Peatoimetaja veerg 07/22 (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Nagu tihti juhtub, on selleks ajaks, kui käesoleva kuu postitused ritta-kodu-poole vormistatud saavad, suurem osa ajupöördeid ära kasutatud, nõnda et muu mõtestatud teksti kokkuladumiseks eriti alles ei jää. (Selle lennuka lause ma mõtlesin hommikupoole ennetavalt välja.) Vahetevahel oleme juhuslikult küla pealt kuulnud legendi (mitmest erinevast allikast, muide), et Reaktor paneb ennast ju põhimõtteliselt ise kokku. Selle peale jääb üle vaid innukalt noogutada - muidugi ise! Nii nagu lehma lüpstes jookseb piim ise pange, nagu puud riidas kuivavad ise, nagu internet levib ise üle maa!

Kuhu ma selle jutuga nüüd täpselt tüürida tahtsin, ei ole enam isegi kindel. Ilmselt midagi ühest otsast sügavamõttelist ja teisest otsast innustavat, aga saate isegi aru, ajupöörded.

Selle asemel kutsun jälle lugema. Osa sisu õnnestus Estconilt padjapüüri vahel välja smugeldada, osa… noh, pani ennast ise kokku.

Muuhulgas saate lähemalt uurida Estconi seinalehte ja mitmest ettekandest osa saada.

Otse Estconil õnnestus koostööle meelitada ka tänane kaanekunstnik ja ühtlasi ulmestaar: Kitty!

Kirjutage ja joonistage teiegi! Ja kui tekib tahtmine lähemalt näha, kuidas Reaktor ennast ise kokku paneb, tulge ligi, sobitage sõprust.

Siiapoole!

(alumine foto: Veiko Kastanje)

Estconi-Reaktor 2022 (Reaktor)

Selle aasta Estconi-Reaktor hiilgab - kui tsiteerida vanu manuskripte - visuaalse lopsakusega. Kaastöid saabus mitmesugustes alamžanrides ja väga erinevas vanuses loojatelt. Aitäh teile kõigile!

Juhtkirja asemel poetati mustandilauale rahvaloominguna arendatud konni-laul. Joriseda omal viisil, saadet esitada Hotel California eeskujul.

Mõned tundmatuks jäävad autorid on toimetusele siiski teada

Seinalehe keskosa moodustavad kolme päeva jooksul vabatahtlikult toodud tööd, üles pandud enam-vähem laekumise järjekorras.

Joonistasid: Kert V, Kitty Kneecap, Maia Öövel, Ivar Suuk, Eliisabet Roosvald, Osvald Soobel.

[Kui mõni autor jäi tuvastamata-nimetamata, anna endast teada, lisame - toim.]

Kes arvab ära, missugune filmitegelane end koos poniga pildil peidab, on tubli!

Estconi jutukirjutamise töötuba: jutud ja jutuharjutused

Jutulõnga aitasid keerutada Hollow Woods pildikaardid ja täringuvisked. Alustuseks tuli mõne lausega paigutada tegelane juhuslikku olukorda. Edasi tõmbas iga kirjutaja juhusliku pildikaardi, mille põhjal pidi kirjeldama tegelast tabanud takistust (takistuse raskusastme määras täring). Kui veel mõned laused kirja said, tuli tõmmata teine kaart ja selle põhjal taas olukorda muuta ning lõpuks sündmused paari lausega kokku sõlmida.

Töötuba viis läbi Mairi Laurik, auhinna Anomaalia võitis ülekaalukalt Veskimees.

Maia Öövel

Amara vaatas enda ette. Tema sinised lokkis juuksed lehvisid tuules. Ta jälgis puid, mis vaikselt kauguses kõikusid. Tüdruku ees seisis vana puumaja, millest iga ajakiri oli viimasel ajal kirjutanud. Vanad puulauad kriiksusid tuules. Järsk hirm tabas neiut, kui vana tamm, mis oli kaetud okkalike väätidega, tema nina ette pikali kukkus. Tema esimene mõte oli ‘mida perset?’ Kas oli see universum, mis üritas tema plaane takistada? Või oli tegemist täiesti tavalise loodusnähtusega?

Neiu oli ise üpris lühikest kasvu, mistõttu oli puust üle ronimine lisaks valule ka pea et võimatu. Ka ümber minek oli võimatu, kuna ümbruses olid vaid kõrged roosipõõsad. Lootuses leida põõsaste vahelt avaust, tegi ta mitu ringi ümber maja. Avausi polnud.

Pettunult istus Amara külmale kruusateele. Ta pole ise ka kindel, kui kaua ta seal päriselt istus. Peagi nägi preili lähenevat memme. Naisel oli kepp, millele ta toetus.

Amara jooksis vanamemme juurde ja küsis, kas too teab, kuidas pääseda mööda takistusest. Selle peale keerutas memm oma keppi. Paari sekundiga oli puu kadunud. Memm seletas neiule, et kuigi on tal vanad kondid ja küürakas selg, oleks isegi tema tammest ilma vaevata üle roninud.

Selle peale mõistis Amara kahte asja. Esiteks, too memm on vana maja omanik. Teiseks, ta on ikka peast puhta linnakas. Jõudnud viimasele järeldusele, keeras neiu kiirelt ringi ning jooksis koju, et arvutis Minecrafti mängida.

Mann Loper

Karmen vaatas nõutult täringut, milleveeretamise järel ei vallandunud ühtegi loitsu.

“Kas see peabki nii olema?”

“Oot, ei, ei. Kas sa ikka … ma ei tea, proovisid nõiduda?” uuris Maile.

Silmapööritus Karmeni poolt ütles kõik. Aga sellest hoolimata hakkas toores portaal õhus värelema ja servadest hajuma.

“Vabandust,” poetas Karmen, seekord silmad pahupidi ja juhendaja Maile teadis, et nüüd räägib Teilu, Karmeni alter ego.

“Kas sa mõjutasid täringut?” uuris Maile.

“Pisut. Teile, ega mulle, ei meeldiks, kuhu portaal viiks.”

“Kuhu siis?”

“Paha koht.”

“Kas Karmenit saaks?” küsis Maile.

Teilu keeras silmad pahupidi, andis keha Karmenile, kuid tüdruk ei olnud rahul.

“Ma ei saa nii! Ta segab kogu aeg! Igavene nälkjas selline. Ma ei saa keskenduda ja põhjuseks on, et talle ei meeldiks need lilled, mis teispool portaali kasvavad.”

Teilu võttis kiiresti üle. “Need lilled sööks teid ära, ajukääbik.”

“Aga miks on siis sinust ainult tüli?” nähvas Karmen vihaselt.

Maile vaatas neile tõsiselt otsa. “Teilu on OSA SINUST. On alati olnud, sa lihtsalt pead õppima temaga koostööd tegema.”

Karmen - või Teilu ainult puhkis vastuseks. Nende portaal oli peaaegu olematusse hääbumas.

“Nüüd või ei kunagi!”

“Karmen ohkas, andis keha dimensioonikaaslasele üle, jäädes kerge hämmeldusega vaatama, kuidas nahk muutus soomusjaks, küüned küünisteks ja hingeõhk tapvalt kuumaks.

“Teilu?” Maile oli hirmunud, lausa paanikas, aga põgeneda ei jõudnud. Teilu avas suu ja lasi voolata tulejoal. Seal, kus oli seisnud õpetaja, heljus hetk hiljem vaid peotäis tuhka.

Portaal aga hõõgus eredamalt, kui kunagi varem.

“Nojah. Õps pole meile kunagi mokka mööda olnud,” ütlesid Karmen ja Teilu.

Tea Roosvald

Drofox lülis end tunnist välja ja vaatas ehmunult ringi. Mõistnud, et ta aias oli, süvenes ehm veelgi. See oli keelatud piirkond ja sealjuures veel kindlalt suletud. Ometi oli ta kuidagiviisi siia omal jalal siseneda suutnud - seda tõendas muljutud taimedes siniselt ja oranžilt aurav rada tema taga. Mis siis, et see algas pihta kusagilt keset puutumatut platsi. Õnneks oli ohutu väljapääs vähemalt käeulatuses. Või peaaegu. Uks küll oli, aga selle avamiseks oli vaja pääsukoodi, millist koolipoistele küll ei jagatud.

Drofox nõjatus nõutult lähimale tehisobjektile, aga võpatas sellestki kohe eemale - need olid varbad! Valvuri varbad! Lüüsirooste ja kümme kärssavat varjendit - uue valvurimudeli hiiglaslikud varbad! Halb uudis oli see, et uus mudel mingit keerutamist ei kuulanud ja märgistas kõik valest kohast leitud kodanikud automaatselt rohevarasteks ja temasugusel varasemast probleemse mainega poisil tekkis sellest juba ilmselt mingi tõsisem arest, olgu faktid, millised tahes.

Hea uudis oli aga see, et uus mudel oli super aeglane ja sellest jamast või Drofox end hea õnne korral veel väljagi keerutada. Tal tuli mõte. Ta ju polnud - ses mõttes, et TEGELIKULT - mitte mingil päris füüsiliselt taotluslikul viisil sellesse aeda sisse tulnud. Mis siis, kui samasugusel, mitte päris-päris viisil pääseb siit ka välja tagasi?

Ettevaatlikult libistas ta peakomplekti kinni ja hakkas sisestama taganemiskäsklusi. Aga peakomplekt paistis olevat rikkes või midagi. Kuva asemel paistis ainult struktuurivõre. “Tühista!” sosistas Drofox häälkäskluse ja lisas hädanuppudel “Välju! Katkesta! Välju!”

Ootamatu jõnksatusega hakkas kõik üles libisema - või libises tema alla?

Silme ees tuiskasid üles palja võre tasandid ja Aia paljud korrused, mida drapeerisid juurestiku ja toitetorude puntrad. Ta vajus läbi põrandate ja tasemete, vaevu eristades struktuurivõrel varem läbitud korruste testitulemusi.

Oota, mida ummistust - ega see jama ei tühista äkki tema testitulemusi ainetes, millest ta praegu tagurpidi mööda libises?

Kui liug lõpuks pidama jäi, leidis Drofox end pilkases pimeduses, tulemused mõlemas reaalsuses ühtlaselt mustad. Isegi struktuurivõre oli kadunud. Ta kraapis oma ülikonda, leidmata turvanuppu. Süvenevas paanikas kompis ta pimedust.

Siis süttis kõle ja hõre baasfondis tulikiri: “Väljapääs teostatud. Sa asud väljaspool ühtlussüsteemi. Kodanikutasemele liikumiseks sisesta pääsukood.”

Kert V

Let’s Go Steal Us A Dragon

Nenne järgnes köögist kumavale valgusele. Veel madalalt põlevate halgudega kamina ees magas lohe. Seesama väike, närb õnnetu, keda Nenne oli samal hommikul krahvinna õlal näinud. Kuidas too oli uhkustanud oma tõuloomaga! Ise ei oska ega tea lohedest midagi!

Varjude veigeldes põlvitas Nenne lohe juurde ja silitas tolle magavat pead. Väike lohe avas nohisedes silmad - võpatas, püüdis taganeda.

“Shhh,” tegi Nenne. “Ma aitan sind. Kas sa tahad selle nõmeda proua juurest ära?”

Lohe noogutas. Ta oli noor, aga sai nähtavasti juba hästi inimkõnest aru. Nenne sirutas käed ning seekord lohe ei põgenenud, vaid ronis usaldusliult talle sülle. Püüdes võimalikult vaikselt tõusta, Nenne pea ehmatas iseenda varju liikumisele seinal. Eh! Pigem lootis ta, et keegi pimedas õues ei näinud tema liikumist valguskuma taustal.

Lohe toetas oma pea Nenne õlale. Nõia süda tegi valusa jõnksu. Kuidas said inimesed neid ilusaid, tarku, intelligentseid loomi nii halvasti kohelda? Vaikse ohkega surus Nenne lohe natuke tugevamini rinna vastu ning eemaldus köögist, akendest võimalikult kaugele hoides.

Ka pimedusse jõudes tundis Nenne, kuidas varjud talle järgnevad. Nii vanades majades oli palju vaime - eriti sellistes, kus nii inimesi kui loomi halvasti koheldi. Kuid need varjud ei tahtnud halba, vähemalt mitte talle. Praegu tundis ta kaitsvat hingust, magavate varjude toetust. Jõudu voolas Nenne hinge, nõnda palju, et vaid sõrmeviibutuse ja sosinaga suutis ta loitsu lausuda. Küll väikse, ent piisava, et valvurid muutuksid unisemaks ning isegi lohe süles oli Nennel lihtsam mõisast väljuda, kui tal oli olnud siseneda. Viimase loitsuväe sabaga rebis Nenne veel lohele pandud kaelarihmalt ning koos põgenesid nad pimedusse.

Ed Vaselo

Saage tuttavaks - härra Kloor. Härra Kloor on goblin, täpsemalt HOBgoblin. Ta elab seitsme ülitähtsa kaubatee ristumiskohas, täpsemalt seitsme galaktikavahelise kaubatee ristumiskohas. Härra Klooril on oma kaubalaev, täpsemalt piraadilaev.

Jah, härra Kloor on piraadikaptenist hobgoblin. Midagi eriliselt täpsustamata võib öelda, et tänane sihtmärk on selle olendi jaoks eriti hinnaline. Nimelt on tegemist tehnoloogiaga, mille abil suudab piraadilaeva kapten oma laeva ja ka ennast nähtamatuks muuta.

Härra Kloor on elevil. Keegi ei aima, et tema käes on üsna pea tehnoloogia, mille abil suudab härra Kloor kohaliku supersektori kaubandust endale meelepäraselt suunata. On vaid üks oluline detail, mis ei meeldi härra Kloorile üldse mitte. Nimelt juhib tähtsat kaubalaeva tema rivaal härra Magneesium. Hinnaline tehnoloogia, täpsemalt plekk-karp ülikõrgesagedusliku moonutusmähisega on härra Klooril vaateväljas.

[Siin lugu katkeb, sest aeg sai otsa, aga märge paberinurgal lubab: järg tuleb 2023]

Mairi Laurik

Rohelised juuksed silme ette tikkumas, püüdis Hargen visa järjekindlusega viimaseid kaste purustajasse lükata. Kakskümmend kasti salastatud dokumente oli lihtne, kahekümne neljanda jõudis ta napilt üle purustaja serva, kuid viimased seitse näisid lootusetud. Ta puhkas, lonksas pool kruusi kohvi ja jätkas.

Hargen haaras kasti, vinnas üles, kuid jõudu polnud, käed olid ligased ning enne, kui ta aru sai, libises kast põrandale puruks. Käsi, üksik käsi lebas õrritavalt põrandal, vihjates ülejäänud keha kastilaudade taha varjumisele.

“Persse!!!” vandus Hargen. “Siin on laip.” Enne turvateenistusele teatamist soovis ta laiba tuvastada. Lipp-lipi haaval lammutast ta kasti laiali ja seal ta oli - baasi tsiviilsekretär - inimene, kes vastutas ei vähema ega rohkema kui kogu baasi eest. Väriseva käega valis Hargen turvateenistuse numbri, kuid keegi ei vastanud.

Hargen vandus, viskasjärgmised kastid purustajasse, kuni vaid tsiviilsekretäri ümbritsev kast põrandal vedeles. Laip jõllitas teda etteheitvalt. Hetke ajel sikutas Hargen laiba süstikusse ja lahkus. Eraku staatusest oli ta lapsena palju unistanud.

“Nüüd või ei iial!” lisas ta mõttes ja lendas kuu aja kuivikuvaruga tähtede poole. Baasi Baas realism kaugenes, asendudes idealismi depressiivsuse ja paratamatusega.

[Weinberg kirjutas ka, aga kuna harjutusest hakkas idanema päris jutu mõte, siis tema tekst rändas seinalehe asemel hoopis töölauale.]

Veskimees

Türnüff paterdas pesa servale. Kollane päike oli just tõusnud, sinakasvalge tõusmiseni pidi natuke aega olema. Seekord pidi see õnnestuma. Valida palju ei olnud – kui tiivad tulevad lahti, lendab ta minema. Kui ei tule... saab keegi kaugel allpool hea kõhutäie.

