekond inimest: kohtualune konvoeerijatega, kaks tunnistajat, noor piirkonnavolinik, advokaat, prokurör ning kaks praktikanti Saraatovi juurakõrgkoolist. Kohtuasi on täiesti tavapärane.

„Kodanik D., olles ebakaines olekus, ronis tuletõrjeredeli kaudu aknast sisse naiskodanik M. korterisse, kes ise oli läinud poodi leiva järele. D. võttis korterist 48 rubla väärtuses raha ja väärisesemeid, need on: 1967. aastal toodetud magnetofon „Majak“, telefoniaparaat ja puust lillevaas Hohloma maalinguga. Ta sidus kõik selle laudlinasse kompsu ja üritas vargust toime panna. Kuid libastus trepist alla joostes, kukkus ja murdis jala. Kära peale välja tulnud naabrid kutsusid miilitsaüksuse, mis toimetaski varga jaoskonda, kus talle osutati hädavajalikku meditsiiniabi. Kodanik D. keeldub ennast süüdi tunnistamast, viidates sellele, et oli purjus.

Kohtuasja materjalid on esitatud Moskva linna Serpuhhovi jaoskonnale.

Ettekande koostas nooremleitnant Ivašov, N. I.“

Kohus langetab otsuse, mõistes süüalusele paragrahvi 158 „Vargus sissemurdmisega“ alusel neli aastat vabadusekaotust tavalise režiimiga koloonias. Süüalune hüppab püsti ja karjub: „Ma pole süüdi! Kurivaim eksitas…“

Kik-ke-ri-kii!

Jälle seesama unenägu… On vast needus! Juba kolmas kord viimase nädala jooksul. Kuidagi ei saa korralikult välja magada… See oli mu esimene kohtuasi. Millegi erilisega ma tookord silma ei paistnud, meelde jäi see vaid sellepärast, et oli esimene ja… viimane – tolles maailmas. Aga tarekese aknaluukide vahelt tungib juba sisse päike ja kõditab sooja kiirega mu ripsmeid. Ei taha veel tõusta…

Kik-ke-ri-kii!

Uuhh… löön selle kuke maha! Kohe täna ütlen Jagaale, et ta kukest suppi keedaks. Ei mingit kaastunnet miilitsatöötajate vastu – äratab, raisk, kell viis hommikul!

„Nikituška-a…“

No nii, kus eidest räägid, seal…! Kohe ütleb, et ma, kaunike, üles tõuseksin, et hommikusöök on laual, et tsaari paberid on õhtust saadik läbi vaatamata, ja laseb aga muudkui edasi… Hauda ajab ta mu oma hoolitsusega.

„Nikituška-a… Tõuse üles, kaunike, hommikusöök on juba laual. Samovar keeb, pliinikesed on kuumad ja ma tõin keldrist hapukoort. Sest muidu… tead ju küll, tsaari paberid vedelevad eilsest saadik läbi vaatamata. Pole hea… Sest muidu võib ju tsaar-isake veel vihastadagi, ta on meil karistama kange, ei jää sulle pead õlgadele, sa meie kaunis kotkas.“

„Oh, vanaemake…“ Ringutasin kireva lapiteki all magusasti. „Miks sa mind siis kohe varahommikust saadik hirmutad? Meie Gorohhil on terve kuningriigi peale üksainus miilitsa nooremleitnant. Kui mind enam ei ole, kes siis veel siin töötama hakkaks?“

„Ära mitte räägigi, tuvike, peale sinu pole kindlasti kedagi,“ toetas mind armulikult Baba Jagaa, kuid ajas oma joru kindlalt edasi: „Aga sina tõuse ikkagi. Ega’s sa unustanud, et Griška koos Nikiškaga eilsest saadik kongis istuvad, sinu asjaarutust ootavad?“

