Peatoimetaja veerg 07/21 (Laura Loolaid)

Tere, hea lugeja!

Juuli oli pikk ja tegemisi täis, asja on olnud metsa ja mõisa, tööpostile ja vaktsineerimiskeskusse, zombide ja samuraide sekka. Kuidagimoodi õnnestus selle kõige kõrvalt isegi veidi kirjutamisaega välja võidelda. Nüüd (eirates seisukohta, millega ma selle numbri pikas intervjuus tegelikult nõustun), jään lootma sellele, et Reaktori juulinumber kõneleb iseenda eest ja ei tee sisust pikemalt juttu.

Lennuka lohepildi tegi kaanele Katrin Topkin (temaga vestlen selles numbris pikemalt) ja ilusad kirjad lisas Jana Raidma.

Jana manas kohale ka uue toimetuse liikme - Peatoimetaja rändmorsa. Rändmorsk anti üle ilma igasuguse tseremooniata Elvas ja see peab nüüd rändama käest kätte koos peatoimetaja vastutuse üleandmisega. Esimest rännet on loodetavasti ette näha oktoobris ja siis ehk aastavahetuse paiku.

Mõned elukondlikud teated ka.

Vabatahtlikele tõlkijatele on hetkel hambusse pakkuda kolm ingliskeelset juttu: üks viisakas sirgjoonelise sisuga küberpunk (mitte ülearu pikk); üks pikem erootilise kallakuga jutt, pigem naistekas, kus toimuvad mälurännud; üks hea keelekasutusega teadusspekulatsioon, kus teemadeks paralleelreaalsused, ajuk***, eksperimendid. Lisaks ootab aastaid kosilast üks soomekeelne jutt. Huvilised saavad endast märku anda näiteks meie tõlketeemalises FB grupis. Tõlkepalasid lisandub jooksvalt veel.

Suvekuum ja zombid on teinud kurja teinud meie keeletoimetamis-osakonnale, nii et ka komadepaneku rindel tervitame rõõmuga värsket vabatahtlikku verd. Andke endast märku meie FB-lehel või toimetuse kirjakasti kaudu.

Teateid võis olla rohkem, aga need jõudsid ununeda ning on nüüd juba homse mina mure.

Aitäh lugemast, kirjutage ja joonistage meile.

Reaktori nimel

Laura Loolaid

Pildistas Jaana Muna

Välkintervjuu: eestikeelse romaani stalkeri võitja Maniakkide Tänav! (Laura Loolaid)

1. Kõigepealt muidugi omamehelikud õlalepatsutused kodumaise romaani stalkeri võitmise puhul!

Tänan ja ärgem unustagem ka lühijutu Stalkerit. Laast pole liist nagu väljaspool Euroopa Liitu öeldakse.

2. Mis paneb selle võidu juures kõige enam uhkust tundma?

Eks ikka selle saamine, mis muu :D Raamat jõudis nii vähe väljas olla, et täitsa üllatav, et nii palju inimesi seda enne Stalkerite hääletust lugeda jõudis. Samas jooksis see terve aasta Lääne Elus järjejutuna, küllap see aitas :)

3. Mille pooles erinevad see ManT kes kirjutas valu-vaeva jutu ja see ManT kes kirjutas laevakaitsjad?

Vanuse poolest kindlasti :D sest Valu ja vaeva jutt sai kirjutatud tubli hulk aastaid varem. Kui ma nüüd sodikaustast järgi vaatasin, siis esimene versioon sai kirja aastal 2013 ja Laevakaitsjate esimene mustand valmis 2019. Eks nende kahe vahepeal oli juba hulga uut kirjandust perre voolanud ja kõik loetu sütitanud juba uued ideed ja mõtted. Eks muutus ole ka see, et kui ma enne kirjutasin peamiselt lühijutte, siis viimasel ajal olen hakanud rohkem romaanidele rõhku panema, lühijutud jäävad nüüd pigem vaeslapse ossa. Lihtsalt liiga palju romaani-ideid on kogunenud, mis vajavad lõpuks ära kirjutamist, et ajusahtlit veidi tühjemaks saada.

4. Millal saab lugeda Laevakaitsjate järge?

No vot, jumala ja kirjastajate teed on ettearvamatud ja ma ei tahaks GRRM-i teha, et luban ja ei tule lubatud kuupäevaks. Aga niipalju võin öelda, et pool järge on juba valmis ja selle tööpealkiri on Kosmodessant. Tegelikult kirjutasin ma Kosmodessandi esimesena valmis, aga vaatasin siis, et mul on selle taustaloos samuti väga palju põnevat. Selleks, et Kosmodessandis vähem tausta seletada või ei peaks hakkama takkajärgi priikueli kirjutama, siis lükkasin Kosmodessandi käsikirja sahtlisse ja kirjutasin sellele ette esimese osa, mis saigi nimeks Laevakaitsjad. Kuna aga Laevakaitsjate kirjutamise käigus tegelased veidi muutusid ja maailmgi sai veidi teisem, siis on vaja nüüd Kosmodessanti tublisti ümber siluda. See võtab aega, sest vahepeal sai mul siin valmis veel paar käsikirja – muinas-eesti aineline fantasy Muinaskuningas ja tänapäeva Eestis toimuv küberpungilugu Viivuranna Online. Nii et ma plaanin aasta lõpus kirjutamisest veidi hoogu maha võtta ja kergelt hinge tõmmata. Puhkuse ajal kirjutan ehk mõne lühiloo.

5. Mida soovid oma praegustele ja tulevastele konkurentidele?

Küllalt aega lugemiseks, filmideks ja muuks eluks. Et ideid tuleks nagu küllusesarvest ja et jätkuks sihikindlust kõik need head ideed vahvasti kirja panna ja lugudeks vormistada ja lõpuks ära avaldada. Teatud eesti autorite puhul olen nõus ise mõnest tulevasest Stalkerist hea eesti ulme nimel ilma jääma :D Kui seda kõike püüda ühe sõnaga öelda, siis – edu!

Pildistas Jaana Muna

Estconi-reaktor ehk seinaleht nr.117-ja-pool (Reaktor)

Estconi seinaleht-Reaktor sündis vahetult Estconi-melus paljude paljude vanemate ja nooremate ulmikute osalusel. Digitaaltõmmised kaastöödest kulgevad umbes-täpselt laekumise järjekorras, toimetamist ja kohendamist sai rakendatud minimaalselt. Veelkord suur tänu kõigile tegijatele ja lugejatele!

Piltlugu: Zombistunud keeletoimetaja paneb peatoimetajale konna krae vahele. (Tea Roosvald)

Seenepilt. (Kitty Kneecap)

Pealt kuuldud ja kirja pandud. (Tundmatu kaasautor, Kati Metsaots)

Aju tahab kohvi. (Anonüümne kaasautor)

Autor tänab lugejaid. (Maniakkide Tänav)

2021. aasta Estconi kirjutustuba

Mairi andis kirjutajatele seekord väga põneva ülesande: võtta ette väljamõeldud raamatud ka kirjutada neile tutvustused. Kaanepildid joonistasid väljamõeldud raamatutele Estconil osalenud noored, pealkiri tuli aga panna kirjutajal. Lisaks võis kirjeldamisel kasutada märksõnu „kombinatsioon” ja „libaseen”.

Joonistasid: Kristofer Roosvald, Eike, Eliisabet, Ants, Ott, Mihkel Immo. (Mõne kaanepildi autor on teadmata.)

Kirjutasid: Tea Roosvald, Lianne Teder, Meelis Kraft, Siim Veskimees, Heinrich Weinberg, Seili Ülper, Mann Loper, Mairi Laurik, Laura Loolaid.

„Esivanemate pärand” (Kaas: Ants, kirjeldus: Tea)

Harrrg oli just kasvatanud koloonia kõige imposantsemad saagsuised, ta oli valmis ulguma oma esimese kuu poole ja koos eliitnoortega esimest korda soomussoerdiks moonduma, kui tema pesakonna noorim, veel jäsemeteta vastne pudenes seniavastamata urgu madalal asustatud kihtide all. Miskipärast pidid manatargad käiku ja aardeid just selle kuu ajal uurima hakkama. Mingu noored või hapuks ja kõik! Noorte suur moondepidu oligi tühistatud! Midagi nii ebaõiglast ei oleks Harrrg isegi kookonis osanud unes näha - tema moone, tema sõbrad, tema MAINE! Kihlatu poolt maha jäetud, ei jäänud Harrrgil muud üle, kui ise välja uurida, miks kastitäis esivanemate iidseid ja pehkinud kiipe ometi nii tähtis võis olla. Teel uute sõprade, horisontide ja tõelise moondeni õpib Harrrg oma kultuuri tundma mitmest uuest küljest.

Autori laiad kogemused kooliõpetaja, maailmaränduri ja noortekeskuse nõustajana ei tähenda, et see romaan jääb ainult YA žanri - palju kihte on ka SF austajale.

„Kognitiivne kombinatsioon” (Kaas: alles kujundamisel, kirjeldus: Lianne)

Libaseenena tarkust koguv õpetaja viib seeneniidistike kaudu õpilasteni teadmisi, mõtteid ja tundeid. See kognitiivne kombinatsioon hakkab elama oma elu, saavutades omaette teadvuse. Nii ei tea osalised, millised on nende tajud ja mõtted, millised aga nendest väljaspool olevad.

Raamat viib lugeja eetilisi otsuseid täis mõttemaailma, kus seatakse kahtluse alla indiviidi üksiktaju kollektiivse teadvuse alternatiivina.

„Kõrvemaa hiidseene juhtum” (Kaas: Eike, kirjeldus: Meelis)

16. novembril, 2024 aastal sooritab inspektor Narmas tavapärast ringkäiku EKV kaitsepolügoonil Kõrvemaal. Ta avastab kuusenoorendiku serval umbes 50 meetrit kõrge sinise värviga hiidseene. Inspektor Narmas teavitab viivitamatult Eesti keskkonnaministeeriumi asekantslerit. 4 tundi ja 16 minutit hiljem, kui inspektor Narmas siseneb RMK Rakvere büroo ruumidesse, sooritab ta teo, millest Scientific Mysteries dokumentaalsarjade tootja hiljem telesaate teeb. See on ainus sündmus, mida SM Production Eestis uurinud on.

Inspektor Narmas eemaldas kuue täpse kirurgilise lõikega enda labajalad ning suri 8 minutit hiljem verekaotusse. Raporteeritud hiidseent ei ole kunagi leitud …

„Mükokraatia” (Kaas: tundmatu kunstnik, kirjeldus: Veskimees)

John Doe raamat Mükokraatia” on populaarteaduslik ülevaade viimasel veerandsajandil tehtud läbimurdelistest avastustest seente kollektiivteadvuse ja inimese-seene sümbioosi alal, mis annavad hoopis teise vaate inimkonna kujunemisloole ja suurmeeste saavutustele; suurmeeste, keda oleme oma lolluses alati omaks” nimetanud.

Kunstnik Jane Doe kujundatud kaanepildil on ära toodud kõige olulisem detail - natuke sinihallitusjuustu meenutav ollus, mis kordub ka tänapäeval kõigi tähtsamate valitsusjuhtide kabinetipiltidel - eelmiste juhtide seentest läbi imbunud ajukihtide kogum, mis on enamik aega uue juhi ajuga niitidega ühendatud.

Kuidas tänapäeva teaduse valguses seened tuntud suurmeeste ajudes paljunedes teadvuse omandasid, lugege juba raamatust.

„Jakko Loheväli & mürgitatud välk” (Kaas: Ott, kirjeldus: Weinberg)

Kui päev, mille sa tead olevat oma sünnipäeva, algab kombinatsiooniga libaseente vohamisest sinu külmikus ning väikesest raevukast äikesepilvest ÜKSNES sinu maja kohal poole miljoni elanikuga Dorpatis, siis tead sa tõsikindlalt paari asja. Esiteks oled sa välja vihastanud mõne maagiliste oskustega tegelase. Teiseks pead sa oma lodevad jalad oma laisa tagumiku alt välja ajama, et see sünnipäev ei jääks viimaseks, mida sa nautida ei saa …

Kuidas lahendab kuller Jakko Loheväli teda tabanud mõistatuse, enne kui libaseente mürk hävitab tema välguvastase võlukaitse? Miks on kellelegi vaja teda teelt koristada, selgub selles pead pööritavas seikluses maagilistel Dorpati tänavatel, keldrites ja salakäikudes.

„Punase päikese ohverdus” (Kaas: Eliisabet, kirjeldus: Seili)

Ta on kõrgest soost kuningatar. Ta vanemad on kaua aega valitsenud oma maad rahus ja arendanud tehnoloogiaid, mis on nende rahvale taganud pika ja muretu elu. Nad on õpetanud neile rändamist Päeva ja Öö maailmade vahel. Nüüd on aga täide läinud üks unustatud ammune ettekuulutus. Losi on tabanud ränk must needus. On ette öeldud, et oma maa ja rahva saab needusest vabastada vaid printsess.

Tal pole aimugi, mis teda ootab. Ta kardab. Aga ta on valmis. Algab teekond, mille kindlat lõppu ei tea keegi, aga proovima peab, sest kaalul on tema rahva ja talle kallite inimeste saatus … Ja aeg aina tiksub…

„Novosibirski kombinatsioon” (Kaas: tundmatu kunstnik, kirjeldus: Mann)

Kogu kamp istus Tenni uhke antiikse söögilaua ümber. Joogid olid välja kallatud, kuid sellest hetkest, kui Tenn oma pöörase plaaniga lagedale tuli, olid need ka ununenud.

Hämmeldus. Uskumatus. Hirm.

See ei ole sul mõni Itaalia tööots!” käratas Juhkam ja haaras lõpuks juba lahtunud õlle järele.

Aren mühatas, noogutas. „Ja ei lähe pooltki nii hästi.”

„Surmaotsus,” oigas Mel. Tema tumepunased küüned trummeldasid närvilist rütmi.

„Mis te ütlete siis?” päris Tenn ettepoole nõjatudes.

Aren ohkas, kratsis kukalt. “Ega’s midagi, teeme siis ära!”

„Kurat, olgu, raisk!” Juhkam kummutas oma joogi ühe hooga kurgust alla.

„Selge,” hõõrus Tenn käsi. “Paneme siis venelastelt nende tulnuk-poisi pihta.”

„Libaseene,” turtsatas Mel.

„QAK - kvaasialkeemikud” (Kaas: Mihkel Immo, kirjeldus: Mairi)

Reglemendist lähtuvalt peab QAK ehk kvaasialkeemiline kujumuutja end linnavalitsuses registreerima ning läbima seejärel seitsmeastmelise koolituse. Kui Karl esimest korda hirmust hiireks muutus, ei pääsenud temagi seaduse eest. Ees ootab tõsine õpiaeg, mis muutub üsnagi koomiliseks, kui selgub, et Karl pole sugugi tavaline QAK. Ehk tuleb isegi ajastuid teada olnud kvaasialkeemia põhitõdesid ümber kirjutama hakata.

„Kaheksa kvantpöördega muutub nahavärv.” Karl luges mõttes kaheksani ja vaatas klassis ringi - sinised. Kõik olid sinised. “Karl!” röögatas inspektor. “Saba sisse!” Ja siis läks kõik mustaks. Ei! Siniseks. Ta oli teadvusetuse siniseks pööranud.

„Ossikunn ja sinine müügimees” (Kaas: Kristofer, kirjeldus: Laura)

„Ossikunn ja sinine müügimees” on mängumaailma-romaan, milles tuleb päästa kuubikutest koosnev universum. Sinine müügimees on avastanud salanipi, kuidas mitmevärvilisi kuubikuid ühetaolisteks muuta. Nii saa korraga kaevandada palju hinnalist materjali, aga selle käigus kaob kuubikumaailma mitmekesisus ja vähenevad võimalikud kombinatsioonid. Kui kõik kuubikud muutuvad ühetaolisteks, siis kuubiku-universum hääbub. Ossikunn peab leidma võimaluse müügimees peatada, enne kui kõik on kadunud.

Kirjastus Tipp&Täpp, 333 lk.

Kui raamatukirjeldused olid ette kantud ja üksteisele tagasiside antud, toimus hääletamine - iga kirjutaja märkis ära kolm kõige enam meeldinud tööd. Kõige-kõige lemmikumaks osutus Mairi kirjeldus raamatule QAK - kvaasialkeemikud”.

Öine pilt (Kitty Kneecap)

Viimase päeva jutt (JR)

2021. aasta Estconil toimus zombilarp, millest võttis osa ka Reaktori peatoimetaja. Peatoimetaja kehastati zombiks. Kõik laabus kenasti, kuni samal õhtul märkasid mõned, et peatoimetajat ei olnud peale larpi enam nähtud. Kahtlustati sauna või varajast uneaega. Tõde tuli välja alles nädal hiljem. Zombistunud peatoimetaja oli metsa unustatud. Otsinguid ei korraldatud, ei nähtud põhjust. Peatoimetaja oli tubli ning kõik teadsid, et ta saab hakkama. Järgneva aasta jooksul täheldati Udu talu ümbruses kahtlaseid hääli ning öösel kippus söögikraami kaduma minema. Kui aga jõudis kohale Estcon 2022, ilmus kadunud peatoimetaja lõpuks välja. Väsinud ja räsitud, kuid rahulolev, käis kadunuke saunas, jõi paar õlut, kuulas mõned ettekanded. Pühapäevaks oli ta kokku korjanud hea hunniku värsket ulmet, andnud ülejäänud toimetusele värskeid instruktsioone ning kui lipp langetati, komberdas metsa tagasi. Reaktori toimetus lehvitas pisarad silmis järele.

Kuni järgmise Estconini.

Erinumbri ülespanemine.

Palju õnne, Frank Darabont! (Kalver Tamm)

Frank Árpád Darabont sündis 28. jaanuaril 1959. aastal Prantsusmaal põgenikelaagris, kuhu tema ungarlastest vanemad olid põgenenud 1956. aasta Ungari ülestõusu järgselt. Sealt sõideti pärast Franki sündi koos tema üheksa õe ja vennaga edasi Ameerikasse, esmalt Chicagosse ja kui Frank oli viiene, siis koliti Los Angelesse.

Formaalset filmiharidust Frank saanud ei ole, lõpetas keskkooli ära ja läks kinno kohanäitajaks tööle. See andis noorele mehele võimaluse vaadata tööstuslikus koguses filme ja vabal ajal kirjutada, kirjutada ja kirjutada. 2010. aastal Mick Garrisele antud intervjuus (millele ma kavatsen veel korduvalt viidata) on Frank ise öelnud, et tal läks üheksa aastat, enne kui talle kirjutamise eest reaalselt raha maksti, nii et mees soovis kõigile neile, kes filmimaailmas läbi lüüa soovivad, kõvasti kannatlikust ja järjepidevust.

Sellessamas intervjuus oli juttu nii oma hääle leidmisest kui ka oma loo rääkimisest. Frank ise kahetses, et pole siiani veel oma lugu rääkida saanud. Selle mure juurde tuleme veel tagasi, aga esmalt oma hääle leidmisest. Frank on eestätt stsenarist, aga stsenarist, kes ei kirjuta nullist. „A Nightmare on Elm Street 3: Dream Warrirors“ (1987) ja „The Fly II“ (1989) on järjefilmid, „The Blob“ (1988) uusversioon, „Mary Shelley's Frankenstein“ (1994), „The Shawshank Redemption“ (1994), „The Green Mile“ (1999) ja „The Mist“ (2007) põhinevad kirjandusteostel. „Majestic“ (2001) on küll Franki lavastanud, aga ei ole tema stsenaariumil põhinev, nii et võtame seda reeglit kinnitava erandina. Lisaks on Frank muuhulgas nokitsenud nii „Eraser’i“ (1996), „Saving Private Ryan’i“ (1998) kui ka „Godzilla“ (2014) stsenaariumite kallal, kui nimetada mõnda, mille tiitrites tema nime küll ei ole, aga mille valmimisse ta oma panuse on andnud.

Eks see mingi asja baasil stsenaariumi kirjutamine on kahe otsaga asi, ühelt poolt on piirid maha märgitud, tegelased juba ellu äratatud, leia ainult neile uus seiklus või viska algmaterjalist üleliigne välja ja ongi stsenaarium valmis. Teisalt aga on sul miljonid potentsiaalsed vaatajad, kes on näinud kas algversiooni või eelmist osta või, mis kõige hullem, lugenud kirjandusteost ja on oma peas juba filmi valmis vändanud ja nüüd pead tulema sina ja mitte oma häälega autori häält summutama. Sedasi, et algmaterjal ikkagi äratuntavaks jääks ja lõpptulemus natukenegi selle peas valmis vändatud filmi moodi välja näeks. Nii et pigem on tegemist väga peent tunnetust nõudva ülesandega, mis kindlasti mitte igaühele jõukohane ei ole. Frankile on.

Kuna siinkohal on paslik jutt konkreetselt Stephen Kingi peale keerata, siis toon halva näitena filmiks saanud kirjandusteosest „Dark Tower’i“ (2017) ja liigun siit kiirelt tagasi aastasse 1980, kui noor Frank võttis Stepheniga ühendust ja palus luba üks tema lühijutt filmiks mugandada. Ühe dollari eest Stephen selle loa ka andis (huvilistele soovitan otsida veebist lisalugemist märksõnaga Dollar babies) ja tulemuseks oli umbes 20 minutit pikk „The Woman in the Room“ (1983). Frank ise väga hea sõnaga seda filmi ei meenutanud, Stephenile aga meeldis ja nii oli tuleviku õnnestumistele alus pandud. Praeguseks hetkeks on Frank lavastanud neli filmi ja neist kolmele ka ise stsenaariumid kirjutanud ja need kolm – „Shawshank Redemption“, „Green Mile“ ja „The Mist“ on kindlasti mainimist väärt, kui tulevad jutuks parimad Stephen Kingi tööde mugandused suurele ekraanile. „Shawshank Redemption“ võetakse isegi siis jutuks, kui teemaks on parimad filmid läbi aegade. Ma ise leian, et „The Mist“ on kindlasti ära teeninud mõjusaimate õudusfilmide hulgas nimetamist.

Enne aga, kui mees lavastama lubati, tuli end tõestada, nimetatud lühifilmist üksi ei piisanud ja nii tulidki riburada kolmas „Freddy“ (mille esialgse stsenaariumi oli Wes Craven ise valmis kirjutanud, Frank lisas sellele minu arusaamist mööda peoga musta huumorit), koos Chuck Russelliga „The Blob“ ning seejärel „The Fly II“, mille üheks stsenaristiks on märgitud ka Mick Garris. Intervjuus kumbki neist seda filmi väga sooja sõnaga ei hellitanud, ainult Kenneth Branaghi „Frankensteini“ meenutati veel väiksema entusiasmiga. Frank ütles konkreetselt, et see Frankenstein, mis lõpuks kinodesse jõudis, ei meenutanud ta stsenaariumit mingist otsast. Kooliraha oli nende filmidega igatahes makstud ja Frank sai „Shawshanki“ tegemiseks rahastuse.

„Shawshanki“ lavastajana kaaluti muuseas ka Rob Reinerit, kes oli lavastanud Kingi lool põhineva „Stand By Me“ (1986). Aga lõpuks jäi Frank ikkagi selle juurde, et lavastas ise, küllalt tõenäoline, et „Kärbse“ ja „Frankensteini“ kogemuse pealt see tahe mehel. Mis näitab minu arvates seda, et stsenaristil on filmitööstuses ikkagi veits mõjujõudu, kui ta vaid endale kindlaks jääb. Kohe peast toon siia kinnitava näitena „Rocky“ (1976). Sylvester ütles, et tema stsenaarium ja tema mängib ja lavastab ja nii sündis. Ehk et kui on piisavalt hea stsenaarium, siis see film sünnib ka siis, kui lavastajatoolil ei istu kogemustega veteran. Sest ega ju lavastaja üksi filmi ei tee, selle õnnestumisse annavad oma panuse veel hulk teisi tähtsaid asjamehi, „Shawshanki“ näitel operaatorina näiteks väga olulise panuse Roger Deakins.

Ma vaatasin need kolm Kingi lugudel põhinevat filmi mälu värskenduseks ära ja olen Franki kui lavastaja hindamisel natuke hädas. Ei tee ta käsikaameraga peategelaste ümber ringe, ei kasuta maniakaalselt dolly zoom’i ega lase igas teises kaadris tuvisid lendu. Pigem jäi mul neid filme vaadates mulje kui rehepapist, kes istub reheahju ees, toksib kirvega oksarisu parajaks, lükkab hagu tulle ja keerutab samal ajal jutulõnga. Rahulikult ja vaikselt, kuhugi kiirustamata, aga kuulajate jaoks ei ole midagi muud olemas. Muu maailm on kuskil kaugel eemal. On ainult see lugu, mida jutuvestja räägib.

Mis toobki meid selle Franki väiteni, et ta ei ole veel seda oma lugu lavastanud. Teadlikult ehk tõesti mitte. Mulle aga tundub, et alateadlikult on need lapseea läbielamiste mõjutused väga selgelt mehe filmides nähtaval. Lavastatud filmides siis. „Shawshank Redemption“ räägib meile loo ju loo mehest, kes füüsiliselt on vanglas, aga kelle vaimu sel režiimil murda ei õnnestugi. „Green Mile“ vaatab sama temaatikat teise nurga alt, kas ja kuidas valvuri positsioonil olev inimene inimlikkuse säilitab. Ning ka „The Mist’i“ tegevus leiab aset suletud asukohas, kus hirm toob inimestes välja nende tõelise loomuse. Meil on vaja, et oleks kord, et asjad toimiks loogilist rada pidi, et oleks keegi, kes ütleks, kuidas on õige. Piisab sellest, kui tuleb keegi, kes on piisavalt veenva häälega ja lubab, et tema teab lahendusi ja inimesed järgnevad.

Ja seda teemat jätkab Franki järgmine projekt, sari „Walking Dead“ (2010 - ). Frank on sarja idee autor ja esimese hooaja tegevprodutsent. See, mis edasi juhtus, on paras mustas pesus tuulamine, räägitud on erimeelsustest tootmiskulude üle ja välja on otsitud mõned Franki poolt saadetud e-kirjad, kus ta väga krõbedate ja sobimatute väljenditega oma kaastöötajate oskusi kommenteerib. Igatahes vallandati ta sarja tegemise juurest. Juttude põhjal mitte päris tühjade kätega, pärast pikki vaidlusi maksti mehele 200 miljoni dollari suurusjärgus.

Minu lootus on, et ta kulutab tulevikus vähemalt osa sellest rahast oma loo rääkimisele, sest ma tahaks küll veel vähemalt korra istuda selle reheahju ääres ja kuulata, kuhu jutulõng välja viib.

Päeva materjal Wikipedias juunis 2021 (Taivo Rist)

KUU TEHNIKA: Warner Brothersi filmimaailm (2. juuni, avamise 30. aastapäev)

Warner Brothersi teemapark asub Austraalias Queenslandi osariigis Oxenfordis. Ta on Austraalia ainus filmiteemapark ja maailma vanim Warner Brothersi teemapark (teised on Madriidis ja Abu Dhabis). Selle pindala on 1½ km². Avati 1991 ja aastas külastab seda 1½ miljonit inimest. Sissepääsutasu oli avamise ajal 29$ täiskasvanutele ja 19$ lastele, kuid tänapäeval maksab päevapääse 100$, kui see internetist osta. Ma ei hakka atraktsioonide nimesid tõlkima, aga nendes mainitakse Batmanit, Rohelist Laternat, Scooby-Dood, Supermani, Speedy Gonzalezit, Sylvesterit ja Tweetyt, Tomi ja Jerryt jne. Kinni on pandud gremlinid, pokemonid, noor Einstein, Politseiakadeemia, Aquaman, Shrek, Harry Potter, Arkhami hullumaja jne. Wikipedias on ka Warner Brothersi filmimaailmas toimunud õnnetuste loend, aga kurvastuseks pole seal iial keegi surma saanud, kõige hullem oli see, kui kolm töötajat, kõik kogenud pürotehnikud, said rängalt kõrvetada.

https://en.wikipedia.org/wiki/Warner_Bros._Movie_World

KUU ULMEFILM: "Robot" (14. juuni)

"Robot" on 2010. aasta tamilikeelne ulmefilm. Elektrooniku seiklused kohtuvad Terminaatoriga Indias. Teadlane loob humanoidroboti ja neid kaht rolli mängibki sama näitleja. Robot aitab teadlase pruudil eksamil sohki teha ja päästab ta jõugu käest, aga kui pruut saab teada, et tema päästja oli robot, keeldub ta robotiga abiellumast. Teadlane võtab roboti koost lahti ja matab maha, aga robot paneb end maa all ise kokku, ronib välja, katkestab teadlase laulatuse ja röövib pruudi. Robot soovib pruudiga ise abielluda ja väidab, et suudab tema abiga paljuneda – paljunemise all peab ta silmas, et suudab iseendast teha (ja teebki) koopiaid. Robotite armee ja politsei vaheline lahing tekitab linnas hävingut ja kuna inimene vastutab oma loomingu eest, siis mõistetakse roboti leiutanud teadlane surma, kuid robot ilmub kohtuistungile ja annab tunnistuse, mis teadlase vabastab. Lõpuks lammutab robot end kohtuotsusele vastavalt ise ära. "Robot" oli India kõigi aegade kalleim film ja kassatulu poolest 4., sai väga populaarseks ning tekitas paroodiaid ja meeme.

https://en.wikipedia.org/wiki/Enthiran

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: podokesaurus (16. juuni)

Podokesaurus elas 190 miljonit aastat tagasi varajuuras ja tänavu valiti ta Massachusettsi tunnusdinosauruseks. Nimi tähendab "kergejalgne sisalik". Ta oli meetripikkune ja vähem kui põlvekõrgune, kaalus 1–40 kg (vahi, kui erinevad hinnangud!) ja suutis joosta 15–20 km/h. Nähtavasti oli ta lihatoiduline ja ajas saaki joostes taga. Temast on leitud üksainus eksemplar. Seda tegi 1910 Mignon Talbot (1869–1950), kes 1909 oli esimese naisena valitud Ameerika Paleontoloogiaühingusse. Ta avastas selle Holyoke'i Mäe kolledži maa-alalt, see oli ainult naistele mõeldud kõrgkool, kus ta ise juhatas geoloogiaosakonda. Podokesaurus on esimene saurus, millele andis nime naine.

https://en.wikipedia.org/wiki/Podokesaurus

KUU FÜÜSIKA: tuumalõhustumise avastamine (22. juuni)

Kuna meie ajakirja nimi on juba selline, siis lugege tuumalõhustumise avastamislugu. Avastajateks olid neli Saksamaa elanikku: keemikud Otto Hahn ja Fritz Strassmann ning füüsikud Lise Meitner ja Otto Robert Frisch. Neist Frisch ja Meitner olid juudid ning Hahn ja Strassmann olid antifašistid. Strassmann varjas koos oma naisega sõja ajal juuti, mille eest Iisrael tunnustas teda aunimetusega Õiglane maailma rahvaste seas. Hahn sai 1944 Nobeli keemiapreemia, Meitner, Hahn ja Strassmann said 1966 ühiselt Enrico Fermi auhinna. Meitner ja Frisch esitati palju kordi Nobeli füüsikaauhinna saamiseks, aga Nobeli Füüsikakomitee ei suutnud nende töö tähtsusest aru saada ega andnud neile Nobeli preemiat. Komitee hinnangul võivad füüsikateoreetikud auhinda saada ainult siis, kui nad on inspireerinud suuri eksperimente – mis võiks olla veel suurem eksperiment kui tuumaplahvatus suurlinnas? Nobeli Füüsikakomitee polnud ikkagi rahul.

https://en.wikipedia.org/wiki/Discovery_of_nuclear_fission

KUU FRANTSIIS: siil Sonic (23. juuni, 30. aastapäev)

Sonic on juba 30-aastane! Selle tegelase ja frantsiisi lõi Sega, kellele Sonic tänini kuulub. Esialgu võitles sinine siil hullu teadlase doktor Eggmaniga, hiljem lisandusid võidusõidu-, kakluse-, pidutsemise- ja spordimängud. Sonic sai mõjukaks osaks popkultuurist ja videomängutööstusest, paljusid tema mänge on nimetatud kõigi aegade parimate mängude edetabelites. Tema sõprade hulka kuuluvad kahesabaline rebane Miles, sipelgasiil Knuckles ja roosa armastus Amy Rose. Teoreetiliselt peaks tema suurim vaenlane olema konkureeriva firma Nintendo kangelane Super-Mario, aga mõlemad on heatahtlikud ega suuda teineteise peale vihastada, vastupidi, Sonic ja Mario osalesid 6 ühises olümpiateemalises spordimängus, nii et tegelikult kuulub ka Mario Sonicu suurimate sõprade hulka. Sonicu trükimeedia moodustavad 12 koomiksiseeriat, 6 mänguraamatut, 2 mangat, 18 romaani ja kari laste pildiraamatuid, sealhulgas otsimisraamatud "Kus on Sonic?", mis meenutavad Eestiski ilmunud raamatut "Kus on Volli?".

https://en.wikipedia.org/wiki/Sonic_the_Hedgehog

KUU ASTRONOOMIAPILT: Westerhout 40 (25. juuni)

Westerhout 40 on Linnuteel Mao tähtkujus olev tähetekkepiirkond, meile üks lähimaid O- ja B-tüüpi tähtede tekkekohti (1420±30 valgusaastat). Selle läheduses on teisigi tähetekkepiirkondi, näiteks Mao Põhijada ja Mao Lõuna, ning neid ühtekokku nimetatakse Mao Molekulipilveks. Lähtematerjaliks on põhiliselt molekulaarne vesinik H2. Tähtedevahelise tolmu tõttu on Westerhout 40-t keeruline nähtava valguse lainepikkuses vaadelda ja seetõttu vaadeldakse teda röntgeni- ja infrapunapikkuses. Tähtede vanust piirkonna välisosas hinnatakse 1½ miljonile ja siseosas 0,8 miljonile aastale, nooremaks kui inimsugu, nii et astronoomilises mõttes on need tõepoolest noored tähed. Klaster on kerajas ning massi järgi rühmitunud: suuremad tähed keskel ja väiksemad servas. Selle põhjus on teadmata. Tähti on umbes 520 ja avastatud on ka planetaarkettaid, millest hakkavad planeedid moodustuma. Pildil on vasakul Westerhout 40 (suur punane) ja selle ülaservast paremal Mao Lõuna (pisike, palju tähti tihedalt koos).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Spitzer_Space_Telescope%27s_view_of_W40.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Nüri mõõk" (6. juuni, 4 minutit)

See on jaapani vanuselt teine animafilm, tootmisaasta 1917. Kaua peeti seda kadunuks, kuni see 2008 ühest Osaka antikvariaadist leiti. Niisiis saab samurai endale uue mõõga, kuid äpardused algavad kohe: ta ei suuda seda tuppe panna. Seejärel longib ta mööda ilma, otsides väärilist vastast, kellega võidelda, kuid ta saab peksa nii pimedalt kerjusmuusikult kui relvastamata käskjalalt, keda röövliks peab. Lõpuks ta komistab ja tema mõõk läheb kõveraks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Kouichi_Jun%27ichi_-_Namakura_Gatana_(1917)_-_4-minute_restored_version.webm

TEINE VANAFILM: Chocolat ja Foottit (7. juuni, 4 minutit)

Chocolat (sündinud Rafael Padilla, 1865/68–1917) oli kuubalasest kloun, esimene neegerkloun, kellel oli tsirkusešõus peaosa, ja üleüldse üks esimesi edukaid neegrist meelelahutajaid Prantsusmaal. Chocolat sündis orjuses, temal nagu ka tema vanematel polnud tollal perenime. 1878 põgenesid tema vanemad istandusest ja hakkasid vabadeks. Tema lavapartner oli inglane George Foottit (1864–1921). Wikipedia väitel olevat nad kahekesi korraldanud klouninduses revolutsioonilised muutused. Nende kuulsaim näitemäng olevat olnud Wilhelm Tell. 1909 avaldas "Times" teate, et Chocolat olevat surnud, ja juba järgmisel päeval Chocolat' õienduskirja, et ta pole ise valgeks läinud, suremisest rääkimata. Selle käsitsi värvitud kaadritega filmi tegid 1890 vennad Lumière'id ja see on kompilatsioon kahest tsirkusenumbrist. Ma pean tunnustama Foottiti akrobaadivõimeid, hüpoteetilise 1890. aasta "Oscari" valimistel tähendaks see nähtavasti parima meesnäitleja nominatsiooni.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Chocolat_et_Foottit_(1890).webm

KOLMAS VANAFILM: "Dollie' seiklused" (8. juuni, 13 minutit)

Niimoodi alustas oma režissöörikarjääri David Griffith: 13-minutise filmiga aastal 1908. Filmidebüüt oli see ka peaosatäitjatele Arthur Johnsonile ja Griffithi naisele Linda Arvidsonile, kuid mitte nende last mänginud Gladys Eganile. Gladys elas veel 77 aastat, surres alles 1985, kuid tema filminäitlejakarjäär lõppes juba 14-aastaselt 1914. Johnsoniga tutvus Griffith New Yorgi tänaval, talle meeldis mehe nägu, astus juurde ja tegi juttu ning teada saades, et Johnson on näitleja, kutsus ta kohe oma filmi. Johnson suri 39-aastaselt 1916 tuberkuloosi. "Dollie' seikluste" eelarve oli 65 dollarit, kassatulu küündis miljonini. Ehkki see film teab mis meistriteos ei ole, on aru saada, et selliselt režissöörilt võib tulevikus vägevaid asju oodata, ja nii läkski.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_adventures_of_Dollie.webm

NELJAS VANAFILM: "Kuratlik üürnik" (18. juuni, 7 minutit)

Georges Méliès' 1909. aasta ulmefilm, Griffithi debüüdist aasta hilisem. Eelarve tundub olevat korralik, on näitlejad, filmitrikid ja mõistlik stsenaarium, aga ometigi on Griffithi debüütfilm rohkem tänapäeva filmi moodi. Siiski, siin võivad kergesti olla aasta parimad efektid, montaaž on samuti hea. Näitlejaid pole tiitrites kirjas, aga välimuse põhjal on nad tuvastatud, Meliès polnud valiv ning tema filmides esinesid põhiliselt tema oma sugulased ja lähemad kaastöötajad. Méliès mängis ise peaosa, kuratlikku üürnikku. Mees saabub võõrastemajja, aga omanikul pole talle pakkuda midagi peale täiesti möbleerimata toa. Mehel pole selle vastu midagi. Tal on kaasas suur kohver, kust võtab välja palju mööblit ja lõpuks ka oma perekonna. Omanik saabub ja imestab, aga nõuab raha. Üürnik näitab, et tal raha pole, mispeale omanik käsib tal lahkuda. Üürnik pakibki kõik jälle kohvrisse tagasi ja tuba saab sama lagedaks kui enne.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Un_Locataire_diabolique_(1909).webm

VIIES VANAFILM: "Ravi" (19. juuni, 25 minutit)

Charlie Chaplini 1917. aasta komöödia. Töö algas ilma stsenaariumita, Chaplin polnud otsustanud isegi seda, missugust rolli ta mängib. Algul filmiti palju ratastoolinalju, mis lõppversiooni ei jõudnud. Hulkur saabub karskesse mineraalveesanatooriumisse, endal kaasas kohvritäis alkoholi. Muidugi satub see peamisesse mineraalveeallikasse, kust kõik end purju joovad. Film valmis 3 aastat enne kuiva seaduse kehtestamist USA-s ja kuiva seaduse ajal oli selle näitamine probleemne, ehkki ei salga alkoholi varjukülgi ja sama hästi võib seda filmi pidada alkoholi tarvitamise vastaseks. Ühest küljest on selge, et see pole Chaplini parim film, teisest küljest Chaplin on ikkagi kvaliteedimärk. Pöörduksenaljadest on vist viimane võetud. Henry Bergman teeb massöörina suurepärase kõrvalosa ja teisedki näitlejad on head, välja arvatud naispeaosaline Edna Purviance, kelle esitus jättis mu külmaks. Kaasaegne kriitika oli väga kiitev.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Cure_(1917).webm

KUUES VANAFILM: "Rudyard Kiplingi "Džungliraamat"" (20. juuni, 1 3/4 tundi)

See on "Džungliraamatu" esimene ekraniseering, 1942 USA-s. Teisisõnu Mowgli elu ja seiklused. Kõik olete lugenud. Erinevalt raamatust on filmis armunud Mowgli. Korraliku filmi saamiseks tuli oodata 1967. aastani, mil valmisid Disney ja Sojuzmultfilmi versioon – korralik on neist nimelt Sojuzmultfilmi oma. Kui saate kätte, vaadake. Praegune film keskendub Mowgli integreerumisele inimeste ühiskonda, kuhu ta jõuab juba 18 minutiga filmi algusest. Kiplingi Mowgli-lugudest on filmis esitatud üksnes "Kuninga ankus", kus Mowgli avastab džunglist surmatoova varanduse. Kassatulu oli ainuüksi USA-s üle miljoni dollari, väga edukas oli ta ka Lääne-Euroopas. Esitati "Oscari" kandidaadiks 4 kategoorias (operaator, eriefektid, kunstnik ja muusika), ei võitnud ühtki. Minule meeldis peategelase, 18-aastase India kodaniku Sabu esitus (1944 sai USA kodanikuks ja värvati kohe maailmasõtta). Selle filmi viimane näitleja Faith Brook suri alles 2012.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Jungle_Book_(1942).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: Marsi teaduslabor "Curiosity" (24. juuni, avaldamise 10. aastapäev, 11 minutit)

Vaadake 11 minuti pikkust NASA nägemust marsikulguri "Curiosity" maandumisest Marsile ja tööst. Kulgur startis 26. novembril 2011 ja marsindus 6. augustil 2012. Tema tühimass on 899 kg, pikkus on 2,9 m, laius 2.7 m ja kõrgus 2,2 m. "Curiosity" pidi esialgu töötama 2 aastat, aga juba detsembris 2012 pikendati tema missiooni tähtajatuks ja ta töötab tänapäevani. Ta on 2021. aasta juuni seisuga läbinud 25,23 km, mis teeb 2,8 km aastas – isegi kilpkonn liigub kiiremini. Videost jääb küll mulje, justkui liiguks ta mitu kilomeetrit päevas. Kütuseks on tal 4,8 kg plutooniumdioksiidi ja pisike reaktor toodab sellest võimsust 110 W, millele lisandub päikesepatareidest saadav 2½ kWh päevas. Võrdluseks: eelmine marsikulgur Mars Exploration Rover sai päikesepatareidest kõigest 580 Wh päevas. Video valmis aasta enne kulguri maandumist, aga maandumisega probleeme ei tekkinud, nii et küllap vastas videole.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mars_Science_Laboratory_Curiosity_Rover_Animation.webm

SEITSMES VANAFILM: "Väikemees" (25. juuni, 68 minutit)

1921. aasta ameerika tumm koomiline draama kestusega tund aega. Stsenarist, produtsent, režissöör, toimetaja, helilooja (1972. aasta uusväljaandes) ja peaosatäitja oli Charlie Chaplin. Väikemeest mängis 6-aastane Jackie Coogan, kelle pikas filmikarjääris jäigi see säravaimaks saavutuseks. Vastsündinut mänginud Silas Hathaway suri alles 2017. aastal 98-aastaselt. Mängis ka 13-aastane Lita Grey, hilisem Chaplini teine naine, kes elas 1995. aastani. Koomiliste ja dramaatiliste stseenide segamises oli "Väikemees" teerajaja. Nagu esimene tiiter ütleski: film naeratuse – ja võib-olla pisaraga. Chaplini nõudlikkust näitas asjaolu, et kogu filmitud materjalist jäi sisse üksnes 2%. Üldiselt peetakse "Väikemeest" 1921. aasta maailma parimaks filmiks. Eelarve oli veerand miljonit, kassatulu 5½ miljonit dollarit. Kriitika oli algusest peale väga positiivne.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Kid_(1921).webm

KAHEKSAS VANAFILM: "Kunstiline looming" (27. juuni, 75 sekundit)

1901. aasta koomiline briti ulmefilm, Pygmalioni-legendi töötlus kestusega pisut üle minuti. Filmitrikid on oma aja kohta head ja ma luban, et puänti te ära ei arva. Peamiselt sellepärast, et see pole üldse 1901. aasta vaimus puänt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Artistic_Creation_(1901)_-_yt.webm

KUU KOSMOSEVIDEO: Juno film Jupiterist (28. juuni, 5 minutit)

NASA kosmosesond Juno startis 5. augustil 2011 ja jõudis Jupiteri orbiidile 5. juulil 2016. Ümber Jupiteri tiirleb ta väga elliptilisel orbiidil: vähim kaugus planeedist on 4200 km, suurim 8,1 miljonit km, mis ulatub Kallisto orbiidi taha. 7. juunil 2021 möödus ta Ganymedesest 1000 km kauguselt ja 2022 plaanitakse möödumist Europast 320 km kauguselt. Üks tiir ümber Jupiteri kestab 53 päeva ja orbiit on hoolikalt valitud, et Juno ei puutuks kokku arvukate ümber Jupiteri tiirlevate objektidega ega satuks Jupiteri radiatsioonivööndisse, mis võiks elektroonikat kahjustada. Esialgu oli missioon määratud kestma 2018. aasta juulini, hiljem pikendati seda 2021. aasta juulini ja siis 2025. aasta septembrini. Sondil on kolm legokujukest: vanarooma peajumala Jupiteri, tema abikaasa Juno ja Jupiteri suurimate kuude avastaja Galilei oma. See video valmis ühe päevaga, 2. juunil 2020 27. lähenemisel Jupiterile vähem kui 3 tunni jooksul, mis on kokku pressitud 5 minutisse. Seekord jäi Jupiteri pilvkatte ülaserv 3400 km kaugusele.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:PIA23807-PlanetJupiter-FlyOver-Animation-20200602.webm

KUU TEHNIKAVIDEO: maja häving tuumaplahvatuses (29. juuni, 5 sekundit)

17. märtsil 1953 korraldas USA sõjavägi Nevada polügoonil tuumakatsetuse nimega Upshot-Knothole Annie. Ehitati 2 puumaja ja 8 pommivarjendit ning paigaldati 50 autot. Seejärel lõhati 90 meetri kõrgusel platvormil 16-kilotonnine tuumapomm. Sõjavägi järeldas, et auto on üsna ohutu koht juba 10 kvartali kaugusel epitsentrist, kui vaid aknad lahti jätta, et lööklaine autot ümber ei keeraks. Majad – üks 1,1 ja teine 2,3 km kaugusel epitsentrist – käitusid täpselt ennustatud viisil. Mis see ennustatud viis oli, seda ei öelda, aga videost saate näha, mis juhtus lähema majaga. Plahvatust, muide, näidati televisioonis otseülekandes. Muuhulgas said televaatajad teada, mis häält tuumapomm teeb. Käesolevat videot teles ei näidatud, see sisaldab 8 kaadrit ja esimesest kaadrist viimaseni kulus 2,3 sekundit, aga videos on see venitatud 5,4 sekundini. Plahvatus toimus öösel ja mingit valgustust siin pole, ainuke valgusallikas on tuumapomm ise.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:House_No._1_Yucca_Flat_(1953-03-17).gif

Tolmunud topeltettur 7: Üks eriskummaline malepartii (Rauno Pärnits)

Päriselu on vahel ulmelisem kui ulme ise.