Ta hüppas. Esimene hetk ei juhtunud midagi. Ega ta oodanudki. Sekund, teine, kolmas... Kiirus suurenes, kaljurisu allpool hakkas ebameeldivalt kiiresti lähenema. Nüüd.

Tiivad avanesid. Hetk liiga hilja – saba jäi kivide taha kinni ja tal ei olnud muud teha, kui see lahti lasta.

Elus ja õhus ta oli, aga tüürida ta end enam ei saanud.

Kes lendamisest üldse midagi teab – juhtida saab end mitmel moel. Palju hullem oli, et tema taga läks juba rabelemiseks ja kisklemiseks; isegi kui ta oleks kuidagi tiiru teinud, oleks ta saba ammu söödud, enne kui ta tagasi jõuab. Ta oli veerandi endast kaotanud. Nüüd tuli kiiresti midagi süüa. Mida?

Otse ta teel oli mingi olend. Ta ei teadnud, mis olend – tal ei olnud ükssarvikule nime, isegi mitte näiteks „jäätisetorbikuga kits”. Ta pikeeris.

Sinakasvalge päike tõusis. See oli iga päevaga suurenenud ja nüüd tuli see tulejoana üle taeva. Türnüffi küüned tungisid ükssarviku selga hetkel, kui sinakasvalge päike alla kukkus.

Tema esimene lend, saba kaotamine ja esimene jahisaak kahvatusid Juura ajastu lõppemise kõrval.

Taivo Rist

Barbar Canon ja metsatulekahju

Barbar Canon istus puu otsas ja sõi banaani. Ta vaatas, kuidas Tarzan ja Jane istusid puu all ja Jane Tarzanile kirikulaule õpetas. Canon mõtles, et ei tohi banaanikoori maha visata, et teda ei märgataks, ja sõi ka banaanikoored ära.

Siis hakkas barbar Canon tundma tule praginat ja suitsu, mis polnud tavalise lõkke suits ja pragin. Tarzani ja Jane'i süüdatud lõke oli hooletusse jäänud ja läheduses olnud rohu süüdanud. Tarzan katkestas laulmise, sest tema meeled olid sama teravad kui Canonil ja temagi oli lõkke põgenenist märganud.

Jane karjus: “Tulekahju!” Aga Tarzan ütles: “Metsas elades tuleb teada metsa tarkusi ja elada metsa reeglite järgi.”

Ta hakkas ülekäinud lõket surnuks kusema.

Barbar Canon mõtles, kas temaga ühineda ja enda olemasolu paljastada või metsa seadust rikkuda ja peitu jääda.

Barbar Canon otsustas, et probleemi lahendus peitub probleemis eneses. Kui kogu mets on maha põlenud, sumbub tulekahju iseenesest. Ja ta jäi endiselt lehtede varju ja hakkas sööma järgmist banaani. Koos koortega.

Laura Loolaid

Maia ehmus ärkvele ja pillas juturaamatu vette. Ta haaras paadiservast ja kuulatas: jõekanjonis kajas tundmatu hääl. Isegi unesegasena hiilis Maia hinge imelik ärevus. Palavast ilmast hoolimata tõusid karvad ta käeseljal turri ja vesikuppude vahele kadunud raamat ei tulnud enam meeldegi. Mets kanjoniserval, muidu nii soe ja kodune, sumises pahaendeliselt.

Aegamisi seadis Maia aerud tullidesse ja solberdas kõrguva kalda poole. Lõunaune viimased kübemed hajusid, kui ta paadi varjulisse allikaorva tüüris. Kuskil siin pidi rippuma puujuurtest põimitud salaredel.

Kuid enne, kui Maia jõudis juurtest haarata, avanes otse kaljuseinas laiade astmetega võlvkäik. Selle sügavuses kumises aga ikka veel võõras hääl, mis ta unest äratas. “Põgene,” sosistas see. “Põgene uppunud metsast!”

Fantaasiajoonistamise töötuba lastele-noortele

Fantaseerimisel oli abiks mäng Darwin’s Choice, joonistajaid juhendas Hewa.

Kunstnikud: Helena Marii Haljas, Toomas Jaaniste, Tuuni Jaaniste, Henry Kivi, Eike Loper, Eliisabet Roosvald, Mattias Öövel, Maia Öövel.

[Kui mõni autor jäi tuvastamata-nimetamata, anna endast teada, lisame - toim.]

Tähelepanu, joonistajad! Nüüd on kõik joonistused pildistatud ja üles pandud, mis tähendab et saate soovi korral oma fantaasialoomad tagasi. Kirjutage toimetusele ja Laura leiab võimaluse tööd tegijatele tagasi saata.

Video: Estcon 2022 ettekandeid (Reaktor)

Nagu tavaks on saanud, jagavad paljud Estconi esinejad Reaktorile oma materjali. Mõned ettekanded toome teieni teksti kujul, mõned õnnestus aga videosse püüda.

Tamur Kusnets kõneles, kuidas sõja seaduspärasid ulmes paremini rakendada (st. militaarulmes, mitte ulmesõdades).

Raul Sulbi jätkas raamatuarvustustes puudutatud kosmoseimpeeriumite teemat ja arutles koloniaalteemadel. (Video lõpus jagub kümme minutit ka kirjastuse uudistele.)

Harly Kirsipuu ja Julius Kits valgustasid imelike filmide maailma.

Raadioulme Eestis (Jüri Kallas)

Ulmefännide seas aeg-ajalt ikka kerkib küsimus: mis jutt see oli, mida kunagi raadios ette loeti? Küsimusele järgneb arutelu ja siis saab küsija vastuse, või ei saa. Eks ma sageli aitasin isegi vastust leida, kuid mingil hetkel hakkas taoline mälumäng tüütama, sest küsimused muudkui kordusid. Ja tuligi pähe mõte, et koondaks kuhugi kokku nimekirja raadios etteloetud juttudest-romaanidest ning vajadusel siis lajataks lingiga...

Estcon 2022 – Jüri Kallase ettekanne „Raadioulme Eestis”. Foto: Kersti Taurus

Eks ma oleks seda nimekirja (link artikli lõpus) veel pusinud ja lihvinud, aga Estcon koputas uksele, ma olin lubanud seal ettekande teha ning mingil hetkel sain ma aru, et ma tahan rääkida raadioulmest Eestis.

Alustuseks

Eks iga mõte ole lihtsam ja ilusam kui on seda reaalsus. Nii nagu trükiulme bibliograafiaga, nii pole ka raadioulmega keegi eriti tegelenud. Lühidalt: on teada-tuntud nimetused, aga kõik ülejäänu tuleb endal kokku otsida. Olgu, mul on mu märkmed ja mälestused. Nüüdseks on kahel saidil ka hulk digiteeritud ajalehti raadiokavadega. Ja on veel ERR-i Digihoidla, kus uuemad ja vanemad taastatud raadioulmekad. Justkui midagi oleks, aga kohe tuli ilmsiks hulk puudusi.

Näiteks ei taibanud ma omal ajal märkmeid tehes kirjutada juurde kuupäevi või isegi aastaid. Kõiki lehti pole digiteeritud ja mingil põhjusel on tõelised ikaldusaastad 1973 ja 1983.

Raadiokavades pole info sageli täielik. Mõnikord on kirjas autor, pealkiri, tõlkija, ettelugeja ja isegi muusikaline kujundaja... teinekord aga lihtsalt autor ja pealkiri, mõnikord vaid viimane, või hullemal juhul lihtsalt „Jututuba” või järjejutt.

Pea samasugune segadus on ka ERR-i Digihoidlas, kus (iseäranis) kuupäevi tasub võtta erilise umbusuga ning väidetav eetriaeg on hoopis arhiveerimise või taastamise kuupäev.

Napp ajalugu

Olles pisut lapanud esimese vabariigi aegseid raadiokavu, sai selgeks, et suure tõenäosusega ulmet sel ajal raadios ette ei loetud, pigem olid eetris kontserdiülekanded ja uudised. Nõukogude võimu algusaastail polnud ka ulmele vist eriti aega...

100% kindel ma pole, aga tundub, et esimene raadioulmekas oli kuuldemäng „Põrgupõhja uus Vanapagan”, mis oli eetris 1. aprillil 1953. Ilmselt ei pea ma seletama, kuidas kuuldemängus oli rõhk pigem külakurnaja kriitikal ja lihtsameelse töömehe kannatustel, aga kogu algromaani ulmet siiski välja rookida ei suudetud.

Vanapagan kahjuks ulmekevadet ei toonud ja järgnevatel aastatel loeti raadios ette vaid paar nõukogude lasteulmejuttu.

Olukord muutus pärast Juri Gagarini kosmoselendu ning 1961. a aprilli lõpus läks eetrisse Aleksei Tolstoi romaani põhjal tehtud kuuldemäng „Aeliita”.

Juba 1962. aastal hakkas ulmekraami raadios märksa rohkem olema. 1. jaanuaril oli eetris lastekuuldemäng „Elektron-vennakesed”, mille autorit pole ma seni tuvastada suutnud. Tegelaste nimede põhjal tundub tegu olevat kas bulgaaria või kunagise Jugoslaavia autoriga. Sama aasta kosmonautikapäeval esimese eesti autori ulmekuuldemänguna Rein Sepa „Gaia peab startima” ja augustis järgnev jutt – tšehhi autori Vladimír Babula lühiromaan „Lõpmatuse pulss” (6 osa).

Tempo ei läinud maha ka järgnevatel aastatel, mil pea iga aasta läks eetrisse paar-kolm ulmekuuldemängu, pluss veel ka üksikud etteloetud jutud. Mitte-kuuldemängud ehk etteloetavad jutud olid pigem lastelood.

Järjejutt

„Järjejutt sündis koos Vikerraadioga aprillis 1967. RAMETO (raadio meelelahutussaadete toimetuse) initsiatiivil. Esimene järjejutt kõlas Vikerraadios 17.– 21. aprillil 1967, selleks oli saksa kirjaniku Günter Prodöhli „Lend saabumiseta“. Juttu luges Gunnar Kilgas, kuid kahjuks pole see salvestis säilinud. Meie heliarhiivis on alles kolmas järjejutt, mis eetrisse jõudis – tšehhi kirjaniku Karel Michali humoorikas, aga ka õpetuseiva sisaldav „Ballaad pööninguvaimust“. Seda luges näitleja Heino Mandri, kes kuulus palju aastaid hinnatuimate ja ka populaarsemate raadioesinejate hulka.”

Nõnda on öeldud Raadioteatri kodulehel. Ja kuigi eeltsiteeritu on huvitav killuke ajalugu, tekitab vanade raadiokavade lehitsemine teatavaid küsimusi. Karel Michali ulmeline pööninguvaimu lugu ei olnud kolmas järjejutt, pigem siiski viies. Või siis polnud kõik järjejutu ajal (iga tööpäeva õhtul Vikerraadios) eetris olnud järgnevad jutud n-ö õiged järjejutud.

Enamjaolt olid järjejutud kärbitud romaanid-lühiromaanid või pikemad jutud, aga oli ka selliseid järjejutunädalaid, mil ühe pika teksti asemel oli ports ühe autori jutte, või siis mõnest antoloogiast tõlgitud valik erinevate autorite jutte. Esimese näitena siis 1967. aasta detsembris neli Ray Bradbury juttu ja teisena 1969. aasta märtsis eetris olnud viis juttu-katkendit ühest venekeelsest tõlkeantoloogiast.

Väärib veel märkimist, et enamjaolt oli järjeutt ühe näitleja poolt etteloetud tekst, aga mõned järjejutud olid hoopis instseneeringud ehk siis igat tegelast esitas erinev näitleja, teksti saatsid muusika ja heliefektid ning tegu oli otsekui järjekuuldemänguga.

„Muinasjututuba” ja „Jututuba”

Keskööprogrammi „Muinasjututuba” sai tõenäoliselt alguse 1971. aastal, aga päris kindel ma pole...

Ringhäälingu 90. juubeli korrati üht vana Keskööprogrammi „Muinasjututuba” – Taani esiulmekirjaniku Niels E. Nielseni jutu „Röövitud planeet” instseneeringut ning selle saatetekstis mainiti, et säilinud on vaid neli muinasjututoa saadet. Kurb teada, aga mõningast lootust annab tõsiasi, et ma olen leidnud juba kuus säilinud-taastatud ja „Muinasjutoas” eetris olnud ulmejuttu. Kui lisada veel neli ERR-i Digihoidlas olevat taastatud mitteulmelist muinasjututoa ja jututoa juttu, siis võib oletada-loota, et need numbrid polegi ehk lõplikud?

Keskööprogrammi „Muinasjututuba” sai Keskööprogrammi „Jututoaks” 1976. aastal. Muutusi polnud palju ja suuresti oli tegu sama saatega. Vahe vast selles, et Keskööprogrammi „Muinasjututuba” oli eetris suvalistel öödel, aga Keskööprogrammi „Jututuba” oli eetris reeglina reedel. Ma päris kindel pole, aga tundub, et nimemuutusega läks ka juttude žanriline valik kirevamaks. Mulle on jäänud mulje, et varem krimilugusid praktiliselt polnud.

Raadioulmest üldisemalt

Kui nüüd rääkida üldisemalt ulmest, mis omal ajal raadios kuuldemänguks sai, või mida ette loeti, siis võib täheldada teatavaid seaduspärasusi.

Alustuseks vast, et paljud tekstid jäidki vaid raadios etteloetuks ja ei ilmunud kunagi raamatuna. Ka tehti enamus tõlkeid vene keelest, põhjuseks vast venekeelse materjali kättesaadavus ning ilmselt ka tsensuursed põhjused, sest juba vene keeles ilmunule esitusloa saamine oli tõenäoliselt lihtsam. Kui olla kursis vene keeles ilmunuga, siis võib täheldada üsna selget seost, kus vene keeles ilmunud jutt paari kuu pärast raadios juba tõlgituna ette loeti. Kuid tõlgiti ka inglise ja saksa keelest ning üllatuslikult tõlgiti ka õuduslugusid, mis Nõukogude Liidus oli suhteline tabu.

Raadios etteloetu oli reeglina lühendatud, aga pigem mahulistel kui tsensuursetel põhjustel.

Lisaks tõlkelugudele loeti ette ka eesti autorite originaalloomingut. Kõige markantsem näide oleks vast aastail 1977–79 Keskööprogrammi „Jututoas” ette loetud Herta Laipaiga õuduslood/kunstmuistendid, mis hiljem moodustasid lõviosa kogumikust „Maarjakask” (1983). „Jutuoas” loeti ette ka teiste kohalike autorite originaalloomingut – eelkõige Riho Mesilane, aga oli veel paar-kolm autorit ning ükski neist juttudest pole varem-hiljem paberil ilmunud.

Uue ärkamisaja ja uue vabariigi tulekuga jäi ulme raadios paraja vaeslapse rolli. „Jututuba” kadus üldse, aga õnneks jäid jäjejutt ja kuuldemängud.

Kõige suurem muutus on vast selles, et nüüd on pea kõik raadios etteloetavad jutud varasemalt paberil ilmunud. Jah, on erandeid, aga need on üsna haruldased erandid, võrreldes nõukogude ajaga, mil raadios etteloetavat polnud maakeeles paberil lugeda võimalik.

Estconil kerkinud küsimused

Raul Sulbiga vesteldes tuli jutuks, et mu raadioulme nimekirjast on täielikult puudu Raadio 2-s „Õuduste toas” ette loetud jutud. Jah, on puudu! Osaliselt seetõttu, et ma ise sel ajal raadiot eriti ei kuulanud. Ja kuigi seal loeti ette isegi paar minu tõlget, on tagantjärele pea võimatu tuvastada, mida konkreetselt ja millal ette loeti, sest raadiokavades on vaid kirjas saate pealkiri ja paremal juhul Mario Kivistiku nimi.

Helmut Jänes küsis ettekande järel, kas nõukogude ajal loeti raadios rohkem ulmet ette kui nüüd? Kuigi ma polnud reaalset statistikat teinud, vastasin ma tunde pealt, et ilmselt enam-vähem samapalju. Juba koju sõites sain ma aru, et olin valesti vastanud, sest juba ärakadunud „Jututoa” arvelt peaks nõukogude aeg ette rebima. Kodus pisut statistikat tehes sain aru, et nii ongi – nõukogude ajal oli palju rohkem raadioulmet.