Vaat nii… Kui mitte üht-, siis teistviisi saab eit ikka oma tahtmise. Eks ma vaidlengi ju rohkem nagu moepärast. Selge see, et rohkem magada niikuinii ei õnnestu. Olgu peale, lähen söön, mis seal on kokku keeratud – ja asja kallale. Nikiška ja Griška – need on kaks tolgust naaberkülast Podberjozovkast. Eile lakkusid ennast sõbramehe juures mõdu täis ja kukkusid möödujatega norima. Aga meie rahvas pole siin argade killast, nad sidusid jobud kinni ja tassisid külmakambrisse. Noh, eks tüübid veetsid öökese kongis, said kaineks ja võtsid aru pähe. Tuleb nad välja lasta kus kurat, Mitjai annab mõlemale vastu kukalt ja las lähevad puhta südametunnistusega vabadusse. Tõusin püsti, lükkasin akna valla ja tegin mõned kiired võimlemisharjutused. Kui hea!... Pesin ennast kausis, võtsin naela otsast puhta ristpistes tikitud rätiku, kuivatasin ennast ära, tõmbasin vormi selga ja läksin alla. Mu perenaisuke askeldas laia laua ääres. Valgele laudlinale oli valmis seatud tõeline pidusöök – tohutu mägi pliine, kaks kaussi – meega ja hapukoorega, leotatud jõhvikad napakeses, kannutäis sooja piima ja muidugi ka samovar.

„Noh, vanaemake, sa oled mul lihtsalt suurepärane!“ Andsin eidekese põsele matsuga musi ja potsatasin pingile. „Kohe söön ja asun siis kähku tegutsema. Mitjai pole veel tulnud?“

„Kuidas siis pole tulnud, kaunike? Istus juba enne kukelaulu tare juures, ootas sind.“

„Tulen… kohe tulen…“ matsutasin mina.

Jagaa istus pingile ahju ette, vahtides mind ainiti oma härda pilguga. Pean tunnistama, et tsaar ilmutas haruldast läbinägelikkust, kui mu nimelt Baba Jagaa juurde korterisse pani. Vanaeit igavles juba ammugi üksinda, polnud tal elu seeski olnud meest, lapsi ega kohustusi – eks ta siis valas oma kulutamata jäänud emaliku õrnuse minu peale välja. Lisaks oli ta uurimise asjus lihtsalt hindamatu informaator. Kust ta kõike seda teada sai – minu pea küll ei võta…

„Nikituška… Olen ikka küsida tahtnud, et miks sa igal hommikul täies paraadrõivas lauda tuled, ah?“

„Mitte täies… mundrikuub ja vormimüts on eeskojas. Aga vormi on tarvis soliidsuse mõttes. Sa ju tead neid tsaari kullereid küll – juba enne kukke ja koitu murravad oma depeššidega sisse. Ei saa ma ju neile särgis ja aluspükstes vastu minna? Pärast ei austa mind enam keegi.“

Ma valetasin. Miilitsavorm oli lihtsalt see vähene, mis mind veel sidus minu maailmaga. Nüüd juba peaaegu kaks kuud tagasi juhtus see, et mind heideti siia muinasjutumaale, kes teab millisesse kuningriiki, ning ma viibin siin harjumuspärases seaduse ja korra kaitseteenistuses. Elan pealinnas, siinsete arusaamade kohaselt suurlinnas nimega Lukoškino. Riigis valitseb tsaar Gorohh, paksu musta habemega turske mees, kes pole just rumal ja kellel on progressiivne ellusuhtumine. Kui ta teada sai, kes ma olen ja millega tegelen, tegi ta kohe ettepaneku luua pealinna miilitsavalitsus ja mind sinna vojevoodiks määrata. Tõsi küll, vojevooditseda pole mul eriti kellegi üle. Kui mitte just Mitjai… See poiss anti mulle pealekauba, paluti asjaga kurssi viia. Ise on ta talupoegade hulgast, kakskümmend kolm aastat vana, pikkust kaks meetrit ja õlgade laiust poolteist, jõudu mõõtmatult, julgust rohkemgi veel, ainus, millest puudu jääb – see on mõistus. Igas muus mõttes oivaline käsutäitja ja kuulab mu korraldusi nagu oma ema sõna.