Algas kõik sellest, et Šveitsi Parapsühholoogia Ühingu presidendil Wolfgang Eisenbeissil tuli mõte korraldada spiritistlik maleseanss tänapäeva malesuurmeistri ja ammusurnud malesuurkuju vahel. Suurmeistrit ei tulnud kaugelt otsida – selleks sai Šveitsi elama kolinud eksnõukogude maletaja Viktor Kortšnoi, kellele selline pakkumine tegi kõvasti nalja, ent ta nõustus, kuna „kõik maletajad on pisut peast põrunud ning see oleks huvitav kogemus“. Küsimusele, kellega ta ise sooviks mängida, pakkus ta välja kolm nime – kuubalase Capablanca, eestlase Kerese ja ungarlase Maroczy. Võite ette kujutada tema hämmingut, kui nädal hiljem andis Eisenbeiss talle teada, et kahjuks kahe esimesega ei ole teispoolsuses ühendust saadud, kuid Maroczy on leitud ja hea meelega mängiks ühe partii, kuigi endisel ungarlasel on ta enda sõnade järgi viimasel ajal vähe mängupraktikat (!) olnud.

Viktor Kortšnoi (1931-2016) – nõukogude maletaja, kes palus 1976. aastal Hollandist poliitilist varjupaika ja elas hiljem Šveitsis. Mängis 2 korda matši MM-tiitlile Anatoli Karpoviga (tegelikult läheks sellena kirja ka 1974 pretendentide finaal, mille võitjast Karpovist sai kohe maailmameister, kuna Robert Fischer keeldus tiitli kaitsmisest) 1978 ja 1981.

José Raúl Capablanca y Graupera (1888-1942) – male maailmameister 1921-27, loetakse üheks parimaks maletajaks läbi aegade

Geza Maroczy (1870-1951) – ungari maletaja, keda loetakse maailma parimaks maletajaks aastatel 1904-07, pidi mängima matši MM-tiitlile 1906. aastal, kuid ei saanud selleks kokku vajalikku rahasummat. Oli nende 27 maletaja hulgas, kellele Rahvusvaheline Maleföderatsioon FIDE omistas 1950. aastal äsjaloodud ametliku suurmeistri tiitli.

Kortšnoi oli küll kergelt skeptiline, ent nõustus siiski kaasa tegema. Tema vastase käigud vahendas Eisenbeissi tuttav kohalik meedium Robert Rollans, kes ise ei tundnud malekäikegi ega osanud sõnagi ungari keelt, küll aga valdas transiolekus automaatkirjutamist.

Matš algas 1985. aasta juunikuus. Maroczyl olid valged malendid. Rollans kirjutas vaimu käigu transiseisundis paberile, edastas selle Eisenbeissile, kes omakorda saatis selle edasi Kortšnoile. Ja vastukäik liikus samamoodi. See kõik võttis väga palju aega, sest Kortšnoi elas tavaelu, mängis turniire ja sõitis mööda maailma ringi. Esimese aastaga suudeti teha vaid 19 käiku, edasi tempo langes veelgi ning alles 7 aastat ja 8 kuud hiljem alistus Maroczy 48. käigul. Meedium Rollans suri kolm nädalat hiljem, võib-olla liigse teispoolsusega läbikäimise tagajärjel.

Viktor Kortšnoi ja Geza Maroczy oma parimatel päevadel

Kas siis oli valgetega mängijaks Geza Maroczy vaim või oli tegemist suurejoonilise pettusega? Kes oli tegelikult see vastane, kellega Kortšnoi siis malenuppe tõstis? Skeptikud on partii üksipulgi laiali harutanud, ent pettust pole suudetud tõestada. Ükski osaline ei teeninud mängu pealt pennigi. Malearvutid olid 1985. aastal juba olemas, ent toona veel suurmeistri tasemel mängida ei suutnud. Rollans vastasmängijana ei tule kõne alla, ühtki kaadritagust varjatud nuputõstjat ei ole seniajani leitud. Eisenbeiss ise uskus loomulikult vaimumängurit ning Maroczy vaimu autentsuse tõestamiseks esitas ta mänguperioodil Rollansi abil vaimule 93 Maroczy elu kohta käivat küsimust, millele vaim andis (väga piiratud aja jooksul, mis välistab küsimuse põhjal infokogumise, ja Google’it ega üldse Internetti sellal veel ei olnud) pikad ja põhjalikud vastused. Nendes esitatud andmete kontrollimiseks kaevuti arhiividesse ja raamatukogudesse ning võeti ühendust ka Maroczy järglastega. Tulemus: 80 vastust olid täiesti korrektsed, sisaldades sageli ka selliseid üksikasju, mida võis teada vaid Ungari suurmeister; 1 poolõige, 3 valet ja seitsme küsimuse vastust ei õnnestunudki andmete puudumise tõttu ei kinnitada ega ümber lükata.

Malepartiist rääkides: Valged ei olnud loomulikult kursis uuema avanguteooria variantidega ja jäid avangus omadega puntrasse. Hiljem seis küll võrdsustus, ent mitte viigiks piisavalt. Kortšnoi ise ütles pärast 27. käiku, et vastane mängib väga vanamoeliselt, ent leidlikult. Ka aastaid hiljem tehtud käikude arvutianalüüs leidis sarnasuse Maroczy stiiliga, kuigi omistas valgetega mängijale pigem meistri, mitte suurmeistri taseme. Samas XX sajandi algusaastate parimate maletajate tase kaasaegsete suurmeistritega võrreldes oligi märgatavalt tagasihoidlikum, eriti avanguteooria poole pealt.

Enne partii algust küsis Eisenbeiss Rollansi abiga vaimult, miks too nõustus mängima. Vastuseks kirjutas meedium: „Kahel põhjusel. Esiteks, ma tahan inimkonda veenda, et surm ei ole lõpp. Pärast surma vaim eraldub kehast ja elab edasi teistes maailmades, teistes dimensioonides. Teiseks, ma tahan ülistada oma kodumaad Ungarit.“

Ent mõelge nüüd, kui Maroczy asemel oleks ühendust saadud hoopis Paul Keresega...

Huvilistele partiikäigud ka:

Geza Maroczy (Robert Rollans) -- Viktor Kortšnoi

1. e4 e6 2. d4 d5 3. Rc3 Ob4 4. e5 c5 5. a3 Oc3 6. bc3 Re7 7. Lg4 cd4 8. Lg7 Vg8 9. Lh7 Lc7 10. Kd1 dc3 11. Rf3 Rbc6 12. Ob5 Od7 13. Oc6 Oc6 14. Og5 d4 15. Oe7 Ke7 16. Lh4 Ke8 17. Ke2 Of3 18. gf3 Le5 19. Le4 Le4 20. fe4 f6 21. Vad1 e5 22. Vd3 Kf7 23. Vg3 Vg6 24. Vhg1 Vag8 25. a4 Vg3 26. fg3 b6 27. h4 a6 28. g4 b5 29. ab5 ab5 30. Kd3 Kg6 31. Vf1 Vh8 32. Vh1 Vh7 33. Ke2 Va7 34. Kd3 Va2 35. Vf1 b4 36. h5 Kg5 37. Vf5 Kg4 38. h6 b3 39. h7 Va8 40. cb3 Vh8 41. Vf6 Vh7 42. Vg6 Kf4 43. Vf6 Kg3 44. Vf1 Vh2 45. Vd1 Kf3 46. Vf1 Vf2 47. Vf2 Kf2 0-1

Filmiarvustus: The Tomorrow War (Riho Välk)

Üle hulga aja üks mitteloll film? Peaaegu!

Maailma esimene ajarännufilm, A Connecticut Yankee in King Arthur's Court, linastus täpselt sada aasat tagasi. Kui palju ajarännufilme on üldse tehtud, ei hakanud ma isegi otsima, ehk piisab pakkumisest: “väga palju”. Aga lisaks on The Tomorrow War veel ka täiesti edukas tulnukafilm ning vähemalt esimeses pooles, õudukana pinget keriv. Peaosas on ka Marveli universumist tuttav Star-Lord, misiganes ta pärisnimi ka ei oleks (Chris Pratt).

Millest siis film meile räägib? Kõigepealt saame muidugi ohtralt eelpainet, kuidas laotakse meile klotsid ette, mida edasisest filmist oodata: Star-Lordi, see tähendab, Dan Foresteri raske elu, kuidas endine eriväelane ei saa tänapäevases maailmas hästi hakkama, kuidas on raske olla väikese kooli õpetaja, ning üldiselt on nina vee peal hoidmine raskeks muutunud. Ära muretse, kallis lugeja, juba filmi 7. minutil avaneb ajavärav, ning 2051. aastast pärit sõdurid marsivad kümnete kaamerate ja tuhandete pealtvaatajate nähes ajaportaalist välja. Nende sõnum on lihtne: 30 aasta kaugusel olev tulevikumaailm on kaotamas sõda tulnukatega, ning appi on vaja iga meest ja naist, kes jõuab püssi kanda.

Puhkeb see, mis puhkema peab: kaos. Ühelt poolt kehtestatakse karm sõjaväeline kord üle maailma, kuid muidugi leidub inimesi, kes hakkavad selle vastu mässama. Puudu pole ka fatalism ja hedonism: kui maailm lõppeb maikuus… st 30 aasta pärast, siis mis nendest osooniaukudest, ühiskondlikust korrast ja naabrimehe arvamusest ikka hoolida. Meelsust ei leevenda ka värbamissüsteem - kõik, kelle kohta on tulevikust infot, et nad on sündmuste juhtumise ajaks surnud (et inimesed ei jookseks oma tulevikuversioonidega kokku), võidakse välja valida, ning saada 24 tundi oma asjade kordaajamiseks ja perega hüvasti jätmiseks. Püss kätte ja 7 päevaks tulevikku sõdima. Sellelt missioonilt jõuab oma aega tagasi heal juhul 30%.

Mida teeb The Tomorrow War hästi?

Esimese asjana peab kindlasti ära mainima, et film tundub vanem kui 2021. aasta oma. Vanem kui viimase 10 aasta “tupsu, võta nüüd lusikaga mämm-mämm” stiilis toodang, mis mõnitab vaataja intelligentsi. Selle asemel julgetakse vaatajat veidi pimedas hoida, meile näidatakse väga tõsiseid tulevikust tulnud sõdureid, kõnevõime kaotanud tulevikus käinud inimesi, kõik on karm ja õõva tekitav. Nagu loeks Lovecrafti, et midagi pead ise ette kujutama! Esimest tulnukat tuleb oodata ligi tund aega, taskulambi värelev kiir otsib sihtmärki mitu sekundit, pinge kerib ja lõpuks näed ikka mõnuga disainitud tulnukat, kes osutub palju vingemaks, kui mingi suvaline kummikostüümis tölberdis. Jess! Võin ainult unistada, kuidas tundsid esimesed Alieni vaatajad.

Filmi keskosa on mõnus ja aus action - anname tina, tulnukad karjuvad, vahele paar üllatust ja natuke teadust. Pole üldse paha. Vastupidi, midagi polegi ette heita.

Kahjuks vajub ära filmi viimane kolmandik. Karjuvaks probleemiks on troop: “peategelane on ainus mõtlemisvõimeline isik universumis”, millele laotakse otsa üks veel jälgim troop: Tšehhovi tegelased. Äkitselt on viimase missiooni jaoks vaja kõiki filmi seninähtud oivikuid ja tolguseid, ning kõigi nende sissejuhatuseks tõstab Star-Lord näpu püsti, vaatab kaamerasse, teeb poliitkorrektset muhelust ja teatab: “ma tean just õiget inimest selle jaoks”. Võeh. Õnneks moodustab see kahetunnisest filmist 3x10 sekundit, ehk on üleelatav. Aga esimese troobi juurde tagasi tulles: peategelane lahendab ajarändude paradoksid, hävitab tulnukad, lepib ära oma perega ja sada muud asja. Eks see ole tema kui peategelase kohustus, ga mõne asja puhul on küll raske uskuda, et inimkonna huku ärahoidmiseks suudetakse ajamasin leiutada, aga ei teostata paari elementaarset asja. Näiteks uurimismissiooni, mille suudaks ära teha Jõgeva vabatahtlikud pritsumehed.

Siiski, vaatamata viimase osa konarustele, meeldis film väga. Kellele meeldis esimene Starship Troopers, siis meeldib ka see. Sarnasusi on palju ja see rõõmustab. Väike detail filmi linastamisest: kuna katku tõttu ei oodatud suurt kinoedu, siis müüdi end 200 miljoni dollari eest Amazonile maha. Seal püstitas see mitu vaatamisrekordit ja ning võeti üldiselt soojalt vastu. IMDB skoor 6,6 on küll filmile räige liigategemine, 6,6 punkti vääriline oleks see film siis, kui sellest oleks piinliku tõhususega välja roogitud kõik need väikesed detailid, mida siin arvustuses kiitsin. Minu isikliku arvamuse kohaselt vääriks sellist skoori näiteks Edge of Tomorrow, mis on väga leige ja lodev manga adaptsioon. Aga äkki häda ongi selles, millest ma alustasin: film ei ole viimase 10 aasta ohututest troopidest kokku laotud maitsestamata sojakört? Arvestades, et paljud arvustajad on alustanud oma kõrvetavat kirjutist sõnadega “jube loll film”, siis mingi põhjus peab seal olema. Muidugi ei ole ka välistatud, et viga on minus.

Lõpetuseks muljetaks natuke ka tehnoloogiast. Väga meeldis mulle ajarännu siinne lahendus. Et läbi aja suudeti luua ühendus ühe ankrupunktiga, ning nüüd triivivad need mõlemad ajas võrdselt edasi. Ehk kahe punkti vaheline ajavahemik on lukustatud, seega ei saa pidevalt ajas edasi-tagasi tõmmelda. See omakorda hööveldab välja palju paradokse ja muid diiplevaid küsimusi, mille otsa võiksid tegelased tehnomöla ja pseudointelligentsusega muljetama jääda. Teisalt on tulevikus 30 aastaga väga vähe muutunud. Vähem, kui muutus meil siin Eestis 30 aastaga. Ühelt poolt on see igav, kuid teiselt poolt, kui seda filmi vaadatakse 2050ndatel, ei saa vaatajad omavahel lõõpida stiilis “ja kus on sinu hõbepüksid ja hõljuklaud, filmis ju öeldi, et meil peaks need nüüd olema”.

8/10, aus värk, soovitan.

Teatrimuljed: suvelavastus Nõid Ohtu mõisas (Meelis Ivanov, Laura Loolaid, Lilian Vuks-Ivanov)

Autor Indrek Hargla

Lavastaja Anne Velt

Kunstnik Karmo Mende

Muusika Mick Pedaja

Grimmikunstnik Sirle Teeäär

Valgus- ja videokunstnik Rene Topolev

Näitlejad: Merle Palmiste (Eesti Draamateater), Liis Haab, Katrin Valkna, Tarvo Krall, Meelis Põdersoo (VAT Teater)

Teatris käisid ja muljetasid Meelis, Lilian, Laura, muljed ja mõtted on kirja pandud vahetult pärast etendust kojusõidu ajal

Meelisel-Lilianil oli see juba neljas Hargla kirjutatud näidend vaadata ja eelmised kolm meeldisid; Laural oli esimene. Nii Ajateatri kui lavastajaga meil varasem kogemus puudub, peale Nõida tundub aga, et see ei jää sugugi viimaseks. Nähtu rõõmustas silma, tegi kultuurihinge rõõmsaks ja vääris kaugelt kohale sõitmist vägagi.

Lavastaja Anne jaoks ei olnud see esimene kokkupuude Harglaga, loodetavasti ei jää ka viimaseks. Koosmäng loojate ja kohaga paistab toimivat suurepäraselt.

Üldine esmamulje meilt kõigilt: hästi lavastatud lugu, meeldisid nii helitaust, valgustus, kui lavakujundus - väheste detailidega ajastu edasi andmine, ruumi hea ärakasutus. Lavastuse terviku tunnet soodustas ka mängupaik: oli küll mõis, aga uhke häärber asus eemal, seal kaugemal, kus võib elada päevavarjuga proua. Loo tegevuspaik-veski aga sobitus ülihästi mõisa abihoone rohmakate talade ja paest laotud seinte vahele. Peab veel lisama, et teekond Põhja-Eestisse tekitas teatrielamuseks sobiva eelhäälestuse, sest pärast pikka põualainet saime pool teed sõita paduvihmas, dramaatiliste pilvede all.

Tegelased

Mari

Meelis: mõjus pigem nagu metshaldjas.

Lilian: kohati viskas hullu sisse. Liis Haab näitlejana kahtemata tore ja meeldiv avastus. Olen küll näinud teda mõned korrad tuntud telesarjas, aga huvi näitleja vastu see pigem ei tekita.

Meelis: Selline nunnu. Tegi küll armuloitse, aga kinnitas, et nii ikka ei tohi. Kuna see on olemuselt õnnetu armastuse lugu, kus mitte armastatute endi, vaid väliste asjaolude tõttu lähevad teed lahku, siis selles suhtes on kirjanik tegelased paika pannud halastamatu ajaraamiga. No mis saab saada metshaldjalikust haprast neiust, kui kohe-kohe on sõda ja kolhoosikord peale tulemas.

Ema

Lilian: oluline tegelane, esindades nõidade „vahelejäänud“ põlvkonda. Otseselt ei eitanud nõidust, aga hoidis sellest eemale, kuskil sees paistsid oskused siiski olemas olevat. Veski seisukohast oluline naisliin. Ema kostüüm, grimm ja liikumine vananedes toimis samuti hästi - näitleja töö veenev.

Ema vanana teises vaatuses mõjus iseenesest üliusutavalt, samas suutis edasi anda teatud allasurutud ärksuse, nõiahinge. Spekuleerisime, et ilmselt ka vana ema pension ei läinud tegelikult meelest, ema lihtsalt varjas raha joodikute eest. Ka jäi vanast peast tunne, et ta mitte ei ole ära unustanud Mari surma, vaid tal läheb aegajalt meelest, et ilmarahva jaoks “peab” Mari surnud olema.

Ema tegelasele spekuleerisime juurde põneva lisanüansi. Kui haned rändajate veelindudena võivad rahvapärimuses olla hingede rändamisega seotud, siis omandab rõhutatud lausung “Lähen toidan hanisid” hoopis põneva lisavärvingu.

Oskar

Meelis: visuaalse poole pealt kiidan Tarvo Kralli tegelase grimmi, eriti teises vaatuses. Üldse töötas Kralli tegelaskuju võrratult. (Pildil paremal.)

Kaarel

(Ülemisel pildid vasakul.) Esmamulje: kõige üheplaanilisem tegelane. Veski-inimeste reaalsusest väljastpoolt justnagu sisse toodud, varjatud eesmärgiga ja võibolla mitte päris omal volil. Küllap mõjub ta teiste tegelaste taustal lihtsamana, sest temaga ei toimu suuri arenguid. Ta sobib publiku-vaatepunkti esindama, sest paljusid asju, mida teab veskirahvas, aga ei tea esialgu publik, et tea ka tema. (See, et Kaarel teab rääkida veskiga seotud legendi, ei tähenda suurt, sest ta ei tee ise selle teadmisega midagi.)

Hiljem saime aru, et tegelikult toimus ka Kaarli puhul nähtav areng - bravuurikas ja eluvõõras tudeng muutub aegamööda alandlikumaks, aupaklikumaks.

Anne

Merle Palmistelt vinge osatäitmine. Sarnaselt emaga toimub tegelase transformeerumine vaatuste vahel ja Palmiste on sama veenev nii peene prouana, kui iseloomuga kolhoosi-emandana. (Mõlema vaatuse kohta tekkis paralleel filmirollidega - Rummu Jüri ja Eesti Matus.) Mitmetahuline kuju, samuti jääb tunne, et Anne teab veski-asjadest palju rohkem, kui pealtnäha paistab.

“Tütar”

Mõte kojusõidu alguses: kui Mari palus veskilt, veskivaimult pääsemist, siis mingil moel saabus pääsemine tütre näol - veskihingel on nüüd jälle naisliinis inimene kohapeal olemas. Tund aega hiljem hindasime selle tõlgenduse küll täielikult ümber, meenutasime vastuolule viitavaid asitõendeid (pererahvas esitab külalisele päheõpitud udujuttu, “tütrel” ei ole oma nime, vanus ei klapi ka kuidagi; Kaarliga kohtudes tuleviku-nõiaplika isegi ei ürita väidetavat kadunud isa teemaks võtta, vaid juhib jutu kohe küsimusele, et kuidas selle aastakümneid kestnud tõelise armastusega ikkagi oli...). Ühesõnaga, jõudsime peagi hoopis muule järeldusele.

Veski ja veskivaim

Laura: minu jaoks võttis veski ise kohe tegelase mõõtmed. Osatäitjat tal ei olnud, karakter joonistus välja valgustuse, lava- ja helikujunduse võtetest. Aga oli tunda, et veski korraldab teiste tegelaste tegemisi.

Lilian: veski on nagu tagaplaanil seisev pereliige, kes vaikselt kindlustab oma eksistentsi. Veski vajaks justkui mõlemat, nii nais-kui meeshinge; vaja on nii vaimude pooluse eest hoolitsejat kui kedagi, kes olme-tööstusliku osa majandaks. Juba esimeses vaatuses jäi mulje, et veskil on vend Oskarit rohkem vaja, kui Oskaril veskitööd.

Meelis: Veski ei lasknud endale uusi võõraid juppe külge panna, moderniseerimine ei paistnud talle sobivat, suunates oma soove vaikselt eemalt, tõugates ebasobiva eemale. Kui Oskar sai uute turbiinide jaoks raha, siis see läks kahtlaselt kaotsi - kas veski “käsi” segas kuidagi vahele, või pani Oskar raha ise huugama jäi vaataja otsustada.

Lilian, Laura: tundus, et veski kontrollis kogu mängu - veski andis neiule vastuseid-juhiseid, veski suunas tegelaste valikuid, hoidis inimesi enda juures. Nagu emalaev!

Meeldiv oli loo juures tõsise kaabaka puudumine, ei olnud ühte ja üdini paha. Tegelased oma vigade ja konksudega mõjusid positiivselt.

Arvamused, meeldimised, vähem-meeldimised

Lilian: valgustuse osas oleks ehk kohati tahtnud näha müstika natuke jõulisemat rõhutamist. See jõulisem “miski” oli olemas näiteks noorte keerutamise-momendil, oleks mujal samuti rohkem tahtnud.

Meelis: Jah, praegu oli asi usutav päriselu võtmes, kunstivõtmes oleks kohati veel vunki juurde tahtnud. Noorte flirt ja kire tekkimine oleks võinud ka rohkem võimendatud olla.

Aga samas - armulugu pidigi olema viirastuslik ja episoodiline, oma lühiduses oli hästi välja mängitud.

Laura: kui esimeses vaatuses põimiti lavastuslike vahenditega hoolikalt kokku õrn müstikaloor, siis teise vaatuse algus - kõmm! Seitsmekümnendatesse! - mõjus esialgu võõristavalt. Eks mõistusega sain muidugi aru, et küllap nii see mõju peabki töötama - võõras võim, kolhoosikord ja veerand sardelli mõjuvad ka tegelastele nii. Varsti sai sündmuste jälgimisega jälle järje peale, aga natuke tahtis harjumist.

Meelis: mulle ei meeldinud see nali, et “meil üks raamat juba on,” see tegi ka vana ema lollimaks, kui ta tegelikult oli.

Lilian: aga seda raamatuga sekeldamist võib võtta hoopis nagu sihilikku takistuste rada, teiste tegelaste poolset järelekatsumist ja pidurdust, et kirjanik õigete küsimuste juurde jõuaks. Lisaks saab raamatu kinkimise kohale anda veel ühe tõlgenduse - sõnad olid kirjaniku jaoks tema hing, kui Kaarel lõpuks raamatu ära kingib, on ta valmis ka oma hinge veskile andma, mis omakorda on järgneva käivitajaks, mis muidu ei oleks saanud toimuda.

Laura: Esimese hooga tundus Mari “elluäratamine” ja Kaarli nooruse tagasiandmine loo seisukohalt järsu ja meelevaldsena, aga pärast hetke järelemõtlemist meenus rõhutatud ohvriand - vana ema pistis veskile andamiks kalli väljamaa apelsini! Tähendab, et küllap veski ka omalt poolt vastu andis. Nii et kui vahetult vaatamise ajal häiris kiire ja justkui kunstlik lõpplahendus, siis järele mõeldes läksid loo tükid paika.

Vaheajal teatri taga

Kokkuvõtteks

Tekst, tegelased, koht, helid-visuaalid hakkasid hästi kokku.

Ja ulmet jagus. Kui otseseid üleloomulikke nähtusi, mida vaatajale esitati, oli piiratud koguses ja ulmeosa oli nagu peidus, siis ridade vahele mahtus oi kui palju!

Kojusõidu ajal peetud muljetustest ja arutelust võib järeldada, et lugu hakka meie jaoks oma elu elama, sütitas tõlgendusi ja ärgitas küsimustele.

Reaktori esindus elamuseks valmistumas

Intervjuu: Katrin Topkin noortekirjandusest, kirjutamisest ja koostööst (Laura Loolaid)

Katriniga plaanisin jutuajamist tegelikult juba kevadel - mõnest ühisest kirjutustoast olid jäänud mõlkuma kirjutamise ja koostöö teemad, millest tundus oluline rääkida. Samuti andis põhjust jutuajamiseks Noortekirjanduse Ühingu käivitamine. Tookord leppisime kokku, et räägime kunagi suve poole, siis kui uus raamat valmis saab. Nüüd jõudis see aeg kätte.

Laura: Sinu uus raamat on kohe-kohe valmis - palju õnne! Räägi veidi Lana-lugude maailmast lugejale, kes kuuleb sellest esimest korda.

Katrin: Lana lugu toimub fantaasiamaailmas, kuningriigis nimega Torren. See on saarekuningriik, seal on nõiad ja võlurid, neil on erivõimed, enamasti sünnipärased võimed. Siis on seal veel rida maagilisi loomi ja taimi - selline maailm. Kui esimeses raamatus tutvusime Lanaga, kuidas temast sai Lumiina tegelaskuju, siis teises osas tuleb Torrenis sõda. Lugu kajastab seda, kuidas peategelane tuleb sündmustega toime, kuidas ta kaasa aitab, kuidas ta aitab kuningannat. On natuke võimuvõitlust ja intriigi ja siis ikkagi lohet ja maagiat ja kõike seda ka.

L: Ja kellele sa selle kirjutasid?

K: Aus vastus on see, et ma kirjutan iseendale.

L: Aga keda sa kujutad ette ideaalse publikuna?

K: Arvan et selliseid YA ja New Adult fantaasialugusid loevad ikkagi enamasti naised. Kuigi olen saanud ka meestelt päris head tagasisidet, ma siiski arvan, et pigem võiks meeldida naistele.

L: Kuidas erines järje kirjutamine esimese loo kirjutamisest? (Nii kirjaniku-kogemuse mõttes kui abiliste-tugisüsteemide võtmes)

K: Esimest raamatut kirjutasin oluliselt kauem. Elu tuli vahepeal peale … Teadmatus - ilmselt ka natuke paistab lugejale silma, et struktuuripuudust on natukene. Teises osas on oluliselt parem tempo ja teadlikumad valikud, kuidas lugu koostada. Kriitikana on öeldud, et esimeses osas pool raamatut on hästi aeglases tempos ja siis teises pooles läheb huvitavaks. Teise osa puhul olen teadlikult valinud nii, et tempo oleks mõnusalt kasvav.

Kui sa tahtsid küsida nüüd selle “lapiteki-tehnika” kohta - minu jaoks tulevad [alguses] stseenid. See ei ole niimoodi, et ma panen kondikava paika ja siis ma hakkan järjest kirjutama. Paljud inimesed kirjutavadki algusest lõpuni - minul nii ei ole. Minul tuleb unenäoline stseen: on tegelased, mingi konflikt, ma hästi kujutan seda stseeni ette. Ma veel ei tea, kas ja kuidas ta mulle loosse sobib; see tuleb pärast, see mind tol hetkel ei huvita.

Katkend, mis ma valisin - kus lohed jõuavad kuninganna loheväkke, nad tulevad tagasi mägedest - see oli algselt hoopis teises kohas, pidid toimuma konfliktid sõjanõukogus … Panin selle kõik kokku, aga see oli niisugune üksildane ja kõle ja negatiivse fooniga. Hiljem muutsin selle ära - tõin stseeni ärasaatmispeo lõppu, et oleks hästi ülev meeleolu, tugevalt emotsiooni loos. See on see valik - mida ma tahan stseeniga saavutada, mis emotsiooni. Nüüd valin niisuguseid asju paremini. Neil Gaiman ütles hästi selle kohta – esimese mustandi sa kirjutad kobades, sa jutustad lugu kõigepealt iseendale. Nii ta ongi. Ja kui teist korda hakkad uuesti seda üle tegema, siis sa üritad teha nägu, et sa tead ka, mida sa teed. Nii umbes ta ongi. Sellest kobamisest saab midagi kindlamalt, sa tõstad asjad ümber - valid, mis meeleolu sa tahad tekitada, mis selle asja mõte on, miks ta peab seal olema.

L: Kirjelda veidi ka oma teekonda esimese raamatu autorist teise raamatu väljaandjaks.

K: Raamatu kirjutamist ja väljaandmist võrreldakse lapse sünniga. Teise raamatu väljaandmine on kindlam protsess - kui sa lähed esimest last sünnitama, siis sa ei tea, kaua see kestab, sa ei tea mitte midagi, mis toimub … Teise puhul sa vähemalt tead, et ükskord saab see läbi, sa oled seda teinud, et tuleb välja. Loomulikult aega ma ikka ei osanud arvestada - tean küll, et asjad võtavad kaks korda kauem, kui ma olen nendeks planeerinud, lõppkokkuvõttes kulub neli korda kauem aega, kui sa oled planeerinud. Raske on ikka veel arvestada mõndade asjadega.

Aga nüüd on mul kontakte. Hästi aktiivne soovitan olla! Kui keegi vähegi kutsub kuhugi - vaatama, kuulama, rääkima - võtta sellest osa. Kontaktid on olulised - saad küsida infot, tuleb jutuks, tulevad inimesed appi. Ma olen tänulik: näiteks Lille Roomets pakkus ise ennast, et ta tuleb mulle appi käsikirja üle vaatama; mõnda inimest ka palusin. Kui juba on olemas need inimesed ja kontaktid, siis on seda lihtsam. Nad näevad kõrvatlvaataja pilguga, teavad juba osutada, et kuule, tee seda siia, vaata, see on siit nii … See on hästi oluline.

Võib-olla esimese osa juures ma ka hirmsasti olin maoli otsas sellel; kartsin, et võib-olla keegi varastab mu idee ära! Praegu see tundub nii banaalselt totakas!

L: Mida veel teise raamatu väljatuleku ajaks õppisid ja avastasid?

K: Mida rohkem sa kirjutad, seda rohkem sa näed, mida sa hästi teed ja mida sa ei oska. võib-olla ma oskan paremini otsida tuge nendes asjades, mida ma ei oska hästi. Ma tean, mida ma ei tea - see teadmine on võib-olla parem.

L: Too mõni näide.

K: Loo struktuur. Kuna mina olen selline “lapiteki” tehnika tegija, siis see, et ta peab pärast moodustama terviku - et ei mõjuks nagu selline arvutimäng, kus on üks tase ja see jääb kõrvale, siis järgmine … Et loo osad peavad omavahel olema seotud. Kuidas sättida nii, et ei jääks väga raskeks mingisugune koht - et ongi ainult dialoog ja dialoog ja dialoog ja siis sa muudkui nämmutad selle otsas ja lihtsalt ei jaksa lugeda enam. Seal on mulle kindlasti ka appi tuldud. Kui kogu seda dialoogi on vaja, siis ta tuleb teinekord lihtsalt osadeks teha. Pinge kasvatamine - kus siis see kulminatsiooni kõrgpunkt on ja kuidas seda hoida, et sa ära ei väsiks.

L: Kas mõne tehnika puhul avastasid ka, et “oh see tuleb hästi välja, mõnuga paneks!”

K: Ma ei tea, kas ma nii ülbe olen :) Kui ma kirjutan dialoogi, siis mida rohkem ma sellest üle käin, seda teravamaks see läheb. Mõned kohad on küll nii, et ma olen ise päris rahul. Sa tead, et päris elus ei suudaks keegi vaimukat teksti järjest teha, aga kirjanduse puhul on see eelis, et mul on aega kolm kuud mõelda, mida igaüks ütleb. Kui on stseenid valmis, siis hakkad kokku panema kihte üksteise peale – et ei ole ainult üks eesmärk, vaid et sellel stseenil on mitu eesmärki. See, mis pealtnäha paistab ja see, mis hiljem juurde tuleb.

L: Kirjeldasid autori teekonda, kirjelda väljaandja teekonda ka.

K: Esimese osa puhul ma tegin mingi osa valmis ja siis julgesin minna alles järgmise etapi juurde. Tol ajal muidugi vedas sellega, et sattusin kokku Andrusega tolleaegsest Diprist. Oli hästi mõistev ja ütles “nüüd teed seda ja nüüd lähed sinna ja siis võtad sealt ...” See aitas hästi palju. Ei osanud otsida üles teatud informatsiooni - kui on inimene olemas, siis on hea. Kahjuks Andrust meiega enam ei ole, aga need asjad on mulle meelde jäänud, mida tegema peab, kuidas tegema peab.

Kuna ma loon ise kaaned, siis trükiettevalmistuse asjad on paremini meeles, valikud, mida saab ettevalmistusel teha; mida tuleb teha, mida tegemata jätta. Küljendan ka ise - ma loodan, et teine osa tuli palju ilusam kui esimene osa. Ka see, kuidas näiteks toimetajaga suhelda. Mida ma ootan ja ei oota. Kui ma esimese osa puhul väga lootsin selle peale, et toimetaja ise ütleb mulle hästi palju. Mina ei osanud seda asja: “mina annan käsikirja, et palun nüüd - tehtagu!” Teise osa puhul tean kindlasti palju paremini, mida mina temalt ootan ja kuidas ma seda protsessi tahan. Ma oskan toimetajale ka öelda, mida ma tahan - esimese osa puhul ma kindlasti ei osanud seda öelda. Ka hinnapäringud, kuidas ja kus trükkida - niisugused asjad.

L: Kui kevadel Noortekirjanduse Ühingu liikmeid usutlesin, siis jätsid sa sõna teistele. Aga tegelikult oled samuti ühingu käivitus- ja töötuumikus aktiivne. Räägi, mida seal teed?

K: Saime kokku (veebi vahendusel) ja tahame edendada noortekirjandust: selle mainet parandada, et oleks rohkem pildis, tuua need inimesed kokku, sest ühtsuses on jõud. See ongi meie põhitegevus. Et igaüks ei rabeleks eraldi, vaid et me oleksime koos. Aitame ka üksteist, aitame raamatuid ka nähtavamaks muuta, meil on igasugused kampaaniad. Ja tuleviku-ideed on väga suured! Iseasi, kui palju me jõuame teha. Tahaks oma noortekirjanduse auhindasid anda, tahaks koolisisesid võistlusi noortele - mõtteid on suuri. Aga võtame tasa ja targu, niipalju kui siis parasjagu jaksame teha.

Kasutame ära seda ressurssi, mis meil on, igaüks panustab omamoodi. Mina olen näiteks graafika poole peal, mina ja Koidu ka. Meil on programmid olemas ja püüame siis kaasa aidata. Näiteks noortekirjanduse Bingo, mis on ENÜ FB lehel. Videosid teevad enamasti Lille või Heli, Ene aitab administratiivse poole peal hästi palju, Tuuli paneb pilte igale poole üles. Püüame jagada seda koormust.

L: Rääkides ühingu võtetest ja vastastikuse toetuse praktikatest - märksõna, mille ma kunagi välja munesin, oli ‘indie-ökosüsteem’. On see õige tähelepanek, et ka Noortekirjanduse ühing toimib nagu väike omapäi-kirjutajate-ökosüsteem?

K: Selline kommuun on jah. Selles on jõud. Me oleme üksteisele olemas. Kui me ka vigu teeme, siis näed, et teised teevad ka ja sa ei anna endale nii palju peksa selle eest. Ja kui tunned ennast halvasti või kahtled milleski, siis sul on kellegi poole pöörduda. Kui teed midagi, siis sul on kuhu saata, on keegi, kes võtaks vastu ja kes on huvitatud. Kui kunagi olid võib-olla kirjastused need, kes hästi palju kirjanikku toetasid, pakkusid kommuuni ja tuge, [siis nüüd] mulle tundub, et see on kadunud. Ja kirjanikud on jäänud väga palju üksinda. Kui sa oled üksinda ja ei ole kokkupuudet teistega, siis teinekord tambitakse ikka päris kenasti ka maatasa … Mäletan väga hästi oma ristseid ulmegrupis.

L: Mäletan selle lugemist - igaüks oli sinu tegemiste alal ekspert.

K: Jah, keegi midagi lugenud ei olnud, aga kõigil oli midagi öelda. Noh - mis ei tapa, teeb tugevamaks.

L: Need erinevad maailmad - üks on vastastikuse abi ja üksteise toetamise ja konstruktiivse lähenemise abil paremaks saamise maailm; teine on see “kui ei tambi, siis järelikult ei ole arengut”.

K: Selle kohta on see väljend, et sõpra kiida teiste ees ja kriitika peab olema kahe vahel. Umbes sama - kui midagi on öelda, siis tule ja ütle. Aga tule ütle otse mulle.

Asi peab olema tasakaalus - mis on eesmärk. Kuna ma olen ametialalt õpetaja, siis, mida iganes ma teen, ma kõigepealt mõtlen - mis selle eesmärk on? Kas mul on vaja öelda? Mida see muudab? Kui see midagi ei muuda, siis ei ole vaja öelda. Ja kiitmisega ei ole võimalik kunagi teha sellist kahju kui mahatampimisega - eriti, kui tampimine on põhjendamatu.

L: Kordan ka kevadisel vestlusel teistele ENÜ liikmetele esitatud küsimust: kui saaksid tänasel ulmemaastikul (või kirjandusmaastikul üldse) muuta ühte asja, siis mis see oleks?

K: Praegu on olnud suur trend sinnasuunas, et kirjanik peab ennast ise promoma, olenemata sellest, kas sa oled isekirjastaja või sul on suurem kirjastus selja taga. Väga palju jäetakse kirjaniku enda teha. Kui sul on juba nimi, on see lihtsam, kui ei ole… Eelarved on väikesed ja tehakse üldiselt vähe. Mis tähendab seda, et kirjanik ongi sunnitud ise ennast reklaamima. Ja sellele vaadatakse minu arvates kirjutamiskommuunis hästi viltu. Mis on paradoksaalne. Tegelikult käib see ju kõigi kohta. Mina kirjutan kolm aastat, mõni kirjutab kiiremini … Kui sa oled kolm aastat pannud selle alla, et see raamat välja saaks ja siis sa nagu ei julge [raamatut nähtavaks teha]: et asi peab ise enda eest kõnelema või et tekst las räägib enda eest - tüüpilised asjad, mida ma kuulen. Ma ei tea - et kas Coca Cola kõneleb teil ka iseenda eest? Kui kirjutamine on looming, siis kirjastamine on äri. Kui kirjanik on jäetud ise promoma, siis ta on ka kirjastuse osa ja see on loomulik osa. See on asi, mida ma tahaks muuta - mitte ainult ulmekogukonnas. Seda peab julgema teha. Kommuun on selle jaoks hea, kui sul on, kellele toetuda.

L: Siinkohal väike promoteemaline vahelehõige! Autorid - alati võib Reaktorile saata raamatukatkendeid või vähemalt ettepanekuid. Ei garanteeri, et alati kõik ilmuda saavad, aga me vaatame läbi, vaatame, kas see on meie jaoks. Näiteks siinses juulinumbris saame lugeda katkendit “Kuninganna sügissõjast”.

Aga tegelikult tahtsin küsida veel noortekirjanduse ja kohustusliku kirjanduse teemal. Juunis käisid sa Valgas kohustusliku kirjanduse teemal väitlemas. Jaga väitlemisel kõlanud seisukohti Reaktoriga ka.

K: Seal oli Nipernaadi-nimelise auhinna andmine ja ürituse raames toimus väitlus. Väitlesime kohustusliku kirjanduse üle ja mina esindasin “vastu” poolt. Ma arvan ka isiklikult, et tegelikult ei peaks niisugust nimekirja olema. Ma olen [kohustusliku kirjanduse nimekirja] vastu, sellepärast et see on tavaliselt hästi kallutatud, seal on enamasti rasked teemad. Teemad on sellised, mida gümnaasiuminoor ei ole veel valmis arutama … mõni kindlasti on, aga seal võib tekkida see mulje, et kõik kirjandus ongi nii vastikult raske, koguaeg peab midagi mõtlema ja analüüsima. Ja kuna kooli kõrvalt enamus noori võib-olla üldse ei jõua lugeda, siis see ongi tema kokkupuude kirjandusega ja see võib ära hirmutada. Minul oli väga raske suhe kohustuslikku kirjandusse…

L: Ka minul on mõned asjad lugemata sellepärast, et need olid kohustuslikud!

K: Just, see suhtumine ka! Kui see on kallutatud väga ühte suunda, et ma pean midagi tegema, siis see võibki rikkuda ära, ma ei hakkagi seda kunagi tegema. Rääkisin, mis alternatiivid võivad olla - kõike ei jõua siin korrata.

L: Jõuame ringiga tagasi eesmärgi-küsimuse juurde. Kohustusliku kirjanduse kontseptsioonil on ilmselt õilis eesmärk taga - mismoodi sina seda eesmärki pigem ellu viiksid?

K: Pigem ma annaks vabaks - [õpilane] peaks tegema valikuid ja oma valikut põhjendama. Ise valima. Ja seal on küll õpetajal suur roll, et mida siis valida. Mäletan, et sain natuke ise ka valida gümnaasiumis. Ja siis ma valisin [lugemiseks] asju, mis ilmselt kunagi ei jääks kellelegi näppu ja isegi niisama vabatahtlikult ajaviiteks ei loeks. See tundus provokatsioonilt huvitav. Näiteks lugesin prostitutsiooni ajaloo kohta.

Et saaks avastada ennast - hästi puudus on näiteks just poistele sobivast kirjandusest. Mis sobiks neile, kellele ei meeldi raskemad teemad. Me oleme väga eriilmelised, me oleme väga erinevate annetega, meil on erinevad suundumused. Et kõigile nõuda ühte moodi - ma ei näe sellel mitte mingisugust mõtet. Sellel ei ole eesmärki. Kes tahab süvendatult - see on koht, kus killustatus peab paratamatult tekkima, sellel peab laskma tekkida. Tänapäeva maailmas on vaja olla paindlikum, mitte enam kõigile ühte. Me ei lähe tehasesse enam tööle niimoodi.

L: lõpetuseks küsin lõbusamalt - mida sa ise soovitad lugeda? Eriti, mida soovitad lugeda neil, kellele tundub, et kodumaist fantaasiakirjandust on vähe?

K: Ma olen väga kehv lugeja. Mis ma ikka soovitan … Harglat soovitan. Mulle meeldis Tuuli Tolmovi “Neetud Taevakivi” saaga, vahva ja omanäoline. Koidu Ferreira raamatud on fantaasiarikka maailmaga …

L: Nimeta veel midagi, mis viimase aasta jooksul on lugemiselamuse andnud.

K: Karen Lynchi sari “Relentless” - olen sellest viis osa läbi lugenud. Esialgu on triloogia, siis tuleb paralleellugu ja lisalugusid samast maailmast. On äge ja loen teist korda üle.

L: Aitäh!