Kärt Summatavet küsis, kas ma olen kokku arvutanud, kui palju nõukogude ajal üldse raadios ulmet raadios ette loeti? Vastasin, et ma pole kokku lugenud, osaliselt juba seetõttu, et nimekiri pole veel lõplik. Oletasin, et mingi sadakond juttu kindlasti. Kodus lugesin juba kirjasolevad kokku ja sain teada, et olin oma vastuses üpris tagasihoidlik. Nõukogude ajal loeti raadios ette üle kolmesaja ulmejutu ja -romaani: ma olen praeguseks suutnud tuvastada 10 eesti juttu, 102 vene autori teksti, 131 angloautori teksti ja 61 muukeelsete autorite ulmeteksti. Lisaks veel kuuldemängud: 7 eesti kuuldemängu, 9 vene ja 20 nn väljamaist kuuldemängu. Kordan: need numbrid pole kindlasti lõplikud.

Lõpetuseks

Nii nagu trükiulme bibliograafiaga, nii on ka raadioulme asjus mu käest küsitud, et mis mõtet mu tehtul on, et millist praktilist kasu ma sellest saan. Lühike vastus oleks, et mulle on see tegevus lihtsalt huvitav.

Kui aga pikemalt, siis bibliograafia koostamine kui selline on fikseeriv tegevus ja praktilist kasu silmas ei peeta. Praktilise kasu saavad teised, kes kasutavad bibliograafiasse kirjapandut oma otsingutel või kirjatükkides. Ja minul kui koostajal on samuti kasud sees, mitte materiaalsed, aga ajuti üsna orgastilised, kui ma tuvastan seniteadmata ilmumise, obskuurse teksti originaalandmed jne.

Kui aga konkreetselt raadioulmest rääkida, siis idealistina ma loodan, et ehk ärgitab antud nimekiri asjaosalisi vanadesse arhiivilintidesse kaevuma ja ehk tehakse veel midagi laiemale üldsusele kättesaadavaks.

Kui seda ka ei juhtu, siis isegi praegusel kujul on nimekirjast kasu, kasvõi seeläbi, et koos nimekirjaga on lingikogu. Piisavalt praktiline ja kõigile vabalt kasutatav.

*

Eesti ulme bibliograafia: Raadioulme

Kosmoseteemalised muusikavideod (Veiko Belials)

Artikkel on laiendatud käsitlus 2022 Estconil peetud ettekandest, sisaldades pea poole rohkem lugusid kui ettekanne.

Kosmoseteemaga alustamiseks tundub õige olevat David Bowie lugu „Space Oddity“aastast 1969. Aastaarvu silmas pidades võib ilmselt andeks anda selle, et video on naiivsevõitu. Selles laulus mainitud major Tom on väljamõeldud tegelane, kelle David Bowie selle loo jaoks lõi. Tegutseb ka järjelauludes "Ashes to Ashes" ja "Hallo Spaceboy". Nagu arvata võib, sai Bowie inspiratsiooni Stanley Kubricku filmi "2001: A Space Odyssey" (1968) nägemisest, mis mõjus talle ilmutuslikult. Kuigi Bowie pole kunagi oma astronaudi nime päritolu kommenteerinud, on üks intrigeeriv teooria. Bromleys kasvades nägi ta plakateid, mis reklaamisid tuntud muusikasaaliesinejat Tom Majori (peaminister Johni Majori isa) ja nimi jäi tema alateadvusse.

See Bowie lugu on ka esimene, mida on reaalselt esitatud kosmosest. Rahvusvahelise Kosmosejaama (ISS) kanadalasest komandör Chris Hadfield jäädvustas esimese muusikavideo, mis kunagi kosmoses filmitud, 12. mail 2013.

Kubriku Kosmoseodüsseiast on inspiratsiooni saanud ka Ameerika progemetali suurkuju Mastodoni video „Oblivion“.

Veel üks video, kus on kujutatud kosmosejaama: The Gatering „Liberty Bell“.

Vanameistritega ka jätkame – ZZ Top ja nende kosmiline autopesula loos „Rough Boy“. Mäletan, et omal ajal jätsid need kõndivad jalad pärid sügava mulje. Lool endal pole muidugi kosmosega mingit pistmist, aga video on lahe.

Vahemänguks mõned videod, mida ma Estconil ei näidanud – milleks inimeste aega raisata?

Future, Miley Cyrus ft. Mr Hudson – „Real and True“. Visuaalselt ilus, väga profi produktsiooniga, aga üsna sisutühi. Samasse kategooriasse läheb ka lugu, mida ei oskaks ka parima tahtmise korral kosmosega seostada – Britney Spearsi „Oops!...I Did It Again“. Kahjuks on see veelgi suurem jama, kui Miley Cyruse oopus. Katy Perry ft. Kanye West – „E.T.“. Samakommentaar, mis eelnevatelgi, kuigi video sai 2011. aasta MTV videomuusikaauhindade jagamisel parima koostöö ja parimate eriefektide auhinna. Ja kuna see lugu oli stiilis „armastus võidab kõik“, siis siia lõppu ka üks natuke sisukam video – Kygo feat. Parson James „Stole The Show“. Norra DJKygo esitas seda lugu 2015. aasta Nobeli rahupreemia kontserdil. Üldist rahu ja rahvaste sõprust edendab ka Kelly Family veidi aurupungilikus naiivselt armsas videos „An Alien“. Laul ise on väga hea, video pigem selline naljakavõitu. Süüdimatult mööda kosmost pidu panemist harrastab ka Puddle Of Mudd videos„Spaceship“.Eeskujusid ei pea kaugelt otsima, juba tiitrid näitavad ära. Üsna süüdimatu tantsutümakas on ka Eiffel 65 - Blue (Da Ba Dee). Erinevalt mõnest teisest viidatud tantsuloost puudub siin aga isegi korralik visuaalne produktsioon, jääb mulje, nagu oleks koolipoisid arvutitunnis lastud videot animeerima.

Täiesti arvestataval tasemel ulmejutu on suutnud oma videosse animeerida Itaalia diskoduo La Bionda loos „I Wanna Be Your Lover“. Selline kuldajastu ulme, animatsioon meenutab vanu vene ulmemultikaid.

Kui aga rahust ja sõprusest asja ei saa, siis on nii, nagu Rick Springfieldi jaburavõitu videos „Bop 'Til You Drop“.See on täpselt nii kummine jaajuvaba, nagu ühelt kaheksakümnendate alguse videolt oodata võib.

Jätkame kategooriaga „eepiliselt möödalendavad kosmoselaevad“.

Backsreet Boys – „Larger Than Life“

Lugu seob meil juba olnud robotite ja ka küberpungi teemat, seekord aga siis kosmilises võtmes. Tegu on suure-eelarvelise videoga (väidetavalt kalliduselt 14. muusikavideo maailmas – üle 2 miljoni dollari), mis olevat saanud innustust filmidest Blade Runner ja Star Warsi saaga.

Briti puntThe Dirty Youth – „Rise Up“.

/p>

Iron Maideni „The Final Frontier“is ei lennata aga lihtsalt mööda, vaid käib ikka juba tõsisem andmine. Lühikesse videosse on suudetud ära mahutada kõik ulmeõudukate stampvõtted. Kurja tulnukat kehastab bändi maskott Eddie.

Kosmiline sissetung käib ka Gloryhammeri videos „Hootsforce“. Sidusa omamütoloogiaga briti powermetali ansambel jätkab võitlust oma Terrorvortexi galaktikas. Allveelaevastik kosmoses on igal juhul piisavalt jabur, et tähelepanu pälvida. Kuigi mitte hullem mõte, kui panna Boba Fett triikrauaga lendama.

Eraldi kategooria näib olevat „ehitame ise raketi“. Nunnult naiivne näide on hollandlasest DJJay Hardway „Stardust“.

Tõsisema teemaga pistab rinda Maa saatuse pärast muretsev prantsuse metal-gigant Gojira loos„Another World“.

Hulga lõbusamalt ehitavad oma lennumasinat aga bosnialased Dubioza Kolektiv feat. Earl Sixteen loos „Space Song“.Mulle endale selline balkanimaaderõõmsameelne tuututamine hullult meeldib.

Hakkame siis vinti juurde keerama. Üsna jõhkra puändiga ja küüniline on prantsuse indie-rokk ansambli Stuck In the Sound lugu „Let's Go“.

Ja vanameister Rob Zombie „Well, Everybodys Fucking in a U.F.O.“ peakiri ütleb juba ise kõik ära, aga siiski... Muide, vanal on mõnusa kirjaga T-särk.

Lõpetuseks aga üks teistsugune vaade inimestele kosmosest ja ka kosmosesõiduk pole just igapäevane, kuigi korra see täna juba ekraanil viksatas. Saksa punkrokibänd Dritte Wahl Rostockist ja nende„Was zur Hölle...?“

1960 – kosmoseajastu ja uus laine (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis augustis on teemaks: 1960–1969.

*

1960ndad oli rajult ulmeline aastakümme nii elus kui ka ulmes.

1957. aastal sai Sputniku lennust alguse kosmoseajastu ja Juri Gagarini lend 1961. astal vaid andis toimuvale hoogu. Just kosmoseajastu algus muutis paljut ka anglo-ameerika ulmes. Ulmekirjandus oli esmase tuntuse ja prestiiži saavutanud ning paljud autorid tundsid, et nüüd tuleks kuhugi edasi liikuda – pisitasa hakkas kujunema ulmekirjanduse nn uus laine.

Loomulikult ei sündinud see hetkega, aga selle päris alguse võib küll üsna konkreetselt nimetada: 1958. aastal debüteerisid Inglismaal kaks autorit, keda hiljem just uue lainega seostatakse – Brian Aldiss ja J. G. Ballard. Loomulikult avaldasid nad ka traditsioonilisemaid tekste, eriti alguses ja iseäranis Aldiss, aga juba esimestest juttudest oli näha, et midagi on muutunud... või on see lihtsalt üks takkajärgi tarkus? Ja ega need kaks meest polnud ainsad. Uus laine sai lõplikult n-ö kanna maha aastal 1964, mil ajakirja „New Worlds“ toimetajaks sai Michael Moorcock. Vaat, siis alles läks mölluks: vanad fännid kaeblesid, et mis loetamatu pahn nüüd seal ilmub ja ega noored ja muidu radikaalsed ka vastust võlgu ei jäänud. Eks see ulme uus laine oli ühiskondlike protsesside peegeldus, sest toimus samal ajal teatav vabanemine ja väärtuste ümber hindamine, tabude murdmine ühiskonnas. Uue laine ja üldisemalt 60ndate autoritest on maakeeles tõlgete kaudu enam tuntud Harlan Ellison, Norman Spinrad, Michael Moorcock, Roger Zelazny ja sel kümnendil oma loomingus n-ö uue hingamise leidnud Robert Silverberg. Ja just uue laine ajastul debüteerisid ja said maailma tippautoriteks ka vennad Strugatskid.

Eraldi tahaks veel välja fantaasiakirjanduse võidukäigu alguse, mille põhjustasid suuresti kolm asja: J. R. R. Tolkieni sõrmuse-triloogia ilmumine USAs, Robert E. Howardi barbar Conani lugude pehmekaanelised kordustrükid ning Lin Carteri kureeritud fantasykirjanduse sari kirjastuses Ballantine.

Ja kui minna tagasi algusesse, siis võib teatava paradoksina märkida, et kuigi kosmoseajastu tegi teaduse lihtinimesele popimaks kui eales varem, kaugenes ulme sel kümnendil pigem teadusest, sukeldudes sisekosmosesse jne. Radikaalsemad autorid võtsid aga juba ette esimesed tõsisemad katsed lihvimaks maha ulme- ja tavakirjanduse vahelisi eraldusjooni...

*

Aastail 1960–69 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

antoloogia - Põgenemiskatse (1962)

Brian Aldiss - Kontramorfoos - kogumik

Lloyd Alexander -1- Kolme raamat (1964)

Lloyd Alexander -2- Must pada (1965)

Lloyd Alexander -3- Llyri loss (1966)

Lloyd Alexander -4- Rändur Taran (1967)

Lloyd Alexander -5- Kõrge Kuningas (1968)

Artur Alliksaar - Nimetu saar (1966) näidend

Kingsley Amis - Roheline mees (1969)

Poul Anderson - Kõrge ristiretk (1960)

Peter S. Beagle - Viimane ükssarvik (1968)

György Botond-Bolics - Redivivus palub tuld (1969)

Pierre Boulle - Ahvide planeet (1963)

Ray Bradbury - Vist on kuri tulekul (1962)

Richard Brautigan - Arbuusisuhkrus (1968) lühiromaan

Jerzy Broszkiewicz - Suur, suurem, kõige suurem (1960)

Mihhail Bulgakov - Meister ja Margarita (1966–67)

Mihhail Bulgakov - Koera süda (1968) lühiromaan

Anthony Burgess - Kellavärgiga apelsin (1962)

Edgar Rice Burroughs - Kaugeima tähe taga (1964)

Italo Calvino - Parun puu otsas (1960) kogumik

Arthur C. Clarke - Kuutolmu varing (1961)

Arthur C. Clarke - 2001: kosmoseodüsseia (1968)

Michael Crichton - «Andromeda» (1969)

Philip K. Dick - Mees kõrges lossis (1962)

Philip K. Dick - Blade Runner (1968)

Philip K. Dick - Ubik (1969)

Friedrich Dürrenmatt - Füüsikud (1962) näidend

Mircea Eliade - Mîntuleasa tänavas... (1968) lühiromaan

Harlan Ellison - Koletis, kes kuulutas armastust maailma südames - kogumik

John Fowles - Maag (1967)

Michael Frayn - Plekkmehed (1965)

Harry Harrison - Surmailm I (1960)

Harry Harrison - Surmailm II (1963)

Harry Harrison - Surmailm III (1968)

Harry Harrison - Terasrott (1961)

Harry Harrison - Ajamasina saaga (1967)

Harry Harrison - Vangistatud universum (1969)

Marlen Haushofer - Üksinda maailmas (1963)

Robert A. Heinlein - Võõrana võõral maal (1961)

Robert A. Heinlein - Kuu on karm armuke (1965–66)

Frank Herbert -1- Düün (1965)

Frank Herbert -2- Düüni messias (1969)

Aldous Huxley - Saar (1962)

Mihhail Jemtsev - Jeremei Parnov - Diraci meri (1967)

Boris Kabur - Kosmose rannavetes (1966)

Boris Kabur - Rops. Rops aitab kõiki (1967) näidendid

Daniel Keyes - Lilled Algernonile (1966)

Fletcher Knebel - Charles W. Bailey - Seitse päeva mais (1962)

Günther Krupkat - Kui jumalad surid (1963)

James Krüss - Timm Thaler, ehk Müüdud naer (1962)

Keith Laumer - Põrgukoerad (1965)

Ursula K. Le Guin -Meremaa-1- Meremaa võlur (1968)

Ursula K. Le Guin -Hain- Rocannoni maailm (1966)

Ursula K. Le Guin -Hain- Pagenduse planeet (1966)

Ursula K. Le Guin -Hain- Illusioonide linn (1967)

Ursula K. Le Guin -Hain- Pimeduse pahem käsi (1969)

Stanisław Lem - Ijon Tichy mälestused (1961) kogumik

Stanisław Lem - Solaris (1961)

Stanisław Lem - Tagasitulek tähtede juurest (1961)

Stanisław Lem - Robotite muinasjutud (1964–65) kogumik

Leonid Leonov - Mister McKinley pagemine (1961) stsenaarium

Ira Levin - Rosemary laps (1967)

Anne McCaffrey - Lohelend (1968)

Karel Michal - Viirastused päise päeva ajal (1961) kogumik

Josef Nesvadba - Einsteini aju (1960) kogumik

Nikolai Nossov - Totu Kuul (1964–65)

Enn Nõu - Pidulik marss (1968)

Abram Palei - Planeediavarusse (1968)

Karl Ristikivi - Imede saar (1964)

Rein Sepp - Viimne üksiklane (1960) lühiromaan

Robert Silverberg - Aja maskid (1968)

Clifford D. Simak - Libainimesed (1962)

Clifford D. Simak - Vahejaam (1963)

Clifford D. Simak - Nagu õieke väljal (1965)

Clifford D. Simak - Libahundi printsiip (1967)

Clifford D. Simak - Härjapõlvlaste kaitseala (1968)

Karen A. Simonjan - Ainult kolm pääsevad Maale (1964–67) kogumik

Norman Spinrad - Torgi Jack Barronit (1967–68)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -Keskpäeva-maailm- Tagasitulek (1962)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -Keskpäeva-maailm- Raske on olla jumal (1964)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -Keskpäeva-maailm- Ajastu ahistavad asjad (1965)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -TUINÕIVÕI-1- Esmaspäev algab laupäeval (1965)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Tigu nõlvakul (1966, 1968)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Marslaste teine sissetung (1967) lühiromaan

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -TUINÕIVÕI-2- Muinasjutt Troikast (1987, 1968)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski -Keskpäeva-maailm- Asustatud saar (1969)

Vadim Šefner - Viie veaga noormees, ehk Ühe lihtsameelse pihtimus (1967) lühiromaan

Pertš Zeithuntsjan - XX sajandi legend (1967)

Roger Zelazny - Valguse Isand (1967)

Roger Zelazny - Needuste Allee (1969)

Kurt Vonnegut - Kassikangas (1963)

Kurt Vonnegut - Tapamaja, korpus viis, ehk Laste ristisõda (1969)

Per Wahlöö - 31. korruse hukk (1964)

Tolmunud topeltettur 19: Mäng nagu puhas ulme (Rauno Pärnits)

Erinevaid malevariante on väga palju, kaugelt enam kui mitusada. Mõni on klassikalisest malest juba nii erinev, et peale vaadates ei usukski, et tegu on malega.