„Nikituška,“ katkestas eit mu mõlgutused, kiirel sammul akna juurde sibades, „aga sul oligi õigus, näe, juba need häbematud tulevadki! Paistab, et tsaari juures juhtus jälle midagi! Oh-oh-oh, seda meie, patuste, elu küll… Ei lasta rahulikult süüagi.“

„Olgu pealegi…“ Lükkasin meekausi eemale. „Muti, tee mulle ruttu klaasike teed, siis aga, olgu mis on, las tulevad sisse.“

Akna tagant kostis katkendlikku häältekära.

„Nonoh, lase mööda, lampjalg! Meil on tsaari korraldus.“

„Küll kannatab,“ vastas häirimatult ustava Mitjai bass, „isake miilitsavojevood suvatseb alles hommikust süüa.“

„Kas sina, külamats, tuled meile siin käske jagama? Tahad tappa saada või?!“

Vestlus katkes kahe tuhmi mütsatusega. Tõusin pingilt püsti – tavaliselt kukub sellise mütsuga maha inimkeha.

„Hoia ja kaitse…“ hakkas Jagaa sebima, jälle akna juurde joostes. „Ega ta, õnnetu, neid ometi maha löönud? Ei…  Näe, tassib kaevu juurde, pani sinna pikali, kohe valab veega üle. Vahi-vahi, Nikituška, hakkasidki liigutama!“

„Lähen nüüd. Aitäh soola-leiva eest, perenaisuke. Keeruta, kuidas tahes, aga ikkagi tuleb tööle asuda. Jah, aga mis meil lõunaks on?“

„Tuurapirukad.“

„M-m… suurepärane! Pane kõrvale, kui peaksin hiljemaks jääma. Saan täna palka.“

„Aga sina, kullake, topi raha sügavale põue, varastavad veel ära kurjal tunnil…“

„Miilitsaleitnandilt? Ära aja naerma, eideke!“ Haarasin kähku eeskojast vormikuue ja -mütsi ning astusin trepile.

„Tervist, isake.“

„Terekest, Mitjai. Keda sa seal kastad?“

„Näh, tsaari holopid on siin. Tahtsid teie armulikkusega kokku saada. Küll ma neile rääkisin, küll seletasin, et vojevood suvatseb parajasti hommikust süüa, aga kas siis nemad kuulavad! Lase meid kohe tema juurde, räägivad, muidu teeme tare maatasa! Noh, küll ma siis proovisin ikka nii ja naa, ikka heaga ja kummardustega…“

„Valevorst oled sa, Mitka,“ kääksatasin rahulolevalt. „Hea küll, loputa neid veelkord, las ütlevad, milleks tulid.“

Mu paarimees kallas helde käega kummalegi veel pangetäie vett kaela. Uhked sõnumitoojad nägid nüüd välja nagu porilombis mõnulevad sead.

„Aa… ah… halasta, isake! Kristuse nimel, kutsu ometi see värdjas ära. Me ju asja pärast…“

„Viisakus ennekõike!“ märkisin õpetlikult. „Näe, väraval ripub teade: kodanike vastuvõtt algab kell 9.00. Aga praegu on alles pool seitse. Milleks siis rabistada?“

„Aga asi on ju kiire, tsaari käsk,“ ajas üks meestest ennast üles, teine aga jäigi maha istuma, suu lahti, ja kontrollis sõrmega viimase kui hamba olukorda. „Meie tsaar palub sul viivitamatult lossi tulla, riigikassas tuli neil suur vargus ilmsiks. Kolmsada kuldtšervoonetsit oleks nagu lehm keelega ära tõmmanud!“

„No lehm ei puutu siin küll päris kindlasti asjasse,“ mühatasin mina.