Seekord saavad huvilised intervjuu salvestust kuulata-vaadata ka videona:  https://youtu.be/_YuCZJjCA9M

Arvustus: „Mõõgad ja nõidus“ – olulise sarja esimene köide on lõpuks ka maakeeles! (Jüri Kallas)

Kui väga rohmakalt eraldusjooni vedada, siis jaguneb fantasy laias laastus kaheks: eepiline fantasy ja kangelasfantaasiad. Viimast on sageli nimetatud ka mõõga ja maagia kirjanduseks, sarnaselt siis seikluskirjanduse mõõga ja mantli kirjandusega. Mõõga ja maagia (sword & sorcery) termini mõtles aga välja käesoleva kirjatüki kangelane Fritz Leiber.

Võib ju vaielda, millal täpselt ilmus esimene fantaasialugu ja millal esimene kangelasfantaasia, aga Fritz Leiber oli mees seal üsna alguses. Esimene oli Robert E. Howard ja tema barbar Conan, kes võib-olla polnudki kõige esimesed, aga menu ja levik panevad asjad paika ning neid mäletatakse siiski esimestena. Howardi tuules tuli teisigi, kasvõi C. L. Moore, aga kui me räägime järgmisest suurest nimest, siis me räägime Fritz Leiberist ja tema Fafhrdi ja Halli Hiirepüüdja lugudest. 1939. aastal ilmus esimene jutt ning 1957. aastal koguti need jutud kogumikuks.

Leiber kirjutas sarja edasi ning kui 1960ndate teisel poolel tõusis fantaasiakirjanduse uuem ja moodsam laine, siis hakkasid ka Fafhrdi ja Halli Hiirepüüdja tekstid ilmuma uuendatud sarjana, kus iga raamatu pealkirjas on sõna „mõõgad“. Tänavu maakeeles trükivalgust „Mõõgad ja nõidus“ (1970) on sarjasise kronoloogia põhjal esimene köide ning 1957. aasta kogumiku jutud moodustavad suuresti selle sarja teise köite. Kokku on sarjas seitse köidet, pluss Robin Wayne Bailey kirjutatud ametlik järjeromaan.

„Mõõgad ja nõidus“ on hiljem kirjutatud avaköide, mis sisaldab 1957. aasta kogumikust pärit meeleoluka avalaastu, 1962. aastal ilmunud jutu „Ebapüha graal“ ning kaks 1970. aastal ilmunud lühiromaani. Kuigi paar teksti on vanemad, on kogumikku lugedes kogu aeg tunne, et otsekui oleks need kirjutatud just selles järjekorras, nagu nad raamatus on – sedavõrd kompkatne köide!

Avalaastust „Sissejuhatus“ pole suurt midagi rääkida: kaks lehekülge, mis loovad meeleolu ja annavad kergelt aimu maailmast.

Lühiromaan „Lumenaised“ pajatab meile loo Fafhrdi noorukieast kaugel põhjas, kus kummaline barbaarne ühiskond oma viikingilaadsete sõjakate meeste ja lumenõidust praktiseerivate naistega. Sisuliselt matriarhaat, kus meestel on küll teatavad vabadused ja võimalused, aga naised on siiski see kael, mis kogukonna pead pöörab. „Ebapüha graal“ on aga jutt maagiõpilasest Hiirest, kellest jutu käigus saab karm Hall Hiirepüüdja.

Lühiromaani „Hukatuslik kohtumine Lankhmaris“ pealkiri ütleb kõik. Meie kangelased saavad kokku, maitsevad tsivilisatsiooni, saavad kõrvetada, pääsevad ja järgmised seiklused võivad alata.

Kuna tegu on avaköitega, siis on selge, et meie kangelaste elu ja tervis päriselt ohus pole. Lood on küll seikluslikud, aga autori jaoks on seiklused kõigest taust, mis lugusid edasi viib. Fritz Leiberi kirjutatu raskuspunkt on siiski maailma ja selle elu-olu kirjeldamisel, kommete kriitikal ja millel kõigel veel. Oma roll on ka tunnetel ja seksil, nii tavalisel lihalikul, kui ka erootilistel projektsioonidel. Ei, tegu pole porno ega nüri kiimakirjandusega. Fritz Leiber lihtsalt ei jäta kirjeldamata eluvaldkondi, mida enamus ulmeautoreid vältima kipub. Sealjuures oleks väga ekslik näha Leiberis mingit dekadentlikku boheemlast, kes eluga läbi-lõhki kursis ning vastandada teda neurootilisele emaga koos elanud Robert E. Howardile. Kui Leiber kunagi hiljem ühes intervjuus avameelselt oma alkoholismist rääkis, siis tõi ta joomarluse ühe põhjusena välja just takerdunud suhted naissooga ja napsu, mis seda kõike siluda aitas.

Küllaltki levinud näib olevat hoiak, et kangelasfantaasiad on primitiivsem kraam, aga eepiline on see õige ja võimas. Fafhrdi ja Halli Hiirepüüdja lood tõestavad kenasti, et ka kangelasfantaasia võib olla kena ja korralik kirjandus. Kui võrrelda teiste maakeelsele lugejatele tuntud kangelasfantaasiatega ja nentida, siis barbar Conani lood on selline pisut pinnapealne katkematu seiklus, mis samas kuhugi välja ei vii. Poul Andersoni „Murtud mõõk“ on pigem saagade vaimus stiliseering ning Michael Moorcocki lood Elricust on dekadentlik maneeritsemine, mis ajuti sihi suisa käest kaotab. Jah, nendega võrreldes on Fritz Leiberi sari kuidagi küpsem ja mitmetahulisem. Ei, ma ei sea neid lugusid eelvõrreldust ülimaks, lihtsalt teistmoodi ja kuidagi elulisemad.

Lõpetuseks ka veel paar rida tõlkest. Triin Loide tõlge on ladus ja lugedes ma ei tundnud, et loen tõlget ja ei pidanud mõtlema, et kuidas see kõik tegelikult originaalis kõlas. Paar pisikest mustusepiiska siiski oli. Põhja barbarite ühiskonnas oli juttu aatomitest, mis maailma loogika seisukohalt on ju jabur. Ja karvase pealikujõmmi käsilased oli maakeelses tekstis leitnandid!? Eesti keeles on leitnant siiski märksa modernsem termin ja eeldaks vähemasti sõjaväelist vormi. Lugejana elab sellised asjad muidugi üle, aga lugemine küll korraks takerdus ja pani kukalt kratsima. Kuna üldiselt oli tõlge hea, siis pikka pausi ma ei pidanud ja lugesin edasi. Loodan, et tõlkija (või teised asjaosalised) pikka viha ei pea ning ma saan peagi samas tõlkes lugeda sarja järgmist tõlget.

Fritz Leiber

Mõõgad ja nõidus

Tõlkinud Triin Loide

Fantaasia

2021

192 lk

Raamatuarvustus: Rait Piir „Hinged mõõgateral” (Elar Haljas)

„Hinged mõõgateral” on Rait Piiri esikjutukogu, kus on kogutud kokku tema kaks eelnevalt Reaktoris avaldatud kosmosemärulit ning lisaks siis ka kaks idamaist õudustrillerit. Saanud raamatu Lummuri kirjastusest, ütles Joel Jans, et loe ja vaata, kui miskit emotsioon tekib, siis võid ju ka midagi kirjutada. Lugesin ja ütleme siis kohe ära, et väga pikalt ei pidanud arvustuse osas otsutama, sest minu arvates üle pika aja üks paremaid kogumikke, mida ma lugenud olen. Oli müstikat, oli seiklusi, tempo oli kogu aeg korralikult peal ja lood korraliku lühiromaani mõõtu, nii et autor sai tegeleda korraliku maailmaloomega ning samas edastada lugejale tavalisest veidi keerukamat süžeed. Kõigele lisaks on lugude juures ka Kadri Umbleja illustratsioonid, mis loovad iga loo alguses juba mõnusa võõriku atmosfääri.

Toimetuslikult igati korralik teos, sisuvigu silma ei hakanud, kui siis paar pisiviga, mis aga teose nautimist mitte kuidagi ei seganud. Küll aga tekkis lugedes tähelepanek, et autor oleks võinud lisada Jaapani keelest ja kultuurist tulenevatele võõrsõnadele tähendused, kas siis jooksvalt teksti või ka raamatu lõppu eraldi sissekandena. Just esimest ja neljandat lugu lugedes oli neid väljendeid omajagu ning olenemata oma laiast  silmaringist, pidin nende tähendust uurima kas lisaallikatest või siis lihtsalt sisu järgi tuletama. Sõnad olid nagunii juba ära markeeritud, nii et lühikeste tähenduste lisamine oleks loo tausta ja olustikku veelgi paremini lugejani viinud.

„Pajatus daamist punases kimonos“

Loo algus on seikluslikule trilleri omane ning lugejale antakse parajalt aega, et loo maailma ennast sisse viia. Kui siis vana preester hakkas pajatama mahajäetud küla müüdist, kartsin, et tulebki selline raamjutustust, kus mehed istuvad lõkke ääres ning pajatavad üksteisele õuduslugusid. Õnneks aga pidin eksima ning kohe varsti pakuti nii maist kui üleloomulikku madinat, mille käigus suutis autor ka peategelaste päritolu ja tausta lahti seletada. Kohati oli tempo nii kiire, et raske oli jälgida, et kes juba maha notitud, kes veel elus. Ka loo lõpp oli minu arvates täiesti korralik, küll veidikese deus exi momendiga, aga sobis loo üldisesse käiku väga hästi. Antud loo tegelastest ja maailmast võiks vabalt kirjutada ka 3-4 korda pikema romaani, sest lahtiseid tegevusliine jäi küllaga ning kui sama detailsuse ja kirega need kirja panna, siis peaks ka lugejaid leiduma.

„Intsident Ceresel“

Antud loos viiakse lugeja kosmosesse ning pakutakse korralik küberpungi detektiivitriller. Maailma kirjeldus ja tegelaste taustalugu edastatakse lugejale loo käigus ning väga hästi on kirjeldatud peategelast, kellest õhkas väsimust, aga kes oli oma elu väga täpselt ära optimeerinud ehk selline minimum effort maximum gain. Tehnoloogiliselt suhteliselt usutav lugu ning korralikule spioonipõnevikule omaselt oli tegelastel kogu aeg varuks pisikesi vidinaid, millega vastaseid üllatada. Lõpp oli veidi liiga klišeelik, pigem selline muinasjuttudele sobilik, oleks vabalt võinud paar lehekülge varem loo ära lõpetada mõne veidi dramaatilisema koha pealt. No ja ma ei saanud lugedes kuidagi lahti deja vu tundest, et olen seda lugu eelnevalt lugenud, ju siis olingi, aga igatahes minu jaoks antud kogumiku kõige parem lugu – selline hea „ulmehamburger”.

„Pilvelinna bluus“

Sarnaselt eelmisele loole viiakse ka antud loos lugeja kosmosesse, et üks korralik detektiivitriller pakkuda. Antud lugu olin juba kindlalt „Tuumahiiu” kogumikust eelnevalt lugenud ning teadsin, et tegu on minu maitsele sobiliku kraamiga. Antud loo tempo on veidi kompivam ja vaheldusrikkam, ei ole pidevat täristamist, vaid ka sellist rahuliku analüüsi ja uurimist ning antud juhul oli jutul väga hea dramaatiline lõpp. Samas aga ei tekkinud peategelasega väga head emotsionaalset sidet ning loo viimase otsa tehnoloogiline teostus tundus veidi nõrk. No ei ole usutav, et tehismõistuse käitumises jäetakse ühest küljest nii suur tegutsemisvabadus ja teisalt piiratakse jälle väga reeglitega. Samas oli kogu Veenuse pilvelinna toimimine tehnoloogiliselt väga hästi läbimõeldud ning detailirohkelt edasi antud.

„Nukumeister“

Viimane jutt algab sarnaselt esimesele loole korraliku seiklusega, kuni jutustus võtab õudsemaid ja müstilisemad pöördeid. Pean kohe ära ütlema, et ma jaapani horror’i fänn pigem ei ole, nii et antud loo ulmeline element ei olnud päris minu maitse. Samas oli jutus tunda korralikku õuduse momenti, kui peategelased nukumeistri juures viibisid – meenutas mulle juba ammust „Alone in the Dark’i“ arvutimängu, kus kõhedus puges hinge ning ei teadnud, mis järgmise nurga taga ootas. Väga meeldis aga selline üldine raamistik ja maailm, mis loole ümber oli ehitatud ning ka loo lõpp oli väga hästi lahendatud, jättes jällegi piisavalt ruumi maailmaehitusega edasi minna ja peategelase tegevusliini jätkata. Teisalt oleks võinud maagiareegleid ja toimimist veidi rohkem kirjeldada: ei tekkinud täit ettekujutust, et mis antud maailmas on võimalik maagia abil korda saata ning kuidas energia jäävuse seadus kehtib.

Raamatuarvustus: Mairi Laurik „On aeg!” (Elar Haljas)

Romaan „On aeg!” on järg autori 2016. aastal ilmunud noorteromaanile „Mina olen surm”, kus koolipoiss Roomet avastab endas erilised võimed näha teiste inimeste elukellasid ning põgeneb tagakiusamise eest vaiksesse Viljandisse. Eelmine romaan langes minu puhul väga hästi kokku perioodiga, kus ka minu elu hakkas üha rohkem Viljandiga seostuma ning lisaks fantaasiaküllasele sisule pakkusid äratundmisrõõmu ka Mulgimaa pealinna tegevuspaigad. Antud raamatus tuleb aga Roometil oma võimeid tõsisemalt tundma õppida ning puutuda kokku suurema kurjusega, kui ta oodatagi oskab. Kuna ma ilmselgelt ei ole antud romaani sihtgrupp, siis kaasasin antud arvustusse ka oma tütre ja abikaasa sisendit, kes samuti mõlemad raamatud läbi on lugenud.

Esimeses romaanis tutvustati kogu üleloomulikku maailma ülesehitust – liivakellade ja elulõngade toimimist – peategelase igapäevase suhtluse ja sellest tulenevate kogemuste või õigemini kogenematuse kaudu. Järjes aga proovitakse kogu üleloomulikkus suruda terviklikuks teaduslikuks süsteemiks, tuues sisse nii matemaatilisi kui ka füüsikalisi põhjendusi ning koos Roometiga saab ka lugeja tunduvalt targemaks ning kogu maailma toimimine üha selgemaks. Mulle endale meeldis eriti just Karolina tegevusliini laiendamine: selle noore tegelase isepäiseid toimetusi ja katsetusi oli väga õdus lugeda – üks paremaid detaile selles romaanis. Ainukene etteheide siin on kohatine liigne ühekülgsus: kogu lore võiks olla veelgi laiemalt ära seletatud ning mis veelgi tähtsam, uusi teadmisi peaks jooksvalt ka praktikas ära kasutama, antud juhul on lugemiselamus teooria poole kaldu.

Sellest tulenevalt häiriski sisu ülesehituse juures peamiselt kaks aspekti. Esiteks oli kogu õppimise ja uute kogemuste osa raamatus ebaproportsionaalselt suur, ligikaudu 100 lehekülge, mille jooksul täiskasvanud raamatulugejal oli küll huvitav, aga nagu ka eelnevalt juba öeldud, siis ei toimunud uute teadmiste ellurakendamist piisavalt kiiresti. Nooremal lugejal aga hakkas päris igav, kuna ei olnud piisavalt noortevahelist suhtlust ega ka tegevust ning võrreldes esimese raamatuga tuli teise raamatu keskpaigas sihtrühma kuuluvat raamatukoid isegi motiveerida, et kohe läheb tegelikult ka huvitavaks. Ja siis tuli tempokam viimane kolmandik, kus justkui kohustuslikus kiirkorras ka üks märul loo juurde põimiti. Oleks eeldanud veidi ühtlasemat üleminekut ja kogu kurjuse liini sissetoomist juba varasemalt väiksemate vihjetega. Hetkel aga näidati kurjameid ainult kaugelt ja nende kohta lugeja väga infot ei saanud: raamatu viimane kolmandik oli nagunii juba päris kiiretempoline ning seal seletuste andmiseks väga palju võimalust ei olnudki. Raamatus tekitatud kriis justkui lahendati, aga mingeid lõplikke tulemusi tegelikult ei saavutatudki ning tundus, et tegu on ettevalmistustega järgmiseks osaks. Samas oleks ju ka antud teoses ruumi olnud küll, et veidi rohkem hea ja kurja vastasseisu lahata ning ka pahupoole mängijaid tutvustada.

Teine häiriv aspekt oli Roometi veidi liiga suur depressiivsus ja enesesüüdistamine. Esimeses romaanis oli see aktsepteeritav, kuna tal oli päris korralik taak seljataga, aga nüüd tundus see sama mustri uuesti (ära)kasutamine laiskusena, kuna ei näinud selles teemas edasiminekut ega uusi detaile, mis teda nii palju oleks pidanud mõjutama. Olenemata peategelase üldisest käekäigu paranemisest kogu esimese raamatu vältel läks ta vaimne olukord ebatõenäolise situatsiooni tulemusena kuidagi liiga lihtsalt jälle käest ära.

Kokkuvõtteks võib öelda, et vanema lugeja jaoks on tegu väga hea järjega: detailiderohket maailma ülesehitust on lausa lust lugeda. Väga meeldis, kuidas autor suutis metafüüsilise maailma toimimist veelgi laiendada ning lisaks peategelasele ka lugejat pidevalt harida. Peamine kriitikanool antud raamatule on, et miks ta nii lühike ja hüplik on: natukene rohkem märulit teose esimeses pooles, veidi kiiremat uute teadmiste kasutuselevõttu ning ohtralt noorte omavahelist suhtlust oleks kindlasti teinud teosest nauditavama elamuse ka noorema lugejaskonna jaoks.

Reaktori juttudest 06/21 (Tõnis Hallaste)

Lõppeva juulikuu vältel kolisime naise ja lapsega ühest Tartu linnaosast teise, Annelinna korterist Ihastesse ämmaga ühe katuse alla (kui miskit väga drastilist ei juhtu, kasvab lapselaps üles oma mamma juures). Selmet kirjutada see kuu oma jutumuljetustele üht pikka raamjutustust, mõtlesin ikkagi jagada mingeid kolimisel tekkinud hetki, teha kolimismuljetusi.

Enne aga asun esimese jutu muljetamise juurde. Seegi kuu oli terve hulk võistlusjutte. Esimene, mida kommenteerin, on “Haldjanõidus”, mille autoriks on Mia Lisette Tamme.

Nicholas on noormees, kelle pere läheb suuresti ema eestvedamisel linnast maale elama. Juba teel maakohta kuuleb ta folkloorseid lugusid haldjatest ja meetmetest nende eemale peletamiseks ja esiti peab neid jaburaks luuluks. Ja ometi tõmbab üks laul teda juba esimesel ööl metsa suunas... Noor armastus ja sajanditepikkune võitlus fantaasiaolendite vahel - ladusalt jutustatud fantastiline romanss.

Teksti suurim tugevus oli ladus jutustamine. Lõigud ja katked läksid parajalt kiiresti, teksti oli igati mugav lugeda. Stiil oli lugejasõbralik. Õigupoolest kõrvutaks seda “Videviku”-raamatutega - uude kohta kolimine, mida peategelane peab täielikuks kolkaks ja maakohaks, aga teda hakkab huvitama üks vastassoost isik, kellega tutvumine teeb tasa maakoha nõmeduse. Sajanditepikkune lahing oli veidi tarbetu lisandus, mis on lisaelement ses paralleelis, aga sellele tekstile ei andnud mu meelest palju juurde.

Õieti tuleb “Haldjanõidust” lugedes tunne, et “Videviku” üks suurimaid tüütusi - Bella pidev enesemadaldamine ja endas ja Edwardis ja nende suhtes kahtlemine - on ka selle üks suurimaid tugevusi. Loed ja tunned küll, et bitch, please - jäta hädaldamine. Ja siiski, nii on asjal mingi emotsionaalne suund. On mingi sõlm, mida lahti harutada. “Haldjanõiduses” pole hädaldamist, on vaid kohene armastus, mis on paugupealt vastastikune ja kõhklusteta. Tore ju küll, aga ladusa jutustamise kiuste mõjus peaaegu terve tekst järelsõnana.

Lisan stiilinäite.

“Hetkeks kavatses Nick valetada, kuid kui keegi üldse sellest laulust aru saada võib, on see nõid Iriin. „Ma kuulsin metsas laulu,” sõnas ta.

Nõid kortsutas kulmu. „Ja järgnesid sellele.” See ei olnud küsimus. „Haldjate laul on ohtlik ja sellest tuleb end heaga eemale hoida,” hoiatas Iriin. Jälle need haldjad. Kuid ennast nõiaks nimetava naise suust ei tundunudki see hoiatus nii imelik.

„Edaspidi hoiangi,” lausus poiss. „Ma arvan, et ma sain oma õppetunni kätte.”

Iriin oli vahepeal tema tohterdamise lõpetanud ja vaatas oma kätetöö üle. Nick pani tähele, et nende vestluse ajal oli tuppa tulnud keegi turske heledapäine mees. Ilmselt Iriini abikaasa.

„Tere,” ütles noormees. Mees noogutas tervituseks.

See on minu abikaasa Gregor,” tutvustas Iriin. „Meil on tegelikult ka tütar Rosalind, aga teda pole praegu kodus. Ja see on Nicholas,” osutas ta Nicki peale, „Vanalaane uuest perest.”

Gregor kergitas kulmu. „Tere tulemast Kilakülla,” tervitas ta Nicki tema uude kodukülla elama asumise puhul.

Nick tänas nõida ja jättis temaga hüvasti. Gregor viis ta väikese hobuvankriga kodu juurde. Hobuvankriga! Kujutad sa ette. Need inimesed siin olid ikka täielikult ajast maha jäänud.”

Kolimismuljetus 1:

Ühe elukoha mahajätmise käigus ilmneb ikka, et on palju asju, mida ei tahagi uude elukohta endaga kaasa võtta ja neid ei anna kellelegi ära ka. Samas ei saa neid lihtsalt prügikasti visata. Või noh, põhimõtteliselt saaks ju küll. Põhimõtteliselt saaks seda kõike viia metsa alla ja lihtsalt põgeneda, jätta too rämps lageraidurite hooleks. Võõras mure. Kui aga tahta asja õigesti ajada, tuleks nood asjad ikkagi viia jäätmejaama.

Teel sinna nägin aga suurt silti, mis ütles “Keskkonnajaam”. Ja hetkeks tekkis vaat et autistlik segadus. Otsid ju jäätmejaama ja nähes “Keskkonnajaam”, tahad nagu vastu vaielda ja küsida: “Aga kus siis see jäätmejaam on?” Vähe puudub, et ütleks üllatunult: “Kae hullu, keskkonnajaam - ja otse jäätmejaama peal!” Korraks mõtlesin, et veidi ootamatu imago muutmise katse, aga küllap on see kellelegi vajalik. Kui nüüd guugeldasin, nägin kõikjal siiski “Tartu jäätmejaama”, nii et mine sa tea, ehk pole see kuvandi muutmine kuigi põhjalik.

Igatahes, viisime oma kraami kohale järelkäruga ja küsisin, kuhu läheb.

“Ee, me seda küll vastu ei võta,” ütles seal olev proua.

“Miks mitte?”

“Ta ju elab ja hingab veel!”

“Aga ta ei tööta.”

“See on pensionär, see ei peagi töötama.”

“No mis ma teen mittetöötava pensionäriga?”

“Ma ei tea, me ei saa seda vastu võtta.”

Pensionär hakkas rahutult nihelema selle jutu peale, küsis, kas see on see jäätisejaam.

“No vaadake seda,” ütlesin töötajale, osutades pensionärile.. “Mida sa sellisega peale hakkad? Kuulmine korrast ära, taipamine olematu, aga mis peaasi - ta lihtsalt ei tööta.”

“Mis te räägite, mingi ameti leiab igaühele. Teate, te võite selle siia jätta. Mul oleks endal trepikotta kojameest vaja.”

“Arvate, et saate ära kasutada?”

“Jah, oleks nagu kasutust küll. Eelmine hakkabki ära kuluma.”

“Olge tänatud! Kas peaksin ka mingit… Mingit, noh, rahalist kompensatsiooni teile andma?”

“Einoh, muidu on küll nii, et biolagunevad jäätmed on 42,65 € iga tonni eest, aga ta vist ei lähe selle alla. Segaolmejäätmeks, mis oleks 106,66 € iga tonni eest, teda ka ei nimetaks. Teate, tõtt-öelda ei lähe ta süsteemist läbigi. Ma võtan ta ju ise kasutusse. Ärge muretsege selle pärast.“

On siinilmas ikkagi häid inimesi. Ja millise praktilise mõtlemisega, oskavad kõike ära kasutada. Mind on see alati veidi hämmastanud.

Teine juunikuise Reaktori lugu, mida sai loetud, on “Ussisugu”, autoriteks Kaidi Kangur ja Leila Liivak.

Vabal ajal nukkusid valmistav leskmees Hans näeb oma juubelipeol ettekandjat, kes näeb välja täpselt nagu Hansu lahkunud naine - ja nagu tema kõige väärtuslikum nukk, mida ta mitte kellelegi ei müü. Ta asub otsima ettekandjaga kontakti ja tollest saab Hansu abiline nukkude valmistamises - ent miskit häirivat hakkab sugenema sesse suhtlusesse…

Raske on aimata, mis osakaal oli kummalgi kirjutajal sel kahasse kirjutamisel, aga toetun muljetamisel oma senistele lugemiskogemustele. Leila Liivaku tekstides on ikka olnud mingi pöörane element, mis on mõjunud originaalsena (tänu millele on ta ka ühel varasemal jutuvõistlusel üsna heale kohale tulnud), aga niivõrd, kui olen ise lugenud, on see minu maitsele olnud sageli veidi juhuslikku laadi, rutakalt kirja pandud ja kuidagi veidi pidetu. Seekordne tekst kulgeb aga rahulikumalt, otsekui teades, et kuni on huvitavalt kirjutatud, võib see veidi triivimisi liikuda küll, ilma et tekiks trotsi või kõrvaleheitmise sundust. Mulle meeldisid ka täitsa mitmed laused ses tekstis - lihtsalt olid ilusad laused või ilusasti sõnastatud mõtted. Huvitav oli ka see, et kaks naisterahvast kirjutavad ühe vanema mehe ootamatust armastusest nii, et mehe armusegadused olid usutavad ega mõjunud kuigi pingutatult.

Minu lugemiskogemuses oli üks asi üllatav. Ühelt poolt hakkab lugu poolepealt veidi lahti hargnema - tekivad küsitavused selles, mida usaldada Hansu jutustamises, mida mitte; mil määral sai ka usaldada tema kaaslasi ja nii. Nii et selline peaaegu postmodernistlik raputamine. Ainult et… postmodernistliku hägustamise üks eesmärke, arvan ma, on vältida harjumuspäraste süžeede mugavust (kirjutamise ja lugemise mugavust) ja siin korraks nagu mängitakse sellega, aga siis lõpus lihtsalt tõmmatakse kõik otsad kokku ja pannakse peale kena sõlm. Seega kõik lõppeb kuidagi aimatavalt, tõtt-öelda isegi veidi triviaalselt. Et see jättis veidi mõru maigu. Mitte see, et küsimused leiavad vastuse, aga see, et see mõjub kuidagi… ebalahedalt. Kuidagi liiga lahtijutustavalt, ilma selleta, et need asjad loomulikult avaneks lugejale. Lõpus olid mõned filmilikud süžeepöörded, mille mõju efektse pöördena võiks nagu aimata, aga mis sellisena ei mõjunud rinna sees. Muidu oli tekst siiski sümpaatne.

Stiilinäide:

„Nüüd puudutasid Lindi sõrmed rahvariietega nukku, kelle sarnane ta Hansuga esmakordselt kohtudes oli olnud. Sedasi neid kahte kõrvuti vaadates ei saanud Hans enam kuidagi aru, mismoodi ta Lindis Ingelit näha suutis. Võib-olla tegi viin oma töö. Aga ometi oli Lindi ilus. Sedasorti iludust tema nukkude hulgas veel polnud.

„Tema valis samuti ise oma välimuse?“ küsis Lindi. „Või tellis keegi sellise linalaka kirivööga?“

„Miks sa küsid?“ puikles Hans vastusest kõrvale. „Kas soovid minult nukku tellida?“

„Ma soovin seda kunsti õppida.“ Pikad saledad sõrmed näppisid nüüd juba järgmise nuku kleidiserva. „Õpeta mulle, kuidas nukke teha. Või siis vähemalt seda, kuidas neile riideid õmmelda. Seda teed samuti ise?“

„Teen,“ vastas Hans ja neelatas, suu täiesti kuiv. „Kuidas siis selline mõte? Miks just mina peaks sind õpetama?“

„Sul on kolm poega ja keegi neist ei päri sinu oskusi,“ seletas Lindi. „Kas poleks kurb, kui anne läheb koos sinuga hauda ja nukud jäävadki riiulitele tolmuma, sest vaevalt su pojad neid enda juurde soovivad. Las ma hoian sinu mälestust elus. Sinu hinge nukkude sees.“

Kolimismuljetus 2:

Minu ja naise uues magamistoas on väike öökapp, klassikaline nõukalik peaaegu põlvekõrgune ja tumedast puidust kahe sahtliga kapike (selline, kuhu toppida mingit veidrat varia-kraami - patareid ja kondoomid ja küünetangid ja mõõdulindid ja lõhnaküünlad). Tõmbasin lahti ülemise sahtli ja see oli tühi. Tõmbasin lapiga üle, seejärel tirisin sahtli kapist välja ja tõmbasin lapiga üle ka väljastpoolt. Seejärel sikutasin välja ka alumise sahtli – selle taga oli üks täpp. Mõtlesin algul, et mingi mustus ja proovisin seda lapiga ära tõmmata. See ei tahtnud aga hästi õnnestuda. Mõtlesin siis, et äkki vajab see veidi tugevamat keemiat.

Vaatasin lähemalt.

Siis nägin, et see oli ju Aleph, kõige algus ja lõpp. Kes sinna pikalt ja lummatult vaatab, see jääbki sinna pikalt ja lummatult vaatama. Täpsustan, et ma ei eksi sõnavalikuga - sa ei vaata mitte seda, vaid sellesse. See on vaid… umbes nagu aken. Sa ei vaata ka akent, vaid aknast välja või aknast sisse. Kõik, kes on Alephit oma silmaga näinud, teavad, et see on mõnevõrra kohatu võrdlus, aga parem on sellel mitte peatuda - isegi Alephi hoidmine oma kujutluspildis võib pärssida muud mõtlemist, kuni ulm hajub.

Läksin alla ja läksin ämma juurde, kes parasjagu tühjendas üht väikest tuba, paigutades asju ära või pannes neid kokku, ja küsisin ta käest, miks on Aleph kuskil magamistoa sahtli taga ja mitte kuskil elutoas aukohal, kus kõik saabujad saavad selle võimatut olemasolu tunnistada.

“Ah, see. Tead, see oli meil mingi ajani küll kaminasimsil, aga nii ei saanud midagi tehtud. Kõik asjad jäid laokile. Nii et panime selle lihtsalt ära. Olingi unustanud, et see oli seal. Vaadake ise, mis te temaga teete, mina seda ei taha.”

Mu naine ka ei tahtnud. Ma natuke nagu tahtnuks, ikkagi Aleph ju, aga kaks ühe vastu ja ega ma väga nõudnudki, nii et viisime antikvariaati. Kahju, laps vaatas seda huviga, aga naine arvas, et see polnud lapsele arendav - ta vaid vahtis seda säravi silmi, kohati kõhistades naerda ja nii, aga ta ise otseselt ei teinud midagi. Kes aga tahab, võib selle ära osta Lutsu vastas olevast antikvariaadist. Kui nad panevad selle müügiks.

Järgmine jutt, millest räägin, on “Heinrich Stahl ja elavad surnud”, mille autoriks Helga-Johanna Kuusler.

Baltisaksa pastor, esimese eesti keele grammatikareeglistiku koostaja ja - mis novelli puutub - Narva, Ingeri, Karjala ja Alutaguse superintendent Heinrich Stahl päästab ühe Nohle van Huycki nimelise nõiaks tembeldatud pagariselli pealtvaatava rahva omakohtu eest. Stahl ütleb Nohlele, et tal on vaja tõlkida üht nõiapiiblit ja sellega ei saaks hakkama jumalasulane (Stahl oli ju kõigele lisaks praost ja Toomkiriku õpetaja), tal on selleks asjaks vaja värvata keegi, kes Jumalat vihkab. Üks asi viib teiseni, tütre surm ja selle tagasipööramise katse, millele järgneb väikse epideemia mõõtmeis surnute ülestõusmine ja massiline nottimine.

Kellelegi rääkisin, et selline tekst, ta ütles, et vohh, mis Friedenthal kokku kirjutas. Kui ütlesin, et see oli üllatavalt tüütu, vastas ta üllatunult, et mis mõttes on Friedenthal kirjutanud kokku tüütu jutu? Küsisin, kust see Friedenthal siin mängu tuli. “No aga kes see teine kirjutaks siis Stahlist?”

Igatahes, Maniakkide Tänava või Metsavana või kelle iganese zombijutud pole ägedad seepärast, et on zombid ja süümepiinadeta märul ja rümbarebu. Niivõrd, kui need mõjuvad värskelt või põnevalt, tuleneb see millestki sellest, mis on ülejäänud tekstis. Isegi see Stahl ei paranda siin asja. Mulle nagu üldse nimede kasutamine niiväga ei imponeeri - see on lubadus mingi potentsiaal ära kasutada ja kui seda ei kasutata, on eesmärk lihtsalt: “Mõtle, kui äge - Heinrich Stahl võitleb zombidega!” Mingi möödaminnes jutukese süžeeks sellest piisab, aga 15 000 sõna ulatuses oli seda lihtsalt tüütult palju.

Sellest on aga kahju - ajalooline kontekst kerkib isegi silme ette (pole vaid ajalooliste dekoratsioonidega umbajastuline tekst, vaid teadlikult ja korralikult ajaloolistatud süžee). Mingid stseenid olid huvitavalt tehtud, näiteks olid satanistlikud rituaalid hästi kirjutatud - ma haun mingeid plaane ühe eksortsismi-teemalise teksti kirjutamiseks, aga tunnen, et rituaali väljakirjutamine kukuks kentsakas välja, mistõttu loen teiste autorite häid rituaalikirjeldusi teatava kadedusega. Kahju, et süžee nii väsitavalt kulges - Nohle ja tema “koera” tegemisi oli kuidagi pikalt ja venivalt kirjeldatud… Mul on märge, et teksti on kasvatatud pikkuse poolest, aga mitte mõttelise mahu poolest.

Kui otsisin stiilinäidet (selleks leidsin rituaalistseeni, sest kui ma seda juba kiidan, siis miks ka mitte näidata), märkasin, et lõikhaaval oli siin-seal teisigi häid näiteid kirjutustasemest. Näib, et oskab kirjutada. Näib ka, et oskab töötada ajalooga. Ja näib, et oskab näha vaeva teksti kallal. Lihtsalt hakkas kuidagi tüütama, kui lugeda suurte ampsude kaupa. Võib-olla paari lehekülje haaval lugedes oleks see mulle isegi meeldinud. No aga siiski, zombiasjandus pole tegelikult minu rida, nii et võib lihtsalt olla, et mulle kas ei mõju või mõjub täiesti valesti selle teksti “Heinrich Stahl võitleb zombidega, nii äge!”-taotlus.

Igatahes, stiilinäide kah, et näeksite, et olen ülekohtune.

“Kirves käes, hiilis pastor kanalasse, kus rammusad ja kohevad kanad õrrel tukkusid. Ta kahmas ühe kuke ja kana kaenlasse, viis nad kanala taha ja lõi mõlemal kirvega pea maha. Siis immutas ta valget sidet kuke veres, kuni see oli verest läbi imbunud ja omandanud kauni punase tooni, viis selle veinikeldrisse ja sidus veresideme Katharina suletud silmadele. Järgmiseks tõmbas ta hõbedast pistoda kuke ja kana noka vahelt läbi ja lõikas nendega Katharina kätele ja jalgadele sümbolid, mis kujutasid elu ja surma harmooniat: surma võitu elu üle, elu võitu surma üle ning elu ja surma samasust. „Värisege, elavad, surnute jumalanna Manaereceseri ees, kelle päralt on hauda langenute hordid,“ sosistas ta sõrme esmalt kana ja siis kuke verega määrides ning joonistas oma vasaku käe nimetissõrmega tüdruku rinnale loitsud. Näis, otsekui hakkaks nahk, millele loitsud olid kirjutatud, särama ja need paistsid keldri hämaruses nii eredalt silma, nagu oleks päikeseline päev, kuigi veinikelder oli pimedaim paik terves Stahlide majapidamises. Otsekohe saigi Stahl päikese, millega Katharinat kaunistada. Ta lõi tüdruku kõhule lõhki toore muna ja munakollane jäi piiga nabale hulpima nagu taeva kuldkollane kera. See ühendas Katharina jumalanna Manaereceseriga.

Kui rituaal õnnestub, paneb jumalanna Manaereceser Katharina sisse kasvama uue nabanööri ja puhub tüdrukule selle imenööri kaudu uuesti elu sisse.”

Kolimismuljetus 3:

Kuna me ei koli tühja majja, peame päris paljude asjade osas alles küsima mu ämma käest, mis ja kus ja kuidas. Mitte ise leiutama või katsetama, vaid lihtsalt kohanema olemasoleva majahingega. Ja ämm näitab heameelega ette. Tal on aga veidi frustreeriv komme kõike ette näidata, kasutamata sõnu (vist peab sõnu kohmakaks, parem on lihtsalt ise ära teha).

Kõige äärmuslikum näide tundus see, kui ma küsisin kord, kas on midagi, mida silmas pidada veeämbrite väljaviimisel ja muru kastmisel (nii kuiv suvi, et me ei lase oma dušivett lihtsalt torust alla, vaid dušitamegi suure kausi sees - muru on lihtsalt nii kuiv ja koltunud). Ta ütles, et näitab. Kui siis mingi asjatoimetusega ühele poole sai, läks vannituppa ja võttis ühe ämbri kahest (võtnuks teisegi, aga ma võtsin tolle ise). Läksime maja vasakpoolsele küljele, kuhu päikest rohkem langes ja muru kollasem oli. Siis ta valas murule ühe ämbri. Seejärel valas teise. “Niimoodi valadki.” Pärast mõtlesin, kas seda poleks tõesti saanud kuidagigi edastada sõnutsi. Nüüd palju hiljem mõtlesin, et küllap pidas silmas seda, et valaksin just äärekivipoolsele murulapile, et majal on kallak ja nii edasi, aga sel hetkel tundus küll, et ta ei usaldanud meid isegi vett ära valama. Nüüd on tal ehk tasapisi tekkinud mingigi usaldus selle suhtes, et me pole vaid abitud räpakollid, aga eks see võtabki aega.

Mingi päev näitas ta ka ette, kuidas käib tema snepriga uks. “Näe, vajutad siit lingi alla ja siis lükkad seda nuppu siin kas ülemisse või keskmisesse asendisse. Kui on ülemises asendis, siis lukustub ise ust kinni lastes. Kui on keskmises, siis jääb lahti ja sa ei vaja võtit.”

“Ja mis juhtub, kui päris alla paned?”

“Siis läheb liiga lahti.”

“Mis mõttes?” Ja ma lollist peast vajutasingi alla.

Mu selja tagant lükkas mind välja üks tohutu suur imikukäsi. Suur ja rasvane, paksude meetripikkuste sõrmedega (mis millegipärast tundusid samal ajal väga väikesed). See lükkas mind sellise kohmaka jõuga, et kukkusin kivikillustiku peale. Mu naine kiljatas, ämm aga tõstis häält, et mis sa, hull, vajutad alumisse asendisse, pane kohe tagasi.

Vaatasin beebikäe poole - selle tagant paistis, nagu ämma maja, meie uus kodu, oleks erksavärviline beebi mängumajake ja mitte puidust ja kivist ja kõigest normaalsest tehtud inimkodu. Kõik oli maja sisemuses muutunud ja selle uksest sirutus välja üks otsiv hiiglaslik beebikäsi.

Ma virutasin peletislikku kätt oma jalaga. Käsi tõmbus tagasi, kostus räige kriiskamisele sarnanev möiratus - nagu aegluubis kiljumine, Ämm läks ukse juurde ja pani nupu ülemisse asendisse. Ta ütles, et ei tohi kunagi panna alumisse asendisse. Et see lihtsalt läheb liiga lahti. Siis nurises, et olete teie alles ühed torupillid, mis tundus sel hetkel ülekohtune mu naise suhtes, sest mina ju panin uksesnepri alumisse asendisse.

Järgmisel päeval mängis laps mängumajaga. Tõmbas katuseluugi pealt, lükkas käe sisse ja eesukse suunas. Enam-vähem õlani välja lükkas käe sisse, aga ma ei saanudki aru, kuhu ta selle ära mahutas. Mingi hetk tõmbas käe tagasi ja hakkas kõva häälega karjuma. Siitpoolt kuulates ütleks, et oli nagu möirgele sarnanev kriisatus.

Järgmine juunikuise Reaktori jutt - selle pealkiri on “Kondikeerutaja”, autoriks Riho Välk.

Ebamäärases etnoõudusele omases muistses Eestis saab Sulev kokku oma sõbra Matsiga, see näitab talle kassilaipa. Mida sellega teha – tüdrukuid hirmutada? Mats vastab, et hiietark tajus Matsis annet - ja andis ülesandeks proovida loom surnust ellu äratada. Üllatuslikult see õnnestub, aga neil ei õnnestu seda tagasi pöörata.

Tekst sisaldas huvitavaid kirjeldusi hävitamatust kassist ja noorte poiste lõbustatusest, millest saab õud. Emotsioon oli iseenesest huvitav. Kahju oli vaid sellest, et lugemise ajal tajusin liiga tugevalt, et asi meenutab Stephen Kingi “Loomasurnuaida”. Süžee polnud ju üks-ühele, maailm oli erinev, inimesed polnud siinses sugugi abitud üleloomulikkuse ees, õudust oli vähem ja ebasurnud kassi suhtuti mõlemas erinevalt - ja ikkagi, ebameeldiv zombikass ja noored, kes püüavad temaga toime tulla ja mul sähvis “Pet Sematary” kaanepilt.

Iseenesest ei peaks zombikass olema sedavõrd spetsiifiline nähtus, et Stephen Kingil peaks olema ainuõigust sellele. Teisalt… mõnikord on mingi asi ühes filmis näiliselt piisavalt ammendavalt tehtud, et tükiks ajaks mõjub sarnaste teemade käsitlemine vaid selle jäljendusena. Kui kaua läheb veel selleni, et ajasõlmede-motiiv kaob viimseni “Groundhog Day” varjust - mis tahes uus teos ajasõlmest on ikka olnud mingi variatsioon sellest klassikast, ainult et ilma Bill Murrayta. Mis oli “Palju õnne surmapäevaks”? “Groundhog Day”, ainult et õudukas, milles keegi tapab minategelase iga kord. “Russian Doll”? “Groundhog Day”, ainult et peategelane on “Brave”-stiilis kräsune punapea ja kogu dialoog on jube tüütu suurlinnaboheemlaste enesega rahulolev plära. Ja kui saabki öelda, et ajasõlmedest rääkides ei pea enam sugugi võrdlema teost “Groundhog Dayga”, siis tuleks ikkagi osutada asjaolule, et see on võtnud peagu 30 aastat. Äkki on ka zombikass selline, mille kasutamisega tuleb veel oodata, enne kui seda kasutav novell mõjub Stephen Kingi klassikaks saanud loo eesti konteksti asetatud ümbertõlgendusena.

Lool oli kaks põhinõrkust minu jaoks - esiteks, poisid olid omavahel eristamatud. Võinuks mingi kirjeldus olla, praegu algas mingi laste nimede loeteluga (Sulev, Maimu, Kalvi), aga tegelikult tegutsesid ainult Sulev ja Mats, hiljem ka hiietark Lembit. Paarist üksikust kirjeldavast pintslitõmbest piisanuks. Teiseks, lool on veidi kiirustatud lõpp. Mõte sellest, et see ongi Laanetaguse kõige vägevama surnumanaja teekonna algus [SPOILERID! Ärge lugege praegust lauset!], on ju iseenesest huvitav, aga hetkel ei mõjunud see kuigivõrd sellise tagantjärele pillutud lõpulausena. Mingis mõttes saaks selline peaaegu et teemaväline šokeeriv lõpulause töötada, aga hetkel võinuks kõik muugi selles suunas ka mängida. Või noh, midagigi muud võinuks tekstis olla selles võtmes.

Stiilinäide ka:

“Kotisuu oli väike ning kooljakass puikles sinna toppimisele niipalju vastu, kui suutis. Veelgi hirmsam, endine rupskihunnik hakkas järjekindlalt aina rohkem taas kassi kuju võtma. Õõvastava naginaga surusid murdunud luud ennast kokku tagasi, väljavoolanud soolikad volksasid võigaste lurtsatuste saatel kõhuõõnde tagasi ja sellel hetkel, kui peletise üks silmadest uuesti avanes, haarasid poisid uuesti oma malakad ja peksid raibet uuesti. Isegi Matsi vallanud põnevus hakkas aeglaselt lahtuma ja varsti oli ta sama hirmul kui Sulev. Kuna kumbki ei tahtnud lögast tilkuvat ja tõmblevat kotti käes kanda, murdsid nad võsast pika kaika ja riputasid koti kahe vahele ning asusid teele hiietarga onni poole, mis asus tagatipuks teisel pool küla, nii et uudishimulike pilkude vältimiseks pidid nad minema pika ringiga põldude tagant.”