Üks sellistest on nn jaapani male shogi (kasutatakse ka kirjapilti shōgi, šogi või šoogi). Kuigi usutakse, et shogi arenes välja samast india ürgmalest tšaturangast, on välimuselt tegu hoopis erineva mänguga. Klassikalist shogit mängitakse 9x9 ruudu suurusel laual, kusjuures laud pole ruuduline. Klassikalise malega võrreldes on veel mitu suurt erinevust:

- Vastaspoolte nupud pole ruumilised, ei eristu üksteisest värvi ega ühegi muu tunnuse alusel, mängus on nupu kuuluvus määratud ta suunaga, st vastava mängija nupud on laual asetatud teravikuga vastase poole

- Laua vastasepoolsed viimased kolm rida on nn "edutamistsoon" ja enamikku sellesse tsooni jõudnud nuppe on lubatud vastava mängija soovil edutada nagu tavamales etturit lipustada. Edutamiseks pöörab mängija nupul teise külje, kus on vastav märk. Edutatud nupud on mõnevõrra võimsamad.

- Mängija võib oma käigul vastaselt varem ära võetud nupu enda nupuna mängu panna.

Jaapanlased hakkasid üsna vara shogit ka muutma, juba XI sajandist on teada erinevaid shogi variante, sealhulgas ka erineva mängulaua suurusega. 9x9 ruudulisest lauast on loodud täiesti mängitavaid süsteeme 10x10, 11x11 ja isegi 15x15 lauale. Aga tõeliselt monstrumid on XV sajandist pärit tai shogi 25x25 ruudu ja XVI sajandist pärit taikyoku shogi 36x36 ruudu suurused lauad. Kui mittemaletajatele valmistab tõsist peavalu ainuüksi 16 malenupuga manipuleerimine – meelde tuleb jätta vaid 6 erineva nupu 8 erinevat käimisviisi (kaks ülearust on etturi löömine en passant ja vangerdus) – siis klassikalises shogis on ühel mängijal 20 mängunuppu, millega tuleb meeles pidada 8 (koos edutamisega 10) erinevat käimisviisi, aga taikyoku shogi’s on 36x36 ruudu suurusel laual mängija käsutuses kogunisti 402 nuppu 207 (või 209 sõltuvalt klassifikatsioonist – erinevus tekib seepärast, et mõne klassifikatsiooni puhul arvestatakse paarsete nuppude erinevat edutamist eraldi juhtumina; põhimõtteliselt nagu a-ettur tohib viimasele reale jõudes saada ainult odaks, h-ettur aga ainult ratsuks) erinevast liigist lausa 253 erineva käimisviisiga!

Kui tai shogi vanimad säilinud partiikirjapanekud on teada XVII sajandist, siis taikyoku shogi oli vähelevinud ning vahepeal ka täielikult unustatud ning taasavastati alles 1997. aastal. Teada on vaid kaks 36x36 suuruses ajaloolist shogilauda ja kolm erinevat reeglite kirjeldust sinna juurde. Ülisuured shogivariandid loodi kloostrites ja ega lihtsurelikul polegi aega sellist ülimõõtmetes mängu mängida. Taikyoku shogi näidismatšil 2004. aastal kahe tavashogimeistri vahel tehti 3804 käiku ja partii kestis enam kui 32 tundi. Õnneks ülisuurtes shogivariantides ei kehti shogi tavareegel, mis lubab äralöödud nuppe lauale tagasi panna, muidu see mäng ei lõpeks vist iialgi.

Kui tavashogi mängunuppude nimetused on üsna tavamale nuppude moodi – kuningas, kuldkindral, hõbekindral, ratsanik, kaarik, oda, vanker ja ettur (pluss edutamisel tekkivad draakonkuningas ja draakonratsanik), siis nuppude arvu kasvades tekivad lauale igasugu põneva nimetusega nupud nagu purjus elevant, savituvi, kanakindral, ulguv koer, lendav krokodill jpt, aga ka nupud mis oleks justkui mõnest fantasyteosest välja astunud: unistustesööja, jumalate ihukaitsja, fööniks, taevane tetrarh, leopardsõdalane, pikaninaline paharet ja kümnete kaupa erinevaid deemoneid ja draakoneid, mille kõige haldamiseks peab olema väga hea mälu ja väejuhi talent. Millises mängus veel saate näiteks maadraakoniga lüüa veedraakonit ja edutada ta selle eest vihmadraakoniks? Või teha metsadeemonist fööniks?

Tavalise malepartii läbimängiminegi on kümnekonnas jutus ära ulmestatud, ühtki shogiteemalist juttu siinkirjutaja pole aga kohanud, nii et vähema fantaasiga ulmekirjanikul polegi korraliku verise bataalia üleskirjutamiseks vaja muud teha kui võtta taikyoku shogi laud ette, koondada oma draakonite armee ühele tiivale ja anda vastase deemonite väe pihta tuld. Ning pärast see kõik lahingukirjeldusena kirja panna...

Päeva materjal Wikipedias juunis 2022 (Taivo Rist)

ESIMENE ARVUTIMÄNG: "Super Mario: Kadunud tasemed" (3. juuni)

"Kadunud tasemed" on "Nintendo" 1986. aasta platvormmäng, järg eelmise aasta väga edukaks osutunud  mängule "Super Mario Bros." Mängud on väga sarnased, ent keerukust on suurendatud ja Luigi on tehtud  Mariost erinevaks: Luigi hõõrdumine vastu maapinda on väiksem ja ta saab teha kõrgemaid hüppeid.  Juurde on toodud näiteks tuuleiilid ja mürgiseened. Erinevalt esimesest mängust pole  kahemängijarežiimi, üksnes ühemängijarežiim, kuid mängija peab valima, kas kontrollib Mariot või  Luigit. Mängul on 32 taset 8 maailmas ja lisaks 20 boonustaset. Kriitika ei kiitnud mängu, seda  peeti esimesele mängule liiga sarnaseks ja keerukust liiga suureks: mõnda asja tuleb teha sekundi  täpsusega, mõnikord hüpata nähtamatule platvormile jne. Seevastu osava mängija tegutsemist on lausa  lust kõrvalt vaadata. Rahva arvamus oli teistsugune, seda müüdi 2,5 miljonit eksemplari.  Soovitatakse seda aga ainult nendele, kes esimeses osas väga osavad olid.

https://en.wikipedia.org/wiki/Super_Mario_Bros.:_The_Lost_Levels

ESIMENE PROMINENT: David Scott (6. juuni, 80. sünnipäev)

David Scott on astronaut, kes käis kolm korda kosmoses missioonidel "Gemini 8" (koos Neil  Armstrongiga), "Apollo 9" ja "Apollo 15". Neist viimasel oli ta kapten ja sai seitsmendaks, kes Kuu  peal kõndis. Kolme astronaudi surmaga lõppenud missioonil "Apollo 1" oli ta esimeses varumeeskonnas.  "Apollo 9" raames käis ta avakosmoses ja oleks seda teinud juba "Geminiga", kui skafandrist poleks  avastatud tähtsat viga – õnneks piisavalt vara, et avakosmoses käik ära jätta. "Apollo 15" ajal  pillas ta Kuu peal korraga käest haamri ja kotkasule demonstreerimaks, et nagu Galileo Galilei oli  ennustanud, langevad nad vaakumis ühesuguse kiirusega. Kotkasulg oli just selle katse tarbeks Maalt  kaasa veetud. "Apollo 15" oli esimene missioon, mille liikmeid ei pandud pärast Maale naasmist  karantiini. Scott oli ka filmi "Apollo 13" konsultant. Tema isa oli USA õhuväe brigaadikindral,  David ise oli õhuväe kolonel.

https://en.wikipedia.org/wiki/David_Scott

ESIMENE VÄLJASURNUD ELUKAS: mosasaurus (10. juuni)

Mosasaurus sai nime jõe järgi, mis algab Prantsusmaalt Meuse'i nimega ja suubub Põhjamerre Hollandis  Maasi nimega. Koletise esimene fossiil avastati 1764 Maastrichti lähedalt kriidikaevandusest – Maas  voolab sellest linnast läbi. Esialgu peeti teda vaalaks, 1780. aasta paiku nimetas arst Johann  Leonard Hoffmann teda krokodilliks. Prantsuse revolutsiooniliste sõdade ajal viidi luustik Pariisi  loodusloomuuseumi, väidetavalt oli hinnaks 600 pudelit veini. Mosasaurused olid vee-elulised  lihasööjad roomajad pikkusega kuni 17 meetrit, väljanägemiselt vaalad, aga lähemad sugulased  krokodillidele. Mass võis küündida 5 tonnini. Hambaid oli nelja liiki ja neid oli 50 ringis, aga  alalõuas ainult üht liiki. Mosasaurused tekkisid 83 miljoni aasta eest ja surid välja 66 miljonit  aastat tagasi. Ehkki nad elasid vees, ei pääsenud kokkupõrkest asteroidiga nemadki. Kui mõni elaski  kokkupõrke meresügavuses üle, suri ta varsti nälga – kõik saakloomad olid kärvanud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mosasaurus

TEINE ARVUTIMÄNG: "Final Fantasy Tactics" (20. juuni, 25. aastapäev)

See on Jaapani firma "Square" 1997. aasta taktika-rollimäng videomängukonsoolidele. Kui "Final  Fantasy" nii-öelda põhijadamängud on nummerdatud rooma numbritega ja on veel spin-offid, siis  "Tactika" on vahepealsetest mängudest esimene: seda ei loeta spin-offiks, aga rooma numbrit talle  samuti ei määratud ja põhijadasse seda ei arvata. See on esimene mäng, mis toimub keskaega  meenutavas Ivalice maailmas, kus on mitu riiki ja keskne riik on lisaks kodusõjas, vana kuningas on  surnud ja tema poeg on valitsemiseks liiga väike. Olukord komplitseerub, kui kodusõja mõlema poole  juhid omavahelises lahingus hukkuvad ja lihtrahvas, kes aadlikke üleüldse umbusaldab, tõuseb üles.  "Taktikat" on arvatud kõigi aegade parimate mängude hulka, kriitika oli väga kiitev ja Ivalice  maailma tehti mitu mängu juurde. Suurim puudus – tegelasi on väga palju ja nad näevad ühtmoodi  välja, mistõttu nendega ei teki hingesidet.

https://en.wikipedia.org/wiki/Final_Fantasy_Tactics

KUU FILM: "Olend" (25. juuni, 40. aastaopäev)

"Olend" on 1982. aasta ameerika õudusfilm, mis tehti John Campbelli 1938. aasta jutustuse "Who Goes  There" põhjal (BAASis 5 arvustust keskmise hindega 4). Juba 1951 valmis ekraniseering "Olend teisest  maailmast", mis aga polnud nii originaalitruu. Olend on parasiitne tulnukas, kes suudab teiste  eluvormide kuju võtta. Tegevus toimub polaarjaamas. Inimesed ei tea enam, keda usaldada – igaüks  võib olla kurja tulnukaga seestunud. Peamine erinevus jutustusest on see, et jutustuses jääb 3  inimest ellu ja filmis mitte keegi. Samal 1982. aastal ilmus film "E.T.", kus tulnukat kujutati  heatahtliku ja lapsikuna. "E.T." nimetati 9 "Oscari" kandidaadiks, millest võitis 4, "Olend" jäi  ilma. Kassatulu oli "E.T.-l" 800 miljonit, "Olendil" 20 miljonit. Siiski on ajapikku arvamus  "Olendist" paranenud, seda on peetud mõjukaks filmiks, sealhulgas paljude režissööride poolt.  Lõunapoolusel asuvas USA Amundsen-Scotti polaarjaamas näidatakse seda iga aasta veebruaris talve  alguse tähistajana.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Thing_(1982_film)

TEINE PROMINENT: J.K. Rowling (26. juuni, "Harry Potteri" sarja avaromaani avaldamise 25. aastapäev)

Joanne Rowlingil pole ametlikult keskmist nime. Varjunime kasutab ta kirjastuse palvel, kirjastuse  hinnangul ei taha poisid, kes on peamine sihtrühm, lugeda naise kirjutatud raamatuid. Niisiis võttis  Rowling kasutusele oma isaema eesnime Kathleen, peale selle on JK inglise keeles lihtne hääldada.  "Harry Potteri" esimese osa käsikiri valmis juunis 1995 ja järgmisel aastal ostis Cristopher  Little'i agentuur romaani avaldamise õigused 2500 dollari eest. Romaani pakuti 12 kirjastusele, kes  kõik sellest keeldusid. Alles juunis 1997 ilmus "Harry Potter ja tarkade kivi" 500-eksemplarilises  tiraažis. Järgnesid uued trükid ja järgmisi romaane müüdi hakatuseks juba miljonilistes tiraažides.  Kokku on tema raamatuid müüdud juba üle poole miljardi. Sajandivahetuse paiku oli Rowling USA-s  enaim ära keelatud kirjanik, samuti on ta keelatud Araabia Ühendemiraatide koolides, põhjuseks ikka  nõiduse ja paganluse propaganda.

https://en.wikipedia.org/wiki/J._K._Rowling

TEINE VÄLJASURNUD ELUKAS: sinopterus (10. juuni)

Sinopterus tähendab hiina tiiba. Seda nime kannab lensisalik pterodaktülus, kes elas tänapäeva Hiina  maa-alal 120 miljonit aastat tagasi hiliskriidis. Ta nägi välja linnusarnane nagu kõik lendavad  selgroogsed. Tema tiibade siruulatus oli 1,2 meetrit ja kolju oli 17 cm pikk. Teda peetakse  kõigesööjaks. Leitud on ka üks äsjakoorunud tibu, kes esialgu kirjeldati oma liigina, kuid otsekohe  tekkisid kahtlused, mis lõpuks ametlikult kinnitati, et tegu on noore sinopterusega. Noored  sinopterused suutsid lennata üsna ruttu pärast koorumist ning on oletatud, et nad asustasid  teistsuguseid ökoloogilisi nišše kui täiskasvanud: noored elasid metsades, kus nad olid kohastunud  puude vahel aeglaselt siksakis lendama, vanaloomad eelistasid avamaastikku, kus kiiresti sirgjoones  lennata. Hambaid ei olnud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sinopterus_dongi_NMNS.jpg