Kolmas vargus kahe nädala jooksul. Eelmised polnud nii silmatorkavad ja tsaar ei hakanud nende pärast kära tegema, arvates, et küllap pistis ise kuskile oma võtmed ja krüsopraasiga sõrmuse. Nüüd on tema kõrgeaususel siis kannatus katkenud, tähendab…

Tsaari tare on tohutult suur – neli korrust! Linnas, kus enamik taresid hädavaevu maapinnast kõrgemale ulatub, avaldab see muljet. Vihma polnud, tänu jumalale, ammu sadanud, tee oli kuiv ja me jõudsime suhteliselt kiiresti kohale. Ratsa oleks muidugi veel kiiremini saanud, aga siinkandis on prestiiž kõige tähtsam. Võimukandjana viidi mind tsaar-isakese kutsel alati kohale vankril, millele oli monteeritud spetsiaalne tugitoolitaoline moodustis. Selleks olime Mitjaiga tabureti külge seljatoe naelutanud, selle õlgedesse mässinud ja vaibaga katnud – tulemus polnud troonist halvem. Nähes mind uhkelt kõrgumas niisugusel harukordse istmega vankril, krabasid talumehed ja käsitöölised kähku mütsid peast, kummardasid ja lõid risti ette. Vankumatutele vahimeestele alatasa jalgu jäädes sebis värava juures ringi duumadjakk Filimon. Tavaliselt oligi see tema, kes mulle iga kuu kümme tšervoonetsit välja luges, kontrollides need kolm korda üle ja üritades sokutada vanu, kulunud rahasid. Djakk oli kõhn, pikk, vilavate silmade, kitsehabeme ja riiaka loomuga mees.

„Kus kuradid sind nii kaua ringi kandsid?!“ kargas ta kohe kallale, isegi mu maharonimist ära ootamata.

„Aga kus on teie „tere, seltsimees piirkonnavolinik“?“

„No tere-tere, nuuskurvojevood. Valitseja on ennast juba täitsa ära väsitanud, karjub, trambib jalgu, aga sind pole ikka veel!“

„Ega’s teil üksi ole tarvis, väljakutseid on terve hulk, kõigeks ei jätku inimesi…“ hakkasin harjumuspäraselt pomisema, aga Filimoni juba nii lihtsalt alt ei tõmba.

„Küll oled sina alles kaval, leitnant. Vaata ette, kui isakese kannatus katkeb, siis ripud päevakese kaagil, lähed targemaks!“

Kui juhus tekib, annan talle tingimata vastu nina, kuid praegu polnud selleks veel sobiv aeg ega koht. Läksime trepist üles. Tsaar ootas mind peasaalis kolmandal korrusel. Kui me sisse astusime, mõõtis ta sammudega põrandat ühest aknast teiseni.

„Astu sisse, Nikita Ivanovitš… Ootasin sind. Ja sina kasi välja!“

„Aga, isake… kuidas nii… kes siis su targad sõnad kirja paneb? Hoidku selle eest, mõni mõte võib ju kaotsi minna.“

„Kasi välja!“ möiratas valitseja, võttes djaki suunas skeptriga hoogu, kuid too jõudis uksest välja sibada.

Jaa, tema kõrguse meeleolu pole just kõige parem. Sellises seisundis on Gorohh tõesti karmivõitu ja arveõiendustel kiire.

„Mind rööviti,“ kurtis ta tuhmilt.

„Kuulsin. Rääkige järjekorras.“ Istusin pingile ja lõin märkmeploki lahti. „Millised väärtesemed on kadunud?“

„Sa ei tea või?!“

„Kuulge, kumb meist kahest on uurija – kas teie või mina?!“ Juba miilitsakoolis taoti meile pähe – kõik kirja panna, kõik korrakohaselt, aruandlus ja veel kord aruandlus. „Teist korda küsin, mis on kadunud?“

„Kullast sõrmus krüsopraasiga, pärsia töö. Tammepuust laegas, mille nurgad ja kaas metalliga kaetud, selles on münte oma kolmesaja eest, aga ehk rohkemgi…“ asus tsaar loetlema.