Kolimismuljetus 4:

Nüüd teen tobeda asja ja kujutlen oma kassi kohanemist uue elukohaga. Ma ei hakka ikkagi tegema katset peegeldada tema Umwelti keeleliselt usutavalt - küllap mõni Saksa modernist piirduks läbini kassiliku leksikaga või ei kasutaks ühtki tegusõna lausetes või mine tea, kasutakski ainult tegusõnu, ja teeks seda kõike ikkagi kirjanduslikult nauditavalt - mina nii tulnuklikke mõtte- või keelemänge ei püüa, ma teeks lihtsalt pilguheidu sellesse, mida ma ise arvan Kõrsikut tajuvat…

Nimelt astus ta…

…

Teate, ei. Ei viitsi. Ma arvasin, et viitsin kirjutada tema saabumisest sellesse majja ja tema esialgsest pelgusest (mis polnudki säärane kabuhirm, nagu eeldasime - kus mitu päeva oleks diivani taga ja näeme alles kolmandal päeval veidi parema silmaga), seejärel kirjeldada tema silme läbi üht tuba, siis teist, siis kolmandat. Ja teist korrust. Köök ja elutuba ja - õu šit, see kuradi beebi on siin ka, põgeneme! Ja kuidas kõigest hoolimata on üks tuba, kuhu ta ei saa minna. Lähed trepist üles ja otse saad minna, aga vasakule ei saa, mingid trellid. Olgu, läheb siis tuppa, mis otse ees, sealt pääseb rõdule. Ja kass ikka tahab rõdul käia, värske õhk ja puha. Ja rõdul on teine uks - kui kass mõistaks majaplaani veidigi, siis saaks aru, et see on seesama tuba, mille eesuks on trellitatud. Aga näed, tagumine uks, rõduuks, see on ju lahti. Aga kottpime… Korraks prooviks nagu teha paar sammu sinnapoole, enne kui mina kiljatan või naine käratab, et Kõrsik, ei!

Keelatud tuba.

Ma ei viitsi seda saladust tubahaaval konstrueerida. Kõrsiku salapärast tuba, kuhu tema ei saa minna. Kuid võin ikkagi öelda, et mingi päev juhtus, ühel õhtul, et trellitatud uks jäi lahti. Kõrsik nägi seda ja kuigi ta juba julges kõikjale minna, siis seda nähes hakkas nuhutama õhku. Ei midagi. Tegi ettevaatlikke sammukesi selle suunas. Ei midagi. Lähenes veelgi… Nuhutas. Sammuke. Võib… võib minna? Võib küll…

Aga ei, õnneks mu naine tabas ta teolt, ta tormas allakorrusele ega saanudki teada, mis seal toas on, et seda trellitada tuleb. Kui teaks, et lapse tuba, siis ilmselt ei tahakski sinna minna.

Järgmise käsitletava loo nimi on “Inimlikkuse puudutus”, autoriks Maarja Kruusmets.

Selle teksti juures arvasin millegipärast pikalt, et see on Riho Välgu võistlusjutt (lugesin lugusid kuidagi järjest ja mingi hetk jäidki need kaks viimasteks, kavatsesin Riho juttu lugeda ja avasin hoopis selle). Poolepealt sain aru, et polnudki küllaltki kogenud kirjutaja võistlusjutt, vaid ühe agara noore võistlusväline Reaktoriküte. Esialgu polnud nagu tajuda.

Loost endast: maailma on tabanud üks pandeemia teise otsa ja nakkusohtlikus maailmas on inimestevahelise kontakti vähendamine miinimumini, õieti olematuseni välja, saanud enesestmõistetavuseks. Milleks teisiti, kui on olemas VR... Sellises isoleerunud maailmas saab ajakirjanik Hugo ülesandeks teha välitööd - tutvuda puudutusprostituudiga, s.o kellegagi, kes müüb nakkusriski kiuste võimalust nahk-naha kontaktiks.

Loo peamine element on koroonapandeemilise maailma edasiarendus ja tajud seda lugu eelkõige selle koroonaloona, aga siiski, kuidagi üllatavalt hästi on tabatud puutenälga. Võib-olla koroona ja haigused võinuks üldse jätta lahti rääkimata. Jättagi seletamata kontekstiks. Lihtsalt öelda, et väldime kontakti ja puudutusprostituudid on ju ebaseaduslikud jne, täiesti ilma lisaselgituseta. Kardan, et paljudel hakkab allergiliselt kihelema ainuüksi k-sõna lugemisest, aga kontekst selleta on igati okei. Ja lugu oli täitsa okei.

Stiilinäitena lisatud hästikirjeldatud puutenäljakatkend.

“Siis aga kaotas naine vahe nende vahel ja asetas oma käed ümber mehe. Hetkeks ei teadnud Hugo, mida teha, kuid siis meenus talle midagi aastatetagusest ajast. Ta tõstis samuti käed ning embas naist vastu. Nii nad seal seisid, inimtühjal tänaval, külm vihm krae vahele valgumas, samas kui mehe seest kerkis esile midagi suurt ja sooja, mis levis tema keskmest üle kogu keha sõrme- ja varbaotsteni välja. Kallistus lõppes kiiremini, kui ta oleks tahtnud. See oli justkui suussulav koogitükk, millest tal lubati võtta vaid üks amps.”

Kolimismuljetus 5:

Kolimine on lõpusirgel ja üks viimaseid asju on olnud klaver. Istus siis laps mul süles, hoidsin pedaali all ja lasin tal virutada klahve kord jalgadega, kord kätega. Vahel vajutas nuppe oma sõrmeotstega nii pehmelt, nagu ta tõesti naudiks nootide kõla ja jõuad mõelda, et äkki on temas mingit loomulikku oskust hinnata muusikainstrumentide kõlavärve, järgmisel hetkel asus jälle meeleheitlikult peksma, nii et ei, midagi ei naudi ta peale kaootilise lärmi.

Ühel hetkel pani ta näo klaverile ligi ja hakkas nagu… närima? Tõmbasin ta klaveri juurest ära ja lasin tal edasi klähmida, proovides kõrgemal midagi kaasa mängida, et oleks endal veidi muusikaliselt nauditavam.

Nõme ainult, et mingid klahvid ei toiminud.

Ämm ütles seepeale, et kolimise järel tulebki klaverit häälestada, mis tundus veider, sest ülejäänud klahvistik tundus üsna okei, isegi üsna hääles, lihtsalt see üks noot.

Neid mittetoimivaid klahve oli aga aina rohkem, mida kauem me seal istusime ja klimberdasime. Kas klaver sai kolides tõesti niimoodi viga, et väike džämmimine võiks nii destruktiivselt mõjuda? Helistasime häälestajale ka, kes sai alles järgmise nädala alguses tulla (muidu tulnuks reedel, aga siis tuli talle meelde ja ütles, et olümpiamängude avamine ju, et hästi ei sobi see päev).

Kui naine ülakorruselt alla tuli, siis mainisin tallegi. Ta ohkas ja ütles: “Kuule, poja, köhi välja!” Ta võttis lapse sülle ja patsutas ta seljale.

Laps krooksatas välja suurendatud kolmkõla.

Viimane võistlusjutt, mida kommenteerin, on “Supervõime”, autoriks Triinu Meres.

Kuningaperel on (lisaks olümpiasportlasi kadestama ajavale füüsilisele võimekusele) supervõime teha intuitiivselt valikuid, mis on lihtsalt kõige õigemad neile. Kui printsile on määratud karistus sõjalise prohmaka eest, on sellest tehtud peaaegu et "Running Man" stiilis vaatemäng. Kas tema füüsisest ja kuninglikust supervõimest piisab, et hakkama saada nende ebainimlike raskustega, mis tema teele saadetakse? Lugu ääristavad jupikesed poistevestlustest teemal, mis supervõimet nad sooviksid – kes lennata, kes aega väänata, kes telekineesi.

Meresel on ikkagi ootamatult tähtsaks märksõnaks valikud - lihtsad valikud, rasked valikud, õiged valikud, siin siis ulmeline eskapism, mille mõtteks on see, kuidas oleks olla, kui sa ei pea tegema valikuid - kui su sisetunne annab sulle kõige õigemad valikud kätte. Mingit emotsionaalset rahuldust võis see ehk pakkuda autorile, aga see element ei andnud kuigi suurt süžeelist satisfaktsiooni. Tähendab, maailm oli huvitav - peategelasel õde, nõiduda oskav printsess, peategelane ise selline übermensch ja superkangelane, kelle kirjeldused olid head ja huvitavad. Võib-olla see vaatemänguks muutmine ja kommentaatoritegevus minule kuigivõrd ei mõjunud (muidu on Merese stiil peenem; lahmiv kommentaator on aga üsna robustne nähtus), aga need kindlasti andsid mingi lisaelemendi. N-ö takistusrada, mida prints läbima pidi, oli samuti üsna huvitav - kalmaaritaoline olend ja kotkas ja surmav vari, kõik head asjad. Kuid peategelase tegutsemist ei juhi mitte olukord, vaid miski ebaloogiline või üleloomulik. Peategelase tegutsemine oli suuresti üks kontrollitud juhuslikkus - vaist ütles, et pidi tegema seda või toda, mistõttu läkski ja tegigi.

Osutaks kai jutustajapositsioonile - selmet kirjeldada ja vaadelda, kommenteeris jutustajategelane suht kõike, tehes veel kaalukaid järeldusi ja andes tekstile mõttelisi järeldusi. Seda ei mõelnud mitte peategelane, vaid teda vaatlev ja (pigem positiivsete epiteetidega) kirjeldav jutustajapilk. Tjah, see jutustaja kõneles teksti tegevuspaigaks oleva riigi elanikuna - meie kuningapere ja nii -, aga filter polnud nagu piisav. Võinuks ehk olla veelgi isikustatum jutustajategelane (mingi pime prohvet, kes peabki hoiduma kriitikast - mis samas ei töötaks, sest telekommentaator kirub printsi mingigi hirmuta enda pärast) või, noh, mitte. Praegu mõjus kuidagi segavalt.

Küll aga ütleks, et seda teksti oli ehk kõige viljakam üle lugeda. Kuu alguses püüan jutud ära lugeda, et kuu lõpus endas laagerdunud muljed välja kirjutada - aga loen sirvimisi üle, et teaksin, millest räägin. Ja seda juttu oli niimoodi sirvimisi lugeda päris hea. Mingite valikutega polnud ma ehk nõus, aga sõna- ja lausetasandi tõttu on Triinu Meres siiski üks mu lemmikulmekirjanikke Eestis.

Stiilinäide (siin on ka tajuda seda küllaltki vahetult kommenteerivat jutustajat):

“Sest kuninglikku päritolu isikud – need ei olnud päris tavalised inimesed siiski. Mõni ütleks, et ei olegi päris inimesed. Nad olid vabad inimeseks olemise üdist, tähendusest, vajadusest elada midagi ette teadmata, ette tundmata, teha oma parim pimeda mineku sees.

Nemad olid vahest küll pimedad, aga... MIDAGI imelist neil oli, mis ei lasknud komistada.

Nojah. Isegi võibolla-mittepäris-inimene olemine ei tekitanud rahva seas kuninglike vastu vaenu, pigem leebet lõbusat üleolekut, umbes nagu tunnevad mängivate laste osas täiskasvanud.

Meie elame, jah. Meie kuninglikud on nagu lapsed, jah. Ainult – vägevamad. Kaitsevad meidki oma lapse kombel tehtud valikutega – enamjaolt.

Vahel tuleb sul aga mõnest vägevast lapsest loobuda. Kui ta kõik ülejäänud hukka tahab saata, näiteks.

Teateid zombirindelt. Juhtumipäevik nr.95 - 17.07.2057 (Kristofer Roosvald)

Mind, Eesti Kaitseliidu vanem-seersant Silda saadeti koos Jõgeva maleva Delta rühmaga Jõgeva lähedale metsa Kuremaa järve äärde. Ülesanne oli ära tuua tähtis vaktsiinisaadetis uue zombiviiruse vastu, mis meie andmetel oli koos kandelennukiga sealkandis alla kukkunud. Nagu teada, hulkus ümbruskonnas viimasel ajal aina rohkem zombistunud kaasmaalasi ja kuigi paljud neist tiirutasid asulate ümbruses, kus nad tekkinud olid, siis ennast kaitsvad inimesed olid suurema osa kaugemale metsadesse tõrjunud, kus lisaks leidus ka nakkusohtlikke loomi ja puuke.

Meie rühmas oli lisaks minule veebel Kivi, noorem-seersant Pikk kes oli ka meedik ja üks seersant Lõuna maakaitseringkonnast, kelle nime ma olen unustanud. Rühma juhtis leitnant Loor. Meile oli teada ka, et vaktsiini vastu tunneb huvi Vene Föderatsioon, kust on kindlasti saadetud mingeid luurajaid, püüdsime nende suhtes valvel olla. Keda veel võis olla vaktsiini kukkumiskoha lähistel metsas liikvel, ei olnud teada, seega säilitasime liikudes ettevaatuse nii kahtlaste rühmituste kui süütute tsiviilelanike suhtes.

Asustatud punkti selja taha jättes sisenesime metsa, mina ja veebel Kivi kõige ees, tehes ees luuret. Otsides vaktsiinisaadetist leidsime oimetuks löödud tsiviilisiku, kes oli näinud metsas zombit ja meile rohkem huvi pakkuvalt ka vist mingeid teadlasi. Ta näitas meile teed meie sihtmärgi juurde, kui me teda veidi püsti aitasime. Rohkem me teda aidata kahjuks ei saanud, sest varud olid meil väiksed.

Pärast paar tundi näidatud suunas kõndimist kuulsime mingeid hääli ja nägime inimesi umbes 15 meetri kaugusel ning saime kohe aru, et need on kaaseestlased, kes aga ei saanud aru, et me oleme ka eestlased, kuigi me neid hüüdsime, ning nad avasid meie pihta tule. Kahjuks said paanikas ründajad meie rühma veeblile ja seersandile pihta ja nii lõppesidki otsa meie vähesed meditsiinilised varud. Kui vastased said aru, et oleme ka eestlased, jätsid meie tulistamise ja saime uurima minna, mis neil seal lahti on. Esialgu ei tahtnud nad meile mingit infot avaldada, aga pikapeale saime teada, et tegu on mingite relvastatud teadlastega mingist keskusest, kes ajab metsas mingeid kahtlasi asju ja on kahtlaselt huvitatud zombidest. Neil oli kohapeal ka paar haavatut, kellelt me infot ei saanud, sest nende ümber toimus liiga suur ja asjatu sagimine.

Kuigi meie ülesanded ei olnud täpselt samad, otsustasid ülemad, et liigume edasi koos, sest parem oli neid kahtlasi kujusid enda nähtavuses hoida, kuna ka mujalt oli oodata tülikaid huvilisi. Pealegi ei olnud meil eriti palju laskemoona ja meile tundus, et neil äkki on.

Varsti hakkasime uuesti liikuma ning mõne aja pärast leidsime end ristmikus 2 teega, kus ümber puudel olevad verejäljed andsid segaseid märke. Ülemad saatsid kõigepealt minu, meie rühma meediku ja teise rühma relvamehe väiksemale kõrvalteele luurele ning öeldi, et kui me 15 meetri tagant midagi ei näe siis tulge tagasi. Tee ühel polnud midagi näha, seepärast otsustasid mõlemad rühmad liikuda edasi mööda teed kaks ja ületada sild.

Edasi minnes varsti leidsime täiesti lagedalt kohalt kauaotsitud vaktsiinisaadetise. Meie veebel pidas seda varitsuseks, teadlased vist pidasid seda heaks õnneks ja me takerdusime mõtte peal sellega kiiresti tagasi liikuda. Järgmisel hetkel avati metsast meie pihta automaadituli valangutena ja eestikeelse röökimise vastuseks midagi ei vastatud, seega oletasime, et tegu on venelastega. Hakkasime kiiresti taanduma, leitnant käskis kastile sappa võtta ja katta kandjaid, kelleks algul olid üks teadlane ja üks meie võitleja. Kõik taandusid joostes ja vastutuld andes, aga kohe kui me jooksma hakkasime, sai meie rühmast veebel pihta, kelle pidime maha jätma.

Taandumisel jooksime otse sülle tervele rühmale zombidele, kes tulid meile kohe kallale ja võtsid rohkem kui pooled võitlejaid kohe maha, teiste hulgas enamiku teadlasi. Kõige tähtsam oli vaktsiinidega kast siiski asustatud punkti viia, pääsedes nii zombide käest kui venelaste tule alt, seega need kes said, jooksid kastiga edasi, vahetades vahepeal kandjaid. Ühel hetkel, kui jälitamine tundus just vaiksemaks jäänud, hakkas leitnant ilmutama kahtlasi märke ja seepeale meenus teadlaste relvamehele, et nägi kuidas leitnant enne ühe zombi kirvestamist oli vist saanud ise zombilt kergema riivaka ja sundis ta relva maha panema. Kuigi leitnant pidas isamaalise kõne, ei jäänud meil muud üle, kui ta maha lasta.

Vaid neljakesi liikusime kiiresti edasi asustatud punkti suunas, et vaktsiini abil saaks päästa meie rahva zombiviirusest. Metsaserv juba paistis, kui mind tabas meile järele jõudnud venelaste kuul ja ma langesin... Isamaad kaitstes, rahva nimel, vaktsiini päästes.

---------------------------------------------------

Teadaanne!

Reaktor kutsub üles kõiki zombilarbil ellujääjaid! Kui ka sinul on jagada meenutusi 17. juuli katsumustest, saada need meie punkrisse. Kiri tuleb panna konservikarbi sisse ja koht märkida lipukesega toimetus@ulmeajakiri.ee, siis leiame üles.

Ulmkonnakroonika 7/21

Ulmestaar Kati Metsaots

Olen tõlkija, alustasin kunagi 19-aastasena sõprade jaoks pöidlaküüdikaga, aga nüüd tõlgin juba 25 aastat enamasti juurat ja finantsi, sinna vahele juhendeid, proosat ja vanu Eesti filme, nt praegu just tuli töösse „Teisikud“. Kasvasin Lasnamäel, elan Lääne-Virumaal metsas.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Mark Lawrence’i „Prince of Thorns“ triloogia oli väga hea, hästi hoogne sünkmust mõnusalt musta huumori, toredate kõrilõikajate ja teravmeelsete võrdluste ja kirjeldustega, seda tahaks väga eesti keeles ka näha. Glen Cooki „Black Company“ oli võrratu, v.a „Port of Shadows“, mille ta hiljem kirjutas, seal on hästi palju lihtlauseid, ärge seda lugege.

Hetkel kuulan Joe Abercrombie „The First Law’“ kolmandat osa, veri ja soolikad ja koledused ja hea must huumor, väga tore, ja Steven Pacey loeb imeliselt. Paberil lõpetasin just Adrian Tchaikovsky „Children of Time’i“, väga põnev oli, hästi kirjutatud, ja no need ämblikud olid nii armsad. Mulle ei meeldi ämblikud. Ja muidugi rattaga poes käies või aias tööd tehes Tumedad Tunnid – ma siiani tean täpselt, kus kohas mul poeteel too zombimammut lõhki plörtsatas ja kus Jannseni silmamunad mööda põrandat veeresid ning kuidas lõkke ääres need mustad liblikad lendasid ja too kosmoselifti roniv tüüp aru sai, et oli oma pruudi ära tapnud, ja kuidas hekki lõigates Ervin aknast Annat vaatas.

Kevadel alustasin „Witcherit“, mis ei vaja täiendavalt soovitamist, ja just tõmbasin „Obductioni“, aga pole veel lähemalt vaadata jõudnud. Samade tegijate „MYST“ jäi pooleli, sest seal oli nii õudne tappev üksindus. „Skyrimis“ mängin nüüdseks ainult MODe ja käin oma hobust vaatamas, et ta igatsuse kätte ära ei sureks.

Viimase aja sarjadest meeldis „The Nevers“, muu on sutsu liiga YA olnud. Ootan „Düüni“ ja järgmist „Taboo’d“.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelutavad hea ja teravmeelne keelekasutus, mitmetahulised tegelased, huvitav maailm või tehnoloogia ja kindlasti tegelaste ehk siis autori tähelepanekud elu ja maailma kohta. Hirmus kahju, et seda viimast on praeguses Eesti ulmes nii valusalt vähe.

Peletavad õigekirjavead, anglitsismid ja klišeed – häid toimetajaid ju on ja kes ei naudiks autori enda välja mõeldud tabavaid võrdlusi ja kirjeldusi nt „oavarte“ ja „hää ja parema“ asemel? Ma armastan häid toimetajaid ja mul on neid mitu. Ise olen „tänu“ oma virisemisele toimetanud paar Kalmsteni juttu kujuteldavate õllede eest, mida ma ei joo – lihtsalt selleks, et äkki siis muutub olukord natuke paremaks. See toimetamatus teeb Eesti algupärase ulme noortele soovitamise nii minu kui ka nt Eesti kirjanduse õpetajate jaoks üsna võimatuks. Millest on ilgelt kahju, ei?

Läbivate lihtlausetega on mul samuti kana – vist möödunud aasta võtsin Sulbi soovitatud Locus Listist mingi romaani, mis jäigi pooleli, sest no loe nagu väikelapsega mingit „Kassipere päeva pargis“: „Ta läks parki. Seal oli purskkaev. See purskas ilusasti. Pargiteede ääres olid pingid. Seal istusid inimesed. Osad nendest mängisid malet. Üks ema imetas last. Laps karjus.“

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Täielik vana lemmik on William Gibsoni „Neuromanceri“ triloogia, ohh, see häkkeri konstrukti varastamine, küberruum, Molly integreeritud prillid, yakuza, stimulandikleepsud, Sild, dub ja Straylight Villa koridorid – ma tahan sinna.

„Düüni“ esimest osa olen lugenud üheksa korda ja ülejäänuid vist kuus. Brian Põlegu Ta Aeglasel Tulel Herberti soperdisi proovisin ka, aga need olid nii jubedad, et näri omal silmad peast välja, ärge neid puutuge.

Musta kompanii karme tüüpe igatsen pidevalt taga, ikkagi nii palju maid ja aastaid ja võite ja kaotusi ja õudusi käisin nendega eelmisel aastal koos läbi, kokku kümme raamatut. See sünkmust õhustik ja teravmeelsed kirjeldused, nt „osa minust oli ikka veel nakatunud tervesse mõistusesse“, „ta tuli ja aitas meil neid kuldmünte jõllitada“, „see oli nii hirmus, et varbaküüned klõbisesid“, kui mainida vaid mõnda.

No ja R. Scott Bakkeri „Second Apocalypse’i“ sari, millele võrdset pole seni leidnud – tal on nii imelised rind-, põim- ja lihtlaused, et lihtsalt ilu pärast loed paljusid mitu korda. Ja see religioon, elu mõte, tihe filosoofia ja inimese mõtete ja tegude algajendid läbisegi ilgete rõlguste, armastuse, õuduse, maagia ja kannatustega. Kohati nii sisutihe, et üle viie lehekülje ei saagi korraga lugeda, kohati nii õudne, et ei julge edasi lugeda, käid korra köögis lootusega, et senikaua saab õudne koht läbi. Aga ei saa.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Mu lugupeetud isa pistis teismelisele mulle kunagi „Linna ja tähed“ kätte. Ta oli suur ulmefänn, luges eesti, inglise ja vene keeles, mida kätte sai. Temaga oleksin tahtnud koos ka Estconile tulla, aga ta kahjuks läks enne ära.

5. On sul lemmikloomi?

Jah, kaks kassi, suur koer ja kuningboa.

Stalkerid jagatud!

Kõige ilusam ja põhjalikum ülevaade selle aasta võitjatest asub Sulepuru blogis (koostas Tiina Sulg):

https://stalkerid.wordpress.com/2021/07/19/stalker-2021/

2021 stalkerivõitjatele pühendatud väljapanek Tartu Linnaraamatukogus

Muuseas - sealsamas Ilukirjanduse saalis ripub postitamise hetkel ka Estconi-Reaktor!

Saladuslik tsaar Tumedate Tundide suvises järjejutus!

Juunist augustini kõlab Tumedate Tundide jutuvesmishäälingus nädalase järjejutuna kolm järjestikust lugu raamatust “Saladuslik tsaar 6: Viimase vere poole”. Kõigis lugudes seikleb kosmoselätlane Kristians Jurmala ehk Mürakas. Iga järjejutu osaga käib kaasas loosimine, kus on võimalik võita raamatuid kirjastustelt Lummur ja Gururaamat. Lähemat teavet vaata siit:

https://www.facebook.com/tumedadtunnid/

Õhtud eesti ulmega: Hinged mõõgateral

Oma debüütkogu “Hinged mõõgateral” tutvustas Rait Piir, autorit küsitles Riho Välk.

Vt ka:

https://www.facebook.com/ulmeajakiri/posts/5851203761618989

Järelvaatamine

Kirjanduslik kohtumine

29. juulil toimus Tartu Oskar Lutsu nimelise Linnaraamatukogu vestlusõhtu "Mütoloogiate põimimise võimalustest, vajadustest ja eesmärkidest noortekirjanduses", millel osalesid noortele kirjutavad ulmekirjanikud Mairi Laurik, Mann Loper ja Tuuli Tolmov.

Estconi pildialbumite lingid

Jaana Muna - esimene päev, teine päev, kolmas päev, Stalkerid ja ühispilt, video-album.

Veiko Kastanje – esimene päev, teine päev, kolmas päev.

Krafinna esimene osa, teine osa.

Uudiskirjandus 07/21

Tartu Jaani ürik ja elu mõtte räpane saladus

Juhan Voolaid

“Tartu Jaani ürik ja elu mõtte räpane saladus” on Juhan Voolaidi Tartu raamatute tsükli kolmas teos. Sarja, mille põnevikes kohtuvad minevik ja tänapäev, avas 2014. a linna varast ajalugu tutvustav “Hokimängija Tartu linnamüüril”, millele järgnes 2016. a “Tartu õuduskaupmees”.

Käesolev raamat sisaldab kaht lugu. “Rahalehm” käsitleb omapärasel moel küsimust, kas Tartut läbis kunagi Peipsi järvelt Pärnu lahele viiv veetee või ei. Teise jutu tegevustik hargneb öises Jaani kirikus, kus selgub, et kõigi inimkonna hädade põhjus peitub just siin, Tartus.

200 lk

Koleduste väljapanek

J. G. Ballard

Spekulatiivse modernismi klassiku J. G. Ballardi kultusromaan “Koleduste väljapanek” viib lugeja rännule läbi lootusetuse ja ilu kummalise sulami, milles reaalsus võtab jätkuvalt uusi vorme. Apokalüptilised maastikud vahelduvad veidra erootikaga, poliitilised atentaadid lähevad üle seriaalseteks auto- ja lennukiõnnetusteks, sürrealistlik poeetika seguneb ulmeliste kujutlustega ja kõike seda vahendab meile pidevalt kuju ja nime muutev peategelane, kelle sihiks näib olevat alustada kolmandat maailmasõda meie peades.

Kirjastus Salv

Tõlkinud Jan Kaus

192 lk

Jaht pruutidele

Andrei Beljanin

See on neljas lugu Nikita Ivašovi tegemistest paralleelmaailmas, mis väga sarnaneb vene muinasjuttudega. Meenutagem, sattus meie nooruke militsionäär sinna lihtsalt nii, et laskus ühel päeval tavalises Moskva-lähedases külakeses keldrisse ja leidis end hoopis Baba Jagaa keldrist.

On talv ja Nikita on õpetanud kohalikud hokit mängima, lisaks plaanib tsaar naist võtta. Paraku kaob hokimängu auhinnaks mõeldud kuldkarikas ja veidraid asju hakkab juhtuma ka üle maailma kohale sõitnud pruudikandidaatidega. Nii et korraga on unine talv Nikitale jälle mõistatusi ja ohte täis.

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Sari: Sündmuste Horisont

Kirjastus Fantaasia

Noortele:

Kuninganna sügissõda

R.K. Topkin

Lanast on vastu tahtmist saanud sõjaseisukorras Torreni vabadusvõitluse sümbol – oraakel Lumiina. Tolle rolli oli ta enda arvates võtnud ajutiselt vaid selleks, et päästa oma armastatu, loheratsur Rowni elu. Ehkki Torren jääb neid vallutada himustava Swilundi vägedele alla nii arvuliselt kui ka sõjavalmiduselt, on neil midagi, mida vastasel pole – lohed ja maagia.

Lana aitas kroonprintsess Elaisabethi tema õigusjärgsele troonile ja nüüd püüab lapseootel naine kohaneda eluga palees. Peagi avastab Lana, et nii valitsuskojal, sõjanõukogul kui ka noorel kuningannal on tema suhtes vastukäivaid ja ebarealistlikke ootusi. Kogenematuna ei tea naine, kes on ta tõelised sõbrad ja kes mitte. Kõigele lisaks ilmuvad Rowni minevikust pikad varjud, mis tahavad naist omakasupüüdlikult hävitada. Pärast rünnakut kuningannale peab Lana otsustama, mille ja kelle nimel on ta valmis kõik ohverdama.

„Kuninganna sügissõda“ on järg raamatule „Lumiina ennustus."

Kaas: Katrin Topkin

Toimetaja: Kristi Kallaste

474 lk

Detektiiv Luuker Leebesurm ja surnud meeste viimane võitlus

Derek Landy

Lubage tutvustada, Luuker Leebesurm – tarkpeast detektiiv, kõikvõimas maag, räpaste trikkide ja murdvarguste meister. Ahjaa, ja surnud. Koos ebatavalise ja salapäraselt andeka Stephanie Edgleyga moodustavad nad liidu, mis peab jagu saama kõikematvast iidsest kurjusest. „Detektiiv Luuker Leebesurm 8: Surnud meeste viimane võitlus“ on kaheksas lugu Derek Landy põrgulikult põnevast noorteseeriast.

Möllab kaks sõda. Üks on sõda Pelgupaikade vahel – ustavuse ja reetmise ja viimaste, meeleheitlike vastupanude sõda. Teine on sõda Valküüria Kaini hinges. Kui ta kaotab, kerkib esile Darquesse.

Ja siis põleb kogu maailm.

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud Mario Pulver

752 lk

Kordustrükk

Võluv võrdsus

Terry Pratchett

Nagu öeldakse, on kasin tarkus üsna ohtlik, aga pooltki mitte nii hull kui vohav rumalus. Viimane, millega võlur Drum Billet hakkama sai, enne kui Surma kondist kätt oma õlal tundis, oli saua üle andmine kaheksanda poja kaheksandale pojale. Tema ametivendade õnnetuseks, kes tegutsevad võlukunsti šovinistlikus, et mitte öelda misogüünses maailmas, ei vaadanud ta järele, kas kõnealune laps on ikka tõesti poiss. Kõik teavad, et niisugust asja nagu naissoost võlur, ei ole olemas. Aga kui tegu on kord tehtud, ei saa keegi enam suurt midagi parata.

Kettamaailma raamatuid võib lugeda vabas järjekorras, aga „Võluv võrdsus“ on Nõidade sarja esimene raamat.

Inglise keelest tõlkinud Aet Varik

Toimetanud Krista Kaer

Korrektuuri lugenud Krista Nurm

Kujundanud Hillar Mets

Kirjastus Varrak

240 lk, kõva köide

Viimane soov

Andrzej Sapkowski

Poola kuulsaim fantaasiakirjanik Andrzej Sapkowski kutsub meid oma muinasjutumaailma ja tutvustab valgejuukselise Riivimaa Geralti, koletiste hävitaja saagat.

Hiljem räägiti, et võõras oli tulnud põhjast, Köiemeistrite torni juurest. Ta polnud küll veel vana, kuid tema juuksed olid juba peaaegu täiesti valged. Mõõk oli tal rihmaga seljale kinnitatud. Valgejuukseline ilmus linna, sest oli lugenud kuninglikku läkitust, kus lubati kolm tuhat oreeni Wyzima elanikke kimbutava vampiiri nõidusest vabastamise eest. Kui vanasti ulusid metsades ainult hundid, siis nüüd võib kõikjal igasugu koletisi kohata, olgu see siis harilik libahunt, basilisk, verejanuline vampiir või vetehaldjas. Amforast kogemata vabastatud džinn aga võib muuta rahuliku linna elanike elu põrguks ja õudusunenäoks. Siin ei piisa tavalistest loitsudest ega haavapuust vaiast. Siin on vaja proffi. Nõidurit. Mõõga- ja maagiameistrit, kes valvab selles muinasjutumaailmas moraalset ja bioloogilist tasakaalu.

Poola keelest tõlkinud Aarne Puu

Korrektuuri lugenud Kairi Vihman

Kujundanud Toomas Niklus

Kirjastus Varrak

288 lk, pehme köide

Ettemääratuse mõõk

Andrzej Sapkowski

Poola kuulsaima fantaasiakirjaniku Andrzej Sapkowski Nõiduri-saaga teine raamat.

Nõiduri koodeks ei luba tappa lohet. Üldlevinud arvamuse kohaselt on lohe kõige ohtlikum ja kurjem koletis, kuid küttida tohib ainult kahvelsabasid, lendraisid ja lohesisalikke. Lohesid küttida ei tohi. Geralt ühineb kuningas Niedamiri korraldatud jahiretkega lohele. Ta kohtab trubaduur Jaskierit ja nõiatar Yenneferi. Jahiretkel osalevad ka rüütel Denesle Eyck ja kuus päkapikku Yarpen Zigrini juhtimisel. Lohe päevad on loetud.

Sapkowski kujutab oma raamatus maailma, mis on täis monstrumeid, kus punutakse intriige ja möllavad tulised kired. Riivimaa Geralt esineb selles maailmas kord süüdistatava või kohtuniku, kord armukese, kord jälle ohvri või timuka rollis. Nõidur võitleb koletistega või püüab inimesi teistmoodi aidata.

Poola keelest tõlkinud Aarne Puu ja Kristina Uluots

Korrektuuri lugenud Kairi Vihman

Kujundanud Toomas Niklus

Kirjastus Varrak

344 lk, pehme köide

Jutt: Tema, Jumal (Jaak Herbst)

Ma tundsin kerget ärevust, istudes grimeerija toolis. See polnud midagi uut, ma olen vastu võtnud palju tähtsaid ja mõjuvõimsaid külalisi, aga nendega polnud kunagi mingit probleemi, alati suutsin ma väikese nalja või teemamuutusega külalise taas rajale tagasi tuua. Intervjuud lõppesid alati rahulikul toonil ja selgete ideedega, isegi poliitikud ei ajanud lõpuks enam ümmargust juttu.

Kuid seekord oli asi teisiti. Või vähemalt kõikide eelduste kohaselt pidi tänasest tulema kas mu karjääri kõrghetk või läbikukkumine. Vaatasin peeglist endale sügavalt otsa. Mu peas pendeldas vaid üks mõte: Mida ma teen, mida ma teen?!

„Saade algab minuti pärast!” hüüdis režissöör väiksesse ruumi sisse. Võpatasin tahtmatult ja grimeerija naeris õrnalt. Liisal oli alati kõige salapärasem naer. Võib-olla peaks ta pärast seda välja kutsuma?

„Ära põe. Ju see on mingitsugu mustkunstnik nagu ükskord. Sa olid siis väga hämmelduses,” sõnas ta, ise kergelt kammides.

„Jah… äkki ongi nii,” laususin ma. Kuid südames lasus mul ikka teatav kartus. Aga kui ta ongi see, kelleks end nimetab. Mis siis saab?

„Olgu, igatahes nüüd on valmis. Edu sulle!” sõnas Liisa ja ma tõusin. Kohendasin lipsu, silusin veidi juukseid ja astusin uksest välja.

Selle taga oli hoopis teist laadi ruum. Mitmed inimesed sagisid siin ringi, kaamerad liikusid, hüüti midagi ja kohendati veel lavapealset. See oli üpris askeetlik, diivan ja tugitool, laud, klaas veega mõlema inimese jaoks. Seina kattis lihtne sinine värv, mis sobis mu ülikonnaga.

„Okei, Rasmus, oled valmis?” küsis Eerik minust möödudes. Meie show algusest peale oli olnud tema see üks ja ainus režissöör, kes valmistas asjad ette, tegeles varustusega ja otsis inimesi saatesse. Ja ta oli sellega kogu seitsme aasta jooksul väga hästi hakkama saanud. Kuid meie populaarsuse kasvades palkasime inimesi juurde ja tema jäi siis vaid selle vaatemängu lavastajaks.

„Olen küll. Kas ta on juba siin?” küsisin.

„Eip. Aga mulle öeldi alt, et keegi tuli. Ju ta tuleb täpselt õigeks ajaks. Mustkunstnikud tahavad ikka head muljet jätta,” vastas tema.

„Sina ka siis ei usu sellesse?”

„Eeehh, mis minust. Peaasi, et see väärt vaadata oleks. Aga käbe nüüd, kohe hakkab pihta.”

Ma suundusin tugitooli poole. Istudes sellele ja vaadates tuttavatesse kaameratesse, tundsin end veidi rahunenumalt. Mina olin siin siiski kapten ja pidin kas laevaga põhja minema või selle uuele rannikule viima.

Tablool, ühe kaamera kohal tiksus kell viiest alla. Täpselt sel hetkel avanes stuudio uks ja sisse astus mees. Ta kandis musti saapaid, mis olid veel veidi lumised, tavalisi teksasid ja veidi kulunud pusa, mille alt paistis T-särk. Tema nägu oli üpriski tavaline, mustad lokkis juuksed, väike habe, sinakas-rohekad silmad, veidi murtud nina.

Kuid see polnud tema välimus, mis tõstis mu karvad kätel püsti, muutis kurgu kuivaks ning pani südame taguma. See oli tema aura. Oli peaaegu näha õrna valget kuma, kui ta viie sekundiga diivanile jõudis ja jala üle põlve pani ning kaamerasse vaatama jäi. Tema ilmumine oleks nagu õhu ruumist välja imenud ja ma jäin korraks hingetuks. Hetkega nägin ma kõigi silmadest oma mõtet: Tema on päris.

Valgus lahvatas, mina vaatasin kaamerasse, manasin näole oma telenaeratuse ja laususin: „Tere, kallid inimesed, kell on saanud seitse ja hakkab Essenderi show. Täna on meil külas meie saate seitsmeaastase ajaloo kõige mõjukam isik. Tere tulemast, Jumal.”

„Tere, Rasmus!” sõnas ta. Tema hääl oli mahe ja samas tummine, see kajas õrnalt. Ma kohkusin korraks. Olin kergelt öeldes sõnatu. Õnneks oli mul laual klade paberitega, mille Eerik oli sinna jätnud, nendel oli saate jagu küsimusi.

„Nii, kas me alustaksime algusest? Ma oletan, et te ei vaja tutvustamist, aga palun, rääkige veidi endast,” alustasin kergelt. Kaamera keeras Tema peale ja ma hingasin kergendatult, silmates näost tumma Eerikut. Väike võidurõõm millegi üle pani mu muigama.

„Noh, ma eelistaksin siiski seda nime, mille ma olen võtnud endale siin maa peal, Artur. Aga jah, töötan poole kohaga ajakirjanikuna, poole kohaga hoolitsen kogu universumi eest. Vabal ajal tegelen autodega, meeldib heas kohas väljas söömas käia. Elan hetkel tavalist elu, hoian madalat profiili.”

„Olgu, Artur, mainin sulle ära meie saate magnituudi. Me oleme küll otse Eestist, kuid seda saadet esitatakse ka Antarktikas ning isegi Põhja-Koreas. Me lõime küsitluse, kust parimad rahva esitatud küsimused saavad ka siin saates esitatud. Aga hetkel tahaksin ma teada, miks sa valisid just Eesti oma kodumaaks ja kohaks, kus end avalikustada?”

„Noh, minu seisukohalt ei ole vahet, kus ma elan. Ma suudan olla kõigis maailma paigus ühe korraga. Hetkel on muidu ainult üks asi, mis siin on parem kui mujal. Teil on kohutavalt ilus loodus ja see meenutab mulle kunagisi Babüloni aedu, kuigi ega minu mälu on ka veidi halvenenud ajaga.”

„Seda on tõesti tore kuulda. Ma usun, et nii mõnigi nendest viiest miljardist inimesest, kes meid praegu jälgivad, tahab Eestit pärast seda külastada. Aga nüüd üks veidi tõsisem küsimus. Mina täielikult usun hetkel, et minu ees istub Jumal, kuid need inimesed, kes istuvad telerite ees üle maailma, nemad ei tea, mida uskuda. Kas Te võite seda kuidagi tõestada?”

Jumal vaatas mind muretul pilgul, küünitas siis ettepoole, pani käe veeklaasi kohale ning otsekohe muutis vesi värvi, see omandas tummika punase tooni. Mul jäi suu lahti, kuid ma sulgesin selle koheselt tõustes ja maitstes veini. Ma polnud kunagi paremat saanud.

„Ma arvan, et see on tõesti parim vein, mida ma eales olen saanud,” ütlesin kerge imetlusega. Tema vaid naeratas ja kehitas õlgu.

„Te tahtsite, et ma seda tõestaksin. Ma tegin seda,” lausus ta.

„Olgu, liigume edasi veidi raskemate küsimusteni. Ma saan aru, et meile on seda raske seletada, aga milline olevus te siiski olete – vabandage seda väljendit.”

„Ei ole hullu. Ma usun, et sõna „olevus” sobib minu kirjeldamiseks just kõige paremini. Tagasihoidlikult võib öelda, et ma olen kõik Jumalad koos. Iga teadaolev ja teadmatu jumalus ning kõrgem olend on osa minust. Ning mina olen osa neist. See on lihtsalt seletatud. Rasket seletust ei ole veel võimalik teie meeltesse sisendada ega öelda.”

Kohkusin kergelt, sest tema suust oli see kõlanud nii lihtsalt, kuid ma ise ei suutnud seda hoomata. Ja minu huultelt lipsas üle küsimus, mis ei olnud paberil kirjas.

„Aga kui te olete kõik üks Jumal, siis miks on nii palju erinevaid aspekte erinevatel uskudel? Ja ka need, kes sõdivad teiste uskude vastu, kas nemad siis on valesti aru saanud?”

Mind vaadati korraga kõikidest maailma silmapaaridest. Ma nägin neid läbi kaamerate ja ka Tema silmade. Tundus, et Tal oli lõbus.

„Ma olen loonud kõik organismid, kogu universumi ise töötama. Mina lõin seaduspärad, mida teie füüsikaks ja matemaatikaks nimetate, ning nende järgi töötab kõik. Peale minu muidugi. See, kui üks inimene tapab teise, on patt. Ning teiste jaoks on see viis surra. Vaatepunkti küsimus puhtalt, kas pole? Mina lõin iga religiooni. Ma lõin need isemoodi, sest kui kõik oleks kogu aeg sama, poleks arengut, evolutsiooni. Ja võib ka öelda, et mulle meeldib jälgida.”

„Vägagi ammendav vastus, Artur, tänan.” Oleksin tahtnud käratada midagi ebaõigluse kohta, kuid ma olin selle alla surunud. Ma usun, et nii oli parem.

„Nüüd on meie kõige suurema häältearvuga vaatajate küsimuse kord. „Mis on Teie lemmikmuusikapala, mis on eales Maal loodud?””

Ta mõtles korraks. Aeg oleks nagu seisma jäänud, kogu maailma hoidis hinge kinni.

„Raske küsimus. Tore, et sa lisasid „Maal”, sest universumis on väga erinevat ja teistsugust muusikat. Ma usun, et ma pean valima mitu lemmikut. Beethoveni „Kuupaistesonaat” on väga hea, samuti Elliot Smithi „Between the Bars”. Mu pikaajaline lemmik on ka sumerite hümn Lipit-Ishtarile. Ma usun, et kellelgi siin universumis pole aimu, kui palju muusikat Maal on loodud.”

„Te väitsite, et universumis on palju head muusikat. Kas see tähendab, et Te mõtlete teisi tsivilisatsioone, teisi liike maailmaruumis?”

„Oi, teisi liike on palju. Kuid ainukesed, kes suudavad muusikat teha, on siiski inimesed. Ma mõtlesin pigem nagu kosmosehelisid. Võib-olla teie jaoks poleks need nii vastuvõetavad muusikana, aga supernoova kajab maailmaruumis hästi. Samuti ka asteroidivöö põrkumine gaasiplaneediga loob omaette sümfoonia.”

Olin veidi aega vait, kui üritasin kujutada ette taolist heli. Kogusin end kiirelt. Meil käis siiski saade.

„Artur, veel üks küsimus enne pausile minekut. Kas mõni olemasolev idee, pilt, maal, ükskõik mis inimese loodud taies on teie tõelisele kujule lähedal?”

Jumal muigas salakavalalt. Mulle ei meeldinud see naeratus.

„Ma näitaksin seda alles saate lõpus, kui see sobib.”

Ma noogutasin ja ere valgus kadus. Reklaamipaus oli alanud.

Valgus süttis taas. Kaamerad käisid. Me istusime ikka veel samades asendites, mis enne. Mina olin end sirutanud, tema istus kogu aeg, jalg üle põlve ja vaatas kusagile kaugusesse. Tema veini asemel oli nüüd jälle vesi. Muide, keegi polnud klaasi puutunud.

„Tere tulemast tagasi Essenderi show’sse, kust me jätkame oma kõnelusi Arturiga. Eelmine kord lõpetas ta lubadusega näidata oma tõelist olemust. Kas Te ka täidate selle lubaduse?” Mu hääl oli entusiastlik, kuid tegelikult ei tahtnud ma seda näha. Jumal vaatas mulle arusaavalt otsa.