KUU ÕUDUSSEIKLUS: Jumalaema kirik Pariisis põleb. (12. juuni)

Tulekahju toimus 15. aprillil 2019. Katedraali kivistruktuure olid ilm ja saaste aastate jooksul  kahjustanud. Torn oli valmistatud puust ning see oli ulatuslikult mädanenud, sest vesi pääses  katuseplekkide vahele. Katusetalad olid kuivad, seenetanud ja vanuse tõttu pudedaks muutunud. Juba  2014 oli kultuuriministeerium hinnanud taastamise kuludeks 150 miljonit eurot ja Pariisi  peapiiskopkond korjas parasjagu remondi jaoks raha. Tulekahju puhkes kell 18.18. Automaatne  tuletõrjujate väljakutsumise süsteem puudus ja neile teatati alles 18.51, ehkki rahvas aeti kirikust  välja otsekohe, juba 18.29. Tuletõrje saabus kell 19.00 ja tuli saadi kontrolli alla kell 21.45.  Kirikutorn langes sisse ja suurem osa katusest hävis, aga kultuuriväärtused said kahju üllatavalt  vähe. Osa neist oli katedraali kapitaalremondiks valmistumisel juba varem ära viidud. Tulekahju  põhjuseks oli õnnetus, kellegi pahatahtlikkust ei tuvastatud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Fl%C3%A8che_en_feu_-_Spire_on_Fire.jpeg

KUU LOODUSEPILT: Kasside seas on suhteliselt levinud, et mõlemad silmad on eri värvi. (16. juuni)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:June_odd-eyed-cat_cropped.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Ühe kuriteo lugu" (1. juuni, 4½ minutit)

See on 1901. aasta prantsuse tummfilm, režissöör oli Ferdinand Zecca ja tootjafirma Vennad Pathé'd.  See on esimene prantsuse krimifilm, ehkki ebatraditsiooniline: algab mõrvaga, teises stseenis mõrvar  vahistatakse, siis toimub tagasivaade minevikku ning lõpeb süüdimõistmisega kohtus ja hukkamisega  giljotiinil. See on üks maailma esimesi filme, kus tegevustik pole lineaarne. Tagasivaade toimub  mineviku projitseerimisega vangikongi seinale, sellal kui vang oma koikul lebab. Samuti on see üks  maailma esimesi tsenseeritud filme: Prantsuse võimud nõudsid algul, et film peatataks enne viimast  stseeni (hukkamist), ja pärast nõudsid selle stseeni täielikku äralõikamist. Sealjuures võigas mõrv  filmi alguses polnud mingi probleem, seda tohtisid kõik naised ja lapsed vaadata. Kuritegu lähtus  peategelase alkoholismist ja seda teemat käsitles Zecca põhjalikumalt oma järgmise aasta filmis "Les  victimes de l'alcoolisme", olles seega karskusliikumise propagandist.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Histoire_d%27un_crime.webm

KESIMENE LOODUSEVIDEO: Hunga Tonga–Hunga Ha'apai vulkaani purse 14. jaanuaril 2022 (11. juuni, 5  minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hunga_Tonga%E2%80%93Hunga_Ha%27apai_volcanic_eruption_January_14,_2022.webm

TEINE VANAFILM: "Quo vadis?" (13. juuni, 100 minutit)

Itaalia film "Quo vadis?" on poolaka Henryk Sienkiewiczi 1896. aastast pärit samanimelise romaani teine ekraniseering (esimese tegi 1901 Ferdinand Zecca). Sisuks on kristlaste tagakiusamine keiser Nero poolt, nii et mingil määral kristluse propaganda, aga mitte ainult. Lisaks fiktiivsetele tegelastele on kujutatud hulka ajaloolisi isikuid ja ilma vikipeediast järele vaatamata ei suudaks ma küll vahet teha, kes on ajalooline ja kes mitte. Ka kujutatud sündmused on osalt ajaloolised ja osalt fiktiivsed. Filmi pealkirja ütleb apostel Peetrus, keda tänapäeval peetakse esimeseks paavstiks. See oli üks maailma filmiajaloo esimesi suurfilme 5 tuhande statistiga ja kestusega 2 tundi (Commonsi versioon on 100 minutit). Ma ei vaadanud seda, ulmet ei ole ja aega oli vähe. Ülemaailmsest kiitusest hoolimata ei saanud ainuski näitleja maailmakuulsaks, ehkki riigisiseselt ootas neist mitutki pikk näitlejakarjäär.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Quo_vadis_(1913).webm

TEINE LOODUSEVIDEO: Fagradalsfjalli vulkaani purse Islandil 24. märtsil 2021 (15. juuni, 12 minutit)

Kahe vulkaani purset on mõnus võrrelda. Tonga vulkaan ajab üle paksu suitsupilve, leeke on vähe  näha. Islandi vulkaan, vastupidi, on paras põrgukatel ja laavat keeb pidevalt üle ääre, aga suitsu  on vaevu-vaevu. Ta küündib merepinnast 385 meetri kõrgusele ja asub Reikjavikist kõigest 40 km  kaugusel. Vulkaani nimi tähendab islandi keeles ilusa oru mäge. 2021 püstitas ta Islandi 21. sajandi  rekordi, pursates 183 päeva järjest. Purskele eelnes palju maavärinaid, kõige tugevam neist 5,7- magituudine. Juurdepääs vulkaanile on suht lihtne ja purskava vulkaani vaatamine muutus  turismimagnetiks. Fagradalsfjalli vulkaan on tuntud sellegi poolest, et 3. mail 1943 lendas selle  vastu USA sõjalennuk 15 sõjaväelasega ja imekombel üks ei saanudki surma, küll aga hukkus Frank  Maxwell Andrews, kes pidi hakkama juhtima liitlaste sissetungi fašistide okupeeritud Mandri- Euroopasse. Sel ajal oli ta kõige kõrgem Teises Maailmasõjas hukkunud USA ohvitser.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Eruption_of_Fagradalsfjall_volcano,_2021-03-24,_2.webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: Kas planeedid võivad moodustuda surevate tähtede ümber? (17. juuni, 50  minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Disks_around_evolved_binaries_-_do_they_form_second-generation_planets.webm

KOLMAS LOODUSEVIDEO: erakpingviin püüab kala (20. juuni, 3 minutit)

Pingviinile on kaamera selga seotud ja salvestama pandud. Pingviin sukeldub kala püüdma ja kaamera  näitab umbes sedasama, mida pingviin näeb. Ja saabki kala kätte! Kala liik on tuvastatud, aga eesti  keelde ei suutnud ma seda tõlkida, võib-olla eestikeelset nime polegi olemas, sest see kala elab  ainult Uus-Meremaa rannavetes.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Feeding_dive_of_a_yellow-eyed_penguin.webm

TEINE VANAFILM: "Lugu kahest kassist" (25. juuni, 6½ minutit)

Küllap mäletate linnupoega Tweetyt, keda mitmesugused elukad püüavad nahka panna ja kes alati eluga  pääseb. See film on Tweety debüüt, ehkki siin nimetatakse teda Orsoniks (järgmises filmis on juba  Tweety). Siin püüavad kaks kassi Babbit ja Catstello teda kätte saada (Abbot ja Costello on  eeskujuks nende nimedele). Tweety-Orson toob kuuldavale ka oma tunnuslause "I tawt I taw a puddy  tat!" No ja lõppu käib muidugi "Taht's all, folks!" Palju mõttetut vägivalda ja surma ei saa keegi.  Ameerika huumor. Filmi pealkiri on Charles Dickensi romaani "A Tale of Two Cities" paroodia.  Joonisfilmi ilmumise ajaks oli romaanist valminud juba 4 ekraniseeringut ja näidend, nii et see oli  vähemalt pealkirja mõttes tuttav igale ameeriklasele, ehkki sisus ei tähelda ma mingisugust  sarnasust. Film kuulub sarja "Merry Melodies", tootjafirma on Warner Bros. Pictures.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Tale_of_Two_Kitties_(1942).webm

NELJAS LOODUSEVIDEO: Liustik laguneb ja libiseb üle kiirtee (28. juuni, 2½ minutit)

Indias Himachal Pradeshi osariigis juhtus, et liustik hakkas lagunema ja juppe poetama. Need  ületasid kiirtee kolmemeetrise jääseinana ja hoolimata valitsuse hoiatusest jäid mitu turisti  jääseina taha lõksu. Ühe mikrobussiga läheb eriti halvasti ja saate näha, kuidas see puruks  pressitakse, aga tuleb ka tunnistada, et juht ronis ise sinna, kuhu poleks tohtinud. Kui ta surma oleks saanud, võiks talle anda Darwini auhinna.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_10_ft_high_glacier_wall_breaks_off,_slides_onto_highway_in_HP%E2%80%99s_Kinnaur.webm

VIIES LOODUSEVIDEO: maailma esimene laskumine suusakadel K2 tipust (30. juuni, 12 minutit)

K2 on maailma kõrguselt teine mäetipp. 8611 m merepinnast. Poolakas Andrzej Bargiel ronis selle  tippu ilma hapnikku kasutamata ja tuleb sealt suusatades alla. Niisugust asja pole varem keegi  teinud. Jõudiski 5000 m kõrgusele baaslaagrisse. Ega sealt suuskadega suurt allapoole saagi, kliima  läheb palavaks. 2016 käis ta kõigi lumeleopardiks saamiseks vajaliku 5 mäetipu otsas rekordiliselt  lühikese ajaga 29 päeva 17 tundi ja 5 minutit, kusjuures kõigilt neilt tippudelt tuli ta alla  suusatades. Ja ta on veel mitmel mäel tõusu kiiruse maailmarekordi püstitanud, sealhulgas Elbrusel.  2019 nimetas National Geographic ta aasta seiklejaks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:World%27s_first_ski_descent_of_K2_with_Andrzej_Bargiel.webm

Raamatuarvustus: „Eesti nõid ulmeantoloogia“ (Leila Liivak)

Indrek Hargla koostatud ulmeantoloogias „Eesti nõid“ on viisteist nõiajuttu tuntud kodumaistelt autoritelt: Karen Orlau, Siim Veskimees, Indrek Hargla, Joel Jans, Mika Keränen, Meelis Friedenthal, Kadri Pettai, Tuuli Tolmov, Heinrich Weinberg, Laura Loolaid, Berit Sootak, Mann Loper, Meelis Kraft ja Jaagup Mahkra. Sarnaselt Indrek Hargla eelmistele ulmeantoloogiatele on tegemist mahuka raamatuga, milles sisaldub väga erineva stiili ja pikkusega jutte igale ulmehuvilisele.

Raamatu avalugu „Vaba ja õnnelik maailm“, autor Karen Orlau, näib alguses kirjeldusena ebaõnnestunud maailmalooja hingepiinadest. Tema ainuke kordaläinud saavutus on maailma esimene inimene. Jumala rollis on ebatraditsiooniliselt naine. Mida rohkem sündmustik edasi areneb, seda enam mõistab lugeja, et tegelikult polegi novell päris see, millena esialgu tundus. Mis lõpuks juhtub, jäägu lugejale avastada. Üllatuse ootajad ei pea pettuma. Mis puutub nõiateemasse, siis oli see loos põgusalt mainitud, aga minu jaoks polnud siiski tegemist stiilipuhta nõiajutuga.

Minu arvates oli jutt väga hästi õnnestunud ja kaasahaarav. Kuigi lugemise ajal näitas kell juba hilist aega ja jutt oli üsna pikk, ei suutnud ma raamatut enne käest panna, kui loetud sain. Pärast mõtisklesin veel pikalt loetud teema üle ja igaks juhuks rohkem kella ei vaadanud.

Kogumiku koostaja Indrek Hargla mahukas kaastöö pealkirjaga „Laul jääb samaks“ mul enam nii kiiresti ei edenenud. Kuna tegemist oli alternatiivajaloolise jutustusega ja mõnes mõttes paroodiaga, ei saanud mina kui ajalugu väga vähe tundev inimene paljudest asjadest aru. Kirjutan nii palju, kui enda arvates taipasin ja vabandan loo autori ees, kui midagi väga valesti mõistsin.

Novellis kirjeldatud Eestis valitses Rootsi aeg, mida ma hakkasin kohe Nõukogude Liiduga võrdlema. Vihjeid äratuntavate isikute, organisatsioonide, sündmuste ja kohanimedega jätkus ohtralt. Sündmused leiavad üheaegselt aset 1984-ndal aastal ja 1960-ndatel aastatel. Nimelt meenutatakse minevikus tehtud ülekuulamisi tähtsatele riigiametnikele, keda kahtlustati nõidumises. Millised need ülekuulamised olid ja kui palju nad päriselt nõidusid, jäägu juba lugejatele avastada.

Nagu juba eelpool mainisin, jäid paljud jutustuses kasutatud naljad Nõukogude Liidu riigikorra arvel mulle arusaamatuks, sest ma alles sündisin sellel aastal, kui kirjeldatud jututegelased minevikku meenutasid. Samas on isegi minusugusel ajaloovõhikul selge, et käisid otsesed vihjed minevikus aset leidnud „nõiajahi“ ehk kehtiva riigikorra vastaste üles otsimise ja karistamise teemal. Selline lähenemine minevikus aset leidnud sündmustele on huvitav ja usun, et lugu on nauditav just nende inimeste jaoks, kes teavad Eesti Vabariigi taasiseseisvumise eelsetest sündmustest rohkem.

Heinrich Weinbergi lühijutt „Lahke mehe tasu“ on humoorika tooniga kirjutatud lugu ühest imelikust mehest, kes rändab hulgusena ringi, kuigi tal oli alles hiljuti olemas kõik, mida üks inimene endale soovida võis. Miks ta siis ikkagi vaesena lõpetas? Vihjeks võin öelda, et soovidega peab olema ettevaatlik.

Mulle meeldis see, et jutt oli ühtaegu ulmeline ja eluline. Inimlikkuse olemus oli väga hästi välja toodud ja käsitletud. Õrnad piirid headuse ja kurjuse vahel võivad kergesti kaduda. Kas keegi, kes su soove täidab, teeb seda ikka headusest või pöörab sinu enda rumaluse ja ahnuse su vastu? Naljaloo taustal on sügav filosoofiline mõtisklus sellest, mida inimene elult tegelikult tahab.

Mann Loperi „Musta kivi nõidus“ on südamlik lugu naiseks olemisest ja armastusest. Nii mehe ja naise vahelisest armastusest kui emaarmastusest. Tugeva tahtejõuga naine palus kunagi nõialt abi, et tema suhe mehega, kes polnud päris tavaline inimene, jääks püsima kõigist takistustest hoolimata. Reeglitest üle astumine toob endaga kaasa tagajärjed, mis avaldavad oma mõju ka siis, mees juba mulla all puhkab.

Lugu oli kirjutatud nii, nagu oleks autor ise kõik läbi elanud. Valu ja tunded olid ehedalt edasi antud ja panid mind kogu hingest kaasa elama. Samas polnud see jutt sugugi tüüpiline naistekas, sest meessoost nõia karakter mõjus tõsise, mõistliku ja tasakaalukana. Inimlikku nõrkust leidus karmis nõiaski. „Ma, narr, lasin iseennast ära nõiduda,“ ütles teadjamees. Nõia ära nõidumine, see juba on midagi.

Meelis Friedenthali „Abracadabra“ on kummaline lugu imerohust, mis oleks justkui mürk ja pole ka. Mõtlikust ja sürrealistliku õhustikuga loost jäi mulle hästi meelde see, et maagia pole nõidus, sest maagia toimimiseks on vaja tugevaid tundeid. Antud loo kontekstis võib see tõsi olla, aga olles eelnevalt lugenud Mann Loperi juttu, kus ühte ohtlikku müstilisse olendisse armunud naine isegi nõia ära nõidus, tekkis küsimus, et mismoodi see nõidumine siis ilma tunneteta mõjub? Ju siis Meelis Friedenthali jutus pidi nii olema ja võlusõnade lausumine oli puhas maagia, mitte nõidus.