„Üks hetk, kodanik! Mulle meenub, et teil olevat eelmisel nädalal justkui võtmed ära kadunud?“

„No võtmed tulid ju välja, vedelesid mul voodi all, aga vaat kõik muu on kadunud.“

„Arusaadav. Keda te kahtlustate?“

„Aga kõiki ju!“ ägestus valitseja. „Kui sa kadunud asju üles ei leia, ajan siin kõik jobud teibasse! Ja sinul lasen pea maha lüüa, et sa rohkem ei valetaks, nagu oleks sind välja õpetatud vargaid püüdma.“

„Nonoh, ärge te nii väga… Paneksite parem miilitsavalitsuse püsti, muidu karjute siin niisama! Kes lubas mulle alguses kolmkümmend streletsi? Kes lubas jumala nimel finantseerida öiseid ratsapatrulle? Ja materiaalne baas? Kaks setukat ja vanker! Kogu uurimisrühma moodustab ainult Mitjai. No me kahekesi ei saa ju ennast lõhki rebida!“

„Hea küll… ära pahanda,“ andis Gorohh järele, kuid virutas siis kohe rusikaga aknalauale. „Aga vargad leia ikkagi üles!“

„Leian, leian… kuhu nad kaovad. Kus laegas seisis?“

„Teadagi, kus – keldris, kus hoitakse ka ülejäänud riigikassat.“

„Mul on tarvis kuriteopaik üle vaadata.“ Lõin märkmeploki kinni, tõusin ja noogutasin tsaarile: „Palun mulle järgneda.“

Laskusime keldrisse. Sissepääsu valvas neljast streletsist koosnev vahtkond, mis ühemõtteliselt kinnitas, et ükski võõras pole valitseja riigikassa lähedalegi astunud. Tuttav pilt… Mitte keegi pole mitte midagi näinud, midagi kuulnud ega teagi üldse, millest jutt käib. Kuni tsaar võtmeid välja otsis, vaatasin pirakad tabalukud hoolega üle. Sissemurdmise jälgi pole; kui lukke ongi avatud, siis mitte omatehtud muukraua, vaid originaalvõtmetega. Aasad, kobad, sepisnaelad – kõik olid nii tugevad, et lase või õhku, üksnes muugiga ei saaks neist mingil juhul jagu. Tsaar avas viimaks ukse ja me astusime sisse. Kaks meie järel tulnud streletsi süütasid kõrgetes küünlajalgades küünlaid. Selgus, et suhteliselt väike ruum on kirste, karpe ja tündreid peaaegu laeni täis laotud.

„Siin on kõik varud – kuld, hõbe ja vask. Kalliskive hoian teises kohas. Kuld- ja hõbeesemeid kah.“

„Aa-a, tähendab siin on siis ainult mündid?“

„Ainult mündid jah,“ kinnitas valitseja.

„Nii ongi õige. Isiklikke sääste ei saa ühes kohas hoida. Veel üks küsimus: kes alaliselt kullale ligi pääsevad?“

„Mina, bojaar Mõškin, varahoidja Tjurja ja djakk Filimon. Aa, vaat, milles asi,“ taipas Gorohh äkki. „Vaat, kellest sa siis räägid, tähendab?... Keda ma kahtlustan, küsid? Kole tark oled sa, vojevood piirkonnavolinik. Silmapilk kõik kolm piinapingile tõmmata!“

„Ee…. ee… ee…. Midagi taolist pole ma öelnud!“ pistsin kisama, sest mida ta õigupoolest teha kavatseb? Seda, kui kiiresti tsaari timukad saavad kätte „vabatahtliku ülestunnistuse“, ei kujutaks ette ükski ajakirjanik, kes kirjutab omavolist siseorganites. „Otse vastupidi. Kui me praegu arreteerime paar süütut, siis varas rahuneb ja poeb vaikselt peitu. Aga mina tahan, et ta muutuks teadmatusest närviliseks, läheks paanikasse, hakkaks vigu tegema ja reedaks ennast koos asitõenditega.“

„Tark mõte… Aga piinapingil saaks kiiremini ja kindlamalt.“

„Kuulge, kas teil süütuse presumptsioonist siin üldse mingit arusaamist on?“

„Olgu siis sinu moodi!“ otsustas valitseja. „Saad aega – täpselt nädala. Otsi varas üles! Annan tasuks maani kasuka ja poetan veel ka vahendeid ratsamiilitsa loomiseks. Aga kui sa ei otsi, siis võidki mitte otsida: su enda selg – minu poolt piits.“

Kehitasin vaikides õlgu. Mis siin ikka teha? Sellises olukorras ei vaielda… Tsaar ju selleks tsaar ongi, et tal oleks alati õigus.