„Ei, ma ei taha tappa neid, kes praegu oma telerite taga istuvad. Sest seda teeks minu päris vormi nägemine,” sõnas ta.

„Siis on vist parem seda mitte teha. Palun rääkige, milline loomisteooria on õige?” küsisin.

„Need kõik on mõnes mõttes nii õiged kui ka valed. Aega kui sellist ei olnud olemas enne seda, kui mina selle lõin. Ja see juhtus teie aja järgi 13,7 miljardit aastat tagasi. Enne seda oli vaid igavik ja tühjus. Mina olin eksisteerinud juba enne seda lõputult. Mina olin juba siis, kui universum, kui idee oli olemas. Ja see idee oli minu peas. Nagu te aru saate, olen ma lõputu olend ja olen siin ka pärast kõige selle lõppu.”

Olin kergelt kohmetuses, kuid hakkasin juba vaikselt tema lähedusega harjuma. Otsustasin kergelt piire kombata.

„Aga mis oli enne Teid? Või kas üldse oli midagi?”

„Mina olengi kõik. Absoluutselt see kõik siin on minu loodud, see kõik. Enne mind ei olnud midagi ja peale mind ei tule midagi. Võib öelda, et mina olengi see kõik. Mina olen universum.”

„Seega Teie olete olnud olemas juba lõputult. Kas Teil olid ka tunded, ma mõtlen inimlikud?”

„Mul pole neid kunagi olnud. Hetkel olen ma selles kehas üles kasvanud, kunagi ma suren selles kehas. Inimlikkus minu juures on vaid see, mida te näete. Ülejäänud on vaid puhas loogiline mõtlemine ja jõud.”

„Järelikult Te ei hooliks, kui te ise hävitaksite just miljon inimest teisel pool maakera?”

„Ei, ma ei hooliks sellest, kuid see oleks mõttetu, miks tappa suurel hulgal teid? Kas seda küsimust küsides olete teie üldse inimlik?” Jumal vaatas mind kerge muigega, kui ma tema ees vaikselt närviliseks muutusin.

„Ma… ma ei tahtnud jätta vale muljet,” sõnasin talle vastu.

„Sa ei pea muretsema. Mina tean, milline sa oled, mis sinu peas peitub,” ta pöördus kaamera poole, „ma tean, mis iga inimese peas toimub. Ja ma tean veel rohkemgi.”

„Olgu, ma esitaksin Teile ühe küsimuse, mis võib meile kõigile südamelähedane olla. Kuidas Maa hukka saab?”

„Oleneb. Kui te järgmise kaheksa ja poole aasta jooksul oma maailma ei suuda ära parandada, tõuseb temperatuur üle kriitilise, põhjapoolus sulab, tõstes meretaset umbes kümme meetrit. Ligi pool rahvastikust sureb järskude taudide kätte, mis olid lukustatud jäässe iidsel ajal. Temperatuur kerkib nii kõrgeks, et kõik Suurbritanniast lõunas muutub kõrbeks. Rahvaste ränne viib teid huku äärele, kuni lõpuks viimases hädas kasutate oma allesjäänud raketikütuse hiidsüstiku kosmosesse saatmiseks. See ei õnnestu ja kukub alla, tappes kõik sees olnud ja ka suure osa Maa peal. Alles jäävad vaid üksikud maa sees punkris elavad inimesed. Ning ka nemad surevad järgneva aastakümne jooksul välja.” Ta oli võtnud üpriski sünge tooni. Ma üritasin optimistlikuks jääda.

„Kas inimkonnale on ka paremaid väljavaateid? Midagi taolist, et „elasid õnnelikult aja lõpuni”?”

„Ikka. Kui te end kokku võtate, on suur tõenäosus maailmarahuks. Kõik riigid ja inimesed on ühendatud ühe ülesande alla, selleks on hoida maad. Te võite areneda kuni Kardaševi skaala tüüpi kolm tsivilisatsiooniks. Ja sellest edasi. Aga inimloomus on teil juba selline, küüned enda poole. Kuid teile näitab seda aeg.”

„Kas Teie teate, kuidas läheb?”

„Ma tean kõiki võimalike viise, kuidas läheb. Aga kuidas sellel Maal läheb, ma ei tea.”

„Järelikult polegi Te nii kõikvõimas?” torkisin ma edasi. Ta vaatas mind peaaegu kaastundlikult. Ma nägin ta silmades midagi muud. Ta polnud vihane. Ta teadis, et ma ei saanud aru ning sel hetkel tundsin ma millegipärast kohutavat tungi küsida küsimust Tema käest. Ma soovisin nii väga teada, kas Ta suudab surnuid äratada ellu.

Järgmisel hetkel olin ma transist väljas. Ma kuulsin ohkeid kaamerate tagant ja keegi näitas suure tabloo peale, mis seisis kaamerate vahel ja kus olid kirjas saate vaatajate küsimused. Ma läksin näost toonivõrra valgemaks. Ma pidin selle ette lugema.

„Nii, meie saate vaatajate küsimus, mis on nüüd ülekaalukalt hääli saanud ja mille me esitame. Kas Te suudate surnuid ellu äratada?” küsisin veidi väriseval toonil.

„Muidugi. Mina valitsen nii elu kui ka surma üle, miks ma ei peaks siis suutma kedagi tagasi tuua? Tavaliselt on nii, et ei taheta ise tagasi tulla, kas oma elu pärast või selle keha pärast, mis enam ei kannata.”

„Kas Te saate seda tõestada?” küsisin ma jultunult. Ma ei saanud isegi aru, kuidas mul järsku nii julge küsimus tuli. Ma kohkusin kohe, kuid see ei saanud minust võitu. Ma tundsin end hästi. Isegi sellele vaatamata, et ma hetkel istusin Jumalast umbes kahe meetri kaugusel.

„Ma saaksin. Aga selleks on mul vaja surnut,” ütles Ta.

„Mina olen vabatahtlik,” sõnasin. Ma tundsin, et midagi on valesti. Ma teadsin, et ma ei teeks midagi sellist, mitte kunagi. Ma tundsin end nagu väikest marionetti kellegi niitide otsas. Ja mul oli tunne, et ma tean, kelle näppude vahel ma hetkel tantsisin.

„Ei, ma ei ole sellega nõus,” lausus Ta, kuid ma nägin ta silmis murettekitavat läiget.

„Ma olen sellega tõesti päri. Ma usun Teisse,” ütlesin ma talle tuimalt. Tuimemalt kui muidu. Ma peaaegu tundsin inimeste ehmatust, kui nad said olukorrast aru. Mu enda sisemus kees sellel hetkel. Ma tahtsin, et ta lahti läheks. Ma olin kaotanud oma vabaduse enda eest otsustada. Ma ei allunud enam enda tahtele.

„Olgu nii,” sõnas ta vaid. Ta sirutas käe klaasi poole, vesi kerkis sellest välja kui tarretis ning jäi õhku seisma. See moodustas pistoda kuju ja Jumal jäätas selle hetkega. See auras ta käes kergelt, kui ta püsti tõusis.

Ma seisin paigal. Ta astus minu juurde ja liigutas pistoda täpselt mu tuksleva südame juurde. Tundsin tema kätt, millest justkui elektrit immitsedes väreles jõud. Peaaegu sosistades küsis ta minult:

„Kas sa usud minusse?” Terve mu keha tahtis karjuda, kriisata: „Ei!” Aga ma ei suutnud seda teha. Ainuke, mis minu suust väljus, oli tasane „jah”. Nägin ta silmis kui mitte kättemaksu siis tõestamise tunnet. Ning ma ise tundsin millegipärast kerget võidurõõmu. Sa polegi nii erinev meist, mõtlesin ma.

Järgmine hetk tungis tera mu südamesse. See oli ühtaegu külm ja kangestav, kogu mu keha jäätus hetkega. Kuid samas oli tera ka tulikuum, justkui oleks mulle leek otse südamesse torgatud. Ma langesin põlvili ja enne, kui ma surin, nägin ma Eerikut enda poole jooksmas. Siis vajusid mu silmad kinni.

Ma ärkasin taas. Korraga lahvatas kogu elu tagasi mu kehasse. See tundus kohmakas ja mitte sobiv minu jaoks, minu rinnaesine tundus märg. Mu kohal oli kummargil vaid üks nägu. See rohekate silmadega nägu.

Kogu aeg oli seisma jäänud. Kõik meie ümber oli kivikujuks muutunud, miski ei liikunud. Kõik oli kuidagi halli tooni nagu mõnel vanal pildil. Ta tõusis mu kohalt ja vaatas ringi. Minu surmast ja ärkamise hetkest oli möödas mingi aeg. Ajavahe oli kergelt tunda.

„Te olete lihtsalt kohutavad. Kujutad ette, enne kui ma aja seisma panin, kutsusid need teised juba politsei mulle. Lihtsalt räige. Õige oleks, kui te kõik sureksite. Kuid nüüd ma pean tõesti minema. Minu kohalolu on juba niigi palju maksnud.” Ta astus sammu kivistunud kaamerameest poole, kes olid minu poole tormanud.

„Oota!” hüüdsin Talle. Jumal seisatas.

„Kes sa õige oled? Jumal ei käituks eales niimoodi. Ning kui sa pole Jumal ja sa suudad selliseid asju teha, siis… kes sa oled? Mis eluvorm sa oled?” küsisin. Mu endine südikus oli tagasi. Ta keeras taas ringi ja vaatas mind. Enam polnud need silmad rohelised. Need olid valged, seest kuldse iirisega.

„Ma olen Omega tüüpi tsivilisatsiooni viimane asukas. Ma olen eksisteerinud universumi algusest. Või täpsemalt mina lõingi selle. Ja kõik universumid. Minu liiginimi oleks teie keele jaoks liiga raske. Te ei tea, kuidas mind nimetada ega kuidas ma sain siia. Teil pole mu üle võimu, ma ei kao kuhugi. Ma võiksin olla mõni ülivõimas tulnukas, kuid see rikuks mu imago. Parem on, kui mind tuntakse kui Tema, Jumal.”

Jutt: Armumine on viga (Karmo Talts)

Sõjasulane pole kerge olla. Kõik, mis on sul küljealuseks, on õled. Ja teiste meestega võib alati naginaks minna, seega võid sa sealsamas barakis oma aseme juures peksa saada.

Ja kui te küsite seda, mis on ometi õlgedel viga, siis olete te küll talus elav mats. Isandatel on suured voodid, millel on sulgi täis topitud kotid ja padjad. Kuidas küll jätkub kanu lossiõuele siblima, kui neid sulgede saamiseks ja meeste toitmiseks tapetakse, jumalad seda teavad.

Jumalatest rääkides, meie parun ei tegele neist enamiku jaoks just meelepäraste asjadega. Küsimus pole maagias, mille kohta mõned ütlevad, et see annab inimestele suurema väe, kui neil on selleks õigus. Meie isand teenib lisatulusid teeröövlina ja teeb hullemaidki asju, aga jäägu see praeguseks. Meil on ju just üks ots ees, ma ise nuhkisin välja, et jõukas kaupmees parun Bofi maadelt läbi sõidab. (Just parun Bof see meie isand ongi.)

Nii, nüüd on see röövkäik möödas ja las ma räägin teile, kuidas see läks, armulised leedid. (Sina, Jüüt, ole oma jutuga, et need on hoorad, vait. Eks saanud raha eest meestega magamine just ilujumalanna templitest alguse.)

No mis seal minna oli – vahimees oli vaatluskohal ja andis sealt, kitsalt kõrgendikult, kus rohkemate meeste jaoks ruumi pole, kaupmehe voori saabumise kohta märku. See on peen kunst – ühest küljest annab sarvehääl varitsejad liiga vara ära. Vaht võiks ju ise looma hääli teha, aga inimhääl on sellise vahemaa katmiseks liiga nõrk. Siis ongi erilised viled ja pillid, mis valjusti loomahäält teevad. Et need loomulikumalt kõlaks, siis on mõnele ka loits peale loetud.

Niisiis tegi vahis olev mees pilliga põdrapulli häält, aga põtrade moodi me küll ei käitunud. Põdrad ju ründavad inimesi vaid enesekaitseks. Meie aga tungisime, mõõgad käes, peale ja tagant vibumehed katsid meid. Mitte et kaupmehe saatjad eriti pihta oleks saanud, aga nende seas puhkes selline segadus, et korralikult võitlejaid neist küll ei olnud.

Need, kellel mõõk veel pooleldi tupes, kisti kohe sadulatest maha. Need, kes polnud korraliku kaitseasendit kätte saanud ja kelle relva oli lihtne kõrvale lüüa, langesid enamasti mõõga läbi. Ja siis mõned kaitsesid end kas üsna oskamatult või hirmunult. Tõsi, kõige vapram ja osavam kaupmehe meeste seast raius ühel paruni sõjasulasel pea pooleks. Sellisega pole mõtet ausalt võidelda, mitu mõõka torkasid ta selja tagant läbi.

Aga nüüd joome ja teeme muudki mõnusat, jumalanna preestrinnad.

*

Kuss, kuss, me ei tohi tegelikult lossi naisi tuua. Aga ma päästsin kord tänase vahimehe elu ja ta maksis oma kaaslasele, et see ka silma kinni pigistaks. Seepärast me ei saagi barakki minna, peame laudaga leppima. Mis seal vahet, siin ongi õlgi rohkem.

Oot, las ma musutan. Ei ma saan aru, et naised tahavad kaisutamise vahepeal juttu ka rääkida. Sa oled kaunis nagu…

Sa tahad hoopis rohkem sõjasulaste seiklustest kuulda? Sa siis veel mäletad, mida ma nädala eest kaupmehe voori röövimisest rääkisin?

No vot, parun Bof kutsus meid enda juurde ja näitas meile ühte käsikirja. Mulle tuleb ette, et kaupmehe asjade seas oli üks kast käsikirjadega – küllap võis ka see ürik sealt pärineda.

Paljud meie seast ju ei oska lugeda ja ma ise ei loe eriti kiiresti, aga seal oli ühe lauto pilt. Kas see oli eriliselt nikerdatud või kuidas meie isand selle ära tundis, aga parun ütles, et just selline pill on rüütel Kili omanduses. Ta tahab selle Kililt ära röövida ja me peame õigel hetkel segadust tekitama, et see paremini õnnestuks

See oli üks peenike plaan, mida parun Bof oma nikerdatud toolil istudes meile tutvustas. (Ta rääkis nii elavalt, et parunikroon tema pea ümber üles-alla liikus.) Me pidime rüütel Kili lossi piirama, kui parun tollel külas on. Et mitte oma isandat välja anda , pidime me meie isanda suure vaenlase parun Jemi värve kandma. Sellel oli ka teine tagamõte, rüütlitega tüli norides on oht nende suverääne pahandada ja seda ei tasu teha, kui just nendega juba eelnevalt nugade peale ei olda.

Kuule, mu suu kuivab sellest suurest rääkimisest ära. Anna mulle nüüd üks mahlane musu. Jah, just niimoodi.

*

Jumalad, me peame enne vahimeeste vahetust minema saama ja sina tahad kuulda Kili lossi piiramisest! Piiramine on ju igav, külita seal põõsastes, Jemi värvides ülakuued üll... Siis tuli Bofi kannupoiss müürile valetama, et Kili ootab ühte vahimeestest saali.

Muidugi ta ei oodanud – see oli meile märguanne, et parun Bof teab, kus lauto on. Ja nii me siis tungisime peale. Meile lasti müürilt nooli kaela, paljud said surma. Mõned meie mehed rammisid väravat ja sel ajal püüdsime me teised redeleid mööda müürile jõuda. Muidugi tuleb redeleid rohkem püsti ajada, kui vahimehed jõuavad neid ümber ajada.

Eks see ole ka ohtlik, kui sa oled sel ajal redelil. Näed, Jüüt, keda sa üks päev kõrtsis nägid, murdiski kaela ja jäi halvatuks. Muidugi ei hakanud me teda laatsaretti tassima, tegime talle sealsamas lõpu peale. Mis sa kirtsutad nina, halvatutest pole ju enam sõjameest.

No vot, kui värav lõpuks järele andis, siis osa mehi tungis sealt sisse. Mina olin selleks ajaks juba müüril ja mõõklesin vahimeestega. Ma olin seda vahimeest, kes lükkas ümber redeli, mida mööda Jüüt peaaegu müürile jõudis, tähele pannud. Nii kui ma ta rõugearmilist molu nägin, raiusin ma kolm… hea küll, ei olnud nii, kaks meest surnuks, et temani jõuda. Lõin selle raisa mõõga sellise hooga kõrvale, et ta käsi läks liigesest välja ja viskasin ta müürilt alla.

Mis sa küsid? Ma ei tea, kas Jüüt mulle just nüüd sõber oli. Tal polnud viga. Ta oli minust viis aastat vanem ja nooremana võttis Jüüt mõne korra enda peale, kui ma poisikesena Bofi veinikeldris maiustamas käisin.

Nojah, vahimehed taganesid mööda trepikäiku torni, kust need meie mehed, kes olid väravast sisse tunginud, altpoolt neile peale pressisid. Tapsime taganejad ühendatud jõududega kiiresti ära ja raiusime end üle hoovi. Bofi kannupoiss oli end võitluse ajaks ära peitnud ja kui meie mehed juba hoovis olid, ilmus ta välja tahma ja ühelt langenult võetud ülakuuega, mis Jemi punastes toonides veikles, maskeeritult.

No nii, tema juhatas meid siis õige sissepääsu juurde ja meid oli veel hea hulk järgi, kui me lõpuks saaliuksel seisime. (Meie taga koridoris lamas nii meie omasid kui ka Kili mehi, kes kandsid siniseid ülakuubesid.) Sees vahimehi nii palju ei olnudki, aga Kili seisis, käsi ette sirutatud, ja irvitas.

„Arvate, et teie isand Jemi, kes end sepakunsti ja maa-aluste tulede jumala Hepi soosikuks peab, minust nii lihtsalt jagu saab?“ küsis ta ja tõrvikutuled veiklesid tema sõrmuse safiiril. „Vaadake nüüd jumal Nape võimu.“

Kusagil väljas hakkas kange kohin ja osa meist seadis end koridoriuksele valvesse ja teised jätkasid Kili vahimeestega mõõkade ristamist. Arusaamatul kombel purskas mööda koridori jäme veejuga, mis need, kes eest ei tõmbunud, laiali paiskas.

Sees võttis vesi kahel jalal seisva elementaali kuju. Ei, ma ei oska seda olevust millegagi võrrelda. Ma parem ei mõtle liiga palju selle peale, milline ta oli. Brr.

Igatahes ütles meie isand Bof mingi imeliku sõna. Küllap ta leidis, et olukord on nii kriitiline, et ta parem riskib enda paljastamisega. (Ma nägin silmanurgast , et lauto oli nüüd meie isanda käes.)

Küllap see imelik fraas, mida parun Bof kasutas, oli röövkäigul saadud ürikutest õpitud loits. Sest tema lautomäng pani Kili mehed – ja mitte ainult mehed – tantsima. Ma pean sellega silmas seda, et isegi elementaal hakkas muusikarütmis tatsuma – algul vastumeelselt ja edasi üha hoogsamalt.

Vaatasime, et me tema teelt eemale saime. Isand andis lauto ühele pillimängu oskavale sõjasulasele. Siis astus ta Kili, kes pidurdamatult tantsis ja sai vaevu hammaste vahelt pressitud: „Aadliverd röövlinärakas. Ma poleks sind usaldada tohtinud,“ juurde ja rammis talle pistoda kõrri.

Selle peale jättis elementaal korrapealt tantsimise ja marssis Bofi poole. Meie parun polnud seda oodanud. Meeleheitlikult üritas ta kiskuda sõrmust Kili sõrmest ja sinised valguslaigud jooksid üle ruumi.

Mul polnud aega oma isandaga tseremoonitseda. „Sõrm maha,“ ütlesin ma ja edasi käis kõik väga kiiresti. Sõrm varises mu mõõgalöögist käe küljest, elementaal paiskas mu eemale ja Bof veeretas end eemale Kili sõrmusesõrme pihku pigistades.

Küllap oli abi sellest, et olin raiunud sõrme läbi kohe sõrmuse tagant, sest Bof sai sõrmuse üle sõrme alumise otsa kätte. Juba ta seisiski püsti ja sihtis oma kõverdatud sõrmega, milles säras safiir, elementaali. See peatus.

„Nape nimel, mine tagasi sinna, kust sa tulid,“ ütles Bof häälel, mis ei kõlanud eriti kindlalt.

Selle peale ilmus elementaali näoosale midagi, mida võiks pidada hämmeldunud ilmeks.

„Kaevu,“ taipas parun, „mine tagasi kaevu.“ Ja elementaal vantsis läbi koridori hoovi tagasi.

*

Lase ma suudlen, täna pole mul aega lobiseda. Meil on ju suurem käik ees.

No sulle ma võin küll öelda, mu armas. Meie parun kavatseb kuninga enda kukutada. No mispärast võimatu – küllap ta paneb kuninga sõdurid lautoga tantsima ja kui lauto vägi ka nii suur pole, et neid kõiki võitlemisvõimetuks teha, siis vähemate vastastega võitlemisega saame ometi toime.

Ah et sulle meeldib meie riigi kuningas ja kas pole tegu riigireetmisega? Musike, sa ei saa mind sundida valima sinu ja oma isanda tahtmise vahel.

Tule tagasi, ma ei mõelnud seda nii. No tule ja mõtleme veel seda asja, kallis.

*

Pärast meie paruni lossist välja ratsutamist olin ma pinges, nagu võiks parun lugeda mu mõtteist seda, mis mul plaanis oli. Muidugi see polnud nii ja me rändasime peatumata, kuni me vahemaa, mille võis sellise tempoga katta paari päevaga, kaugusel pealinnast peatuse tegime.

Mul vedas, et mõnede mu kaassõjasulaste telk oli tagaküljega praktiliselt parun Bofi telgi tagakülje vastas. Üks selles telgist olevatest meestest läks veelähkrit täitma ja tagasi ta ei tulnudki, sest ma lõin ta uimaseks, sidusin kinni ja vedasin põõsastesse. See kalts, millega ma tal suu kinni toppisin, oli ühe vana kuue siil, mille ma olin kaasa võtnud.

Vana Fiiga, kes samas telgis ööbis, oli lihtne. Ma tundsin tema kombeid ja nagu arvata oligi, oli teda lihtne end purju jooma meelitada. Telgi kolmas elanik, Mihel, püüdis Fiid veenda joomist lõpetama ja sõitles minuga. Ma lihtsalt irvitasin selle üle.

Lõpuks vajus Fii pea, mida ümbritses nagu pealae lagedusele tasakaaluks uhke juustepuhmas, rinnale. Ma ei lasknud veinilähkril maha kukkuda, vaid püüdsin selle kinni ja panin maha. Lõkkest olid järgi ainult hõõguvad tukid.

Miheli heitis mulle oma punastest silmadest, mille värvi küll polnud enam hämaruses võimalik eristada, pilgu ja kummardus vaenulikul toonil pomisedes lõkkesse viskamiseks halutükki korjama. Lõin ta uimaseks ja vajusin siis hetkeks mõttesse.

Mihel polnud kunagi Jüüdiga läbi saanud ja oli kord talle koos paari teise mehega kere peale andnud. (Sitaratas, üksi ta ilmselt ei julgenud mu sõbraga kaklema kippuda.) Jõudsin otsusele, lõikasin Mihelil kõri läbi ja puhastasin siis pistoda, sest mul oli seda veel mitmeks asjaks vaja.

Läksin telgist välja ja veendusin, et parun Bofi telgis oli lamp kustunud. (Meile teistele ta ei raatsinud õli kulutada.) Läksin sisse tagasi ja lõikasin telgi tagaseina augu. Veel veidi lõikamist ja juba ma olingi Bofi telgis. Lasin silmadel pimedusega veidi harjuda ja hiilisin paruni aseme juurde.

Kui ma olin oma endisele isandale lõpu peale teinud, tegin ma paar sammu telgi seina lõigatud ava poole. (Mu uus „isand“ oli see kõrtsitüdruk, kellesse ma armunud olen.) Siis suruti mind maha ja käed, mis peagi leidsid pistoda, mida ma ei olnud hakanud enam puhtaks pühkima, otsisid mu läbi. Parun Bofi telgi valvurid polnudki päris kasutud.

„Kas me tõmbame selle raisa kohe oksa?“ küsis üks neist. Teine valves olnud sõjasulane ütles väikese mõtlemise järel, et võib-olla tahab noor parun ise otsustada, mida minuga teha.

*

Tagasirännul ei koheldud mind just hästi. Noor Bof ei teinud mu räsitud riideid ega ülespekstud nägu märkamagi.

„Piisab mul ainult oma sõjasalgaga isa senjööri tema sõjaretkel saata ja üks reetlik mats veristab mu isa ilma võitluseta ära. Veristab nagu sea, nagu talumatsilt oodata võibki,“ ütles noorparun häälel, mis ei reetnud mingit kurbust, vaid mis oli mõõdukalt vihane. Ja kas ma kuulsin selles hääles veel midagi?

„Viime selle tõpra välja ja tõmbame rattale.“ Jah, hääles oli vaoshoitud hirm.

„Miks sa nii osavast hiilijast sõjasulast nagu mina ellu ei jäta ja salakuulajaks ei võta? Või kardad, et lõpetad nagu su paps?“ küsisin ma. Noor Bof peaaegu jooksis mu ette, nagu ma oodanud olingi.

Ma ei jäänud kuulama lause, mida ta hammaste vahelt sisistama hakkas, algust. Sihtisin rusikalöögi valvuri suunas oma vasakul küljel ja langetasin kohe pea. Valvuri mõõk vihises üle mu pea paremal seisva valvuri pihta.

Segadus kestis vaid hetke, aga sellest mulle piisas. Sööstsin edasi ja tõmbasin noorparuni, kes oli alles põgenemiseks ümber pööranud, kaasa.

Ei tea, miks Bofi senjöör hertsog Vim seda nõrgukest nolki oma retkedele kaasa veab – mul õnnestus noort Bofi ilma vaevata kinni hoida.

„Tagasi,“ lõrisesin ma valvurite peale, „või ma murran ta kaela.“

„Paljaste kätega või?“ küsis see valvur, kes teisele mõõgaga oli äsanud, üritades ilma erilise veendumuseta iroonilist häält teha. Tema kaaslane vaatas teda vaenulikult. Särgi metallrõngad olid enne katkemist mõõga suurema hoo peatanud, aga ikkagi oli tal käel veritsev haav, mida mõned teenijad siduda aitasid.

Hindasin oma šansse. Kogu kohtumine toimus väiksemas saalis teisel korrusel. (Ilmselt selleks, et moepärast leina teeselda, ei kippunud noor Bof istuma oma isa toolile suures saalisa.) Aken ei tule põgenemisteena ilmselt arvesse ja koridoris saadakse must varem või hiljem jagu.

Noh, tuleb proovida. „Minge eest,“ ütlesin ma kõrvalukse juures seisvatele valvuritele ja liikusin, külg ees, noorparunit järele vedades selle taga olevasse suhteliselt kitsasse koridori. Enamik valvureid liikusid läbi saali mulle järele.

Kui nüüd mõni valvur mujalt majast kogemata siia koridori satub või mahajäänud valvurid ise või keegi teine nende märguande peale koridori teisest otsast siia kiirustab, on tõenäoliselt kõik läbi. Noor Bof oli korraga mu garantii, et valvurid mind liiga innukalt peatada ei ürita ja samas takistuseks kiirele edasiliikumisele.

Korraga kostis saali poolt rüselemist ja koridoris olevad valvurid kiikasid segaduses tagasi. Noh, see annab mulle väikse edumaa, mõtlesin ma ja otsustasin noorparuni ikkagi kaasa võtta. Sikutasin teda mööda koridori kiiremini edasi ja üritasin nurga taha kiigata. Kui see mul õnnestus, siis olin ma koridorikäänakule ligemal, kui see oleks mulle meeldinud. Õnneks ei olnud käänaku taga kedagi ja ma jätkasin teekonda.

Nüüd olin ma järjekordses plindris –treppide juurde jõudmiseks oleksin ma pidanud pöörama vähem kõrvalistesse käikudesse ja kõrvalkäikudest polnud kasu, kui ma ei tahtnud siiski lossiseinal turnimist proovida. Valisin huupi mõned koridorid, mis mind treppidele lähemale ei viinud.

Siis avanes üks uks selles koridoris, kus ma parasjagu noorparuniga viibisin. Küllap nõudis kaalutlemine liigselt mu tähelepanu – ma pöördusin aeglaselt hämmeldunud näoga teenri poole. Tolle mitte enam esimeses nooruses näole ilmus mõistmine ja siis kasutas noor Bof juhust ja virutas mulle jalaga pahkluu pihta.

Teener ja tema kaaslane klammerdusid oskamatult minu külge ja noorparun riskis oma käsi liigutada. Lööma ta mind nendega ei hakanud, küll aga pistis ta parema käe mu lõdvenenud käsivarre ja oma kaela vahele.

Rebisin end ühe teenri käest lahti, aga siis tabas mind noorparuni vasaku käe küünarnukk. Meelega või mitte, löök tabas mind päikesepõimikusse ja pani mind noort Bofi lahti laskma. Kummargil ja vaevaliselt õhku sisse ahmides nägin ma, kuidas noor Bof võttis saapast pistoda.

Nüüd on siis asjad ühel pool, jõudis mu peast läbi vilksatada ja siis ilmusid ümber nurga mõned kummalised mehed. Nad olid nimelt relvastatud, aga nende rõngassärkide pealt puudusid värvilised ülekuued.

„Kelle mehed te olete ?“ nõudis vihane noorparun tollelt, kes teda mõõgaga sihtis. Teine teener lasi minust lahti.

„Kuninga salakuulajad,“ teatas mulle vägagi tuttav hääl ja nurga tagant astus välja mu kõrtsitüdruk.

*

See ei ole hea lahendus. Jah, ma tean, kallis, et ma oleksin sulle salajaste ülesannete täitmisel koormaks. Aga nii jääb mulle mulje, et sa ainult mängisid minuga.

Ma ei mõelnud seda nii, kallis. Jaa, ma usun seda, et ka sina lõpuks armusid minusse. Aga mis vahet seal on, kas sa kuni lõpuni püüdsid mind ainult parun Bofi vastu üles ässitada või mitte, kui see kõik lahkuminemisega lõppeb?

Miks sa nüüd korraga tahad, et ma sulle uuesti Jüüdist räägiks? Oota, sa ei pea seletama. Sellepärast, et Jüüt vägivaldselt hukkus, ei oleks parem, kui me poleks Jüüdiga kunagi kamraadid olnud. Võib-olla on ka armastusega nii, et isegi siis, kui see lõpuks kurbust toob, on parem armastada kui mitte armastada.

Võta käed ära, ma pean selle armastuse asja üle veel mõtlema. Meil on veel see viimane öö aega, võibolla saad sa mind veel siis kallistada, kui ma endas selgusele jõuan.

Jutt: Zeelased (Meelis Looveer)

Zigger näitas näpuga väikest täppi tähekaardil. See oli planeet Maa.

"Kas seda mõtlesitegi?" Ta vaatas ükshaaval teistele otsa.

"Jah, just zeda," kähises pikk Zebiot. "Zee on meie ainus lootuz: kütuzt napib, toitu-jooki on vähe, hõuzte on vaid kümmekond järel. Me oleme põhimõtteliselt järjekordne zurev rass ziin lõputus universumis. Nagu sellised, mille tunnistajateks oleme ize korduvalt olnud."

"See on suurr viga!" raius Zabata vastu. Tema oli vähe ägedama iseloomuga kui teised ja ei häbenenud seda ka tunnistada. Tema nägu oli tumedamat tooni ja silmad asusid üksteisest kaugemal kui teistel. "Me peaks minema ikkagi Trriifiuse tähesüsteemi. Seal on mitu planeeti, millel on ka minu sugulased."

"Zorry, pole nii palju kütust ziukse reisi jaoks! Pealegi, ma mäletan, et zu zugulased olid parajad zõjardid, nigu zinagi. Keegi ei taha zinna minna!"

Zabata vaatas otsa nendele, kes polnud veel sõna võtnud. "Noh? Mis teie arvate? Paneme hääletusele!"

Ümmarguse nõupidamiselaua tagune oli täis sosinat, kui meile tundmatu kosmoserassi esindajad omavahel koosolekut pidasid. Nad arutlesid, vaidlesid ja argumenteerisid, sest see oli neile elu ja surma küsimus. Lõpuks tõusis püsti Zyyren, kõige auväärsem esindaja nende seast.

"Meid on siis üksteist," alustas ta aeglaselt. "Siin kosmoselaevas on meid 101. Me teeme praegu ääretult tähtsa otsuse!" Ta vaatas nukralt suurest illuminaatorist tossavat planeeti, mis aeg-ajalt tuksles ja värises. "Niisiis: Kes on poolt, et meie sihtkoht on see pisike planeet?" ja ta tõstis ise esimesena käe püsti. Zebiot ja Zinder tõstsid mõlemad kiiresti käe üles, neile järgnesid Ziwwat ja Zigger, kes olid nagu sukk ja saabas ning tegid kõike koos. Oli kuulda sisinat kui nad hingasid. Zuuler oli viimane, kes pööritas korraks silmi ja tõstis siis viimaks käe õhku. See oli siis kuus versus viis.

"Kurrat! Me kärrvame seal. Kas me üldse teame, mis meid seal ees ootab?" kirus Zabata.

"Me oleme seal korduvalt käinud uurimistöid tegemas," väitis Zuuler, käes masin, kust ta infot otsis. "Viimati 30 pöörlemist tagasi. Geneetika oli seal korras, erinevaid eluvorme, kes hõustideks sobiksid, oli ääretult palju ning temperatuur oli soojemgi kui meil. 50 pöörlemist tagasi elasime seal terve ringi ja aitasime humaanidel siin-seal mõned püramiidid ehitada."

"Kas siis signaal pole säilinud?" küsis vana ja kortsus Zailor.

"Ei." Zuuler luges masinast, "signaal katkes 5,18943 pöörlemist tagasi."

"Kas see pole mitte kahtlane?" Zabata'l tekkis nüüd lootus.

"Kõik võib olla, aga hääletus on toimunud ja otsused on vastu võetud," võttis nüüd Zyyren sõna, "Koguneme kõik korraks leinaseisakuga illuminaatori äärde ja siis hakkame tegutsema!"

Nad seisid, pisarad silmanurgas ja vaatasid oma surevat koduplaneeti, mis aina intensiivsemalt tuksles, kuni lõpuks suure kärgatusega plahvatas. Nad langetasid pea.

"Nii! Ja nüüd tööle! Piloot!"

"Siin!" lausus Zeevil piiksuva häälega. "Juba lähen!" Ta läks kõrvalasuvasse juhtimisruumi, kus tema meeskond juba ootas teda.

"Tähelepanu! Valmis olla! Läks!" ja ta vajutas stardinuppu, mis massiivse kosmoselaeva käivitas. "Sihtpunkti koerdinaadid on need," näitas ta abilistele. "Täiskäik edasi!"

Sõit oli pikk ja närvesööv: jätkub kütust - ei jätku kütust? Lõpuks jõuti kauaoodatud tähesüsteemi, mööduti Jupiterist. Mööduti Saturnist ning läheneti sihtmärgini. Põhimõtteliselt kütuse aurudega.

Piloot ja pealik seisid akna juures ja jälgisid mööduvat Marssi.

"Emalaev jääb orbiidile tiirlema. Üks tiim sõidab mobiilse väikelaevaga planeedi pinnale," ütles Zeevil. "Leiame kütust, tuleme tagasi ja vaatame edasi."

"Zebiot!" hüüdis Zyyren. "Varustage üks ZZ709 toiduga, paari hõustiga ja moodustame tiimi, kelle ülesandeks jääb planeedielanikega kontakt luua." Ta ohkas: "Mina lähen ka kaasa."

*

Liisbet ja Karmen mängisid liivakastis. Nad olid kuueaastased ja elasid kõrvalasuvas kollases majakeses, Jõgisoo alevikus. Päike paistis ja liivakoogid maitsesid täna eriti hästi.

"Kas tassikese kohvi ka soovite?" küsis Liisbet vanatädikese häälega väikese mängukruusi liiva täis kallates. Aga Karmen ei vastanud talle. Ta seisis liivakasti äärel ja vaatas ainiti metsa kohale, suu ammuli. Liisbet heitis pilgu samuti sinna, kus sõbrannagi.

Taevas helkis, kui sealt langes alla mingi hõbedaselt läikiv moodustis. Meeletult suure kiirusega. Alguses oli too moodustis väike, siis hakkas järk-järgult aina suurenema ja suurenema, keereldes ja sähvatades igast küljest, kuni kadus metsa taha. Mõne hetke pärast oli näha latvade kohal plahvatust ja taevasse tõusis meeletu kogus musta suitsu. Tüdrukud vaatasid üksteisele otsa, silmad suured. Helilaine jõudis asulani veidi hiljem, purustades majadel aknaid ja pannes masinad üürgama. Tüdrukud hakkasid nutma ja jooksid majja.

Kohalikus jaoskonnas oli samuti paanika. Politseiülem Andres käis rahutult edasi-tagasi ja ei osanud midagi peale hakata.

"Helista linnaprefektile!" pakkus samuti värisev konstaabel Juri.

"Pigem sõjaväele või ministeeriumisse", kogeles Andres.

Kuna sellist asja ei juhtu just igapäev, kubises sündmuskoht varsti politsei-, tuletõrje- ja kiirabiautodest, ajakirjanikest ja muidu uudishimulikest. Terve suur metsaala oli must ja kõrbenud, kärsahaisu täis ning selle kõige keskel midagi ebamaist. Tulnukate laev, õigemini pool sellest, mis seal musta tossu sees viltuselt ja poolenisti maa all lamades väga tontlikuna näis.

Õige pea tuli ka sõjavägi ja võttis territooriumi enda kontrolli alla. Isegi Andres ja Juri aeti minema. Nad lonkisid solvunult politseiautoni ja lahkusid.

"Te veel kuulete meist," ärples Andres.

"Äkki tuleme politseijõududest ära ja teeme tulnukalaeva juurde muuseumi?" pakkus Juri kohalt kihutades. "Mõtle kui palju pappi teeniks!"

Andres naeris selle peale.

*

Sündmuspaigale jõudis Kolonel Jänes, kes kiirelt sündmustest ülevaate saanuna kosmoselaevale lähenes.

"Paistab, et siin on poolik masin. Kas kuskile võis veel tükke kukkuda?" küsis ta abilistelt.

"Vist kukkus veel paar tükki ümbritsevasse metsa," vastati.

"Vist? Uurige välja siis kurat võtaks! Mis te passite siin?"

Ta kummardas pooleldi mustaks kõrbenud, ilma peata roheka keha kohale. Tema kõrvale astus sõjaväedoktor Mäger ja ütles: "Maaväline olend. Võtsime juba proovid ja saatsime laborisse."

"Väga hea!" Kolonel pöördus abilise poole. "Kas eriüksus jõuab ka lõpuks kohale?"

"Kohe peaksidki jõudma!"

Andres ja Juri sõitsid tagasi aleviku poole, kui kurvi tagant ilmus nähtavale rida sõjaväeautosid. Juri ehmatas rooli taga ja auto kaotas juhitavuse. Politseiauto sõitis teelt välja, rullus paar korda üle katuse, otse vastu puud, jäädes poolviltu jämeda puujuure peale kõikuma. Mehed olid uimased. Nad oigasid. Kui suurem toss oli hajunud, vaatasid nad tõtt auto ees seisva naljaka, rohelise krimpsus näoga mehikesega, kes äkitselt nende eest kadus.

"Kurat! Pea nii uimane, et näen hallukaid," kirus Andres.

"Jaah? Missa nägid siis?"

"Rohelist mehikest."

"Ahsoo! See polnd hallukas. Ma nägin ka. Enne kui ta haihtus."

Mehed vaatasid üksteisele otsa.

"Kuule! Me saame seda juhtumit ka iseseisvalt uurida ja pärast saame kuulsaks!"

Andresele see mõte meeldis. Nad ronisid autost välja, raporteerisid kummuli lennanud politseiauto kohta ja uurisid auto ees olevaid jälgi.

"Sinna!" näitas Andres näpuga lõunasse ja nad kadusid ninad maas tihnikusse.

*

Zabata, Zeevil ja Zolore olid juba tükk aega mööda metsa jooksnud, vahetevahel samblasse takerdudes ja komistades. Nende rohelised kehad oli kaetud õhukese ürbiga, mis päikese käes sätendas, vahetevahel vastavalt maastikule värvi muutes. Kapuutsid peas võisid nad täielikult inimsilmale märkamatuks jääda.

"Millal za viimati nii palju jooksid?" küsis Zeevil paar sammu temast ees jooksvalt Zabatalt.

"Mitte kunagi," hingeldas see. "Miks zeda vaja olekz olnud?"

"Et täna ziin kiiremini joosta," targutas Zeevil ja komistas jälle.

"Ära blääästerit ära lõhu," hõikas tagapool jooksev Zolore ähkides, "kes teab kui arenenud ja agressiivsed humaanid on."

"Vaata ise, et sa translaatorit maha ei pilla, ka see on meil ainuke," sähvas Zeevil vastu.

Kõrvalt, puude vahelt kostus mingit mürinat, kriginat ja seejärel tuli raginaga läbi võsa mingi sini-valge triibuline masin, otse vastu puud. Zabata oli sealt kohast just mööda jooksnud, Zolore keeras hoopis teise suunda. Zeevil'il nii hästi ei läinud, ta astus mingisse pehmesse auku ja pillas bläästeri maha. Kuni ta oma relva lõpuks jälle pihku oli haaranud, vaatas ta tõtt kahe tundmatus masinas oleva humaaniga. See vaatepilt oli nii naljakas, et ta unustas hetkeks, kus ta on. Need karvased, keset nägu oleva suure muhuga olevused olid ikka väga veidrad. Ta tõmbas ruttu kapuutsi silmile ja kummardus ning aeglaselt kükitades taganes lähima puu taha, kus Zabata teda juba ootas.

"Jookseme!" sosistas too hingeldades.

*

Eriüksust juhtis naisterahvas, Leitnant Kadakas, blond pruunide silmadega kaunitar. Tutvunud sündmuspaigal olukorraga ja Kolonel Jänesega, suundusid nad jälgi mööda metsa, mille kohal tiirlesid kolm sõjaväe helikopterit.

"Esimene rühm idasse, teine rühm minuga kagusse!" andis ta käskluse ja eriüksus jagunes kaheks, mõlema grupiga kaasas ka koerad, kes ninad maas ringi nuuskisid. Grupid kammisid läbi lähedal asuvad metsad, aasad, ületasid mõne oja, kuni Leitnanti grupp jõudis rabani, mille laukad nii kutsuvalt sõdureid ootasid. Koerad hakkasid metsikult lõrisema ja haukuma.

"Rühm seis!" kõlas Leitnandi poolt käsklus.

Laugaste vahel küürutasid kaks rohelist samblavärvi kogu, kes vahepeal ilmusid nähtavale, vahepeal kadusid silmist. Paraku polnud neil kuhugi põgeneda, nende ees olid sõdurid, taga ja mõlemal pool küljel ohtlik soine pinnas, kuhu nad võisid sisse vajuda!

"Te olete sisse piiratud! Andke alla!" karjus Kadakas võõrastele.

"Arvad, et nad saavad aru?" küsis seersant Hepner.

"Ei ole aimugi, aga kui nad mõne kahtlase liigutuse teevad, siis tulistame," vastas naisülem veidi väriseva häälega.

Maavälised olendid häälitsesid omavahel imelikult, seejärel tõstis üks neist mingi agregaadi grupi poole, kuid enne, kui Leitnant Kadakas jõudis anda käskluse "Tuld!", kõlas vibreeriv sumisev heli, mis jättis kogu eriüksuse rühma ühe kohe peale seisma.

*

Zuuzuu ja Zyyren pääsesid samuti eluga, kuid läksid hoopis teist kaudu ja jõudsid varsti Jõgisoosse.

"Vaada, milised humaanide majad on," hingeldas Zuuzuu, "kuhu me peakz nüüd menema? Kas majade juurde või provime nende eest ennast varjata?"

"Proovime esialgu varjata," arvas Zyyren.

Nad hiilisid vaikselt läbi hoovide. Äkki ilmus puu tagant nähtavale kaks väikest kasvu humaani, kes käed puusas neid vaatama jäid ja midagi neile omas keeles rääkida üritasid.

Zuuzuu ja Zyyren vaatasid üksteisele otsa.

"Mitte midagi aru ei saa. Kas nad räägivad meiega?" pakkus Zuuzuu.

"Ju vist. Aga agressiivsed nad vähemalt ei paista olevat.

Üks humaan punarohelises riietuses astus neile lähemale ja sirutas käe nende poole.

"Kas see on tervitus?" vaatas Zyyren küsivalt kaaslasele otsa. Ta astus ka sammu lähemale ja ulatas oma roheka neljasõrmelise käe tüdruku poole. Too võttis sellest kinni. Käsi oli veidi higine ning selle puudutus soe ja õrn. Humaan naeratas ja paljastas suus asuvad valged pärlid. Siis uuris ta suurte silmadega Zyyreni kätt ja häälitses midagi.

"Kahju, et translaator ZZ709-sse jäi," arvas Zuuzuu.

"Tule tervita ka Maalasi!"

Zuuzuu astus ka väikesele humaanile lähemale ja puudutas näpuga tema kätt.