Lugu oli küll pisut veider, aga meeldiski mulle just selle pärast. Kui arutleti, kas surnuna näivad tegelased ikka olid päriselt surnud või mitte, seostus see mulle Schrödingeri kassiga, kes võis olla nii elus kui surnud. Kumb vastus lõpuks õigeks osutus, see selgub jutu lõpus.

Kadri Pettai „Nüüd õige aeg on valmis seada lõksud“ liigitub taas naljakate juttude hulka. Mõnusalt kodumaises jutustuses juhtuvad kummalised lood – inimesed käituvad imelikult, ja muutuvad metsloomade sarnaseks. Milline nõiakunst seda põhjustab, jäägu juba lugejale avastada.

Kui nüüd aus olla, siis jäi mulle loo lõpplahendus kergelt segaseks, aga iseenesest oli see lugu igati muhe vahepala pärast tundelist maagiat ja sürrealistlikku filosoofiat.

Tuuli Tolmovi „Katariina juhtum“ käsitleb sarnaselt tema sulest ilmunud raamatule „Aristarkhovi meetod” unehalvatuse ehk luupainaja fenomeni. Seekord läheneb ta asjale täiesti uue nurga alt. Nimelt aitab nõid inimestel luupainajatest vabaneda, aga Katariina puhul osutub see palju keerulisemaks, kui esialgu tundus.

Hakkasin just tegelastele korralikult kaasa elama, kui lugu otsa sai. Oleksin oodanud veel natuke põnevaid sündmuste keerdkäike ja tegelaste taustalugusid. Tekkis selline tunne, et kirjuta või ise mõni lehekülg lisaks. Kiitus Tuulile hea loo eest ja ootan järge samade peategelastega.

Joel Jansi lugu „Vennaarm“ on võrreldes tema varasema loominguga natuke tõsisem, jutustades vendade mitte just kõige parematest omavahelistest suhetest, aga tema tuttav käekiri paistab kohe silma, kui mängu tulevad joodikutest surnuvalvurid. Igas Jansi jutus on vähemalt üks parmustunud alkohoolik, kes tuleb lagedale naljakate repliikidega. Musta huumorit jagub parajalt algusest lõpuni ning saame teada, milline vägi oli Seitsmendal Moosese raamatul.

Mulle see lugu meeldis, oli põnev ja kaasakiskuv. Joel Jansi looming on nagu hea vein, mis aja jooksul üha paremaks läheb. Ootan huviga tema uusi kirjatöid.

Laura Loolaidi jutus „Pahavara“ on osavalt kokku segatud häkkerlus ja vana hea eestlaste nõiakunst. Kasutatakse huvitavaid sõnu, nagu läbimurdeloits, tõrjemaagia, energialiited, puukteadvus, variteadvus, taktikaline folkloor ja veel palju sarnaseid tuletisi. Hoogsas loos võideldakse ebatavalise arvutiviirusega, mis erinevalt tavalistest tungib materiaalsesse maailma, mõjutades lisaks tehnikale ka inimesi.

Nimetaksin Loolaidi jutu kübernõiapungiks. Kuna uusi sõnu oli palju, siis võttis mul arusaamine natuke rohkem aega ja keskendumist. Samas jätkus hoogsat seiklust algusest lõpuni ning nalja sai ka, kuigi jutu teema oli üsna tõsine. Tegevus toimus Tartus ning mul kui Tartus sündinul jätkus palju äratundmisrõõmu. Üldjoontes mulle see lugu meeldis, aga oleks meeldinud rohkem, kui ma ei oleks pidanud iga natukese aja tagant takerduma sõnade taha, millest arusaamiseks läks vaja natuke põhjalikumaid teadmisi infotehnoloogiast.

Siim Veskimehe lugu „Valvur“ algab nagu tüüpiline detektiivilugu, mille peategelaseks on kibestunud ja sarkastilise suhtumisega politseiuurija, kes arvab, et teab kõigest ja kõigist piisavalt palju, et oma kasutütre kadumise juhtum kiiresti lahendada. Pole ju sugugi ebatavaline, et niinimetatud maagiat harrastava sektiga liitunud teismeline äkki jäljetult kaduma läheb. Mida rohkem asja uuritakse, seda imelikumaks lugu läheb ning uurija peab oma maailmavaateid põhjalikult muutma.

Tavaliselt ma kriminaallugusid ei loe. Need vähesed, mida ma olen lugenud, on kirjutatud ulmekirjanike poolt. Siim Veskimehe novell kuulub nende väheste hulka ja mina jäin loetuga väga rahule. Algusest lõpuni põnev ja irooniline jutustus mõjub nii, nagu võikski võimatud asjad mingil moel ikkagi võimalikud olla. Kõike saab kajastada kahte moodi: nii nagu ametlikult juhtus või nii nagu tegelikult juhtus.

Mika Keräneni „Agnes“ on lühike ja hoogne jutuke noormehest, kes saab Tartus Annelinna pättide käest peksa, kuni sekkub salapärane tütarlaps, kes pättidele kiiresti koha kätte näitab. Tegemist on naljalooga ja kui tütarlapse ebatavaline jõud ja ropendamisoskus välja arvata, pole ta kuigi eriline nõid ning veel vähem see, kellena teda jutus tutvustatakse. Pigem on tegemist armsa jutuga kahe noore eluteede ristumisest.

Mind häiris loo puhul see, et laulusõnade tsiteerimised ja looduskaitse aktivistide etteasted venisid liiga pikaks, tõmmates hoo maha just siis, kui läks põnevaks ja ootasin järgmise naljaka sündmuse juhtumist. Ega rohkem midagi väga erilist juhtunudki, lõbusam osa jäi loo algusesse. Aga lugeda soovitan ikka, tore lugu oli.

Berit Sootaki lugu „Tammetalu perenaine“ on muistse rahvajutu hõnguline lugu talust, kuhu tuleb uus perenaine, hoolitsema lesestunud peremehe ja tema peaaegu täiskasvanud tütre eest. Klassikaline kurja võõrasema teema, millega sobis hästi kokku see, et perenaine oli lausa nõiamoor ise.

Jällegi nauditav lugemine, meenutades lapsepõlves loetud Eesti rahvajuttude ning „Tõe ja õiguse“ segu. Läbi terve loo jäi kajama vanasõna: veri on paksem kui vesi.

Jaagup Mahkra „Aafrika nõiad“ on pikk ja julm lugu Aafrika džunglisse arstiabi andma läinud naisest, kellest saab pealiku naine, tema lapse ema, ori ja kohalik ravitseja. Naisi koheldakse jõhkralt, hullemini kui loomi. Sõduriteks on väikesed poisid. Tapmine ja vägistamine on igapäevased nähtused ning sõda käib lakkamatult. Värvikalt kirjeldatud loo lugemine tekitas tunde, nagu vaataks põnevusfilmi. Sellist, mida näidatakse hilisõhtul, kui lapsed juba magavad. Kuna autor on mees, tekkis mul tahtmatult mõte, mismoodi ta oskas nii hästi edasi anda naise valu ja kannatusi.

Väga hea lugu, soovitan kindlasti lugeda.

Meelis Krafti „Elurikkuse kaitseala“ jutustab sarnaselt Siim Veskimehele novellile loo sellest, kuidas Eesti politseinikud otsivad kadunud tüdrukut. Seekord on üksinda hulkuma läinud viieaastane laps. Koht, kus teda viimati nähti, oli elurikkuse kaitseala, maagiline mets, kus aja jooksul on väga palju hirmsat juhtunud.

Mulle meenutas loetud jutt kodumaiseid kriminaalsarju, kus eestlastest politseinikud arutlevad omavahel igapäevaste probleemide üle ja muuseas tegelevad ka töö tegemisega. Samas pole see lugu siiski päris lootusetu, sest lõpus tuleb jällegi ootamatu pööre.

Karen Orlau „Mõõkade emand“ on lugu mehest,kellele pakutakse võimalust kogeda midagi täiesti enneolematut. Nimelt saab ta kinkekaardi kaardimoori vastuvõtule minekuks. Kuigi mees on kahe jalaga maa peal ja selliste asjade suhtes ülimalt skeptiline, muudab see sündmus tema elu päris põhjalikult.

Mulle meeldis see, kuidas ennustamise ja kaardipaneku põhimõtted olid loogiliselt lahti seletatud. Olen juba ammu samamoodi mõelnud ja teemaga vägagi tuttav, nii et see lugu kõnetas palju. Üllatavaks osutus loos kasutatud laulusõnade googeldamine ja avastus, kes oli sõnade autor. Sellist nalja poleks osanud oodatagi.

Valdav enamus kogumiku lugusid olid väga head. Olles Indrek Harglale tänulik selliste kodumaiste ulmeautorite jutukogude välja andmise eest ning jään huviga järgmist ootama. Nobedat sulge kõigile ulmekirjanikele!

Arvustus: Joe Hill „Südamekujuline karp“ (Marko Kivimäe)

Joe Hill „Südamekujuline karp“

Varrak, 2008, 312 lk

Seda raamatut lugema asudes olid mul ootused madalad, kuna eesti kriitikud raamatut omal ajal väga ei armastanud, pigem on karused. Ameerikamaal on Joe Hilli debüütromaan saanud palju kiidusõnu, samuti on autorit kiidetud varem lühijuttude eest. Eraldi tähelepanu tuli siis, kui selgus, kes on nime taga - Joe Hill on päriselus Joseph Hillström King ehk siis Stephen Kingi poeg. Kõnealune raamat on ilmunud 15 aastat tagasi, praegusel hetkel on Hill kuumem nimi, kuna kinodes jooksev "Must telefon" on kirjanikuhärra lühijutu põhjal loodud. Film on muide väga hea, soovitan soojalt. Tellisin Hilli lühijutukogu ka ära, kes teab, ehk muljetan ka sellest millalgi pikemalt kui kätte saan.

Ega käbi kännust kaugele kuku, "Südamekujuline karp" on õudusromaan. Peategelane Judas Coyne on edukas rockstaar, kelle eraelu on täidetud kiirsuhete ja uimastitega. Tõsi, uimastid on jäänud pigem minevikku, kuid ega nende vari kadunud ole. Jude kogub igasugust surmaga seotud nodi, näiteks on tal snuff film. Selle kohta eesti keeles vist polegi head terminit, et kuidas nimetada filmi, kus päriselt inimene tapetakse. "Surmafilm" on termin, mis on tõlkes kasutuses, mis on kah aga... No igaljuhul on mehel veel aastasadade-tagune nõia ülestunnistus, Crowley malelaud ja poomisnöör. Kui siis tekib võimalus oksjonil osta surnud mehe ülikond, millega tuleb hing kaasa, siis lükkab Jude assistent Danny abiga kiirelt tonni letti ja ostab järjekordse morbiidse memorabiilia ära. Edasine on juba üsna aimatav, kuna mustas südamekujulises karbis saabuva riidetükiga kaasatulev vanatoilummutis on tõepoolest üks paras purakas.

Kusjuures ma kirjeldasin praegu ainult raamatu avaakorde. Sest edasi tuleb juttu pereprobleemidest, minevikuvarjudest, sellest, kuidas olevik minevikku mõjutab ja vastupidi. Raamatut on kolmsada lehekülge ning siia on päääris palju mahutatud. Kohati kisub stiil väga meeldivalt rajuks; kui ma nüüd jällegi mõtisklen käbi ja kännu teemal, siis eks on mõlemal kirjanikul omad head ja vead, Hilli tekst on mõnusalt tihe, õhku väga palju pole.

Hilli raamat on üsna turvaline žanriõudus, kus on mõningaid huvitavaid nükkeid. Ei ole siin ühtegi sümpaatset tegelast, vähemalt minu jaoks, kõik on kiiksuga või lausa ebameeldivad. See on päris huvitav, kuidas Jude oma tüdruksõpru nimetab osariikide järgi, millest naised pärit on. On see nüüd seotud sellega, et ta on rockstaarina rännanud palju mööda riiki ja mööda maailma, igal pool on juhusuhteid olnud? Või millestki muust, raske ütelda.

Tõlkes on kohati detaile kaotsi läinud. Näiteks on raamatu alamosade pealkirjad tegelikult laulupealkirjad, seega kui eesti keeles on "Valu" või "Elus"... noh, selge. Taustal on aga viited Nine Inch Nails "Hurt" ning Pearl Jam "Alive" lugudele. Raamatu enda pealkiri ise on Nirvanalt pärit, veel on vihjeid Led Zeppelini ("Black Dog") ja AC/DC ("Ride On") suunas. Samuti on teksti sees laulupealkirju ära tõlgitud, mis mõjuvad ilma originaale teadmata võõrikult.

Kui olin veerandi ära lugenud, siis jäin mõtlema, et huvitav küll, miks (osad) eesti ulmikud seda raamatut põhjavad? Eks see on ju ühtepidi arusaadav, kuna isa kõrvad paistavad Hilli tagant välja, samuti on raamat ise selline üsna stiilipuhas žanrikirjandus. Samas tegu on siiski autori esikromaaniga, eksole. Pealegi ma ei taha hakata kriitikuid kritiseerima, igaühel on oma arvamus. Minu jaoks oli "Südamekujuline karp" äärmiselt meeldiv lugu, mida saabki käsitleda vanema kännu küljest kasvava mahlase kuusevõrsena.

Kokkuvõtvalt: Mulle see raamat meeldis väga. Mõnus žanrikirjandus ning sarnaselt isale on Hill põiminud kokku õudust, napakaid tegelasi ja häirivaid inimsuhteid. Hill on küll pigem kaasaegse joonega, st siin pole isegi sellist ängi nagu on nordic noir'is, aga sarnane suund on tuntav. "Südamekujuline karp" on mu jaoks nagu korralikult läbikasvanud sealiha, mis mekkis hästi. Plaanin Stephen Kingi kõik raamatud läbi lugeda (ca pooled on loetud), nüüd on tunne, et vist peab vahel ka Hilli silmanurgast piiluma.

4/5

Arvustus: Sylvain Neuvel „Themise failid” (Marko Kivimäe)

Sylvain Neuvel

“Magavad hiiglased”, 2016, Päikese kirjastus, 320 lk

“Ärkavad jumalad”, 2020, Rahva Raamat, 384 lk

“Kõigest inimesed”, 2022, Rahva Raamat, 400 lk

Tõlkinud Eve Laur

Kokku moodustavad “Themise failid” triloogia.

“Magavad hiiglased” on Sylvain Neuveli debüüt. Muide, aastal 2017 andis “Black Mirrori” looja Charlie Brooker teada, et plaanib välja anda selle telesarja hingekaaslase raamatuna, jutukogu milles on üheksa lugu, igaüks erinevalt autorilt. Miks ma seda kirjutan? Sest üks autoritest pidi olema Sylvain Neuvel. Raamatust pole kahjuks rohkem midagi kuulda olnud. Kes ei tea, mis on “Black Mirror” - ma kadestan teid, midagi väga head on teid ees ootamas. Eeldusel, et pakuvad huvi inimese ja tehnoloogia omavahelised suhted ning omamoodi vaatenurgad ja lõpp-lahendused.

Aga tagasi Themise raamatute juurde. Sarja raamatute kujundus on hästi ilus, ümbrispaberi alt tulevad lahedad pildid välja.

Ülesehitus on selline ummamuudu, hunnik intervjuusid, mõned päevikulõigud ja väljavõtted erinevatest protokollidest. Kui oleks seda teadnud, siis poleks ilmselt ette võtnud, eelarvamused-eelarvamused. Aga teate, see ei seganud, vägagi okei vorm tundus eriti just esimese raamatu vältel. Eks mõnevõrra “libana” tundus - aga see ei häirinud absoluutselt. Meenutas ühte nähtud filmi, mille nime küll kahjuks ei suuda meenutada, aga kus kogu tegevus filmis toimus ekraanidel. Keegi pidas videokõnet, keegi vaatas videot, keegi tegi arvutis midagi ja näidati ekraanil toimuvat. Neuveli raamat on midagi sarnast, klassikalist jutuvestmist siin pole, on hästi palju tegevust, mis kokkuvõttes suurema pildi moodustab. Meetodina harjumatu, samas võib ka nii lugu pajatada.