„Las kõik kolm astuvad õhtul minu juurest jaoskonnast läbi. Kas saadan kutsed või tulevad ise?“

„Tulevad ise, kus nad pääsevad,“ lubas tsaar Gorohh tähendusrikkalt. „Aga kui ei tule, tuuakse vägisi!“

Koju sõitsime ruttamata, mõttesse vajunult…

„Mina küll aru ei saa, isake… kui lukkusid pole puututud, nagu sa ütlesid, ja uste juures seisavad relvadega streletsid – kuidas siis terve rahakirst minema ujus? Ei… See asi pole puhas, ilma nõiduseta seal läbi ei saanud!“

„Nõiduse elementide esinemine tuleb alles tõestada. Meie ülesanne on lähtuda faktidest. Faktid on tõsised asjad, kompromissitud, ja neile juba vastu ei vaidle. Aga nõidus… Kui sa vaid teaksid, millised summad on ilma igasuguse nõiduseta meie finantspüramiididest kaotsi läinud… Tegutseme eeskirjade kohaselt. Tuleb välja selgitada, kes konkreetselt osales valvurite valimises, las tema kontrollibki oma mehi. Homme tuleb veel kord terve kelder läbi uurida. Seal on neid kirste rohkem kui laeni! Võib-olla on veel midagi kaotsi läinud, aga pole lihtsalt silma hakanud. Just, vii mind praegu koju, aga ise tõmba turule, eit on koostanud pika nimekirja – kust mida osta. Ja õhtul lähed kõrtsi…“

„Suurim tänu, vojevood-isake!“ ajas noormees rõõmsalt hambad irevile, kuid ma tõin ta kohe sinitaevast mõnevõrra patusemale maale lähemale:

„Vaata sa mul! Joo, aga pea aru… Kui sa jälle käpuli koju roomad, pistan kongi, see on ennast meditsiinilise kainestusmajana toredasti õigustanud. Pea meeles – kõrtsi lähed mitte lihtsalt niisama, vaid ülesandega.“

„Löön või risti ette – teid ma alt ei vea! Ainult et kui ma kõrtsis ei joo, mida paganat seal siis teha?“

„No käi ringi, vaata ja kuula. Tuleb välja selgitada, mida rahva seas tsaari paljaksvarastamisest teatakse. Mida inimesed lobisevad. Kui varas on kogenematu, hakkab ta raha laristama, kaasosalised torkavad kah sellega silma, ehk siis keegi lobisebki midagi purjus peaga…“

„Sain aru, isake. Teen kõik, nagu tarvis, ärge suvatsege kahelda. Nõõ, lase käia! Lase käia, setukas!... Hei-hei!“

Ruuge mära pistis rappuva kapakuga minema. Oli näha, et Mitka rõõmustas ülesande üle. Nuhikoolitust pole poisil ollagi, aga õppida on tarvis. Millal mul siin veel agentide võrk luua õnnestub … Peab töötama sellega, mis on.

Mu perenaine ootas juba aknal. Meid märganud, laiutas käsi ja kadus maja sisemusse. Vean kihla, et jooksis pirukaid ahjust välja võtma. Andsin Mitkale ühe kuldtšervoonetsi (kas siis normaalne inimene unustab duumadjakilt oma palka välja võtta?), kinnitasin veel kord, mida osta, ja saatsin ta turule. Küll eit teda söödab, kui poiss tagasi jõuab. Just Jagaa nõudiski, et me eraldi sööksime: mina puhtas kambris, Mitka eeskojas, kus ta ka magas. Häbistav oleks ju uurija-vojevoodil koos oma holoppidega sama laua taga istuda. Jätavad austamise. Lõin käega; nende kahe kuu jooksul, mis ma siin juba elan, olen teada saanud, et eit midagi halba ei soovitaks!