"Täiuslik!" ütles ta silmi võbistades.

Teine väike humaan tuli samuti lähemale, nad häälitsesid meeldivalt, üks neist võttis Zuuzuu käest, teine Zyyreni omast ning nad tirisid neid, õrnalt ja ettevaatlikult, majade poole.

*

"Me oleme vist eksinud," lausus Juri, kui nad juba teist korda sama sammaldunud kivi juurde jõudsid.

Andrus vangutas vaid pead. Ta heitis käpuli ja uuris maas jälgi. Nad olid väsinud ja higised. Päike lõõmas.

"Äkki me peaksime enda jälgi otsima ja nende järgi tagasiteed otsima?"

"Ronime puu otsa? Näeme veel äkki sündmuspaigast tõusvat tossupilve?"

Ideel oli jumet. Andres ronis esialgu vähemalt kivilegi. Kivi taga kükitas tulnukas ja vaatas mehele ehmunult otsa, hakates käes oleva agregaadi kallal kohmitsema.

"Tule appi! Siin kivi taga ta ongi!" hüüdis politseiülem ehmunult. Juri ronis ka kivile. Roheline olend, keda sambla seest nähagi polnud, vajutas masinal, millel erinevad lambikesed vilkusid, nuppe. Ta pani suu masina ligi ja häälitses imelikult. Masina küljes olevast kõlarist kostus robotlik hääl: "Tere! Mina olen Zolore. Olen rahumeelne zeelane."

Mehed kivi otsas ei saanud sõnagi suust. Juri värisev käsi liikus vööl rippuva kumminuia poole.

"Kas te oskate rääkida? Kas te olete humaanid?"

Lõpuks Andrus kogus end piisavalt ja lausus kogeldes: "Mina olen Politseiinspektor Andres Tamm, tema on konstaabel Juri Grigorevitš Jõgisoo jaoskonnast. Me oleme inimesed."

Ka Juri sai ülemuse vastamisest julgust juurde ja küsis külaliselt: "Kuidas te siia saite?"

Roheline olend, kes oli end Zolorena tutvustanud, kuulas masinast tulnud hääli ning häälitses midagi vastu. Masin tõlkis selle jällegi puhtasse eesti keelde: "Meie planeet hukkus ja tulime siia elama. Kas võtate meid vastu?"

"Aga loomulikult oli," Juri rõõmus, "palju teid ka on? ma võin teid pööningule majutada. Ma arvan, et mu naine ei pahanda. Kas viina ka võtate?"

"Mis see pööning on? Mis see viin on?"

"Ta ei teagi, mis viin on?" oli Juri imestunud. "Ära muretse, küll teeme sind sellega tuttavaks!"

"Ainuke mure, et me oleme metsa eksinud," vaatas nüüd Andrus kivi otsas ringi.

"Tulge minuga kaasa!" ütles tulnukas, võttis oma tõlkemasina kaenla alla ja hakkas astuma. Mehed hüppasid kivilt maha ja järgnesid talle nagu koerakutsikad. Veidi aja pärast nägid mehed kaugusest tõusvat tossu.

"Tulnukal on kindlasti mingi GPS-seade kõhus," targutas Andrus. Juri muigas.

Mõnesaja meetri pärast jõuti metsaveerele, kus seisid ikka veel liikumatult eriüksuslased, eesotsas Leitnant Kadakaga. Kolmekesi mindi nende ette. Andrus nipsutas naise ees sõrmi ning too reageeris selle peale silmade pilgutamisega. Ta vaatas ringi. ning paistis, et tasapisi suudab juba ümbritsevat tajuda. Ka teised sõdurid hakkasid elumärke näitama. Kadakas vaatas vaheldumisi kahele inimesele ja Zolore'ile otsa.

"Kes kurat teie olete?" Tegelikult ei saanud ta üldse aru, miks ta keset metsa on. Viimased päevad olid peast kui peoga pühitud.

"Ma ei ole kurat, olen zeelane," kostus leitnandile hääl tulnuka käes olevast kõlarist, kui see sinna sisse inises.

Naine vaatas enda käes olevat relva.

"Kurat, kas me oleme missioonil või?" küsis ta seljataga olevatelt meestelt. Nood kehitasid vaid õlgu.

"Nagu oleks kuskil Marsil. Kas me peaks selle rohelise vennikese kinni võtma?"

Andres ja Juri astusid Zolore kaitseks välja.

"Nad tulid siia rahumeelselt! Me võime ta enda juurde võtta."

Sõjaväelased tõstsid relvad tulnuka poole.

"Kõik viitab sellele, et tema on meie sihtmärk!" ütles Kadakas ja käsutas vaest olendit. "Käed üles! Pange too masin maha ja heitke pikali!"

Jahmunud tulnukas toetas tõlkemasina samblale ja kummardas alandlikult vaenuliku inimrassi ees. Mõned eriväelased tulid Leitnandi tagant välja ja panid tal käed raudu.

"Teie olete kinni peetud spioneerimises ja vaenuliku võõrliigiga kontakti loomises," pöördus blond leitnant nüüd Andrese ja Juri poole, "vangistage ka nemad!"

Pettunud Andres ja Juri, kes lootsid tulnuka abil ropult raha teenida panid käed kuulekalt selja taha.

Leitnant Kadakas, koos oma rühma ja vangidega väljusid metsast.

*

Lai magistraal katkestas Zabata ja Zeevili teekonna. Zeelased vaatasid, kuidas autod vurasid neist mööda: paremalt vasakule ja vasakult paremale. Nad kükitasid põõsas, kapuutsid peas, riietus põõsaroheliseks värvunud.

"Ma ju ütlezin kohe, et peaksime Triifiusele minema!"

Zabata pea käis autode rütmis siia-sinna.

"Kuidas me nüüd emalaevale tagasi saame. Nagu me kukkudes nägime, on asustus nii tihe, et meil polegi siin kuskil elutseda. Eelmistel kordadel ju küll nii tihedat asustust polnud?" lobises Zeevil.

"Hia, et meil vähemalt blääzter on, aga pikka pidu meil ziin planeedil ei ole!"

Neist möödus paar suurt masinat.

"Huvitav, miks need masinad ei lenda, nii saab ju kiiremini ja ohutumalt?" küsis Zeevil.

"Noh kunagi ei saa olla täiesti kindel, ka meie ZZ709 kukkus atmosfääri tungides puruks."

Teiselt poolt teed hüppas välja sarvedega, nõtke pruun elukas ja silkas üle tee, otse Zeevili ja Zabata poole.

"Vaata, mis eluvorm! Kas need ta peas on relvad?" küsis ehmunud Zabata.

Zeevil käivitas jälle bläästeri, mis kitse peatas ja täpselt keset teed jättis. Vasakult poolt tulnud rohelist värvi humaanide masin hakkas hirmsasti krigisema ning kiirust maha võtma, ajas ühe külje ette ning rammis teel seisvat kitse, kes löögi saanuna mitmeid meetreid edasi lendas. Ka järgmine masin krigises ja rammis eelmist ja nii oli varsti terve tee zeelaste ees kohalikke masinaid täis.

Tulnukad vahtisid suu ammuli vaatepilti.

"Ma ütlezin kohe, et nad piakzid lendama," arvas Zabata elutargalt.

"Me peaksime siit jalga laskma." Ütles Zeevil, kui humaanid mõnedest masinatest välja hakkasid ronima.

Tasahilju hiilides taganesid nad metsa ja põgenesid tundmatusse.

*

Öösel magasid Zuuzuu ja Zyyren garaažis, päeval olid kogu alevi lapsed trobikonnas ümber külaliste, katsusid ja silitasid neid, tirisid kätest liivakasti juurde mängima, näitasid enda kodusid, jalutasid nendega ringi nagu lemmikloomadega. Emad-isad olid küll umbusklikud, kuid laste ühisrinde vastu ei olnud neil südant astuda. Igal õhtul tiris Karmen rohelised külalised endale koju ja koos vanematega vaatas kogu seltskond uudiseid alla kukkunud õhulaevast. Ühel õhtul näitas, kuidas laste lemmikute liigikaaslane oli kinni võetud ning kuidas ta õnnetult laboratooriumis lamas ning hirmunult ja närviliselt seal ringi vaatas. Selle peale hakkasid kaks tulnukat näppudega teleka suunas näidates intensiivselt häälitsema.

"Nad vist tahavad sõbrale appi minna," arvas isa.

Karmen oli entusiastlik: "Kus ta asub? Ma lähen sõbrannadega ja toon ta sealt ära, sõprade juurde!" Ta läks ja silitas õrnalt nende rohelisi käsi ja sõrmi.

"Rumaluke! See on äärmiselt hästi turvatud sõjaväe territoorium! Sa ei pääseks sinna iialgi sisse!"

"Äkki me peaks nendest ikkagi teada andma," arvas murelik ema, altkulmu rohelisi olendeid piieldes.

"EIII ema! Ei tohi! Nad on minu ja Liisbeti omad!"

Nädala jagu elutsesid zeelased Jõgisoos, said tüdrukutelt süüa ja juua ning paistis, et nad on oma eluga rahul. Siis aga jäi Karmeni isa haigeks. Ta kõht valutas ning ta pidi voodisse heitma. Ema läks ruttu kohalikust keskusest arsti kutsuma.

"Äkki me sõbrad saavad su issit aidata," pakkus Liisbet välja, "viia nad oma isa voodi juurde."

Karmenile see mõte meeldis: "Äkki teevad nad enne arste mu issi terveks," läksid ka tema silmad särama. Tulnukad läksid hea meelega tüdrukutega kaasa. Nad jõudsid Karmenile koju ja seisid neljakesi reas Karmeni isa voodi kõrval higise laubaga haiget vaadates.

"Aidake palun mu isa! Näete, tal on kõht haige!" palus Karmen.

Mees vähkres voodis ja oigas. Ta silmad olid kinni. Zuuzuu tõmbas teki ta pealt ära. Isa kõht liikus ja vonkles nagu põtkiks seal beebi. Tüdrukud olid jahmunud, kuid zeelased vaatasid mehe kõhtu huviga, katsudes seda oma pikkade sõrmedega ning häälitsesid omavahel. Isa keeras oma näo seina poole ja oksendas.

Sel hetkel jõudsid ema ja perearst koju ning olid tunnistajateks õudsele vaatepildile. Karmeni isa kõht kärises naba kohalt katki ning väikesest august vaatas välja roheline pea. Samasugune nagu Zuuzuul ja Zyyrenil, kuid palju pisem. Zyyren huilgas valjusti. Tundus end õnnest. Zuuzuu tiris pisikese tulnuka rebenenud kõhust välja ja võttis enda embusse. Ka Zyyren tuli nende juurde. See vaatepilt oli nii armas.

NII ARMAS!

Jutt: Viimane patsient (Catheline Tamm)

Kabineti uksele kostis vaikne, arglik koputus.

„Astuge sisse!“ hõikas doktor Heger sügava, alati enesekindla bassiga, kuid ohkas seejärel kuuldamatult, masseerides kondiste maksaplekiliste vanainimesesõrmedega oma hõbehalle meelekohti. Oli hiline pärastlõuna ja juba madalale vajunud sügispäike täitis ta askeetlikult sisustatud kabineti punaka kuma ja pikkade tumedate varjudega ning ta tundis, et on üdini väsinud. Päev oli olnud kiire, patsient-patsiendi järel olid voorinud ta kabinetist läbi – mõned neist uued näod, teised juba ammused tuttavad – ja vana arst oli kannatlikult nende kurtmisi kuulanud oma heledate, alati säravate, justkui pisikeste linnusilmade terava pilguga õnnetute hingesoppide pimedaid sügavikke valgustades, murede ja kaebuste tihedast udust läbi puurinud, üritades nende kurbi mõtteid kas kindla sõna või õige retseptiga helgematele radadele suunata. Seejuures oli pidanud ta enesele tunnistama, et vaimujõud polnud enam see, mis varem ja patsientide jutt kippus ühest kõrvast sisse ja teisest välja minema ning mis kõige hullem – ta oli tabanud end mõnikord neid kuulates tukastamast, mida küll iseendisse ja oma hädadesse süüvinud haiged õnneks ei märganud. Nüüd, kus selle päeva viimane patsient oli kohale jõudnud – ja nagu doktor Heger oma pahameeleks leidis, oli tegu veel ka esmase patsiendiga – oleks ta hea meelega olnud juba kodus, nagu ta vastuvõtuõde, kelle ta sel päeval perekondlike asjaolude tõttu varem ära oli lubanud. Samas oli ta täiesti teadlik, et see on tema valik – olgu ta nii väsinud kui tahes, oli ta siiski kategooriliselt keeldunud lühendatud tööpäevi või pensionile minekut oma naisega isegi arutamast, kuigi too oli talle viimastel aastatel juba päris tungivaid vihjeid teinud („cura te ipsum!“), eriti pärast seda, kui Hegeri süda oli andnud esimese hoiatuse. Hegerisse aga oli juurdunud teadmine, et ta on Arst ja olles harjunud inimeste elude ja saatuse üle otsustama, tunnistas ta enesele, et nautis sellega kaasnevat võimu ja vastutust. Kes olnuks ta üldse siis, kui mitte Doktor Heger? - Heger Eikeegi, täielik tühisus, heal juhul mingi järjekordne vanatoi, keda maailmale enam vaja pole. Seega kui uks avanes, ei jäänudki vana mehel muud üle kui koguda oma viimased jõuriismed kokku ja seada end vaimselt võitlusvalmis, et järjekordse kaoses mõistusega nagu rüütel tuhandepealise lohega, kelle maharaiutud peadest paraku üha uued kasvavad, silmitsi seista.

Heger ei olnud saanud aga sissetulijat veel korralikult vaadatagi, kui too juba tagasi välja astus ja enda järel uksegi kinni tõmbas. Ta jõudis mõtlema hakata, et võib-olla oli keegi valesse kohta eksinud, kui patsient uuesti sisenes, vaid selleks, et jälle samamoodi taanduda. Nii kestis see oma kümmekond korda. Ajaks, mil patsient lõplikult kabinetti sisse oli saanud ja piinlikkusest punetades ning vabandusi pomisedes ebakindlal sammul arsti laua poole ligines, olid Hegeril juba esimesed märkmed tehtud. Arstidele omaste hieroglüüfidega oli ta kritseldatud „obsessiiv-kompulsiivne“.

Nüüd oli tal võimalik patsienti ka lähemalt silmitseda – tema vastu toolile istus umbes kolmekümnendates aastates kurnatud olekuga mees – silmaalused väsimusest tumedad, nägu murest kortsuliseks kägardunud ja habegi juba mitmeid päevi ajamata. Oma riietuselt jättis too siiski pigem puhta ja viisaka mulje, kandes kergelt räsitud kallima-poolset ülikonda, tänavakingi ning hetkemoega sobivaid sarvraamidega prille. Kui mees oma pilgu arsti oma vältides kramplikult jalge ette maha kinnitas ja niimoodi vaikides paigale tardus, mõtiskles doktor Heger omaette: „Depressioon? Ärevushäired? Insomnia?“ Kõvasti aga küsis harjumuspäraselt: „Mis mure teid minu vastuvõtule toob?“, lisades siis kiirelt arvutisse pilku heites, sest ka tema mälu polnud enam see mis vanasti: „Eee… härra Nigol?“

„Ma pidin tulema…“ nohises mees masendunult oma pilku kinganinadelt tõstmata.

„Pidite?“ Keegi oli ta psühhiaatri vastuvõtule suunanud? Sellist märget arvutis igatahes ei leidunud, tuvastas Heger.

„Jah, muidu oleks võinud midagi jubedat juhtuda.“

„Teiega oleks võinud juhtuda midagi jubedat?“ kordas Heger rahulikult, mehe murduvas hääles kajavale dramaatilisele noodile väliselt tähelepanu pööramata.

Alles nüüd vaatas Nigol arstile esimest korda oma paksude prilliklaaside taha peidetud vilavate silmadega otsa. Ta näos peegeldus meeleheide, kui ta pahvatas ootamatult ägedalt: „Minu või kellegi teisega!“

Kuid kogenud arst ei lasknud ka sellest end häirida ja jätkas pokkerimängija ilmetu näoga patsiendi küsitlemist: „Kas teil on tihti selline tunne?“

Nigol sattus segadusse, kortsutades arusaamatuses kulmu: „Mis? Tunne? Ei… see pole tunne. See on fakt.“

„Ahsoo. Et see on fakt? Teil on olnud selline kogemus?“ uuris Heger kannatlikult.

„Mul on olnud palju selliseid kogemusi!“ hüüatas Nigol erutatult. „Ma pean… ma pean neid asju tegema, sest… muidu…“ ta hoog takerdus ja jutt muutus ettevaatlikuks sosinaks, kui ta piidles järsku ärevalt hämarduvas kabinetis ringi „… muidu juhtub… õnnetus…“

„Õnnetus?“ Tahtmatult järgis arsti pilk mehe oma, kuid ei leidnud ruumis midagi tavapärasest erinevat ega ohtlikku. Ta märkas vaid, et Nigoli seljataha jääv kell oli temale märkamatult seisma jäänud, mis nörritas arsti, kuna ta oli harjunud sealt patsiendi vastuvõtule kuluvat aega jälgima.

Nigol paistis aga kabinetis valitseva olukorraga rahule jäävat ja, lõdvestunud seepeale silmnähtavalt, sõnas juba rahulikumalt: „Jah, õnnetus. Mul on vaja teha täpselt, nagu peab, et veel hullemaid asju ära hoida.“

„Nii… selge.“ Hegeri märkmed said täiendust ja esialgne diagnoos kinnitust.

„Kas te mäletate, millal see esimest korda juhtus? Millest see alguse sai?“ usutles ta edasi, lootmata neile küsimustele küll koheselt rahuldavaid vastuseid saada, kuid Nigol üllatas teda.

Mees vaatas talle ootamatult selge pilguga otsa ja teatas: „Jah, ma arvan, et võin teile seda öelda… Ma mäletan seda väga hästi – see sai alguse täpselt kaks kuud tagasi, siis, kui juhtus see avarii.“

„Avarii?“

„Jah, autoõnnetus. Ma sattusin avariisse.“

Heger tundis sisimas salajast rahulolu oma vanast väsinud kehast üle voogamas, kui ta kirjutas: „trauma, autoõnnetus.“ Talle näis, et asi on juba selge, et ta oli seekord ilma tavalise pika pinnimise ja patsiendi elu kronoloogiliste väljakaevamisteta saavutanud justkui täiesti väljateenimatu läbimurde. Nüüd jõuab ta kindlasti õhtusöögi ajaks koju, muheles ta omaette. Mida ta naine täna pidigi valmistama? Karbonaadi? Või hoopis ahjukana? Sülge kogunes ta proteeside taha, nii et ta pidi neelatama, kui ta jätkas:

„Kui te saate – see tähendab, kui te olete selleks praegu valmis – kirjeldage palun võimalikult täpselt, mis siis juhtus.“

„Nagu ma juba ütlesin, toimus see kaks kuud tagasi.“ Nigoli pilk muutuks unelevaks ja ta näis hetkeks unustavat nii oma ümbruse kui ka Hegeri. „Olin rentinud koos töökaaslastega nädalavahetuseks ühe metsamajakese, et raskest töönädalast lõõgastuda. Töötan reklaamibüroos ja pinge läheb seal ajuti ikka üsna suureks. Olime just ühe suurema projektiga ühele poole saanud ja otsustasime seepeale täiega pidu panna. Meil oli selleks justkui kõik olemas – naised, alkohol ja ka mõned muud… ained …“ Nigol vilksatas selle ülestunnistuse peale kiirelt Hegeri poole vaadata, kuid kui vana arst vaid rahulikult naeratas ja julgustavalt noogutas, jätkas jälle minevikku vajudes oma jutustust: „See oli äärmiselt soe suvepäev ja ma mäletan, et majakese kõik aknad olid lahti, sest värske niiske metsaõhk oli kosutav vaheldus varasemale linnakuumusele ja sudule. Meie muusika kostus akendest poolde metsa ja kajas sealt tagasi, joogiklaasid klirisesid, inimesed naersid ja jõid ja jõid ja jõid, kuni täiesti ootamatult selgus, et üks mu töökaaslane, kes oleks pidanud tooma mitu kasti õlut, oli need auto pagasiruumi asemel jätnud hoopis koju garaaži. See tuli välja aga paraku alles poole öö ajal, kui pidu oli juba täies hoos. Majakesse tulles ja selleks suurelt teelt metsateele keerates olime märganud sealsamas maanteel asuvat 24h bensiinijaama väikese poega ja nii hakatigi siis mulle peale pressima, et ma seal ära käiksin, et joogid otsa ei lõppeks, kuigi olin ka juba parajas promillis, aga vähemalt mitte veel laksu all nagu ülejäänud. Ma alguses ikka punnisin vastu, ehkki maanteeni oli tõesti vaid kümmekond kilomeetrit metsateed, sest mul oli juba siis kogu selle ettevõtmise suhtes kuidagi paha tunne ja pealegi polnud mul mingit tahtmist keset pidu kuhugi minna, aga kui üks neiu meie seltskonnast, kes oli mulle algusest peale meeldinud, pakkus, et tuleb kaasa, oli asi otsustatud. Saatus aga justkui üritas mulle märku anda, et ma kuhugi ei läheks – suutsin minnes hakatuseks autovõtmed tuppa unustada, siis järgmise raksuga võtsin kellegi teise võtmed ja lõpuks, kui olin õigetega autoni jõudnud, kukkusid needki mu pudedate näppude vahelt rohu sisse, nii et pidin pimedas põlvili ja käsikaudu kobades auto juures ringi roomama, mis mu kaaslasele muidugi palju nalja tegi.“

Uuesti süngeks muutunud Nigol raputas pead ja pigistas huuled kriipsuks. Doktor Heger ootas kannatlikult, kuni ta mõne aja pärast jätkas: „Tüdruku nimi oli Elisa, tal olid tumedad pikad juuksed, pruunid silmad ja väga ilus päevitunud keha ning ta oli veel üsna noor, kahekümnendates ehk… Ja ta oli ka muidugi purjus, seejuures väga kelmikas meeleolus, ega suutnud must üldse käsi eemale hoida, kui auto mööda auklikku metsateed hakkas edasi rappuma.... Ma mäletan, kuidas ööliblikad sööstsid vastu auto esiklaasi, puude valgustatud tüved vilksasid üha kiiremini mööda ja soe suveõhk paitas leebelt mu nägu ning ilmselt sulgesin hetkeks selle kõige nautimiseks – või siis ka väsimusest – silmad. Kuid sellest piisas…“ Nigol oli meenutades silmad sulgenud ja värises üle kere.

„… Järsku tuli löök, kõrvulukustav pauk, klaasklirin ja metallikrigin ning mulle tundus, nagu mingi jõud üritaks mind istmest välja tõmmata, justkui mu hinge seest rebides ettepoole tirida, samal ajal kui seda liikumist pidurdav turvavöö mu siseelundeid muljus – kuni sain turvapadjaga obaduse rindu ja näkku, mis lennutas mu prillid kurat teab kuhu ja mind ennast tagasi vastu seljatuge, nii et kaotasin hetkeks teadvuse. Kui jälle silmad avasin, oli mu ümber liikumatu pimedus, mida täitis vaid purunenud masina sisin ja naksumine, rippusin turvavöö küljes veidi ettepoole kaldu ja tajusin, kuidas midagi sooja nõrgub mööda mu laupa ja nina alla – hetk hiljem, kui pea lõhkuma hakkas, taipasin, et ilmselt on see mu enese veri. Kui mu lühinägelikud silmad pimedusega harjusid, nägin vaevaliselt pead tõstes, – mis aga põhjustas kaelas tugeva valusähvaku –, et kõrvalistme turvapadi ei olnud mingil põhjusel avanenud ja turvavööd polnud Elisa ilmselt kasutanudki – ta asemel haigutas klaasikildude keskel vaid pahaendeline tühjus. Läbi katkise esiklaasi jäänuste paistis mulle vastu puud kägardunud ja niimoodi justkui seda embav auto kapott, mis pani mind imestama, kuidas ma veel oma jalgu liigutada sain. Veidi hiljem, kui olin juba suutnud end suure pingutusega auto kooldunud uksest välja pressida ja uimaselt tasakaalu otsides autole toetusin, mis võimaldas mul toimunud hävitustööd lähemalt silmitseda, sai selgeks, et suurema löögi oligi saanud just kaasreisija poolne esiots. Kui ma kakerdasin hädiselt ümber auto, kõik kohad kehal valutamas, nägin teda mõned meetrid eemal – suveöö videviku taustal valendavat keha metsaaluse niiskel mustendaval samblal. Ta lamas kõhuli, kleit siivutult vöökohale kerkinud ja tumedad juuksed loorina ümber pea laotunud, nii et ma pidin ta ümber keerama, et nägu näha ja veenduda selles, mida juba niigi aimasin. Nii ta juuksed kui ka nägu olid verega koos ja näo alumine osa ülejäänud peaga tugevalt nihkes, ilmselt oli lõualuu murdunud. Ta varem väikesest ilusast ninast polnud just palju järele jäänud ja ühe väljatorgatud silma asemel mustendas verine, tume auk, teine aga oli lahti ja vaatas tühjal pilgul must läbi, teispoolsusesse.

Sel hetkel hakkas mul paha, kogu mu sisemus väändus valust, nii et ahmisin õhku ja oksendasin sinnasamma, tüdruku kõrvale, ja kui särgikäisega suud pühkisin, sai see märjaks ja tumepunaseks. Olin hirmust uimane ja oleksin tahtnud muidugi kohe abi kutsuda, kuid mul polnud õrnematki aimu, kus võiks olla mu mobiiltelefon, kas ma olin selle üldse kaasa võtnud või kas Elisal oli kuskil telefon olnud – hämaras poolpimedana õnnetuspaiga ümber otsimine tundus kohe lootusetu ettevõtmisena ja valu mu sees kiirustas mind tagant, andes aimu, et mul pole palju aega. Nii ei jäänud mul muud üle, kui hakata läbi lõikava valu edasi maantee suunas komberdama.“

Ma polnud kunagi varem tundnud sellist ängi ja üksindust, kui end kõverasse hoides mööda mullast metsavaheteed aeglaselt edasi tuikusin – iga hetkega aina nõrgemaks jäädes, aina rohkem väsides. Mets mu ümber oli õõvastavalt vaikne ja mulle kangastus, nagu miski luuraks mind seal, mu napist nägemisulatusest väljas, puudealuste pimedas. Tundsin end nõrga saakloomana, keda jälgivad näljased kiskjasilmad, vaid oodates, millal muutun piisavalt abituks, et siis mu kallale söösta. Hirmust ja pingutusest higi mööda selga alla nirisemas, näisin ma vaevu edasi liikuvat, aeg hakkas justkui aeglasemalt voolama ja ma surusin samm-sammult ennast selle sültjast massist läbi, kuni ma ei suutnud enam jalgu astumiseks tõsta ja vajusin teele pikali. Kui ma vaevaga pea tõstsin, paistis mu hägustuvale pilgule, et eespool teekäänaku taga on mingi helendus, ehk juba bensiinijaama tuled, ja mind haaras meeleheide, kui taipasin, et mul võib jääda vaid väga vähe puudu, et sinna jõuda, et need mõnesajad meetrid võivad otsustada mu elu või surma. Üritasin viimset jõudu kokku võttes karjuda, kuid seepeale tuli öögatusena üles ja mulksus mu huulte vahelt välja vaid veresegust sappi. Ja siis ei jaksanud ma enam peadki püsti hoida, lihtsalt lamasin niimoodi, nagu ma külili olin kukkunud, ja soovisin paaniliselt, et juhtuks ime – ma polnud kunagi olnud usklik inimene, kuid ma palvetasin mõttes, vist esimest korda elus, siis needsin, siis palvetasin jälle, teadmata, missuguse kõrgema jõu poole õieti pöörduda, lubasin ükskõik mida, et kuidagi pääseda, kauplesin oma elu eest, samal ajal kui jäine pimedus hiilis mulle lähemale, tõmbus ümber mu keha kokku, surus mu silmad kinni. Ja sellest pimedusest vastati mulle…“

Nigol hingas sügavalt sisse ja hakkas nagu veel midagi ütlema, kuid näis siis ümber mõtlevat. Heger märkas, et patsiendi pilk eksles jälle kummaliselt kabinetis ringi.

„Ja teile vastati… Jäite ellu…“ ergutas arst Nigolit edasi rääkima.

„Jah, ärkasin haiglas. Mind oli leitud bensiinijaama juurest lamamas, kuigi mul endal puudub mälestus, kuidas ma sinna jõudsin. Selgus, et olin saanud vaid tugeva peapõrutuse ning pähe ja näkku mõned kriimustused, mis ei vajanud isegi õmblemist. Paaris roides olid mõrad, kuid veri suust pärines hoopis murdunud hambast. Kokkuvõttes üheski mu vigastuses ei leitud midagi ohtlikku, veel vähem eluohtlikku ja juba mõne päeva pärast lasti mind haiglast välja.“ Nigoli suu kõverdus virilas naeratuses. „Mu esialgse vereanalüüsi tulemused läksid laborist kaduma, nii et mu joove ei leidnud tõendamist. Avarii loeti õnnetuseks, ükski mu töökaaslastest ei rääkinud midagi, kas siis süütundest või ei tahtnud nad end sellesse jamasse lihtsalt segada. Kõik lahenes uskumatult libedalt, kuigi minu arvates ei oleks tohtinud ma ellugi jääda… “

Hegerile tundus mehe jutt kuidagi segane, midagi selles ei paistnud päris klappivat, kuid ta kirjutas selle traumaga kaasnenud šoki arvele ja olles vaadanud vahepeal arvutist kella, oli ta avastanud, et vastuvõtu aeg hakkab läbi saama, nii et kui Nigol vaikis, haaras ta jutujärje, et otsad kokku tõmmata. „Teate, härra Nigol…ma olen teie jutust aru saanud, et teil on olnud tõsine trauma – selline õnnetus, mida te mulle kirjeldasite, on inimese jaoks väga raske üleelamine, mitte ainult füüsiliselt, vaid ka vaimselt ja on täiesti mõistetav, et see võib põhjustada pikaajalist hirmu ja ärevust. Ja tugevat süütunnet. Samas lubage mul siiski kahelda, et teie võimuses on õnnetusi esile kutsuda või neid ära hoida. Meie tänane vastuvõtt lõppeb peatselt, seega ma hea meelega kirjutaksin teile välja ühe retsepti – need on sellised rahustavad tabletid – ja jätame järgmiseks korraks teile ka ühe väikese mõtteharjutuse – kui ma nüüd vastuvõtu lõpetan ja lahkun, siis te mõtlete, lausa soovite, et parklas näiteks mu auto ei käivituks ja samas ei tee te selle ärahoidmiseks midagi – ei mingeid korduvaid liigutusi, ei mingeid rituaale. See pole just suur asi, keegi viga ei saa, te ei pea selle pärast muretsema. Ja siis järgmine kord, kui kohtume, ja ma arvan, et see peaks olema üsna peatselt, ütlen ma teile, kas läks nii või mitte. Ja arutame edasisi ravivõimalusi. Kuidas teile selline pakkumine tundub? “

Üks pilk Nigolile ja ta sai aru, et nii lihtsalt see ei lähe. Mees vabises üle kere pingest, nii et ta uduseks muutunud prillid hüplesid ninal ja laubalt nirises alla higi, kui ta ahastavalt sosistas: „Ei! Te olete kõigest valesti aru saanud! Mitte mina ei arva, et ma mõttejõul suudan halba teha, õnnetusi juhtuma panna, vaid seda teeb tema! Tema suudab seda!“

Arst pilgutas arusaamatuses silmi: „Kes… tema?“

„Tema, kes tuli koos pimedusega. Tema, kes vastas mulle! Sellest ajast peale kuulen ma teda pidevalt. Ja ma pean tegema seda, mida ta ütleb, muidu ta karistab mind!“

„Aga liikumine uksel? Te käisite edasi-tagasi… Miks?“ küsis ikka veel üllatusest toibuv psühhiaater, sirgeldades aga juba automaatselt märkmetesse „Peatrauma? Kuulmishallutsinatsioonid? Skisofreenia?“.

„Jah, ta sundis mind selleks, võib-olla ta tahab, et te arvaksite, et ma olen hull, et te ei võtaks mind tõsiselt! Talle meeldib inimesi lollitada! Nendega mängida! Ta ütleb mulle telepaatiliselt, mida ma pean tegema – mõnikord on need väikesed, kuid teinekord kohutavad asjad – ta võib sundida mind kellelegi haiget tegema!“ Nigoli sosin oli muutunud erutatud karjumiseks ja ta vappus üle kere. „Teie ja te naine olete ohus!“

Doktor Heger neelatas, tundes oma südant rinnus vasardamas. Talle tuli sel hetkel väga teravalt meelde, et ta on oma praksiseruumides, võib-olla isegi kogu majas üksi ja et ta keha on juba päris vana ja aeglane. Kuid enne, kui ta jõudis mingilgi moel reageerida, kangestus Nigol äkki oma toolil pulksirgeks ja pilk tardunult, mitte midagi nägevalt arstist mööda vaatamas, pääses mehe kurgust valla veider, ebaloomulik kägin, mis pani Hegeril külmajudinad mööda selgroogu alla jooksma. Seejärel Nigol tõusis hoogsalt ja astus samamoodi krapsakalt, kuid kangelt nagu robot, kabinetist välja, lastes nii selle ukse, kui ka hetk hiljem, nagu Heger võis kuulda, välisukse, enda järel pauguga kinni langeda.

Heger istus veel veidi aega vaikselt laua taga, teritades kõrvu, et ega Nigolist mingit märki pole, kuid kuulis vaid omaenese pulssi meelekohtades trummeldamas. Ta märkas äkki, et kabinetis oli juba päris hämar ja selle pimedatest nurkadest õhkus justkui külma. See kõhedus lükkaski ta lõpuks liikvele – olles otsustanud, et sissekannet haiguslukku võib teha ka järgmisel hommikul, et selleks päevaks on talle juba rohkem kui küll saanud, pani ta vanainimese aeglusega ja veidi värisevate kätega asjad portfelli ja ajas vaevaliselt mantli selga. Suundudes välja, tegi ta ettevaatlikult kindlaks, et iga ruum ta ees oleks tühi ja ka lukustas need enda järel hoolikalt. Kui ta alla minnes trepimademel hinge tõmbamiseks korraks peatus, ei saanud ta jätta juurdlemata, miks Nigol oli maininud ta naist. Mida teadis tema Hegeri naisest? Isegi kui ta teda juhuslikult mainis, siis miks? Need mõtted tekitasid vanas arstis ebameeldiva, rusuva tunde. Halb eelaimdus pigistas ta südant, kui ta oma teekonda jätkates ja käsipuult tuge otsides üksildastest sammudest kõledalt kajavas trepikojas allapoole laskus.

Ajaks, mil ta arglikult majast väljus, veendudes ka parkimisplatsi inimtühjuses, oli see painav tunne ta vana ja väsinud turja nii küüru vajutanud, et ta komberdas oma auto juurde nagu rauk. Külm sügistuul piitsutas teda näkku ja kuivanud lehed krabisesid üle asfalti tänavalampide valgusvihust pimedusse libiseda ning talle tundus, nagu keegi jälgiks teda majaäärte ja ukseorvade tumedusest, kui ta kohmitses kiiruga oma portfellis, et autovõtit leida, külmus üle keha levimas ja sõrmed muutumas tuimaks õhu jäises haardes. Kaugel linnas oli kosta sireene, mis näisid lähenevat. Politsei? Tuletõrje? Kiirabi? Kuskil, kellegagi oli juhtunud õnnetus, mõtles Heger murelikult. Nüüd oli tal koju jõudmisega juba kiire.

Kui tal lõpuks õnnestus auto varjulisse ja umbsesse, võltsi turvalisusesse pääseda, viskas ta hooletu rutuga portfelli kõrvalistmele ja käivitas auto. Üks, kaks, kolm korda. Kuid auto ei käivitunud. Vaid hetke istus Heger seepeale juhmilt ja tummaks lööduna, hirm nöörimas kõri ja lämmatamas hingamist, kuid haaras siis vandudes mobiili, et kutsuda takso. „Kiire! Kiire!“ pekslesid mõtted ta peas sireenide rütmis, mis olid veelgi lähemale tulnud. Ta üritas numbrit valida, kuid rõhumistunne oli muutunud liig tugevaks, lausa valusaks – higipiisad otsaees ja õhku ahmides, kobas ta nüüd hoopis oma portfelli järele, kust sai kätte tuttavate tablettide purgi, millest väike valge tablett käis keele alla. Sireenid olid juba peaaegu kohal, olles muutunud kõrvulukustavaks. Talumatus ängistuses mõtles Heger äkki ümber, krabades jälle telefoni ja valides oma naise numbri. Samal ajal üritas ta teise, väriseva, higise käega tabletipurki lahti keerata. Telefon kutsus, kutsus ja kutsus, kuni libises ta niiskest käest. Ka purk pudenes istmele ja väikesed tabletid veeresid sealt välja ja maha. Sireenid möödusid ja kaugenesid, kadudes linna sügavusse, kuni kõik jäi jälle vaikseks ja liikumatuks, peale tuule, mis undas ümber auto ja seal justkui magava mehe. Siis aga läks seni seinte ääres ja ukseorvades luuranud pimedus äkki liikvele, kandudes koos tuulega üle parkimisplatsi ja kustutades oma teel tänavalambid. See koondus vana arsti ümber ja sellel oli hääl.

Jutt: Tuuletallaja tasu (Tim Hornet)

Ta tõmbas hõlmad koomale ja kohendas külmast kangete sõrmedega paksu villast salli suu ees. „Pole hullu, Tooru. Varsti oleme kohal.“ Vana loom tema kõrval norsatas valjult ning külmapoisid kudusid soojast õhust hetkega uduloori ta koonu ette.

Hobune oli väsinud. Õigupoolest oli ta juba möödunud suvel väsinud, kuid nüüd, peale nii pikka lumes sumpamist, sai ka tema kindlasti aru, et tagasiteed enam polnud.

Poiss peatus hetkeks, leides kõrges lumes juba sisseastutud koha, ning toetas oma pea hobuse auravale kehale. Soojus – see võis olla viimane kord, kui ta seda tundis. Tooru oli olnud nende talus nii kaua kui ta mäletas ning nüüd, kui majaperemees eemal, tema vastutada. Ta võinuks valida ükstakõik millise muu looma, kuid teistest võis veel tuleval suvel abi olla, Toorust aga mitte. See oli õige tegu ja tema kui kõige vanem mees külas pidi seda tegema. Küla kaitsmine oli meeste töö.

Kuid ometi tundis ta rinnus pitsitust.

Hobune hirnatas.

„Sul on õigus,“ sosistas poiss ja lükkas end õrnalt loomast eemale. Liiga kauaks puhkama ei tohtinud jääda. Neil polnud enam palju minna.

Ristid juba paistsid.

*

„See ongi Tuuletallaja?“ turtsatas üks meestest, kui võõras oli juba mõnda aega ära olnud ning vaikus hakkas hinge seest sööma. „Sellisele jaksaks isegi mu saunaeit tuule alla teha. Ja tema pole talvest saati voodist välja saanud.“ Terve laudkond naeris rääkijaga kaasa.

„Aga ära sa ütle. Räägitakse temast mõnda ning osa võib ka tõsi olla,“ segas teine vahele. „Kaarnakülas leidsid mehed poti kulda ning igaüks, kes seda puutus, selle vanapagan – siuh! – põrgusse viis. Räägitakse, et tema see oli, kes kõik mehed põrgust tagasi tõi. Seejärel aga haaras samuse poti kaenlasse ning jalutas ära nagu mees muiste.“

„Ah, ära aja pada! Vanapagana rahapada?!“ Ning jällegi oli terve kõrts täis naeru. Loo rääkija aga tundus olevat üksjagu solvunud.

„Ei, ei, ma olen ka lugusid kuulnud,“ märkis järgmine. „Üleküla Peeter, seesama, kelle käest naereid saab, rääkis tunamullu, kuidas Tuuletallaja olevat krattide abil aidanud linnust vallutada. Ja vot kuidas: kratid varastasid linnuse toidust tühjaks ning siis ei jäänud selle kaitsjatel muud üle kui alla anda või surnuks nälgida. Päris kaval, jah?“

„Ega Naeri Peeter ei öelnud, mis linnusest juttu oli?“

„Ei mäleta küll, et ta seda oleks maininud.“

„No jäägu iga kingsepp ikka oma liistude juurde ning Peeter oma naereid kasvatama. Ega see tõsijutt saa olla. Järgmiseks ütled, et ta isegi libahundi seljas ringi on sõitnud.“

„Nüüd kui sa seda mainid, siis...“

Sel hetkel avanes kõrtsi uks. Seal seisis kergelt hingeldav külavanem Joosep. Ta kogus end hetke uksepiida najal ja vaatas ärevalt ruumis ringi.

„Ta on tallis,“ sõnas kõrtsmik. Oli näha, et see rahustas külavanemat natukene. „Aga ma pean sind hoiatama. Ta on kõigest poisike.“

„Kui vana siis?“

Kõrtsmik kehitas õlgu. „Kroonusse mina teda ei võtaks.“

„Õige,“ kostus hüüe ühest lauast. „See lurjus…“ Külavanema käeviipe peale jäi rääkija vakka.

Joosep muigas kibedalt, haarates käega kinni õnnemündist, mis tal paelaga kaelas rippus. Ta ei tohtinud lootust kaotada.

„Aga raha? See kuldraha, mis me talle saatsime?“ uuris ta kõrtsmikult.

„See oli õige.“

„Oled täiesti kindel?“

„Võin mürki võtta.“

Terve ruum jäi vaikseks. Nad ootasid külavanema otsust.

„Siis ei saa see olla keegi muu.“ Isegi kui Joosepi hinges oli kahtlus, ei saanud ta seda välja näidata. Tema töö oli juhtida küla raskel ajal ning hoida lootust, et head ajad said tagasi tulla. Tema töö oli uskuda.

*

Kuulda oli vaid läbikülmunud puude praksumist ning tuule vilinat. Veri auras suurel punasel kivil, justkui proovides veel elusoojust iga hinnaga sees hoida. Poiss, nüüdseks küünarnukkideni verine, tõstis vana hobuse mahalõigatud pea kivile, kus see jäi talle elutu pilguga otsa jõllitama.

Eemalt kostus huntide ulgumist.

Aega polnud raisata.

Poiss torkas pussiga pöidla otsa verele. Sõrm oli juba külmast tuim, kuid vaatepilt ise pani ta võpatama. Ta surus hambad risti ning tegi siis verise pöidlaga märgi oma otsaette ja mõlemale põsele.

Edasi võis ta ainult uskuda.

*

Külavanem vaatas mehehakatist, kel vaid natuke rohkem kui kuraditosin suvesid hinge all paistis olevat ning vangutas pead. Siiski ei näidanud ta oma kõhklusi liialt välja – mehed, kes enne kõrtsis istusid, jälgisid kõike talli kõrval.

„Kas sina oled Tuuletallaja?“ uuris Joosep valjul häälel, hoides lootuse andmiseks endiselt läbi särgiesise õnnemündist kinni.

Poiss lõpetas hobuse koonu silitamise, kuid ei keeranud ümber. „Nii mind kutsutakse.“

Alles nüüd, kui poisi käsi peatus, märkas Joosep, et sel puudus pahemal käel väike sõrm. Seda oli ka lugudes mainitud, kuid siiski tahtis ta olla kindel.

„Kas seesama, kes Soome sortsudega mõõtu võttis ja võitjaks jäi?“ päris Joosep.

„Seesama.“

„Ja see, kes ahjualuse suutis nii ümaraks sööta, et too enam allilma tagasi ei pääsenud?“

„Sama.“

„Raske uskuda...“ pomises üks meestest valjult väljas, kuid Joosep ei lasknud end sellest segada.

„Kui see tõesti on nii,“ sõnas külavanem lahkelt, „siis on mul hea meel, et sa siia tulid.“

„Mis sest tühjast rõõmustada,“ sõnas poiss tõsiselt. „Räägime parem tööst.“

*

Kõik küla naised, isegi poolpime saunanaine Leena, jälgisid pakast trotsides, kuidas poiss, kes ei saanud paar suve tagasi isegi karjas käimisega hakkama, viskas seitse hundikorjust oma turjalt maha, viimane neist eriti priske karja juht, ning sirutas kangeksjäänud selga. Ta oli üksipäini maha võtnud hundikarja, mis oli terve talve küla kimbutanud ning võinuks kevadel veelgi suuremaks ja kurjemaks kasvada, ning teinud seda paljakäsi.

„Nahad saame ära parkida ja maha müüa. Lihast saame söönuks,“ teavitas ta valjult hundilaipade hunniku, mis kõrgus temast üle, kõrval.

Poisiklutt naeratas. Kui kõik küla mehed olid eemal, osad piiril, teised talvisel jahil, oli tema kohustus kõigi eest hoolt kanda ning ta oli teinud just seda. Mis sellest, et ta pidi selleks kellegi teise väge laenama.

„Vaata, kui vägev sa oled,“ kuulis poiss häält oma kõrvus. „Kuid kas poleks veel parem, kui kõik mehed külla tagasi saabuksid? Sina saad seda teha...“

Ja ta naeris. Ühtäkki polnud enam miski tema jaoks võimatu. Keset naeru pööras poiss end tuulispasaks ning tõusis lendu.

Keegi hüüdis talle veel midagi järele, kuid see jäi arusaamatuks sõnade jadaks, mida isegi tormituul temani tuua ei suutnud.