Sarja algus keerleb ümber Rose Franklini elu. Rose kukub lapsena auku, milles on üks ilgelt suur metallist käsi ning seintel metallplaadid omapäraste graveeringutega. Läheb mööda seitseteist aastat ning tüdrukust on sirgunud teadushimuline noor naine, füüsik, kes kogu selle augu sisu uuribki. Intervjuusid viib läbi nimetu uurija-ülekuulaja, kes üritabki aru saada, mida on Franklini uurimisgrupp teada saanud, kuna see metalne-värk tekitab alguses rohkem teooriaid kui reaalseid, käegakatsutavaid tulemusi. Järjest astub lavalaudadele uusi tegelasi, inimese-mõõtu ning suuremaid, samuti leitakse Maa pealt veel juppe, millest puslet kokku panna. Juurde tuleb poliitilist alatooni, tegelased on järjest pisemad etturid järjest suuremas mängus. Ma väga palju ei tahaks isegi sisusse süveneda, niipalju ütlen, et iga raamatuga minnakse jälle samm edasi ja avaneb uuem, laiem vaatenurk.

Sarja avaosa tutvustatakse kui: “„Magavad hiiglased” on leidlik debüüt, mis järgib „Z maailmasõja” ja „Marslase” traditsioone[...]” - natuke uurisin ning “World War Z” raamat on tõesti ülesehituselt nähtavasti sarnane, kasutades narratsiooni. Film muide on hoopis teistsugune, aga see selleks. “Marslane”... no maitea, põmst on see enda sisemonoloogiga midagi sarnast, ka tunned mõlemat lugedes end pisi-pisikesena. Ütleme nii, et “Marslane” on tehniliselt hästi põnev raamat ning üldse hoopis teistsugune. Aga eks sarnaseid jooni sutsu on. Meeleolult on nad ka pigem erinevad, “Marslasel” on läbivalt positiivne joon, “Themise failid” on pigem lohutuma tooniga.

Peale “Magavate hiiglaste” lõpetamist mõtlesin, et on selline “okei” klassis tükk, “pole paha” ning “#ühekorravõiblugeda”. Ei kahetsenud ostmist ega lugemist, aga ei polnud väga kindel, kas järgesid viitsin lugeda. Eks kui peaks odavalt-tasuta näppu jääma - siis ilmselt küll. Läks poolteist aastat mööda ning avaneski võimalus ka järgesid lugeda. Kokkuvõttes jäigi üsna samalaadne kumuleeruv “meh” mulje nii sisuliselt kui tehnilise teostuse poolest, mida üritan seletada.

Alguses, ühe raamatu jagu, oli tehniline pool okei ja töötas mu jaoks. Vahepeal oli mul natuke segadust osades peatükkides, et kas on rasvast osa puudu? Nimelt on raamatus oluline osa dialoogil, kus rasvaselt on nimetu intervjueerija osa. Mingist hetkest on aga muud dialoogi teistelt osalistelt, mis oli kohati teineteisest eraldamata segapudruna ja raskesti jälgitav. See ajas vahepeal ikka juhtme kokku küll, eriti kuna mingil hetkel on dialoogis kogu aeg ära toodud, et kelle jutuga on tegu, vahel on aga lihtsalt lõigud järjest. Miks küll? Seda pudru oli mida edasi, seda rohkem.

Kui veel tehnikast rääkida, siis actioni edasiandmine läbi dialoogi oli algul okei, mingist hetkest alates mõjus äkiste uskumatult jaburalt. Või siis on raamatus juttu suurtest teemadest, toimuvad kataklüsmid ning maailmamuutvad sündmused - kuid need on kirja pandud väetilt ja mannetult. Amie Kaufmani ja Jay Kristoffi "Illuminae" on sarnase olemusega, seal aga õnnestus autoritel märksa paremini vägevust lugejani tuua. Neuvelil kipub see kord välja kukkuma vahel emomisena, vahel jube aeglaselt ning siis ühtäkki on “pauhh!” ning järjekordne Suur Pauk on selja taga. Nagu… ei, kohutavalt kurb, et niimoodi see triloogia on kirja pandud.

Ma teen raamatute lugemise ajal ikka märkmeid, Themise failide triloogia oli omamoodi rekord, kuna niipalju tähelepanekuid pole ma varem üles tähendanud. Üldiselt on märkuseid suurusjärk “mõned”, osadel raamatutel kümne kanti, sellel siin üle kahekümne. Mõned stiilinäited:

“Samalaadne inglise keeles raamat, otsi riiulist üles. See oli parem”

“Raamat ajab vihale”

“Emomine”

“Geneetiline osa huvitav”

“Kohmakas dialoog”

“Ebausutav”

Noh, saate aru küll…

Kui peale esimese raamatu lugemist mõtlesin ma “meh”, teise poolepeal ja lõpus hakkas kerge tüdimus hinge hiilima, siis kolmandas kahanes lugemishuvi veel kiiremini. Eks närisin ikka lõpuni ära, kuna raamatud on ju lihtsalt neelatavad. Küll aga on mu arvates siin ainest, mahtu, olemust pigem ühe raamatu jagu, mitte väljavenitatud triloogiale. Kirjanikul on väga head materjali, aga kokkuvõttes jääb see kehva teostuse kännu taha. Raamatud on kenasti ja kiirelt loetavad, samal ajal on aga tinasevõitu olemusega. Siis tuleb kõrvale lausa populaarteaduslikke kohti vahel, kus kirjanik lugejat geneetika ja geeniteaduse vallas harib, väga äge. Peale mida tuleb jälle kohmakat ja ebausutavat dialoogi, mis meenutab vägisi Kunnase “Gort Ashryn: I osa. Enne viimast sõda” esimest saepurupoolt. Seega vahel ikka juhtus, et mõnes kohas läks mul pilk uduseks ja mõte rändama, mida edasi, seda rohkem.

Eraldi kiidan tõlkija asjalikkust ja julgust abi küsida õigest kohast. militaar.net’is on terve pikk lõim terminite tõlkimise kohapealt, huvitav lugeda: https://www.militaar.net/phpBB2/viewtopic.php?f=51&t=37633 . Veel on juttu tõlkimise kohta Eve Lauri blogis: https://evelaur.wordpress.com/2016/08/01/sylvain-neuvel-magavad-hiiglased/ .

Kokkuvõtvalt: не рыба, не мясо, omas kategoorias lurrivõitu. Esimene raamat oli üsna okei, teine kiskus kraavi, kolmas oli juba näoli kraavis. Paras osa sellest oli jutustamisviisil, mis tingis omad piirid ning kasutas üsna vähe huvitavaid võtteid, jäi päeviku, ärakirjade, memode ja intervjuude tasandile. Ma soovitan sirvida kõrvuti nii Neuveli “Themise faile” kui Kaufmani ja Kristoffi “Illuminae” raamatuid, siis on kohe arusaadav, mida mõtlen sarnase mahlaka raamatu all. Stiilinäiteid näeb näiteks siit: https://pt.scribd.com/doc/275231031/Illuminae-by-Amie-Kaufman-Jay-Kristoff. Mingis mõttes võikski Themisest lugeda läbi vaid sarja esimese raamatu, lahtine lõpp pole üldsegi halb lahendus. Ning teise ja kolmanda jätta lugemata.

2/5

Arvustus: Viivuranna Online ehk palun lugege kasutusjuhendit (Kert Vasemäe)

Seda raamatut oli väga raske lugeda.

Mitte tehnilises mõttes. Vaid mingisuguses emotsionaalses. Iga kord, kui ma tahtsin seda kätte võtta ja lõpuks ära lugeda (nii õhuke, läheb ju nii ruttu), lugesin ma paar lehekülge ja siis avastasin end midagi muud tegemas, raamat jälle kuuks ajaks unustatud. Kuni Estconini, kus ma pühalikult peale ja alla vandusin, et järgmises Reaktori numbris on arvustus olemas. Küll mitte nii ajalooliselt põhjalik kui Mann Loperi oma oli, mida soovitan ka kindlasti piiluda.

Avame: määramata aeg tulevikus. Eesti kool on saanud endale uhked Hiina VR toolid ja keskuse, millega pannakse õpilased programmeerima. Peategelane Martin on koos oma sõbraga salaja ajaloolise simulatsiooni sisse mängu programmeerinud, kuid kui tuleb tähtis Euroopa Liidu delegatsioon simulatsiooni uurima, tuleb temal ja ta õel Heleril kähku kõik kommunistid ja muud kahtlased asjad likvideerida, enne kui õpetajad või delegatsioon märkavad, et midagi on valesti. Sealjuures tekib väike probleem – nad ei saa enam välja logida… Ja kuna keegi kasutusjuhendit ei loe ja rõõmsalt kõigile installatsioonivõluritele OK paneb, avastavad Martin ja Heleri, et mängu kinni jäämine võib nende ajud täiesti ära küpsetada ja kuhugi nad ilmselt pärast kaevata ei saa.

Nii palju, kui see algus ka venis, kui ükskord action peale hakkas, läks see nii hästi, et ma olin sügavalt üllatunud, kui raamat läbi sai. Andke veel liba-kommusid! Heleri tegelane, kes väga kartis VR-is käsitsivõitlust teha ja ei suutnud alguses piisavalt kiiresti kommuniste kahjutuks teha, mõjus raamatu alguses tõrjuvalt, kuid olles paar kommut maha löönud, saab tüdruk vere maitse suhu ja Hulk-smashib rõõmsalt edasi.

Filtreeritud vandesõnad (“dängit!”) ja joonealused (eeldatavasti toimetaja) tõlked mõjuvad naljakalt, kuid nendele tasakaaluks pakub äratundmisrõõmu hulk päris-ajalooliste isikute nimesid. Sealhulgas tsirkuseartist ja maadleja Maria Loorberg, kelle nahas Heleri ringi jookseb. Samuti on aeg-ajalt teisi fandom-viiteid, ning minu lemmikuks muidugi see viis, millega salauks lahti saadi.

LitRPG kui selline on mulle siiamaani võõras, kuid raamat loob hea pildi ette. Kogud expi ja saad oskuseid nagu mängus ja vahepeal kirjutatakse silma ette tegelaseleht uute punktide ja oskustega ka. Loo toon ja seikluslus tuletab ühelt poolt meelde Viva La Dirt League’i youtube-sarja Epic NPC Man, kus vaadatakse MMORPG-kultuuri teadvusele tulnud NPC-de vaatepunktist, ning ka siin tekib tahtmine, et mõni Viivuranna NPC ärkaks ellu (või mõni Kreutzwaldi oma – peab tõesti Joel Jansi ka välja otsima).

Ainult üks mõte jääb lõpus kripeldama – kas liba-kommud kutsusid kapitaliste vereimejateks, sest nad on libahunt-kommud, või olid kapitalistid salaja vastasleerina vampiirid? Mant, explain???

Filmiarvustus: „Kõik kõikjal ja korraga” ehk maailma päästmine ATH-ga (Kert Vasemäe)

Everything Everywhere All At Once

USA 2022

Rež. Daniel Kwan & Daniel Scheinert

Arvustus sisaldab täielikke spoilereid.

1. KÕIK

Evelyn (Michelle Yeoh) on täiesti tavaline inimene. Ta on hiina immigrant Ameerikas, kes peab pesumaja. Tal on abikaasa Waymond (Ke Huy Quan) ja tütar Joy (Stephanie Hsu).

Filmi algus tundub kui orangecountylik perekonnadraama – maksuamet tahab pesumaja kinni panna; Waymond tahab lahutust; Evelyni vanaldane isa Gong Gong on igal pool ees; Joy tahab; et ema aktsepteeriks ta tüdruksõpra Beckyt. Keset külastuskäiku maksuametisse teatab aga Waymond järsku, et ta on nüüd Waymond alternatiivuniversumist ning Evelyn on ainuke, kes saab multiversumit päästa.

Evelyn ei arva, et see oleks eriti hea mõte.

Alpha Waymond: Sa võid minuga kaasa tulla ja saavutada oma täielik potentsiaal, või sa võid siin lihtsalt lamada ja elada tagajärgedega.

Evelyn: Ma tahan siin lamada.

#mood, tbh.

Suur pahalane, kes ohustab kogu multiversumit, on nende tütar Joy Alpha universumist, kes pingutas “natuke” üle universumihüpetega ning selle tagajärjel kogeb kõiki universumeid korraga ning suudab manipuleerida mateeriaga. Ainuke, kes teda potentsiaalselt peatada saab, on Evelyn, nii et Alpha Joy ehk Jobu Tubaki jahib erinevate universumite Evelyne ja tapab neid. Lihtne ja loogiline.

2. KÕIKJAL

Siinkohal tahan ära mainida teise filmi, mis sattus samal ajal kinno ning mis samuti tegeleb multiversumit ähvardavate ohtudega: “Doktor Strange hullumeelsuse multiversumis”. Neid kahte üksteise otsa näha tekitab huvitava võrdluskogemuse, kuidas mingid paralleelid jooksevad ja kuidas mingeid elemente on lahendatud. Kui Doktor Strange mängib peamiselt klassikaliste õudusfilmide troopide peal, siis “Kõik kõikjal ja korraga” on musta hambaga dramedy, mis laenab elemente nii hiina kung fu filmidest kui kosmoseooperitest. Kahte filmi kõrvuti pannes on muidugi näha, et ühel on Marveli eelarve ja teisel iseõppinud VFX kunstnikud, aga “Kõik” ei ole selle võrra kuidagi halvem. Võibolla isegi parem? Temaatiliselt aga on mõlemad filmid erineva nurga alt perekondadest. Emadest ja lastest. Kaotusvalust. Depressioonist.

ATH-st?

Üks filmi kahest režissöörist, Daniel Kwan, diagnoositi täiskasvanuna ATH-ga (Attention Deficit Hyperactive Disorder) ning ta pani selle ka filmi sisse. Kaos nii Evelyni elus kui meeltes on paralleel ATH-le. Isegi kui ta poleks seda otse intervjuudes välja öelnud, oli, vähemalt minu jaoks, seda näha. Kui palju on ATH esindatud populaarmeedias? Stereotüüpsed hüperaktiivsed väikesed poisid? Hajameelne kala Dory? Percy Jackson? Annab sõrmede peal kokku lugeda.

“Kõik kõikjal ja korraga” on aga esimene (esimene film, esimene raamat, esimene kõik), mis minu jaoks resoneerus emotsionaalsel tasandil. Mis tunne on selline olla. Kuidas ka parima tahtmise juurel on mu mõtted igal pool laiali, kuidas iga asi, mis haarab tähelepanu, viib mind kuskile omaette radadele. Kuidas seda arvustustki kirjutades ma mitte ei keskendu ainult sõnadele, ei multitaski ka mitut asja samal ajal, vaid keerlen vaheldumisi kirjutamise, Tumblri lugemise, mobiilimängu, teetegemise, kassiga mängimise, unistamise vahet.

Jah, ATH-st, ja depressioonist, mis sellega kaasas käib. Kui frustreeriv ja masendav see on, kui sa ei suuda kunagi ühes hetkes püsida. Jobu Tupaki ei taha Evelyni hävitada. Ta tahab, et Evelyn saaks temast aru. Ta ei tapa Evelyne hävitamise pärast, vaid kuna ta üritab panna neid nägema kõiki universumeid korraga, samamoodi nagu ta ise. Jobu Tupaki ei loonud everything bagel musta auku selleks, et hävitada multiversumit, vaid et hävitada iseennast, kuna ta on näinud kõiki ja kõike ja leidnud, et järelikult mitte millelgi ei ole mingit mõtet.

Depressioonist, ja sellest, et ka kõige mustemas augus olles on alles midagi, mida armastada.

3. KORRAGA

Kümme punkti kümnest, nutaks veel kleepsusilmadega kivide üle. Kui millegi üle nuriseda, siis ehk selle, et algus tundub liiga aeglane. Kuid võibolla olen ma Hollywoodi poolt ära hellitatud, et kogu aeg on mingi action, kogu aeg toimub midagi. Film vajab hingamisruumi. Vajab hetki, kus tegelastel lastakse peatuda, vaadata, lihtsalt olla. Olla kõikjal korraga.