„Nooh, tule sisse, ka-allikene… Võta oma imelised saapad jalast, küllap on tolmuseks saanud. Näe, kudusin sulle uued sussid. Lõuna on laual, saunake köeb…“

„Hea küll, hea küll, räägin sulle ju niigi kõigest. Aega on piisavalt, tsaar saadab kahtlusalused õhtuks jaoskonda. Millega pirukad on?“

„Eks tuuraga ikka, nagu hommikul rääkisime. Istu, istu, tuvikene, ja söö, nii kahvatu oled…“

Loputasin käsi ja istusin laua äärde. Noh, eks peale pirukate oli seal kõike muudki küllalt. Eit söödab mind, justkui nuumaks. Rahvas räägib, et ta elab pealinnas alles viimased kümme aastat, enne seda aga pidas metsas röövliametit. Ei tea… Kõik on võimalik. Vanust ma temalt ei küsinud, ikkagi naisterahvas. Välimuselt vastab küll täiesti oma nimele – küürakas, nina kõver, hambad teravad ja kollased, lonkab ühte jalga, üks silm on helesinine, teine lillakas. Eeskojas seisab luud, tares jalutab ringi must kass… Normaalne! Siin on kõik niisugused. Metsas on metsavanad, soos sookollid, jõgedes näkid, aga inimesed elavad muudkui omasoodu… Ega minagi oma pead sellega vaeva, liigne mõtlemine on kahjulik. Mul on oma töö, stabiilne sissetulek, kõik hüved, mida tahan – miks siis mitte elada? Puudust tunnen ainult telekast…

***

Andrei Beljanin

Tsaar Gorohhi salajuurdlus

Тайный сыск царя Гороха

©Белянин, A. O., 2005

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Katkend Sündmuste Horisondi sarjas ilmuvast romaanist

Andrei Beljanini tuntud vene mütoloogia ainelistes detektiivi- või spioonilugudes satub miilitsa nooremleitnant Nikita Ivašov otse nõidade, elavate surnute ja muude sarnaste tegelaste keskele vene külaühiskonda. Seal värbab tsaar Gorohh ta oma teenistusse. Kuritegude uurimisel ja vaenlaste salajase sissetungi takistamisel aitavad Nikitat võimekas vanaproua Baba Jagaa ja vägilasekasvu külanooruk Mitja.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/19 (Triin Loide)

Intervjuu: Sylvia Spruck Wrigley (Triin Loide)

Päeva materjal Wikipedias, juunis 2019 (Taivo Rist)

Segavereline koomiksimaailm: Darthid ja Droidid (Laura Loolaid)

Artikkel: Kosmosevõidujooksu finiš (Joel Jans)

Artikkel: Anomaalne allee Estconil (Mairi Laurik)

Artikkel: Herman Melville 200: „Moby Dicki“ mõjud ulmes (Raul Sulbi)

Mõtteid ja meenutusi selle aasta Estconilt

Estcon 2019 ulmedisko: robotid ja küborgid (Veiko Belials)

Ulmkonnakroonika 07/19

Uudiskirjandus 07/19

Weinberg arvab - juunikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Reaktori juttudest 05-06/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 7/19 (Jüri Kallas)

Jutt: Kehad (Gertrud K. Veiler)

Jutt: Hüvasti, kodu, meid ootab haldjamaa (Paadikapten)

Tõlkejutt: Ela, oh, ela (Sylvia S. Wrigley)

Tõlkejutt: Kosmosereis kaotab oma võlu, kui oled kaotanud oma menstruaalanuma (Sylvia S. Wrigley)

Tõlkejutt: Maitsev kõhutäis (Sylvia S. Wrigley)

Tõlkejutt: Sa elad ainult korra (Sylvia S. Wrigley)

Tõlkejutt: Sinna ja tagasi taas (Sylvia S. Wrigley)

Raamatukatkend: Tsaar Gorohhi salajuurdlus (Andrei Beljanin)