*

Raba servale oli kogunenud peaaegu terve küla. Kõik tahtsid uustulnukat näha ning vaadata, mis ta ette võtab.

„Meie esiisad kasutasid otseteed läbi soo, et linna pääseda,“ seletas külavanem, „ning mitmeid aastaid oleme me ehitanud sinna teed, et mõistaks ka vankriga läbi sõita. Nüüd aga selline õnnetus.“

Nende ees, seal, kus pidi olema tee, laius läbimatu udulaam.

Talvel oli ju veel kõik hästi. Kui kõva pakane suuremad laukad kinni kattis, veeretasid nad aga kivid jälle jääle ning kevadise sulaga vajusid need põhja. See oli aeganõudev töö, aga pikemas plaanis pidi tooma külale palju kasu. Nüüd aga oli juba südasuvi ning udu nii tihe, et lõika või noaga, ja nii oli see olnud kevadest saati.

Tuuletallaja kuulas ja noogutas, kui lugu läbi. Siis istus künkale maha, võttis jalast saapad, sidus need hoolikalt oma koti külge, võttis kotist viisud ning pani jalga. Niipea kui mõlemad jalad olid viiskudes, oli ta kadunud nagu tina tuhka.

Külavanem vaatas kohkunult selja taha, ehk oli külarahvas midagi näinud, kuid ka nemad tundusid sama segaduses.

„Seitsmepenikoormasaapad,“ sosistas üks. „Ma olen kuulnud jah, et tal üksjagu erilisi riistu on.“

„Ähh, niipalju siis oligi temast abi,“ podises teine.

Ka külavanem tundis muret. Oli nüüd läinud nii abistaja kui ka kuldmünt, mis talle ette sai makstud.

Jõudis ta vaid korra nii mõelda, kui võõras oli tagasi mättal ning võttis viiske jalast.

„Veel täna jõuame me asjasse selgust saada,“ sõnas poiss ning vahetas oma jalavarjud tagasi. Nüüd lisas ta saabaste otsa ka räätsad. Külavanem oli üsna kindel, et varem võõral neid kaasas polnud. Samuti ei olnud enne tema piha ümber köit, mis sõlmesid täis.

Tuuletallaja tõusis püsti ja tegi, räätsad jalas, paar ebakindlat sammu. Siis pöördus ta külavanema poole.

„Anna mulle paar tundi,“ sõnas ta otsusele jõudnuna ning seejärel viskas veidi kõhklevalt vanamehele kuldmündi, mille too varemalt ettemaksuks oli andnud.

„Kui ma siis tagasi pole, jääb tehing katki ja mina ei saa teid aidata.“ Jah, see oli see tingimus – ta võis kulda võtta vaid tehtud töö eest. Nii väga, kui ta ka tahtnuks münti endale hoida, ei tulnud sest tulu, kui ta aidata ei saanud.

„Teeme nii,“ nõustus külavanem ja püüdis kuldraha kinni.

Nüüd jälgisid kõik, mida võõras edasi teeb. Tuuletallaja ei lasknud end aga segada. Ta sammus aegamisi udu servani, seal kohmitses vöö kallal ning äkki tõusis tugev tormituul, mis ka pealtvaatajateni ulatus. See lõi kui ader valge seina tema ees kahte lehte laiali.

Seejärel sammus ta mööda vast-puhastatud teed, mis vaikselt uuesti uduga täitus, kuni taaskord tuli tuulesõlmed appi võtta.

Nii kordus see aina uuesti ja uuesti ning peagi ei olnudki kaldalt enam midagi näha.

Kui ülejäänud rahvas läks tööde juurde tagasi – ega aega ei saanud ju raisku lasta –, siis külavanem istus künkale ja ootas. Oli see ju tema vastutus.

*

Õhtuks saabus ta külla tagasi, maandudes külaväljakul taaskord inimesena. Väsinu, kuid õnnelikuna lonkis ta sealt kodu poole, märgates kergendusega korstnast tulevat suitsu. Keegi hea hing oli tuppa sooja teinud, et ta ei peaks peale nii rasket tööd külmas magama. Kedagi teist praegu nende hurtsikus ei elanud – õed-vennad olid läinud juba aastaid tagasi, ema aga mineval suvel. Isa, kes tal veel alles oli, võeti aga rahu valvama. Poisi perekonnaks oli nüüd kogu küla, kes vaatasid, et ta ikka kõigega hakkama saaks, tema aga tegi kõik, mis jaksas, et see hea külale tasuda.

Poiss paotas tare ust. Ahjuvalgel istus moor – külavanema enese naine. Mehehakatist nähes tegi ta kerge noogutuse, kutsudes endale lauakaaslast. Alles nüüd märkas poiss, et lauale oli kuhjatud kõiksugu head ja paremat, alustades hapukapsa ning lõpetades verivorsti ja piparkookidega – pühadekraam, mida meestele kõrvale pandi. Sõnatult võttis ta istet ja asus mugima. Ta oli näljane kui hunt.

Kui juba pool söögist oli kui sügavasse auku kadunud, pidas poiss veidi vahet ja pöördus moori poole. „Mehed, peaks ka üsna pea tagasiteele asuma,“ sõnas ta, proovides öelduga seletada oma suurt isu.

Moor noogutas, kuid vaikis. Vaid tuli praksus taustal.

„Toorust oli kahju,“ jätkas poiss, proovides vaikust sõnadega täita.

„Temast poleks kauaks asja olnud,“ sõnas moor.

„Seda minagi.“

„Kuidas mehed olid?“ uuris moor. „Piiril, ma mõtlen.“ Jahi pärast ei pidanud muret tundma – see võis küll kaua aega võtta, kuid enamasti tuldi sealt ühiselt tagasi.

„Kõik elus ja terved.“

„Seegi hea,“ sosistas moor ohkega.

Midagi oli veel ütlemata. See oli kui pitsitus õhus, mille vaikus aina raskemaks tegi.

Poiss libistas veel suutäie alla ning siis tabas teda kainusehetk. Moor polnud ilmaasjata siin. Ta võinuks ju lihtsalt tule alla teha ja söögipoolise jätta, kuid selle asemel ootas teda.

Poiss köhatas.

„Ka… kas ma tegin õigesti?“ pomises ta lõpuks.

„Sa tegid, mida sa õigeks arvasid,“ sõnas moor. „Kuid selle hind võib olla kõrge. Sa laenasid vanakurja enda väge. See ei tule tasuta.“

„Aga hobune...“ sõnas poiss, kuid moor raputas pead. „Julge tükk, kuid hobuse elu oli vaid kurja kutsumiseks. Tasuks sellest ei piisa.“

Poiss neelatas valjult. Või et selle pärast oli laud lookas! See võis olla tema viimane söömaaeg.

„Ma olin valmis oma elu andma ja teeksin seda ka nüüd,“ sõnas ta julgelt.

„Oleks see vaid nii lihtne,“ turtsatas moor.

Ta ei paistnud pahane. Sellel polnud mõtet. Mis tehtud, see tehtud. Kas sa selle pärast pahandasid või mitte, see ei muutnud enam miskit. Ainult midagi tehes sai asja parandada. „Ma kardan, et sinu enese elust ei piisa. Kuri võtab nii palju, kui sa tema väge kasutasid ning mul on tunne, et sa tegid seda täna üsna palju.“

Poiss tundis, kuidas ta keha kattus külma higiga. Söögiisu oli hetkega pühitud. Ta oli just küla päästmiseks pannud selle veel suuremasse ohtu. Ning igal sammul oli hääleke tema peas utsitanud teda kasutama aina rohkem ja rohkem väge, tegema aina suuremaid vägitegusid. Alles nüüd sai ta aru, miks.

„Kas... kas me midagi teha ei saa?“ pomises ta

„Meie? Ei,“ raputas moor pead. „Sina aga küll.“

*

Paari tunni pärast paistis udust tume kogu ning peagi väljus sealt appi kutsutud võõras. Kõvale pinnale jõudes oli näha, kuidas ta juuksed, riided ja kõik muu, mis ühes, olid läbimärjad.

„Kas annab siis sellega midagi teha?“ küsis Joosep, ärevus hinges, ja viskas poisile kuldmündi. Tuuletallaja haaras selle õhust ning külavanema üllatuseks tegi hambaga proovi.

„Ega ma ju ei petaks,“ sõnas külavanem solvunult.

Tuuletallaja ei öelnud midagi. Jäädes tulemusega rahule, pani ta mündi lihtsalt pauna tagasi.

„Ma saan teid aidata, kuid see pole ei odav ega lihtne. Samuti, enne ei saa me udust lahti, kui tali kevadele alla annab.“

Külavanem vangutas pead. See tähendas, et kogu suvi ja sügis oli rabatee kasutuskõlbmatu – just see aeg, kui seda kõige enam vaja oli.

„Ja selle ajani on tee läbimatu?“

„Seda mitte. Esimese külmaga peaks ka udu taanduma. Kui me aga midagi ette ei võta, tuleb see kevadel sama targalt tagasi.“

„Aga mis seal siis lahti on? Kas vanakuri...?“

Tuuletallaja krimpsutas nina. Et nad alati ka just teda mainima pidid.

„Vanakurjaga pole siin midagi pistmist. Hiiekivi olete ära uputanud, see on lahti. Aastaring on kinni ja enne talve lõppu sellega midagi ette võtta ei saa. Siis aga tulen ma tagasi ja me võtame selle tõsiselt ette.“

„Ja kui palju see maksma läheb?“

Tuuletallaja jäi mõttesse.

Talve lõpp oli täpselt seesama aeg, kui ta pidi ka ise oma tasu ära maksma.

*

Tuli tõmbas tagasi ning toas läks hetkega kottpimedaks. Moor ohkas kergendunult. Tema hääles oli kuulda väsimust. Nüüd oli see tehtud!

Siis, justkui äkki midagi mäletades, süütas ta laual oleva peeru. Alles nüüd oli näha, et moor oli üleni higiga kaetud ning ka tema juus tundus hallim kui varem.

„Käsi!“

Poiss, kes oli kogu aja oma pahemat kätt kramplikult kinni hoidnud, lasi selle lahti ja liigutas eide juurde. Tume veri tilkus hallikale lauale.

Eit võttis räti ning sidus koha, kus varemalt asus väikene sõrm, kinni. Poiss hammustas huulde, kuid vaikis valust hoolimata. Moor oli just andnud kõik endast oleneva, et tema lepingut vanakurjaga muuta ning see polnud odav. Pahema käe väike sõrm oli vaid kurja kutsumiseks, kuid tasuks läks poisi nimi ning talle tundus, et ka moori aastaid, mida polnud niigi palju jäänud. Ning ka see polnud kõik.

„Puhka nüüd, kui sa saad,“ sõnas moor. „Homme õpetan, kuidas tuulesõlmesid teha ning kuju muuta. Ülehomme oled omal käel.“

Poiss noogutas.

Uus leping määras väge mitte hingedes, vaid kullas ning tema töö oli see seitsme aastaga kokku koguda. Tõsi, kui ta sellega hakkama ei saanud, tuli ka hinged ette võtta, kuid vähemalt esialgu püsis küla tervena.

„Aga kuidas ma tean, palju mul veel tasuda on?“ pitsitas poiss läbi valu.

Moor vaatas toas ringi. Ahju kohal oli vana tolmune katel – suur ja nõgine. Pärit ajast, kui pere oli veel suurem. Nõid tegi sellele paar märki peale ja ulatas poisile. „Siia saad koguma hakata. Kui täpselt äärega tasa, siis on kombes.“

Moor mõtles hetke. „Ja võta tollipulk ühes – saad mõõta, palju veel minna on.“

*

„Ma usun, et te ei taha, et ühelegi külaelanikule sellest õnnetust tuleks,“ uuris poiss.

„Ilmselgelt,“ nõustus Joosep.

„Seda ma lubada ei saa, aga me saame teha kõik, et seda vältida.“ Ta mõtles hetke. Tasuks töö eest võtan...“ Kindla summa nimetamine polnud kunagi hea mõte. Ta pidi ütlema midagi, mis esmapilgul liialt palju ei tundunud. Pealegi võis see olla tema viimane tasu.

„...nii palju kulda ja hõbedat, kui mu kaabusse mahub.“

*

Moor noogutas tunnustavalt. Poiss mõistis, mida ta tegema pidi ning isegi kui tema pahem käsi pani tihti hambad valust kinni suruma, sai ta siiski kergemate sõnadega hakkama ja tegi kõike, mida öeldi, pühendunult.

„Nüüd vaatame, mis ka külge on jäänud,“ sõnas vana naine ja tõstis suure katla poisi ette. „Sul on tarvis see ühes võtta, kuid nii sa seda kaua tassida ei jaksa.“

Poiss vaatas nõgist potti ning ohkas. Siin ei pidanud ta muutma vaid välimust, ka kaal tuli ära moondada.

„Vali midagi sarnase kujuga,“ lisas moor.

Poiss noogutas. Sel juhul polnud võimalusi just palju.

*

„Nii palju, kui mütsi sisse mahub?“ kordas külavanem.

„Just,“ kinnitas Tuuletallaja.

Aga mis siis, kui vara ei olnud piisavalt? Enamuses oli katel juba täis. Ta oli veendunud, et ehk vaid paari hinge jagu oli veel puudu. Ning kui tõesti jäi veel üks hing maksta, siis ta võis seda teha ka omaenese eluga. Siiski, kogu töö oli noatera peal - vanakuri võis tulla teda igal hetkel kimbutama, seda kas töö ajal või peale seda. Ka selleks tasus valmis olla.

„Ning kolm elusat lindu, üks vares, ronk ja harakas. Rohkem ma ei küsi,“ lisas ta, ise oma leiuga rahul. See võis töötada. Vähemalt sai ta nii vanakurja ninapidi vedada ja veel lisaaega vara kokku ajamiseks.

„Vares, ronk ja harakas,“ kordas pealik. „On see kõik?“

Tuuletallaja noogutas kinnituseks. „Tasu poole pealt küll, kuid selleks, et kõik toimiks, peate talitama täpselt nii, nagu ma ütlen ning aegsasti ettevalmistusi tegema.“

Muidugi võinuks Tuuletallaja kasutada kurja väge, sellega oleks töö olnud hetkega tehtud, kuid see polnud mõistlik. Ta oli seda rammu aastate jooksul vaid jao kaupa poetanud, et väega esemeid kokku koguda ning sedagi mõistlikult ja ettevaatlikult.

Külavanem silmitses võõra mütsi, mis rohul riiete kõrval kuivas. Väga palju see ilmselgelt mahutada ei saanud.

„Olgu siis nii. Räägi, mis me tegema peame.“

*

„Miks sa kõnnid? Sa võiksid ju lennata kui tuulispask?“ sosistas hääl poisi peas, kui ta oma esimeselt tööotsalt tagasi jõudis. Vanakuri ei jätnud teda rahule ning proovis aina meelitada – olid tal ju hinged soolas ning kes tahtis head vara käest ära anda?

Poiss surus hambad risti ning sammus jonnakalt vana taadi tare juurde. Kohal, koputas ta kolm korda uksele. „Sisse!“ kostus päevinäinud hääl. Poiss lükkas ukse paokile ning tegi, nagu kästud. „Töö on tehtud!“ teatas ta.

„Ma tänan sind südamest,“ kõlas hädine hääl surivoodist. „Nüüd saan ma rahuliku südamega minna.“

Korraks oli tunda kohmetumist.

„Mul on hea meel,“ sõnas poiss. „Kuid oleks veel parem, kui saaks selle eest tasu – kuld või hõbe oleks kõige parem.“

„Oi... seda mul sulle küll anda pole,“ vastas vanake kurvalt. „Ei ole mul punast krossigi hinge all.“

„Või nii.“ Poiss needis end oma peas. Tasu! Ta polnud sellest enne tööd rääkinud ning nüüd jäi üldse ilma tasuta. Kurat tema kõrvas, nähes oma aeglast, kuid kindlat võitu, naeris valjuhäälselt.

„Kuid sul on õigus. Tasu pead sa saama. Ehk on abiks, kui ma räägin, mis võluasju ma oma ilmasilmaga näinud olen? Ehk suudad need üles leida ja oma tarvis tööle panna?“ pakkus vanake.

„Mingit tolku sest ju oleks, kuid siis peaks ma ka need üles otsima – jällegi lisavaev.“

„Kah tõsi... Aga siis...“ Vanamees jäi mõttesse. „Mis on su nimi, poiss?“

Poiss raputas pead. „Mul pole seda.“

„Või nii? Aga tead sa vähemalt seda, kuhu minna?“

„Sinna, kus tuul juhatab.“

„Aga sel juhul ristin ma sinu, kes sa lähed sinna, kuhu tuul juhatab, Tuuletallajaks.“ Vanakese viimase sõna peale käis nii kole kärgatus, et võttis seest õõnsaks.

Poiss otsis korraks seinalt tuge, siis liikus vanakese juurde.

Vaikus, see oli ootamatu vaikus – keegi ei vaterdanud enam tema kõrva ääres.

„Tuuletallaja,“ sõnas ta vaikselt ning tõstis vanakese elutu käe tema rinnale. „See on hea nimi.“ Sellest tasust oli rohkem kui küll.

*

Tuuletallaja juhised tundusid omajagu pentsikud, kuid külavanem täitis neid nii hästi, kui sai. Ta valis tosin küla kõige tugevamat meest, kes ka hästi ujuda oskasid, ning keelas neil juukseid pügada, habemed aga igapäevaselt ära ajada.

See oli veel lihtne osa.

Need mehed pidid nüüd kuni nimetatud päevani naistega koos saunas käima ja vihtlema. Naised pidid neid saunas kohtlema kui võrdseid ja mehed naisi samamoodi. Ei tohtinud vihtlemist ega ühtki jututeemat ära põlata.

Nagu see poleks veel kõik, pidid küla naised igale valitud mehele õmblema piduseeliku, nii nagu teeks nad seda endale. Noorukid aga pidid mehemürakatele õpetama selgeks just need ebasündsad tantsud, mida neiud kevade hakul hiies tantsisid.

Vaikides nõustusid kõik antud korraldustega ning proovisid neid täita nii täpselt kui võimalik – ega Tuuletallaja seda ju ilmaasjata nõudnud. Külavanemal endal oli aga veel ülesandeid. Enne nimetatud päeva pidi ta hankima viiskümmend seapõit ning need omavahel kokku ühendama nii, et õhk neis sees püsiks ja kuskilt välja ei tuleks.

Ja ka see polnud kõik, kuigi järgnevad tingimused polnud nii rasked täita. Tarvis oli ka veel mitut tugevat köit ja haaki, mis ükskõik millest muust kui rauast tehtud.

Tegemist oli üksjagu ning seda kõike igapäevatoimingute kõrvalt.

Kui suvi läbi ning eelnevad ülesanded täies hoos, meenusid külavanemale linnud, mida abi eest nõuti. Nende hankimine ei olnud niisama lihtne ning selle tarvis läks ta naaberküla targaga nõu pidama. „Milleks neid vaja?“ küsis too.

Külavanem ohkas ja rääkis talle kogu loo otsast lõpuni.

Tark vangutas pead. „Hiiekivi laukas on halb lugu küll, kuid hinnaga saite te petta. Kindlasti paisub tema müts täpselt niipalju, et kõik teie küla vara täpselt sinna sisse ära mahuvad, nii et müntigi hinge taha ei jää. Linnud on aga selleks, et te peale selle varguse mõistmist oma abitegijale liiga ei saaks teha.“

„Kõik meie vara?“ Külavanem oli ehmunud „Aga mida siis teha?“

„Oma sõna oled sa juba andnud, nii et ega siin palju enam teha ei saa,“ sõnas tark. „Linnud saan ma selleks päevaks sulle hankida aga küll.“

*

Kui nimetatud päev saabus, oli Tuuletallaja kohal, nagu lubatud. Ta tundus ärev. „Tahan linde näha,“ ütles ta esimese asjana külavanemat märgates. Pealik tõi välja kolm puuri, mis ta targa käest sai, ühes ronk, ühes harakas ja ühes vares. Tuuletallaja vaatas need hoolikalt üle. „Jaa, ilusad linnud,“ kinnitas ta. „Muu tasu korjame kokku, kui töö tehtud.“

Ta lasi kohale kutsuda mehed, kes teda abistama pidid ning vaatas ka need üle. Valitud mehemürakad olid tõesti vägised, nende seas ka külavanema enda poeg, muidu oma tavalistes rüüdes, ainult et naiste villased piduseelikud olid selga aetud.

„Aja veel korra oma habet...“

„Sõlg jäta maha...“

„Pannal jäägu siia...“

„Vööle käib kaks, mitte kolm sõlme...“

Tuuletallaja juhendas, kuniks oli olukorraga rahul. Siis oli aeg liikuma hakata. Ta sidus kõik mehed hanereas tugeva köiega kinni, iga mehe vahel kahe sammu jagu vaba ruumi, lisas ennast köie otsa juhiks ning ühiselt mindi teele.

Esimene jupp rabas läks lihtsalt – sinna oli teed juba pikalt ehitatud. Sealt edasi oli minek aga üsna keeruline. Jää oli mitmes kohas küll piisavalt tugev, kuid oli ka kohti, kus ta juba alla andis ning härjamõõtu mehi laukasse tahtis paisata. Selleks oli köis, mis neid kõiki ühendas ning olgugi, et mitmed viisud läksid kaotsi, jäid kõik mehed alles.

Jõudes üsna raba keskele, Tuuletallaja peatus ning andis mõista, et teised peaksid tegema sama. Ta võttis kõiki ühendava köie lahti, jättes selle otsa veel esialgu enda ümber. Siis võttis oma paunast seapõied ning lükkas need paremale poole vööle. Teisele poole pistis ta aga luust ja puust haagid.

Siis käskis ta igal mehel köie ümber käsivarre keerata.

„Ükskõik, mis juhtub, mida te näete või kuulete, mitte mingil juhul ei tohi seelikut seljast võtta ning hoidke oma käsi kogu aeg kinni kas köiel või kivil,“ andis ta veel viimased juhtnöörid. „Kui päike silmapiiri taha kaob, annan ma kolme tõmbega märku. Siis tõmmake nii, kuis jaksate.“

Seejärel sulpsas ta laukasse, nagu oleks see põhjatu tiik.

Siis tuli ootamine. Loojumiseni oli veel omajagu aega, aga mehed pelgasid maha istuda. Võis see olla nende ärevusest, aga midagi oli kummalist. Õhk tundus kuidagi värelevat ning kõik loomade ja lindude hääled tundusid kuidagi valjemad kui muidu.

Kusagilt hakkas kostma vilepilli. Seejärel kostus ka teine ja kolmas pillihääl ning ükshetk oli terve ilm muusikat täis.

Selle ilu saatel tekkisid ka ei tea kust silmipimestavalt ilusad neidised, kes justkui loodusega ühte tantsisid.

„Murueide tütred,“ pomises külavanema poeg ning lõi silmad maha. Seda, et haldjad end soos näitaksid, ei olnud ta enne kuulnud. Ju see hiiekivi neid siia kutsus.

Korraks mulksus tiigivesi, kui oleks keegi seal oma hinge kaotanud, kuid siis tõmmati kolm korda köit.

Kõik see mees hakkas tõmbama koormat, mis oli nii raske, et silme eest mustaks tahtis võtta. Lahti lasta ja sikutamist pooleli jätta aga ei julgenud keegi. Haldjad ei olnud naljaasi.

Hoolimata õpetussõnadest jäi üks mehepoeg siiski liialt pikalt passima ja komistas nii, et üks käsi tuli köie küljest lahti. Käsi ei jäänud aga tühjaks – juba oli haldjas sellest haaranud. Punnitas mehepoeg. mis ta punnitas selle vastu, aga lõpuks tõmmati ta tantsust osa saama.

Ei olnud see mitte lihtne. Kus haldjad kargasid oma kerge jalaga, pidi vaene mees valvas olema, et mitte laukasse kukkuda ning asu talle ei antud.

Nüüd oli mehi ühe võrra vähem, raskus aga ei olnud kergemaks läinud.

Tõmmati nii, et higipullid otsaees, nii nagu homset päeva poleks. Silmanurgast aga jälgiti ka vaest kaaslast, kes nüüd haldjarahvaga jännis oli. Niipea kui ta tantsusammul tagasi oma kaaslaste poole proovis liikuda, tantsitati ta jälle neist eemale.

Lõpuks, peale sikutamist, mis tundus igavesti kestvat, jõudis kivi pinnale. Köis oli selle ümber seotud üsna mitut pidi ning selle all paistsid seapõied, mis õhku täis. Kivi tagant ilmus Tuuletallaja, kes hoidis vargsi oma käsi selle pinnal.

Ta heitis pilgu meestele, kes said nüüd, kui kivi kaldale oli tõmmatud, ka hetke hinge tõmmata. See ei olnud veel kõik. Veel samal öö tuli hiiekivi rabast välja viia.

Libistades oma käsi mööda kivi pinda ning mööda oma märga kuube, võttis Tuuletallaja välja neli ümarat pulka. Ta libistas need hiiekivi alla. Seejärel lasi ta seapõitest õhu välja, misjärel kivi vajus pulkade peale. Kuna edasi oli tee juba kindlam ja ühtlasem, olid need kivile ratasteks. Mehed tõmbasid ning Tuuletallaja liigutas justkui imeväel aina viimase pulga esimeseks nii, et kivi maad ei puutuks. Sealjuures hoidis ta oma käsi kogu aeg kinni, et ükski haldjas neist haarata ei saaks.

Nii läks see üsna kiirelt ja sujuvalt. Mehed köiega ees, kivi järel, haldjad kõige ümber tantsimas. Nende seas aga ka vaene mees, kes nüüd juba hädisel häälel armu palus ja lõpetada soovis. Haldjad aga ainult naersid.

Üks hetk aga suutis vaene hing end tantsuhoos liigutada üsna köie ja teiste meeste kõrvale ning proovis siis suures hädas ühest neist kinni haarata, et aga haldjate küljest lahti saaks. Ilmaaegu proovis. Pääsemise asemel tõmbas ta hoopis kaks meest lahti ning nüüd pidid ka nood tantsu vihtuma. Kirusid, mis nad kirusid, vandusid, mis nad vandusid, aga teha polnud enam midagi. Mis tehtud, see tehtud. Tosinast mehest oli veerandi jagu läinud. Pool teed oli aga veel minna.

„Me tule paari mehega lükkama,“ hüüdis külavanema poeg Tuletallajale, mõistes, et vaid üht pidi liikudes käed üsna ära väsisid. Lükates sai aga ka selga ja jalgu rohkem appi võtta.

Tuuletallaja vastas noogutusega ja peagi libistasid kaks meest end mööda köit kivini ning seejärel ka kivi taha. Seal surusid nad sõrmed tugevalt köite vahele, mis kivi ümber olid seotud, et ükski haldjas sealt haarata ei saaks.

Sellest oli tõesti kasu ja nad liikusid üsna ruttu. Küla, kus mitmed tuled selleks ööks põlema pandi, et oleks näha, kuhu minna, juba paistis. See andis meestele hoogu ja jaksu juurde.

Kiirus pole alati aga kõige tähtsam. Nii juhtus, et vaid paarkümmend meetrit enne soost välja saamist vajus külavanema poja seelik, mis läbinisti märg ja raske, alla ning nagu sellest oleks veel vähe, suutis mees tema kõrval kivi lükkamise käigus sellele peale astuda. „Kärrdi!“ – oli seelik seljast rebitud ja hetk hiljem oli mees haldjaneidudest ümbritsetud. Tema pettus oli läbi. Heliseval häälel ning naerdes tantsisid haldjad nüüd tema ümber ning oma tahte vastu hakkas mehehakatis nendega kaasa õõtsuma.

Ta õõtsus...

...ja õõtsus

...ja õõtsus.

Ning äkitsi oli tema asemel tuules õõtsuv kasepuu, haldjaneidusid aga polnud enam kusagil näha. Vaid need mehed, kes haldjatega ühiselt tantsisid, taarusid veel vaikselt end kogudes tagasi kaaslaste poole.

„Nüüd pole enam vahet,“ sõnas Tuuletallaja ohates „See öö nad tagasi ei tule. Võite aga seelikud ära võtta ning külast abikäsi juurde kutsuda, et saaks selle kivi kohe kindlasti enne koitu õige koha peale.“

Mehed heitsid argliku pilgu õõtsuvale kasele, mis nüüd keset rabateed kasvas, seejärel üksteisele. See saatus oleks võinud tabada neist igaüht.

*

„Minu töö on tehtud,“ sõnas Tuuletallaja ja võttis mütsi peast. „On aeg tasuks, nagu kokku lepitud.“

Hiiekivi oli külarahva abiga metsa äärde veeretatud, kus see enam kurja teha ei saanud ning küla võis jätkata rabaraja ehitamist.

Külavanem noogutas mornilt. Mitte ainult ei jäänud ta oma pärijast ilma, nüüd aga pidi ta sellele veel ka peale maksma. Ta võttis oma varakoti ning hakkas sealt vaikselt mütsi sisse kallutama. Tundus aga, et kogu kuld ja vara kadus kui tina tuhka – naaberküla targal oli olnud õigus. Alles siis, kui külavanema enese vara otsa, sai paistis midagi juba mütsi põhjas – ääreni oli aga veel üksjagu minna.

Tuuletallaja vangutas pead. „Ma usun, et see pole mitte kõik, mis teil pakkuda on. Tehing on tehing.“

Joosep ohkas sügavalt. Nüüd riisus see võõras neilt ka viimase vara hinge alt. „Ma lähen käin teiste juurest läbi. Küll leiab veel,“ kinnitas ta võõrale.

Majast majasse liikudes aga mõtles ta välja kavala plaani, kuidas kogu küla vara tagasi saada ning tüütust külalisest vabaneda. Siiski, esiteks pidi ta kõik nende vara panti panema.

Tuuletallaja kallas ka juurde toodud vara mütsi sisse, raputas seda tasaseks ning siis vaatas selle pinda üsna mütsi ääre kohalt.

„See on tõesti kõik?“ uuris ta.

„Jah,“ kinnitas Joosep. Tõsi, tal oli veel õnnemünt kaelas, kuid kes siis sellist vara panti paneb?

Tuuletallaja raputas korra veel mütsi, lootes ehk seekord saada teistsugust tulemust, ning peale uuesti vaatamist ohkas südamepõhjast. „No kui nii, siis nii. Ei saa ju võtta vara, mida pole.“

Vähemalt oli küla pääsenud, selles oli ta kindel, kuid ta ise võis siiski oma eluga hüvasti jätta.

Kurjaga tingida polnud mõtet, ainus võimalus oli teda mõni aeg ninapidi vedada.

„Ma võtaksin oma linnud ja asuksin teele.“

Külavanem läks oma kotta, et linnud välja tuua, kuid nüüd tema plaan alles algas. Miks pidanuks ta laskma sellel võõral kogu küla vara ära viia? Pojast oli ta juba ilma ning nüüd pidid nad loobuma ka kogu oma varast? Seda oli liiga palju küsitud. Lisaks leinale hakkas talle kohale jõudma ka tõsiasi, et võõral oli kindlasti ka muud vara, mida hea hinna eest saanuks müüa. Poega see tagasi ei too, aga küla paremale järjele aitab ikka.

Peagi oli ta väljas koos kolme puuri ja toobi mõduga. Ta toetas puurid maha, tehes kindlaks, et lõkkevalgus ühele neist vähem peale paistaks ning ulatas toobi võõrale.

„Sinu terviseks,“ sõnas ta. „Jah, ma olen kurb, et minu pojaga niimoodi läks, aga vähemalt saab järgmine suvi meile kõigile kergem olema. Aitüma sulle.“

Tuuletallaja noogutas ja lükkas pahaaimamatult toobi suule. Rüübe aga kõrvetas ta keelt ning neelu.

Ta nägi ahnust pääliku silmis ning äkki oli talle kõik selge.

„Varesele valu, harakale haigus, mustale linnule muu tõbi,“ pomises ta läbi kõrvetava tule, hääldades hoolimata valust kõik nii puhtalt välja, kui sai – sõnades oli jõud ning selleks pidid need õigesti kõlama.

Kaks puuris olevat lindu kukkusid surnult ümber. Kolmandas puuris oli aga varese asemel hall kana. Külavanem naeratas laialt, kõik läks nii, nagu ta oli plaaninud.

Sel hetkel kires must kukk kolm korda ning kaabu Tuuletallaja peast kukkus valju mütsuga maha ning muutus suureks ja raskeks rahapajaks, mis ääreni täis kulda ja hõbedat.

Tuuletallaja vaatas oma linde, siis külavanemat ning seejärel rahapada ning tõi kuuldavale kriiske, mis läbistas maa ja õhu. Hüüde ajal muutus ta nina nokaks ja käed tiibadeks ning ta lendas linnuna kõrge tamme otsa.

Külavanem vaatas hetke linnule järele ning naeratas laialt.

Ahnelt tormas ta rahapada embama. Niipea kui ta aga end selle vasta surus, kõlas hääl kui kõuemürin.

„Ka viimane münt on nüüd käes. Leping on täidetud!“

Järgmisel hetkel oli kadunud nii pada kui ka seda emmanud mees.

Tuuletallaja vaatas seda vaikides. Siis aga lükkas tiivad laiali ja tõusis lendu.

Omal käel ta enam inimeseks tagasi ei saanud muutuda – tema neel ja keel ei suutnud enam väesõnu öelda. Ainus võimalus oli, et mõni nõid või sorts teda ümber muutis, kuid see oli kulukas.

Jah, muidugi saanuks ta ka vanakurja väge laenata, kuid ehk selleks korraks piisas.

*

Vahel võib Tuuletallajat endiselt näha tuult juhtimas. Kes teab, ehk olid tal muutuse hetkel ka tuulesõlmed ühes ning need temaga kaasa tulid. Oma pesaks võtab ta aga tihti varesepesa. Ehk otsib ta endiselt hallisulelist taga, et talle oma valu edasi anda.

Jutt: Unetuseravi (Maarja Kruusmets)

Markus pelgas õhtuid. Tema jaoks olid ööd pikad ja lohisevad, täis kajakate karjeid akna taga ning laes kumavate kellanumbrite järjepidevat liikumist. Ning õhtud polnud muud kui ööde eelmäng, eelseisva piina pisaratesoolane maitse.

Markuse insomnial oli aastatepikkune ajalugu. Juba teismelisena esines tal perioode, kus õhtuti uinumine võttis tunde, mis tõi loomuliku osana kaasa raskused koolis keskendumisel. Täisikka jõudmise ajaks olid neljatunnised katkendlikud ööuned saanud tema igapäevaelu lahutamatuks osaks, seda hoolimata kümnekonnast erinevast järeleproovitud unerohust, aroomiteraapiast ja heast unehügieenist. Ta oli katsetanud isegi kristalle ning hüpnoosi, kuid miski ei olnud toonud lahendust.

Kahtlevalt põrnitses ta väikest pihustipudelit laual. Pärastlõunal oli Markus saanud innuka kõne oma unearstilt, kes rääkis talle võimalusest võtta osa uue unerohu katsetustest. Senini oli ravim näidanud suurepäraseid tulemusi, lisaks ei tekitavat see sõltuvust. Arsti optimism oli tol hetkel haaranud ka Markust, kuid nüüd õhtul voodiäärel istudes oli tema endine kindlus kadunud. Kuid kokkulepe on kokkulepe. Mees ohkas, avas pudeli ning pihustas endale doosi ravimit keele alla. Siis ronis ta kohusetundlikult teki alla und ootama. Mõne minuti pärast tundis ta endalegi üllatuseks rammestust ligi hiilimas ning varsti ta juba magaski.

Markus avas silmad ja leidis end keset avarat kõrge laega ruumi, milles leidus hulganisti erinevates suurustes kastide virnu. Ühes seinas haigutas hiiglaslik auk, justkui oleks midagi suurt sellest läbi sõitnud. Väljast kostus valju masinamüra. Uudishimulikult liikus mees avatud seina poole. Seina taga avanes tema silmadele kummaline pilt - maapinda katsid aherainest künkad, mille vahel toimetasid aeglaselt nelja pika ja nõtke jala otsas liikuvad masinad, meenutades põllul heinapallide vahel patseerivaid toonekurgesid.

Vaid hetke sai Markus seda vaatepilti jälgida, siis haaras temast kõvasti kinni üks käsi, mis ta järsult lähedal seisva kastihunniku taha sikutas.

“Misasja sa omast arust teed?” sisistas ärritunud hääl tema kõrval. “Ja kust sa üleüldse siia said?” Pisut narmendava mütsilodu alt vahtis mehele otsa kaks kõige kaunimat rohelist silma.

Sellele ei olnud Markusel mingit mõistlikku vastust, nii ta lihtsalt ignoreeris võõra kaunitari küsimust. “Mis siin toimub?” päris ta kastide tagant ettevaatlikult välja piiludes.

Naine turtsatas. “Mis mõttes, mis toimub? Kus kivi all sina elanud oled? Viimased kümme aastat oleme ju niimoodi elanud, et nemad peremehetsevad seal väljas,” ta nookas peaga suurte masinate suunas, “ja meie peidame end koobastes ja hiireurgudes.” Ta takseeris Markust pikalt. “Kust sa need riided said? Need tunduvad täitsa uued.”

Mees heitis pilgu oma ruudulistele pidžaamapükstele ja pisut välja veninud pikkade käistega särgile. Üheski muus olukorras poleks keegi tema riietusele ilmselt sellist positiivset tähelepanu pööranud. Naise räsitud ja räbaldunud rõivaste kõrval tundusid tema ööriided aga tõesti õhtuülikonnana.

Markus vaatas uuesti oma pükse. Kas polnud need täpselt samad, mis tal enne voodisse minnes jalas olid? Voodisse minnes? Tasapisi hakkas talle koitma. “Mulle tundub,” sõnas ta mõtlikult rohkem iseendale, “et ma näen vist und.”

“Und?” osatas naine tema kõrval. “Kas sina suudaksid unes endale sellist jama ette kujutada?” Ta viipas käega ebamääraselt enda ümber. “Ja kas mina tundun sulle mingi unenäoprintsess, mis?” Tema pinges kulmukortsutuse alt Markust põrnitsev pilk oli viimane, mida mees nägi.

Tuba Markuse ümber oli pime, kuid kell näitas juba pool seitse hommikul. Mehe näole tõusis aegamisi lai naeratus. Ta oli ometigi maganud! Ja mitte ainult maganud, vaid ka und näinud! See oli üle aastate esimene kord, kui ta oma unenägu ärgates mäletas. Ta hüppas reipalt voodist välja hommikuste asjatoimetuste kallale.

Päev möödus kiiresti. Puhanuna läks tema tavaliselt üksluiseks kiskuv raamatupidajatöö käes ludinal ning Markus leidis endas isegi energiat pärast tööd jõusaali minna. Õhtul unerohtu suhu lastes oli ta märgatavalt positiivsemalt meelestatud, kui esimesel korral. Ta ei olnud siiski veel sajaprotsendiliselt veendunud, et ravim jääbki toimima, kuid vähemasti oli algus hea olnud.

Sel korral sai mees oma unenäost teadlikuks märksa kiiremini - avar laoruum oli äratuntav isegi õhtuhämaruses. Talle meenus, et teadlikud unenägijad saavad sageli oma soovi kohaselt unenägu ka suunata ja viia seal ellu oma unistusi. Ta sulges korraks silmad, keskendus ning mõtles: “Ma tahan näha rohesilmset naist.” Silmi avades ta võpatas, kui tuttavlik nägu teda poole meetri kauguselt jõllitas.

“Jälle sina!” sõnas naine, hääl pinges. “Eelmine kord kadusid sõnagi lausumata ja nüüd oled uuesti platsis. Mis värk sellega on?” Ta nügis Markust mööda seina edasi ehitise nurga poole, kust paistis mahe valguskuma.

“Hoopis sina oled minu unenäos platsis! Ma pole kunagi varem korduvaid unenägusid näinud.”

Naine jäi järsult seisma ning põrnitses teda kahtlustava pilguga. “Mis jama sa suust välja ajad? Nii palju kui me ka tahaksime ühel hommikul ärgata ja avastada, et oleme ainult und näinud, on see täielik reaalsus.”

Nad olid jõudnud väikse lõkke juurde, mille ümber istus oma kümmekond igas vanuses inimest. Hoolimata räsitud riietest ja puudulikust hügieenist, tundusid tule ümber istujad olevat terved ning elurõõmsad. Mõned mustad nõud ning õhus heljuv toidulõhn andsid märku hiljuti lõppenud söömajast.

Naise suunava viipe peale võttis Markus tule lähedal istet. “Minu reaalsus on hoopis midagi muud,” jätkas ta alustatud vestlust. Ta vaatas naisele julgelt otsa, üritades tema pilku püüda. “Mis su nimi on?”

Naine vaikis hetke, kuid vastas lõpuks: “Katariina. Ja siin on kõik need, kes meie külast nüüdseks alles on jäänud.”

Markus otsustas selle mänguga kaasa minna. “Mis siin juhtus?”

Üks lõkke ümber istuvatest meestest turtsatas. “Sa siis tõesti ei tea?” küsis ta madalal, pisut urinat meenutaval toonil.

Markus raputas pead. “Ma pole siitkandist.”

“No minu teada pole tänapäeval enam vahet, kust kandist keegi on, igal pool on suur jama.” Mees peatus hetkeks, et küünega hamba vahelt toidujääke urgitseda. “Varsti kakskümmend aastat tagasi hakkasid suure sotsiaalvõrgustiku tehisintellektid omavahel oma väljamõeldud keeles lobisema. Firma ninamehed ei kuulanud soovitusi need rajalt maha võtta, kuniks oli juba hilja. Ja nii,” viipas ta käega õue poole, “võtsidki robotid võimust ja pagendasid inimesed nende kodudest.” Ta krimpsutas nina ja sülitas enda ette. “Värdjad.”

Markusele meenus midagi. “Aga meil lülitati need tehisintellektid välja, kui nad oma keele välja mõtlesid.”

“Kus see teil on?” küsis Katariina, kuid Markus ei jõudnudki vastata.

Markus avas silmad mõnusasse hommikusse päikesepaistesse. Küll oli hea laupäeva hommikul puhanuna ärgata. Tal ei olnud kuhugi kiiret, nii et ta jäi veel voodisse vedelema ning unenäo üle juurdlema. See tundus isegi nüüd päevavalgel väga reaalne ning püsis selgena tema silme ees. Unenäokeskkonna kordumine oli aga küll kummaline kokkusattumus.

Järgmisel nädalal magas Markus jätkuvalt hästi ning sai paaril korral ravimi abita hakkama isegi lõunase tukastusega. Vahel nägi ta küll ka mõnda muud unenägu, kuid öine kaunitar ning tema kaaslased suures laohoones olid tema öistes nägemustes alati kohal. Naine oli mehe kummaliste külaskäikudega leppinud ning kuigi Markus oli oma unenägudes nende mitte päris olemisest alati teadlik, ei võtnud ta seda teistega enam jutuks. Paaril korral käis ta teistega väljaspool hoonet puuvilju ning muud toidupoolist otsimas, mis andis talle võimaluse näha masinate laastatud küla. Tema sisemus tõmbus krampi nähes hävitatud mänguväljakuid, mänguasjad liivakastides ootamas lapsi, keda kunagi enam ei tule. Kaunid kodud vaid mõne hetkega muudetud kõhedateks tondilossideks, millest kahtlemata võis leida endiste elanike maiseid jäänuseid. Iga samm väljaspool laohoonet oli kui miiniväljal kõndimine, et kõikjal leiduvate kaamerasilmade teele mitte jääda. Tänu Jumalale, et kogu see õudus oli vaid unenägu!

Pisut enam kui nädal hiljem peale esimest unerohudoosi helistas Markusele tema unearst.

“Kuidas sul läheb, Markus?” uuris ta.

“Väga hästi, olen selle rohuga maganud nagu aus töömees kunagi.” Markusel oli rõõm arstile oma lõpuks saabunud edust rääkida.

Doktor köhatas hääle puhtaks. “Mul on sinu pärast hea meel, aga kahjuks on mul halbu uudiseid. Sa pead selle ravimi võtmise lõpetama.”

Markus ahhetas. “Miks ometi? See töötab ju nii hästi! See on ainuke asi, mis mind on aidanud!”

“Esimese testgrupi mõnel inimesel tekkisid ootamatud tõsised kõrvalnähud.” Arsti toon oli sünge. “Kolmel patsiendil kujunes teatud laadi luulumõtetega psühhoos - nad on veendunud, et nende unenäod on tõelised ning soovivad veeta enamiku päevast rohu mõju all magades, mistõttu on nende igapäevaelu kõvasti kannatada saanud. Seega pani ravimiamet katsetele veto peale. Kuigi,” lisas arst pärast lühikest mõttepausi, “ülejäänud kuuekümne seitsmel inimesel mingeid kõrvaltoimeid ei täheldatud.”

“Aga äkki võin ma siiski seda edasi kasutada? Kolm seitsmekümnest pole ju suur arv. Äkki neil inimestel oligi vaimuhaigusele kalduvust?” ei tahtnud Markus alla anda.

“Kahjuks tuleb mul siin kategooriline ei öelda. Kui ma luban sul ravimi võtmist jätkata, ei pruugi sulle küll midagi halba juhtuda, kuid mina kaotan päris kindlasti töö. Ma panen sulle südamele, mõtle iseenda ja minu peale! Võib-olla õpetasid need head ööuned sinu keha jälle iseseisvalt magama, kes teab. Tule järgmisel nädalal vastuvõtule, too ravim tagasi ning arutame, mida edasi teha.”

“Olgu pealegi,” ohkas Markus. “Näeme järgmisel nädalal.”

Õhtul istus Markus jälle voodiveerel, ravimipudel näpus, kuid seekord olid tema kahtlused hoopis teist laadi, kui esimesel õhtul. Ta oli veendunud, et rohi ei mõju talle kuidagi halvasti, kuid ta ei soovinud oma arstile pahandusi kaela tuua. Aga, mida too ei tea, ei saa talle ka kahju teha, kas pole? Kuigi tema südametunnistus tema otsusele vastu karjus, otsis ta ravimikapist välja teise pihustipudeli ühe järjekordse kasutu unetekitajaga ning vahetas kahe pudelikese sisu omavahel.

Kahe kuu pärast oli selge, et pikka pidu ravimiga enam ei ole. Tol õhtul väikest vedelikujääki pudelis loksutades oli Markus südamest õnnetu. Ta oli kindel, et rohu lõppedes on ots peal ka tema heal öisel puhkusel ja mis veelgi kurvem - roheliste silmadega naine jääb edaspidi kättesaamatuks. Ta turtsatas - loomulikult, asja tipuks on ta veel oma unenäodaami armunud kah! Ohates neelas ta ravimidoosi alla ning vajus patjadele.

Väljast kostis valju müra ning sähvisid eredad välgatused. Markus surus automaatselt käed kõrvadele ning kiirustas poolküürakil vanade kaubakastide tagant varju otsides kohalike varjupaiga poole. Ta leidis teised hirmununa ühes hunnikus kössitamas.

“Mis toimub?” küsis ta üle lärmi.

“Me oleme ümber piiratud!” hüüdis Katariina. “Taganemisteed ei ole. Tundub, et nad on millegipärast otsustanud selle hoone siin maatasa teha. Kust iganes sa siia kogu aeg ilmud - praegu on õige aeg sinna tagasi minna, sest tänane õhtu on ilmselt meie lõpp.”

“Mida? Ma ei saa niisama tagasi minna, see ei käi minu tahte kohaselt!” karjus Markus. “Ja isegi kui käiks, ei jätaks ma sind siia üksi surema.”

“Kas sa ei näe - ma pole üksi.” Naine viipas oma kaaslastele. “Me oleme siin kõik koos ellu jäänud, kõik koos ka sureme.” Tema silmades peegeldus kurbus, kuid tundus, et ta on oma saatusega leppinud. Järgmisel hetkel tundus Katariina juba aga vihane. “Mine ära, sa ei kuulu siia!” Ta lükkas meest jõuliselt eemale. “Mine sinna, kust sa tulid!”

Markus aga haaras naise käest ning tõmbas ta enda embusse. “Ei,” ütles ta resoluutselt. “Ma kuulun siia, sinu juurde!”

Järgmisel hetkel kuulsid nad teravat vilinat. Markus silmas eemalt suurt valguskera lähenemas. Tema peast vilgatas läbi mõte, kas unenäos surma saades on võimalik ka reaalses maailmas surra. Ta tundis, kuidas Katariina läheneva huku ootuses oma näo tema kaela vastu peitis. Siis meenus talle midagi. See on unenägu, mõtles ta ning sundis oma silmad lahti.

Ta ei olnud oma voodis üksi. Silmi avades leidis Markus hommikuhämaruses Katariina end suurisilmi vaatamas. Naise suu oli üllatusest pärani, kui ta mehe toas ringi vaatas. Siis tõusis ta, ikka veel oma räbaldunud riietes, ning sammus akna juurde.

“Sa siis rääkisidki tõtt - sinu maailm on ikka veel normaalne,” lausus ta kardinate vahelt välja piiludes vaikselt. “Ja nüüd olen mina siin ja kõik teised…” Mööda Katariina põski hakkasid veerema hääletud pisarad. Mõne aja pärast pühkis ta need käeseljaga ära ning pöördus jälle Markuse poole. “Kuidas on see võimalik?” nõudis ta. “Kuidas said sa tulla meie juurde ning mind nüüd siia kaasa tuua?”

Mees ajas end istukile ning kehitas õlgu. “Ma ei tea. Ma hakkasin sind unes nägema siis, kui ma oma unetuse vastu uut ravimit hakkasin saama. Iga kord, kui seda tarvitasin, sattusin teie juurde.”

Naine astus voodi poole ja sirutas käe. “Näita!” Markus ulatas talle kapinurgale seisma jäänud ravimikarbi, mille ta oli unustanud arstile tagastada. “Meil oli ka selline asi olemas,” sõnas naine pärast karbi tähelepanelikku uurimist. “Aga inimesed ei kasutanud seda insomnia ravimiseks, vaid narkotsina. Väitsid, et see aitab nende hingel teistesse dimensioonidesse rännata.” Ta tõstis üllatunud pilgu Markusele. “See on siis tõsi! Sa käisidki oma unenägudes minu reaalsuses! Aga kuidas said sa mind sealt kaasa tuua?”

Mees tõusis püsti ning astus naisele lähemale. “Ma ei tea ning arvatavasti ei saagi kunagi teada.” Ta võttis Katariina käest karbikese ning viskas selle prügikasti, seejärel pani ta oma käed ümber naise ja surus ta enda vastu. “Kuid iga unetu öö minu elus oli sind väärt.”

Jutt: Liivakoogid (Tanel Liblik)

Päike särab taevas ning õhk levitab läheneva kevade lõhna. „Kirju-Lepatriinu“ lasteaias on lõunauinaku eelne aeg ning kogu kollektiiv on õues. Lapsed sebivad ja kilkavad muretult mänguväljakul ning õpetajad peavad nende üle vahti.

Kaksikõed, Milli ja Malli, mängivad oma kaaslastega peitust ning on parajasti pugenud vana puu õõnsusesse. See sobib suurepäraselt peidukohaks. Nad on viimased, keda pole veel üles leitud. Nad itsitavad lõbusalt, sest lähenev võit on magus. Nende isa Ustav räägib küll alati, et võit ei ole tähtis, ning Milli ja Malli on sellega nõus, aga ainult niikaua kuni nad ise kaotavad. Käegakatsutava võidu eel on see väga tähtis.

Õpetaja Astrid vaatab kella. Aeg on niikaugel, et tuleb naasta tuppa ning valmistuda lõunauinakuks. Ta hakkab lastele korraldusi hüüdma, kuid teda katkestab järsku tumedaks tõmbuv taevas. Tundub, justkui oleks päikese ette lennanud linnuparv, mis varjutab tähe valguse. Õpetaja Astrid pöörab pilgu üles ja näeb kurjakuulutavalt tumedat kolmnurkset lennumasinat. See laskub lasteaia mänguplatsi suunas. Ta kiljatab ning see kõrvulukustav heli vallandab laste ja õpetajate tormijooksu. Kõik põgenevad kaitsvate seinte varju. Õu jääb mõne hetkega inimestest tühjaks.

Lennumasin laskub järjest madalamale ning olles jõudnud maapinnast umbes kümne meetri kõrgusele, jääb see õhku hõljuma. Selle kohalolust annab märku üksnes maapinda kattev vari. Paistab, nagu ripuks see nähtamatu niidi otsas, ning selle niidi teine ots on kinnitatud saladusliku taevase konksu otsa. Ükski oks, ega rohukõrs ei liigu ning lasteaeda ümbritseb täielik vaikus. Tundmatu lendav objekt ei kasuta õhus püsimiseks inimestele teadaolevaid jõude.

UFO kerest väljuvad kolm teleskoopjalga, mis asetuvad vaikselt mänguväljaku murule. Seejärel väljub masinast roheline humanoid, kes laskub gravitatsiooni eiravalt aeglaselt maapinna poole. Olendi pikad jäsemed, ebaloomulikult suur pea ning seljale kinnitunud liikumatu tiivapaar helgivad niiskelt lennumasinast kiirguvas valguskumas. Peagi maandub ta lasteaia liivakastis.

Ta jälgib ümbrust aeglaselt pead pöörates. Tema silmad registreerivad rikkaliku bioloogilise elu – seal on bakterid, putukad, närilised ja linnud. Siis tajub ta selja taga õhu võnkumist ning pöörab end ringi. Tema ees seisavad kaks olendit, kes püüavad temaga kontakti luua.

„Ou wu wu?“

„Popu pepu tutulutu?“

Tulnukas käivitab oma kõnekeskuse ning tuvastab saadud sisendite põhjal kogu inimkeele struktuuri ning sõnavara ning jääb järgneva kontakti ootele.

„Kas sa ei saa aru? Ma küsisin, et mis su nimi on?“ kordab oma eelnevat küsimust Milli.

Õde Malli torkab ümbrust uurides lisaks: „Ja kuhu kõik teised kadusid?“

Tulnukas konfigureerib oma kõnekeskuse saatele ning vastab: „Mina olen Boias Hudori Domort Dusigo Bodomotor. Ma olen ränipõhise Loperodose rassi kolmanda soo isend. Teiste kadumise kohta mul andmed puuduvad.“

„Sa räägid naljakalt. Ma ei saa aru,“ tunnistab Milli.

„Miks su pea nii imelik on? Kas sa oled üks neist puudega lastest, kellest issi on rääkinud?“ küsib Malli.

Milli vaatab kulmu kortsutades Mallile otsa ning noomib õde: „Malli, ei tohi niimoodi küsida. Issi ja emme ütlevad, et nendega peab ilusti käituma.“

Tulnukas vastab: „Ma olen ränipõhise Loperodose rassi kolmanda soo isend ning mul puuduvad ebanormaalsed füüsilised ja psüühilised hälbed.“

Milli ja Malli vaatavad üksteisele otsa ning otsustavad vaikides, et tegu on tõepoolest ühega neist puudega lastest.

Nad püüavad oma uue sõbraga veelgi lähemalt tutvust sobitada ning Malli jätkab vestlust: „Kas see on sinu lennuk? Päris äge. Me käisime ka ükskord emme ja issiga lennukiga Kanaarilinnu saartel lendamas.“

Milli leiab, et kulmukortsutus on taas asjakohane ning parandab õe eksimuse: „Malli! Need on Kanaari saared!“ Seejärel pöörab ta tulnuka poole ning uurib: „Kas sa oled Kanaari saartel käinud?“

Tulnukas registreerib temale suunatud küsimused ning lausub: „See on minu aegruumi vahemaade ületamiseks mõeldud vahend. Mul puuduvad andmed teie planeedi geograafilise lingvistika kohta.“

Milli ja Malli vaatavad taaskord teineteisele küsivalt otsa ning Malli lausub: „Me ei saa aru. Kas sa mängida tahad?“ Meil on lasteplatsil liumägi ja kiiged ja liivakast ja mängumaja.“

Tulnukas tardub ja lausub peale pisikest pausi: „Mul puuduvad mängimise läbiviimiseks vastavad algoritmid. Ma olen siin, et jälgida.“

Milli ja Malli võtavad kangestunud tulnukal kummastki käest kinni. Milli julgustab kõhklevat olendit: „Ära karda! Tule kaasa! Lähme kiikuma! Meie rühma kiiged on need punased!“

Tulnukas kõnnib tüdrukude vahel kiiguni ning istub. Kuna tal puuduvad kiikumiseks vajalikud oskused, siis püüavad tüdrukud teda õpetada: „Kas sa hoogu oskad teha? Tee jalgadega edasi-tagasi.“

Tulnukas liigutab jalgu, kuid hoogu ta sisse ei saa. Milli ja Malli otsustavad sekkuda: „Oota, ära tee! Me lükkame sulle ise hoo sisse.“

Tüdrukud haaravad kummaltki poolt kiigunöörist ning hakkavad seda sikutama. Mõne aja pärast on hoog piisavalt suur ning nad lasevad nööridest lahti.

Malli hüüab: „Tee nüüd jalgadega!“

Tulnukas hakkab jalgadega siplema, kuid kukub mütsuga pehmele liivale. Tema kõht, põlved ning nägu kattuvad liivateradega, mis imenduvad paari sekundiga tema kehasse. Ta tiivad võbelevad hetkeks kevadises tuules. Tüdrukud jooksevad teda aitama.

Milli hurjutab ja lohutab oma uut sõpra: „Kätega peab ju kõvasti kinni hoidma, totu! Kas sa said haiget ka?“

Tulnukas vastab tüdrukutele ootamatult reipalt: „Kiikumine oli minu energeetilisele tasakaalule positiivne ning füüsilist valu aistingut ei esinenud.“

Nüüd arvab Malli, et tulnukas vajab pisut noomitust: „Hais on kole sõna. Lõhn tuleb öelda. Sa oled naljakas.“

Milli leiab, et nüüd on õige aeg edasi liikuda ning kutsub: „Lähme nüüd liugu laskma.“

Taaskord võtavad tüdrukud Boias Hudori Domort Dusigo Bodomotori enda vahele ning koos sammutakse liumäe trepist üles. Malli istub ning lükkab end käte abil mäest alla. Ta hüüab samal ajal: „Vaata, niimoodi tuleb liugu lasta!“

Tulnukas kordab nähtud manöövrit ning Milli lükkab talle tagant veel hoogu juurdegi. Tulnukas maandub tagumiku peal liivale. Istmikule kinnitunud liivaterad imenduvad tema sisse. Tema tiivad võbelevad rahulolevalt. Mäng edeneb seejärel tõrgeteta ning peale kolme tiiru otsustavad õed, et sellest piisab.

Järgmiseks suunduvad nad mängumaja poole, mis muutub ühe silmapilgu jooksul linna uhkeimaks restoraniks, kus pakutakse kõige paremaid liivakooke. Tulnukas istub mängumaja pisikesele pingile.

Milli alustab tellimuse vastuvõtuga: „Mida te soovite?“

„Jah, mida te soovite? Meil on hamburgereid, pitsat ja suppi,“ esitleb Malli menüüd.

Olend konstateerib taaskord fakti: „Mul pole piisavalt andmeid.“

Milli vaatab hoolitseva pilguga oma puudega sõbra poole ning lahendab olukorra elegantselt: „Ma näen, et te räägite välismaa keeles. Hästi, me toome oma restorani parima toidu. Aega läheb umbes pool tundi.“

Tulnukas jääb ootama ning tüdrukud suunduvad liivakasti poole, mis on hetkega muutunud restorani köögiks. Seal valmistatakse ette kolmekäiguline lõunasöök, mis mõne hetke pärast juba lauda kantakse.

Malli lausub lauda kattes: „Teie toit on valmis. Kõigepealt on siin hamburger, siis on pitsa ja siis supp. Palun hakake sööma.“

„Kõik tuleb ära süüa,“ itsitab õe kõrval Milli.

Tulnukas haarab taldrikutelt liivast tehtud pätsikesed ning need imenduvad läbi käte tema kehasse. Olendi tiivad võbelevad ja sädelevad rütmikalt kevadises päiksepaistes. Tüdrukud vaatavad üksteisele imestunult otsa.

Milli küsib: „Kas oli hea? Kas soovite veel teise portsu ka?“

Tulnukas suudab end vaevu paigale sundida kui toob kuuldavale energilise vastuse: „See oli minu energeetilise tasakaalu jaoks positiivne. Jah, jah, ma soovin teise portsu ka.“

„Hästi, kohe saab,“ vastavad tüdrukud kui ühest suust.

Samal ajal kui Milli ja Malli suunduvad tühjade taldrikutega liivakasti poole, kostub maja nurga tagant raskete saabaste müdin. Sealt tormavad välja mustades taktikalistes vormides mehed, kes hüüavad kärkival toonil käskluseid. Milli ja Malli haaratakse jooksu pealt kaenlasse ning toimetatakse eriüksuse tumendatud klaasidega bussi. Julgeolekuorganid on jõudnud reageerida ning olukord võetakse oma kontrolli alla.

***

Kontakt tulnukrassiga saab oodatult tohutu meediakajastuse osaliseks. Võimude katse, sündmuspaik kiiresti isoleerida, ei õnnestu ning tsiviilisikud jõuavad kokku koguda hulgaliselt video- ja fotomaterjali. See teeb asja kinnimätsimise võimatuks.

Sensatsiooniline uudis vallandab inimkonnas segaduse, mis varieerub kontrollimatust hüsteeriast tohutu õnnetundeni. On neid, kelle jaoks tähendab see maailma lõpu algust ja neid, kes soovivad alustada viivitamatud Kuu tuumapommitamist, sest seal asuvat tulnukate baasid. Samuti leidub selliseid, kes võtavad uudise vastu märgina jumalate olemasolust ning unistus õndsast pääsemisest tärkab õitsele eredamalt kui kunagi varem.

Ametkonnad peavad kriisikõnelusi ning igas eluvaldkonnas toimub otsuste ning järelduste tegemine. Muutused jõuavad kõikjale.

Maailma sõjaväed mobiliseeruvad ning tehakse kiirustatud ettevalmistusi kosmosest lähtuva rünnaku tõrjumiseks. Armeede juhtkonnad peavad läbirääkimisi maapealsete sõdade lõpetamiseks või ajutise relvarahu saavutamiseks. Mõistetakse, et maailmaruumist lähtuva rünnaku korral ei ole kodusel planeedil toimuv inimestevaheline sõjategevus enam jätkusuutlik. Esmakordselt ajaloos õnnestub ühise tuleviku nimel saavutada habras kokkulepe – kuulid jäävad rauda, ent mõnda aega päästikuid ei vajutata.

Suurriikide juhtidest moodustatakse ühine Super-nõukogu, mis võtab enda ülesandeks inimkonna juhtimise kriisis ja kriisist välja. Peakorter seatakse sisse Antarktikasse McMurdo uurimisjaama, sest leitakse, et sellisest kõledast pärapõrgust otsitakse neid küll viimasena.

Pikkade ning kohati väga tuliste vaidluste tulemusel jõutakse otsusele, et parim kaitse rünnaku vastu on oma vaenlasse tundmaõppimine. Selleks nähakse ette kosmoselaeva demonteerimist ja tulnuka autopsiat.

***

Teenekas professor Dr. Hubert Põldhiir püüab alustada sumiseva auditooriumi ees oma ettekannet. Ta on määratud maailma juhtivatest kirurgidest koosneva ekspertrühma esimeheks. Tema sulest ilmunud mahukas teos nimega „Tulnukrasside lahkamise teoreetilised alused“, on toonud talle tekkinud olukorras staar-kirurgi staatuse ning see tõdemus oli Super-nõukogule otsuse tegemisel määravaks argumendiks.

Auditooriumi ette on veeretatud stend, millele on alumiiniumist klambritega kinnitatud ränipõhise Loperodose rassi kolmanda soo isend Boias Hudori Domort Dusigo Bodomotor. Tulnuka silmad vilavad jälgivalt.

Dr. Põldhiir köhatab mikrofoni ning saalis võtab maad vaikus. Professor alustab ettekannet: „Te teate, kes ma olen ning sedagi, et pikka juttu ma ei salli. Meile on antud ülesandeks selgitada välja meie käsutusse antud eksemplari anatoomilised iseärasused. Maailma juhid on veendunud, et lahangu abil on võimalik leida üles selle organismi nõrkused. Nende nõrkuste abil loodetakse peatselt saabuva rünnaku kaitseks välja mõelda sobilikud relvad, strateegiad ning taktikad. Eks näeme.

Mulle ei meeldi pikad kõned ja seega on mul teile veel ainult üks küsimus – millal me lõikame?“

Saalis tekib taas sumin ning mikrofonijärg antakse edasi Dr. Gabriel Kartulikaanile. Ta oponeerib: „Tänan härrased, et annate mulle võimaluse oma seisukoht esitada. Ma olen veendunud, et asjaga venitamine ei tule kellelegi kasuks. Ometi jääb mul arusaamatuks üks pisiasi. Kas me klassifitseerime antud protseduuri operatsiooniks või autopsiaks? Mulle tundub, et kõnealune organism on veel bioloogiliselt funktsionaalne. See tekitab teatud protseduurilisi iseärasusi.“

Dr. Põldhiir nähvab järsult: „Nende protseduuriliste iseärasuste küsimus on teisejärguline. Meie ülesanne on leida võimalikult kiired vastused ning bioloogiline funktsionaalsus ei saa seda takistada. Seega on ainus küsimus - millal mu kolleegid, millal?“

Kõnejärje võtab üle sõjameditsiini ekspert ning lahingukirurg Dr. Eugenius Kollatõbi. Ta kärgib omale harjumuspärasel käskival kõneviisil: „Kohe, kohe, kohe. Ei mingit passimist. Tehke laud puhtaks, mul on skalpell juba valmis. Mida siin veel oodata? Käsk on subordinatsiooni kohaselt antud. Tegutseme!“

Dr. Põldhiire nägu leebub ning ta lausub mesimagusal toonil: „Ma tänan teid tulise toetuse eest ja pooldan tehtud ettepanekut, kuid leian, et organisatoorselt on mõttekam jälgida tavapäraseid hügieeni nõudeid ja seega teen omapoolse parandusettepaneku – alustada lahanguga kümne minuti pärast ovaalsaalis.“

Enne kui keegi teine jõuab tekkinud vaikusesekundeid häirida, hüüab Dr. Põldhiir tehtud kahetsustundega: „Ja näete, kahjuks on meie aruteluks ettenähtud aeg otsas. Olete kõik oodatud meiega ühinema vaateplatvormil. Minu juhitud meeskonda kuuluvad lisaks minule veel Dr. Kärn ja Dr. Porgand. Soovitan teil kõigil teha märkmeid.“

Saal valgub suminal tühjaks ning stendile kinnitatud ränipõhine Loperodose rassi kolmanda soo isend Boias Hudori Domort Dusigo Bodomotor jääb üksinda.

***

Vaateplatvormile kogunenud kirurgid on ärevil. Nende silme all hakkab peagi toimuma midagi erakordset. Parimad kohad vaatluseks on juba kinni pandud ning viimased suitsumeestest doktorid peavad leppima varjatud vaatega ovaalsaalile.

Madalamal tasandil asuval operatsioonipõrandal seisavad kolm täisvarustuses kirurgi, kes ootavad. Ootus venib kümne minuti pikkuseks.

Korraga küsib Dr. Hubert Põldhiir: „Noh?“

„Mis noh?“ küsib Dr. Kärn vastu.

„Kus on?“ nähvab Dr. Põldhiir.

Dr. Porgand kogeleb: „Mi-mis?“

„Kus organism on?“ käratab Dr. Põldhiir.

Dr. Kärn lööb silmad maha, punastab ning vastab: „Ma ei tea.“

Dr. Porgand piiksub samuti haledalt: „Mina ka ei tea.“

Dr. Põldhiir pöördub pealtvaatajate poole ning hüüab: „Kas keegi saaks organismi üles otsida? Meil juba käed pestud.“

Vaateplatvormil vaadatakse üksteisele nõutute nägudega otsa ja korraga müriseb lahingukirurg Dr. Eugenius Kollatõbi mehine bass: „Kuradi tsivilistid!“

Ta tormab tagasi auditooriumisse ning leiab sealt eest stendi tulnukaga. Ta lükkab selle pauguga operatsioonisaali ukses sisse ning kriiskab vahuselt: „Hakake juba pihta!“

***

Organism on kinnitatud lauale. Dr. Põldhiir tõstab skalpelli ning imetleb selle vahedat tera eredas lambivalguses. Ta tunneb, et tema tähetund on saabunud. Teooria saab lõpuks praktikaks ning tal on tunne, et peale tänast päeva pole tal enam unistusi. Tema elu võiks juba homme lõppeda ning ta lepiks sellega rõõmsalt. Ta tõstab käed taeva poole, lööb pea kuklasse, hingab mõttesse vajunult kolm sügavat hingetõmmet ning valmistub ekstaatiliseks naudinguks. Ta mõnuleb kujutluses, kus skalpelli esimene lõige läbistab tulnuka niiskelt rohelise nahkkoe. Veel mõni hetk ja see ulm saab tõeks. Ta langetab pea ning skalpelli ideaalses sünkroonis organismi suunas. Tööriist juba puudutab olendit katvat pinda, kuid siis muutub kõik…

Boias Hudori Domort Dusigo Bodomotori ümber moodustub läbipaistev sfäär, mis laieneb oma keskpunktist üha kaugemale. Selle teele sattuvad bioloogiliselt funktsionaalsed olendid aurustuvad veripunasteks pilvedeks ning sekundi pärast valitseb operatsioonisaalis surnud vaikus.

Tulnukas avab vaevata teda laual kinni hoidvad lukud ning sammub pikkade aeglaste sammudega majast välja.

***

Samal ajal kui kirurgide kolleegium püüab välja selgitada tulnukrassi anatoomilisi iseärasusi, on armeejuhtidest moodustatud nõukogu ametis kosmoselaeva saladuste avamisega.

Maakera parimad insenerid ja tehnoloogiaeksperdid on kutsutud saladuskatte all lahendama hetkel suurimat probleemi – kus on uks? Vaatamata pingutustele, ei õnnestu selle leidmine ning armee võtab kannatuse lõppedes juhtimise täielikult enda kätte.

Pikema jututa paigaldatakse lennumasina kerele „õigetesse“ kohtadesse kumulatiivlaengud. Pommirühm on ettevalmistuste lõpetamisest tegemas parajasti ettekannet kui kõlab häiresignaal.

Tulnukas sammub oma pikkade aeglaste sammudega kosmoselaeva suunas. Sõduritele antakse käsk avada tuli. Kõlab esimene lask ning sekundi pärast valitseb ümbruskonnas täielik vaikus. Taeva poole kerkivate punaste pilvede taustal siseneb tulnukas oma masinasse ning lahkub kosmose avaruste suunas.

***

Koduplaneedile naastes teeb ränipõhise Loperodose rassi kolmanda soo isend Boias Hudori Domort Dusigo Bodomotor oma juhile Oole ettekande: „Teatan, et missioon planeedile 72223030583 oli edukas. Etteantud juhtnööridest suutsin kinni pidada täielikult – jälgisin kohaliku dominantse rassi käitumist ning ei sekkunud nende tegevusse küsimuste ega ebamõistliku füüsilise hävitamisega. Mõistlikku füüsilist hävitamist vältida ei olnud võimalik. Neutraliseeritud isendite arv oli 231. See oli põhjustatud invasiivse ohu tõttu. Detailid lisasin kirjalikku ettekandesse.“

Juht Oo laiendab ettekannet küsides: „Milline on sinu hinnang dominantsele rassile? Kas tasub kaaluda planeedi ülevõtmist?“

„Minu hinnangul iseloomustab dominantset rassi pöördvõrdeline seos isendite füüsilise suuruse ja intellekti vahel. Leian, et mida väiksemasse kesta on surutud isend, seda intellektuaalsemaid kalduvusi see omab. Füüsiliselt suuremate isendite puhul jääb intellekt meie kiviusside tasemele. Nende rassi suuremate näidiste puhul täheldasin olulist kalduvust füüsilise jõu kasutamise suunas ning ilmselgelt valitsetakse väiksemate üle just tänu sellele. Praegusel juhul planeedi ülevõtmist ma ei poolda, kuna see tähendab suure tõenäosusega ulatuslikke kaotuseid nende rassi arvukuses.“

Oo jätkab ettekande jälgimist pisut pettunult ning küsib: „Kas meil oleks enda jaoks nendelt midagi õppida?“

Boias tunnistab: „Ühiskondliku korralduse suhtes kindlasti mitte, aga ma ei ole kusagil saanud paremat energiat kui sellel planeedil.“

Oo vonkleb oma asemel taastärganud uudishimuga ning uurib: „Noo, see on ju väga hea. Kuidas seda energiat nimetatakse?“

Boiase tiivad võbelevad mõnusas meenutuses Loperodose tõusvate päikeste all kui ta vastab: „Hamburgerid, pitsa ja supp.“

Raamatukatkend: Kuninganna sügissõda (R. K. Topkin)

„Meister Hanson?“ kõnetas võõras viisil, mis viitas selgesti, et ta soov on vestelda nelja silma all. „Proua,“ pöördus teine Lana poole viisaka noogutusega.

See oli ilmselt esimene kord, kui keegi Lanat prouatas. Kiiresti tervitas Lana teda vastu ning Hanson eemaldus võõraga rääkimiseks paar sammu kaugemale.

Et mitte kohmetult seistes niisama oodata, kõndis Lana aeglaselt edasi.

Naine tahtis olla üksi ning pidev jälitamine Gregory poolt häiris teda; viimase kohalolek muutis ta veelgi paranoilisemaks ja ärritunumaks, kui ta juba niigi oli. „Ma jalutan ainult veepiiril, oodake siin.“ Gregory jäi maha.

Lana tähelepanu köitis vahemik telkide vahel, kus magas salk lohesid. Olevused lamasid külg külje kõrval keras ning näisid selliselt väiksemad ja lausa armsad oma igasse suunda turritavate ogadega. Neil olid nüüd kõhud täis söödud ning nad magasid õiglase und.

Lana oli endale lubanud, et sobitab nendega tutvust ja nüüd tundus selleks olevat paras aeg, lisaks vajas naine lohutuseks midagi meeldivat. Südame värisedes otsustas Lana minna nii lähedale kui vähegi julgeb.

Mida lähemale Lana jõudis, seda heledamaks muutus kogu tema nahk, kuni see helendas üleni. Valgus äratas loomade tähelepanu, ükshaaval tõstsid nad pead üles ning vaatasid Lana poole. Naine oli jõudnud juba võib-olla paarikümne meetri kaugusele, kui esimene neist ennast äkitselt rohmaki püsti ajas.

Lana jäi hingetuna seisma. Nii suur! Lamava ja seisva lohe suuruse vahe näis olevat kümnekordne. Üksteise järel lähenesid lohede võimsad kogud naisele, ja enne kui ta arugi sai, kõrgusid nad tema kohal sõõrina. Pikkade jäsemete tõttu olid lohede turjakõrgused kõvasti üle naise pea. Loomad olid saledad, aga sellele vaatamata samal ajal ka väga suured ja lihaselised. Kõik nad näisid olevat Lana suhtes uudishimulikud, mõni astus päris lähedale, lasi oma ogalise turvisega pea Lana silmade kõrgusele ning takseeris teda nuhutades. Nende suured punased ja oranžikad silmad jälgisid naise igat lihastõmblust.

Adrenaliin voogas Lana kehas, tal oli korraga äärmuslikult külm ja kuum, ta oleks tahtnud higist märgi peopesasid mantli vastu hõõruda, aga hirm sundis teda liikumatult seisma. Iga hetk võis mõni neist otsustada, et Lana pole soovitud külaline, ja naise vaid jala või tiiva hoobiga kaugele minema lennutada. Olendid olid liikudes üllatavalt graatsilised. Nende kaksik-tiivapaarid olid kõigil parajasti kokku volditud ja nad toetusid maapinnal kõndides alumiste tiibade nukkidele; pealmiste tiivanukkide tippudes olid ettepoole suunatud võimsad astlad, mis andis tunnistust, et ka maapinnal olid lohed väga võimekad ründajad.

Lana mõtles just parasjagu, kuidas nende tulepurskamine üldse toimub, kui kõige suurem nendest – sama mustjas lohe, kes ennegi toitmise ajal oli korra majja löönud – otse ta ees end järsult tagajalgadele ajas. Lohe rinnakorvi ümbert muutus nahk heledamaks ja heledamaks, kuni järgmisel hetkel sülitas ta suure tulekera otse nende peade kohale. Kogu ümbrus lahvatas heledaks, naine jõudis veidi ette kummarduda, aga leegi kuumus kõrvetas kergelt naise nägu ja juukseid. Seejärel lõi loom kõik oma neli suurt nahkset tiiba täiesti lahti ning lehvitas nendega paar korda. Loom oli tohutu ja Lana ei suutnud ära imetleda tema kogu vägevust. Õhk vihises tugevalt looma tiivalöökidest, keerutades üles liiva ja sodi, ning Lana vaarus tagasi, et mitte ümber kukkuda. Must lohe demonstreeris ka oma võimsaid hambaid ja jõulist lihasmassi.

Assaa! Lana süda tagus kõrvus, suus oli adrenaliini metalne maitse ning samal ajal kõditas miski lainetena ta nahka üle keha. Armetult väike Lana oleks nonde olevuste kõrval pidanud hirmust nõrkema, aga imetlus oli tugevam. Lohede kehad olid erinevat tooni, meenutades kivimite siiruviirulisi mustreid; kohati oli nende nahk krobeline ja paks, aga jalgadel, kõhu all ja pikalt kaela alumisel poolel paiknesid metalsed sulgsoomused. Nahavoltide vahelt paistis õhemat nahka, mis hõõgus punakalt nagu süsi lõkkes ühes rütmis looma hingamisega. Pikad ja jõulised sabad vehklesid ähvardavalt oma ogaliste otstega.

„Sa oled nii lahe!“ sosistas Lana vaimustunult. Ta ei suutnud teha muud kui vaid jõllitas tardunult, päranisilmi ja -sui. Lana ise kiirgas valgust nagu ei kunagi varem.

Lohe nõjatus tahapoole ja istus püsti oma tagajalgadele. Ta tegi veidrat häält, mis koosnes ridamisi klikkidest, klõpsatustest ja kajaga kurguhelist. Lanale tundus, et loom räägib temaga, aga veelgi enam, ta sai olevusest aru, ehkki sõnum ei koosnenud tuntud sõnadest. Lohe oli tema suhtes heatahtlik ja meelitatud tema tähelepanust.

„Maha!“ karjus Rown kaugemal. „Maha, Oxi! Kohe!“ Ükskõik kui väga Lana selle hääle omanikku ka ei armastanud, ei suutnud ta pilku loomalt lahti rebida.

Lohe kuuletus ning laskus tagasi oma neljale kontaktile maapinnaga. Looma nägu tuli selle liigutusega naisele väga lähedale. Hiljutisest tulesülgamisest kiirgus olendi suu ümber endiselt kuumalaineid. Lai turvis, moodustades tugeva turvise kaela kaitseks. Piklikud mustad pupillid ahenesid naisest kiirgava valguse peale, tehes sütitavalt erepunased iirised visuaalselt veelgi suuremaks – need olid ülejäänud proportsioone arvestades juba niigi suured. Ümar nina, mis hirmutava välimuse mõju osaliselt mahendas, puutus koos suhteliselt lühikese lõualuuga peaaegu vastu Lana kasukat. Suured ninasõõrmed tõmbusid hingates kokku ja lahku nagu veeolenditel ning karges õhus tekkis peade ümber lausa aurupilv. Midagi mõtlemata sirutas Lana oma käe ettepoole.

Nii kuum! Nahk oli peaaegu kõrvetav.

„Mida sa teed?!“ nõudis Rown, kes oli joostes lõpuks nendeni jõudnud. „Surma tahad saada või?!“ sisises ta läbi hammaste.

„Ta on nii ilus!“ säras Lana talle vastu, silitades samal ajal lohe pead. Lohe must nahk oli kare, veidi kidaline. Äsjasest jooksmisest hingeldav Rown jälgis ärevalt, kuidas Lana suurt looma puudutas.

„Oxi,“ ütles Rown lõpuks.

Lana patsutas õrnalt lohe põski ning olend tegi jälle seda veidrat heli. Loom polnud oma nimest erilises vaimustuses, aga oli sellega leppinud.

„Sinu lohe, eks?”

Rown noogutas kergelt, ta pilk hüppas ärevalt Lanale ning siis selja taha. Alles nüüd märkas naine, et väga suur hulk rahvast oli kokku jooksnud ning piiras lohede ala distantsilt laia perimeetriga. Teised lohed olid sõõrina Lana, Rowni ja Oxi ümber. Kohkunud nägudega inimesed seisid kaugel eemal, keegi peale Rowni ei olnud lähemale tulnud, ka Hanson vaid patseeris kiirete sammudega lohede ja rahva piiril. Välimised lohed nihelesid ja susisesid rahvahulga poole, nad näitasid ärritunult hambaid ja näksasid tühja õhku. Mõni ähvardas pealtvaatajaid aeg-ajalt oma teravate tiivanukkidega, teine sabaga.

„Palun, lähme nüüd ära. See oli uskumatult rumal ja ohtlik, mida sa praegu tegid!“ ütles Rown vaikselt, aga vihaselt.

„Kas ma võin korraks selga istuda?“ küsis naine Oxilt ja sai kohe aru, et ta ei olnud rääkinud ei torreni ega oma emakeeles. Veidralt kõrist kostuvate häälitsuste segu jättis kurku järelpakitsuse. Lana teadis, et loom saab temast aru. Oxi langetas oma turja veelgi madalamale ja lasi kaela vastu maad.

„EI!“ karjatas Rown. „Lõpeta!“ Mees krabas naisel käsivarrest, proovides teda takistada, aga lasi Oxi kumeda urina peale sama kiiresti lahti.

Lanat haaras hasart, sund ja tahe – ta lihtsalt pidi seda tegema. Naine ei teinud kuulmagi mehe manitsusi; sellist võimalust ei saa ta rohkem ilmselt nii pea, kui üldse. Lana pidi pisut ronima, toetades jalga looma kodarluule ning haarates kaelaturvise piikidest. Vaevalt oli naine jala üle turja heitnud, kui loom tema all liigahtas.

Nad tõusid. Lana hoidis hirmust hinge kinni, aga tajus läbi Oxi häälitsuste, et kõik on kontrolli all. Kirjad naise nahal põlesid eredalt helesinisest valgeni, ta peopesadki olid täiesti kirjud.

„Aahh!“ Lana kiljatas, kui maapind taas järsult kaugenes. Loom tema all ajas end koos ratsanikuga tagajalgadele püsti ja sirutas tiivad väristades laiali. Oxi möirgas kumedalt, saates raputava vibratsiooni läbi Lana keha. Lohe oli ülevas meeleolus ning teised lohed vastasid talle sarnaste kutsetega. Oxi hüüdis korra veel ning märgid Lana kätelt liikusid nüüd edasi mööda lohe nahka ja panid lohe kumama sarnaselt Lanaga, ainult tumepunases toonis. See tekitas elevust kõigis elavates rannal. Lohed kaugemal salgas hüüdsid vastu ning lehvitasid tiibu.

Inimesed seevastu jäid õige vaikseks, nad hoidsid kas kätt hirmunult suu ees või haarasid lihtsalt peast kinni, viimaste seas tegi seda ka Rown. Siis laskus lohe tagasi neljale kontaktpinnale ja lasi end aeglaselt järjest madalamale ettepoole kaldu, et Lana saaks seljast maha ronida. Rown oli juba vastas, aidates teda mahatulekul ning toetades tasakaalu tagasi saamisel. Naine ei julgenud Rownile otsa vaadata ning mees ei öelnud ka ühtegi sõna; ta huuled olid tugevalt kokku pressitud ja igast liigutusest õhkus pahameelt.

„Ilus loom,“ ütles Lana, et vaikust murda, ja silitas ühe käega Oxit.

Rown viipas ainult käega, et nad juba inimeste juurde läheksid. Mida kaugemale lohedest Lana astus, seda enam tuhmus naise ja Oxi nahk, kuni kumbki oli nii normaalne, kui nende puhul võimalik oli.

„Vabandust, aga palun ütle, et sa kukkusid lossi trepist ja lõid pea ära! Segi oled peast või!?“ sõimas Dintha, kes inimmüürist läbi oli murdnud ning teisele nüüd näpuga tugevalt paar korda meelekohale toksas. Lana naeratas talle ning nad kallistasid korra. Ka Gregory jõudis veidikese hilinemisega kohale. Ta oli omal moel praeguse Rowni täpne kuvand – ei öelnud midagi, ainult jõllitas tigedalt mõlemat naist.

„Alati on hea meel sooja ja sõbraliku tervituse üle.“ Lana leidis, et kartis antud hetkel inimesi poole rohkem kui lohesid.

Dintha muigas suunurkadega. „Aga võta heaks.“

Rown tõmbus natuke eemale, kui meistrid Armin ja Hanson saabusid. Hõbedaselt hall Armin torkas nüüd veelgi enam silma, sest oli väljas ainuke inimene, kel seljas lühikeste varrukatega särk.

„Kust te teadsite, et Tristesi lohe teid omaks võtab?“ nõudis meister Armin, kes näis olevat alaliselt ärritatud selle üle, et Lana üldse eksisteeris. „Kas olete varem ka lennanud?“

Lana jaoks lahenes mõistatus, miks ta oli mehe näos ennist näinud valuilmet: suured verised laigud ta käsivartel olid värsked. „Ei teadnud,“ vastas Lana siiralt. „Ei ole. Esimest korda näen lohesid. Nii lähedalt.“

Meister Hanson raputas pead, näol kõige veidram emotsioon, millele Lana nimetust ei osanud anda – see ei olnud ainult ehmatus või pahameel või isegi naeratus, vaid segu neist kõigist. Teisedki nõukogu liikmed kogunesid nende ümber.

„Ma siin mõtlesin, preili, et kas te niisama vabatahtlikult … no näiteks värskelt talveunest ärganud karusid täis puuri ka astuksite?“ Hansoni toon oli naljatlev, aga ta neelatas raskelt. Mees püüdis end kokku võtta ja rahulik välja paista. „Lohed ei ole lemmikloomad. Te võinuks mulle mu pea maksma minna.“ Taas Hanson naeratas, aga ta käsi värises, kui ta sõrmedega läbi oma juuste tõmbas. „Ma astusin vaid korraks kõrvale, et paarile küsimusele vastata, ning ümber pöörates avanes mulle vaatepilt, mis mulle peaaegu infarkti oleks tekitanud. Mina olin teie saatja ning ma kardan, et … kuninganna oleks mu lavale saatnud, kui teiega midagi juhtunud oleks.“

„Seekord tundub, et võite oma pea endale jätta ning mina loodetavasti enda oma samuti.“ Lana pilk vilksas tahtmatult Rowni suunas, aga mees seisis endiselt, käed risti rinnal.

Lõpp hea, kõik hea. Onju?

„Miks te neid siis kinni ei pane, kui nad nii ohtlikud on?“ porises Lana. Ta oleks eeldanud, et nii üliohtlike loomade puhul oleks kaitsemeetmeid väheke enam rakendatud. Teised lausa tardusid momendiks hämmingus naise küsimuse peale ning Dintha purskas naerma.

„Ei tea, millega?“ kõõksus naine. „Ma tahaks näha seda lolli, kes üritab lohet ahelaisse panna. On sul alles fantaasia!“

„Mina ka ei tea!“ Lana ei olnud seda muidugi läbi mõelnud.

„Oleks meil õnne olnud teiega juba varem kohtuda, oleks meil ilmselt läbi aegade parim loheratsur,“ teatas Armin karedal häälel ja muigas. See oli esimene kord, kui Lana selle mehe näol midagi naeratusesarnast nägi. Isegi ta helehallid silmad helkisid korraks metalselt. Mees tõstis veidi oma kätt ning alles nüüd jõudis Lanani arusaam, et punased narmendavad laigud ja kriimud mehe käsivarrel olid põletus- ja hammustushaavad. Ning mehe härmas olek oli tingitud kiirjahutusest, mida rakendati lohedega ettetulevate õnnetusjuhtumite korral.

„Ma olen lohedega tegelenud lapsest saati. Ma tean, mida ma teen. Ja ometi ...“ ta vaatas kahetsevalt oma vigastusi enne, kui käe uuesti langetas. „Ma pole veel eales näinud, et lohed kedagi võõrast endale niiviisi ligi lubaksid. Kahju, te ise võinuks olla meie lohede esiratsur. Vat sellele ma kirjutaks alla. Nüüd peame leppima selle närukaelaga.“ Mees viskas põlgliku pilgu Rowni suunas.

„Kuninganna sügissõda“ on järg raamatule „Lumiina ennustus.“

Lanast on vastu tahtmist saanud sõjaseisukorras Torreni kuningriigi vabadusvõitluse sümbol – oraakel Lumiina. Ehkki Torren jääb neid vallutada himustava Swilundi vägedele alla nii arvuliselt kui ka sõjavalmiduselt, on neil midagi, mida vastasel pole – lohed ja maagia.

Kaas: Katrin Topkin

Toimetaja: Kristi Kallaste

474 lk

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/21 (Laura Loolaid)

Välkintervjuu: eestikeelse romaani stalkeri võitja Maniakkide Tänav! (Laura Loolaid)

Estconi-reaktor ehk seinaleht nr.117-ja-pool (Reaktor)

Palju õnne, Frank Darabont! (Kalver Tamm)

Päeva materjal Wikipedias juunis 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 7: Üks eriskummaline malepartii (Rauno Pärnits)

Filmiarvustus: The Tomorrow War (Riho Välk)

Teatrimuljed: suvelavastus Nõid Ohtu mõisas (Meelis Ivanov, Laura Loolaid, Lilian Vuks-Ivanov)

Intervjuu: Katrin Topkin noortekirjandusest, kirjutamisest ja koostööst (Laura Loolaid)

Arvustus: „Mõõgad ja nõidus“ – olulise sarja esimene köide on lõpuks ka maakeeles! (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Rait Piir „Hinged mõõgateral” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Mairi Laurik „On aeg!” (Elar Haljas)

Reaktori juttudest 06/21 (Tõnis Hallaste)

Teateid zombirindelt. Juhtumipäevik nr.95 - 17.07.2057 (Kristofer Roosvald)

Ulmkonnakroonika 7/21

Uudiskirjandus 07/21

Jutt: Tema, Jumal (Jaak Herbst)

Jutt: Armumine on viga (Karmo Talts)

Jutt: Zeelased (Meelis Looveer)

Jutt: Viimane patsient (Catheline Tamm)

Jutt: Tuuletallaja tasu (Tim Hornet)

Jutt: Unetuseravi (Maarja Kruusmets)

Jutt: Liivakoogid (Tanel Liblik)

Raamatukatkend: Kuninganna sügissõda (R. K. Topkin)