Pildid lehelt https://everythingeverywheremovie.com/

Reaktori juttudest: 06/22 (Tõnis Hallaste)

Tühja täitmine

Tim Hornet

Vana nõid tormab noore piigana läbi unemaailma, luues või taasluues oma mälestustest käegakatsutavat unenäoreaalsust. Kujutledes oma lapsepõlvekodu, loodab ta leida oma pere eest. Ta tüürib aina sügavamale ja sügavamale, et neid leida, kuni lõpuks…

Üks viimase aja sümpaatsemaid Tim Horneti väljalaskeid, aga sel oma hädad.

Idee unenäomaailmasse ilmuvast demiurgilisest nõidtüdrukust annab toreda algtõuke kõikvõimalikele momentidele. Näiteks hetk, mil ta kujutles lauale taldrikutäie suppi - ent seda maitstes üllatub, et see nii kuum on. Nojah, ta oli ju kogemata kujutlenud kõrvetavalt kuuma suppi, mitte mõnusalt söödavat. Mõnikord meie kujutlusvõime viljad saavad mingi oma elu, tegutsevad meie tahte kiuste. Kirjanik arvab, et ta “kirjutab” supi, aga see kõrvetab teda ennastki ja äkki peab hakkama külmakotti otsima vms. Aedniku tüüpi kirjaniku nagu GRRMi elu. See oli üks ideenatuke, mille aimus meeldis, aga see lisandus siinsesse novelli peaaegu et kogemata.

Sellised kogemata-lisandumised on vajalikud, sest kirjutamine peakski suures osas olema enese allutamine neile pooleldi alateadlikele impulssidele - tekst pole vaid idee, süžee, tegelased, vaid terve hulk täiesti mõttetuid pisiasju, mis on siiski ehedad. Mõni modernistlikum tekst ainult neist koosnebki - väiksem rõhk tegelaseloomel ja kirjeldusel ja süžeel, aga on terve hulk täiesti tõelisi momente või visandeid - ja on jumala huvitav. Horneti tekstis oli see nõida üllatanud supp, muud eriti midagi, aga heietamiseks piisas sellestki.

Loo stiilist: ootamatult hõre, visandlik, pinnapealne. Mõnikord on napisõnalisus hea, aitab hoida tempot ja eks ta ole, et nõiapiiga kihutas, aga ulmamaailm peaks olema veidi erilisem, visuaalselt lummavam, olekult tajutavam. Hetkel see lihtsalt oli, niisama.

Süžee poolest oli kah küsitavusi. Tekst lõppes klaasi klirinaga ja nõiatüdruku ilmumisega ennustajaproua koju, see otsustab valetada talle perekonna, kelle otsimisele kulutada kogu oma elu. Otsekui huvitav puänt, aga see ei mõju kuigi loogiliselt. Tekib ajahüppeprobleem, surnud ring. Tüdruk otsib terve elu oma perekonda ja saab vanaks, läheb ulmailma ja nooreneb, satub seeläbi nõia koju, kust saab ülesande otsida oma perekonda. Kas nüüd mööduvad aastakümned ja ta läheb jälle ulmailma, jälle läbi nõiamoori peegli, jälle suureks…? See kõik saab võimalikuks seepärast, et ta ilmub nõia koju nõnda, et mälu on pühitud, aga miks see juhtub? Ühesõnaga, mängureeglid pole selged, mõjuvad kokku improviseerituna.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-tuhja-taitmine

Olla teadmiste südameks

Mairi Laurik

Minategelane jutustab õndsaist lohetiivulistest lendamistest oma noorte, vaevu saja-aastaste kaaslastega. Ja sellest, kuidas tema ja ta kolm sõpra satuvad maailmadevahelisse portaali. Räägib tema viibimistest võõrmaailmades ning katseist tagasi pääseda oma kaaslaste juurde.

Lugu on põhjalik pilguheit hoopis teistsugusesse olemisviisi - peategelane on (loo lõpuks) mitmesaja-aastane lohe, tema olemus [kui õigesti hoomasin] sisuliselt mitmekordistub, kui ta viibib oma lähima seltsilisega, ta on intelligentne olend, kelle teadmiste kese ei peitu kirjasõnas, vaid kuskil mujal, pealegi on teadmised armastus, emotsioon muundub intellektuaalseks materjaliks. Ta soomused muudavad värvi iga maailmaga, kuhu ta satub. Lõpuks muundub ta millekski elava raamatukogu taoliseks.

Mul vedeles terve lapsepõlve riiulil üks veider raamat, “The Mammoth Book of Extreme Fantasy”, mille lugesin läbi alles 17-18-aastaselt. Mike Ashley kogumik, sisaldas paremaid ja halvemaid jutte, aga enamasti oli alati mingi rosin sees. Kunagi olen tahtnud ka Reaktorisse sellest kirjutada, sest mingi iva selles on - kui kirjutada, siis ikka nii, et mingi rosin, mõni eriline vimka oleks sees. Eelmise lõigu kirjeldus tekitab tunde, nagu võiks ka sobida sellesse kogumikku, kui keegi peaks Eestis taolise asja koostama.

Kahjuks ei leidnud ma tekstiga eriti kontakti. Ehk on asi selles, et minategelane on olemuslikult võõras ja teda pole ülemäära “tõlgitud” inimesetaoliseks, vaid pigem on rõhutatud erinevusi. Sestap oligi esimese lugemise järel kõige huvitavam episood kohtumine tavainimesega, katsed kontakti saavutada kahe olemisviisi vahel. Ent see jäi küllaltki lühidaks ja lõppes kuidagi järsku. Ehk oli see tahtlik (jutustajategelane ei mõtle selliste tervikliku narratiivi terminites, millega oleks harjunud), aga segas sisseelamist, minul ka nautimist.

Lugu ei mõju jutustatuna, vaid ümberjutustatuna. Ei ole kuigivõrd välja mängitud sündmustes peituvat lugu, vaid on antud ülevaade sajandite pikkusest otsingust ja rändudest maailmade vahel. Samas ei ütleks, et tegemist oleks kondikavaga - selleks on ikkagi liiga pikk ja põhjalik. Hindasin ideed ja seda, mida saavutada taheti, rohkem kui lugu ennast.

Samas oli tekstis terve hulk ideid ja mõtteid, mida oli huvitav lugeda, ja minu meelest huvitavalt kirjutatud lõike. Kaks lõiku, mis kirjeldavad loheteadvuse ja raamatutarkuse põhilisimat erinevust, mille kopeerin siia, sest raamatuaastale pühendatud teksti olulisimad lõigud on minu meelest jagamist väärt neile inimestele, keda heidutab teksti enda võõrapärane stiil.

“Aga olulisim, millele ma keskendusin, oli tarkus. Kodumaailmas tähendas teadmine armastust. Mida suurem on su armastus, seda enam sa mõtlesid. Mida enam oli liigikaaslaste seas neid, kes sind vastu armastasid, seda suuremaks paisusid teadmised. Piisas vaid lendamisest ja oma emotsioonide väljapaiskamisest ning juba püüti need teiste lendajate poolt kinni, imati läbi soomustiku sisse ja talletati teadmisena. Nii oleme me loodud, nii toimib kõik meie sisemuses.

Siin oli teadmine paber. See kõlas nii veidralt, kui ma seda esimest korda mõistsin, aga nii see teie, inimestega, toimib. Kui te midagi teada saate, kirjutate selle üles, annate teistele lugemiseks ja kasvate ise samal ajal suuremaks. Paberil pole moraalset kompassi, sellel pole südametukse soojust, sellel pole... Jah, ma tean, et tegelikult on - on kirjutaja ja lugeja südamed ja mõistused, mis ühte rada astuvad, kuid mõistate ehk ise, et lohede puhul toimivad asjad pisut otsesemalt.”

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-olla-teadmiste-sudameks

Ulmkonnakroonika 07/22

Ulmestaar Kitty Kneecap

Ülikoolis õppisin tööõpetust nii enda huviks. Praegu töötan värbamise ja HR alal. Kui ulme lugemise kõrvalt aega üle jääb, siis joonistan ja mõnikord ka heegeldan mingeid veidrusi.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel on pooleli kaks raamatut Haruki Murakami "The Wind-Up Bird Chronicle" ja "Kaaren. Vene ulme antoloogia", tõlkinud Veiko Belials ja Arvi Nikkarev.

The Wind-Up Bird Chronicle: Kohati tundub veidi venivaks minevat, aga teised aspektid jällegi köidavad. Olen sellega umbes poole peal ja hetkel pole veel täielikult aru saanud, mis ma sellest arvan. Siiski ootan põnevusega, mis edasi saama hakkab.

Kaaren. Vene ulme antoloogia: Sellega olen jõudnud umbes kahe kolmandiku peale. Siiamaani on mõned jutud väga meeldinud, näiteks "Rotipüüdja Hans", Svatoslav Loginov ja nimilugu "Kaaren", Andrei Stoljarov.

Filmide koha pealt olen praegu Taani ja Soome lainel ja soovitaks:

Adam's apples (Adams æbler), 2005

The Green Butchers (De grønne slagtere), 2003

Men & Chicken (Mænd & høns), 2015

The Man Without a Past (Mies vailla menneisyyttä), 2002

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Eelkõige peab mind teema huvitama, eelistan siiski pigem õuduse poole kalduvaid raamatuid. Kirjutuslaad on samuti oluline, et oleks mõnus ja sorav lugeda. Kui raamat on kirjutatud liiga lihtsalt/labaselt, siis see väga ei köida ja sama on ka siis, kui on meeletult palju poole lehekülje pikkuseid lauseid. Üks näide on Kobo Abe "Face of Another" lugesin seda jaapani keelest inglise keelde tõlgituna. Raamatu teema tundus minu jaoks väga huvitav, aga laused olid sellised, et ma pidin umbes 4x lugema, enne kui sain aru, et ahaaa, siin on seda mõeldud, aga need sõnad on valedes järjekordades ja seetõttu ei ole lause mõistetav. Alustasin seda raamatut vist 6x, suutsin lugeda paar lehekülge enne, kui selle käest panin (viimase korraga sundisin end lõpuni lugema).

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

1. Raamatusari Mark Hodder "Burton and Swinburne" - Kaasatud on päriselt 19. sajandil elanud inimesed (Darwin, Babbage, Nightingale, Palmerston jne), kes on viidud aurupungimaailma, kuhu on ka kaasatud ajaränne ja muud põnevat.

2. Neil Gaiman - ei vaja vist tutvustamist. Temalt meeldib mulle väga "The Sandman".

3. Maniakkide Tänav - samuti ei vaja tutvustamist. Sain just teate, et "Muinaskuningas" jõudis kohale, ootan huviga.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Aastat enam ei mäleta, aga oli vaja aega parajaks teha ja kus mujal, kui mitte raamatupoes. Silma jäi Maniakkide Tänav "Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi" ja ei saanud ilma seda ostmata poest väljuda. Varem ma ulmet ei lugenud, aga pärast selle raamatu lugemist olin meeldivalt üllatunud ja sealt see algaski.

5. On sul lemmikloomi?

Ei

Eestcon 2022

Ühispilt ja valitud hetked Veiko Kastanje kaamerast.

Albumilingid:

Ühispildid - https://photos.app.goo.gl/oWbas67zgKvSViLt5

Esimene päev - https://photos.app.goo.gl/YdN6DeodXDJsmKJP6

Teine päev - https://photos.app.goo.gl/6MzpFzj6pEqE6kcr9

Kolmas päev - [album töös]

Reaktori vahetu muljevoog Twitteris:

https://twitter.com/UlmeReaktor/status/1547910171782832130

2022 Stalkerid jagatud - Palju õnne!

Pildistas Veiko Kastanje. Tervet Stalkerite kätteandmise albumit vaata siit:

https://photos.app.goo.gl/Ac9EyH5xiXa7DyZYA

Kõige vahvamat ülevaadet võitjatest ja esiviisikust pakub taas Tiina Sule Stalkeri-blogi:

https://stalkerid.wordpress.com/

Stalkerihääletusele pühendatud väljapanekud Tallinna keskraamatukogus…

… ja Tartu linnaraamatukogus

Kolm kiuslikku küsimust eelmise aasta eesti romaani Stalkeri-võitjalt käesoleva aasta võitjale

Mant: Kus sa auhinda hoidma hakkad või juba hoiad?

Kraft: Seina peal, kohe romaanivõistluse diplomi kõrval. Aga ei ole veel viitsinud auku puurida ja kruvi panna, nii et hetkel on raamaturiiulis, kuna sellel savist auhinnal on väga kena raamatuselga meenutav vasak serv.

Mant: Kas sa selleaastaseid konkurente oled lugenud ka?

Kraft: Sellele küsimusele saab vastata nii jah kui ei. Silmadega ei ole lugenud, küll aga olen aia kaevamise kõrvale kuulanud ära Häli Kivisilla „Saskia läheb metsa”, mida luges ulmeinimesele sobilikult Eesti Keele Instituudi robot. Mulle täitsa meeldis.

Mant: Ja siis äkki väike põhjendus, et miks ei ole teisi lugenud?

Kraft: Ajapuudus ja pikk lugemist vajavate raamatute ootejärjekord. Kindlasti plaanis Tuuli ja Mairi teosed, kuigi läbi peaks kõik lugema, saaks teada kuidas konkurents oli.

Tumedad tunnid juulis

Suvine järjejutt jõuab lõpule, kõlavad Veiko Belialsi jutu “Surnud mehe käsi” 3. ja 4. osa:

http://www.tumedadtunnid.ee/e/veiko-belials-surnud-mehe-kasi-3/

http://www.tumedadtunnid.ee/e/veiko-belials-surnud-mehe-kasi-4/

Lisaks on sellekuises Reaktoris võimalik lugeda kolme tõlkejuttu Patreoni-toetajatele avatud “TuTu ekstra” episoodidest: “Apelsinid”, “Tõendite puudumisel” ja “Nälg”.

Õhtud eesti ulmega: Siim Veskimehe romaani “Vanavanamees” esitlus

Raamatuesitlus toimus Tartus 8.juulil, Autoriga vestles Mairi Laurik.

Pildistas Laura

Uudiskirjandus 07/22

Kõigest inimesed

Sylvain Neuvel

Hiilgav teadlane Rose Franklin on pühendanud kogu oma täiskasvanuelu mõistatusele, mille otsa ta lapsena komistas: hiiglasuurele metallkäele, mis oli Lõuna-Dakotas Deadwoodi lähedal maasse maetud. Avastus päästis valla kataklüsmiliste sündmuste jada, millel olid geopoliitilised tagajärjed. Rose ja Maa Kaitsekorpus jooksid ajaga võidu, et õppida kasutama mõistatuslikku tehnikat, samal ajal kui hiidrobotid ootamatult Maa suurima elanikkonnaga linnadesse maandusid ja seal sada miljonit inimest tapsid. Kuigi Rose’il ja tema meeskonnal õnnestus rünnak tõrjuda, jäi nende võidurõõm üürikeseks. Salapärased sissetungijad taandusid, kadusid purustatud planeedilt… kuid võtsid teadlase ja tema meeskonna endaga kaasa.

Viibinud peaaegu kümme aastat teises maailmas, tuleb Rose tagasi ja leiab, et Maal käib uus hävitav sõda – seekord inimeste vahel. Ameerika ja Venemaa kisklevad, et täita tulnukate sissetungist jäänud võimuvaakumit. Pered rebitakse lahku, sõpradest saavad surmavaenlased, terved riigid varisevad superjõudude lahingus. Paistab, nagu oleksid tulnukad jätnud oma hiiglaslikud surmamasinad siia selleks, et inimkond ise endale lõpu teeks. Rose hakkab otsima väljapääsu, maksku mis maksab. Aga kas temast saab ettur viimsepäevamängus, mida kellelgi pole võimalik võita?

Sylvain Neuvel langes viieteistaastasena keskkoolist välja. Elu jooksul on ta olnud ajakirjanik, töötanud mullasaasteärastajana, müünud Californias jäätist ja Kanadas ukselt uksele mööblit. Tal on Chicago ülikoolist lingvistikadoktori kraad. Ta on õpetanud Indias lingvistikat ja töötanud Montréalis tarkvarainsenerina. Ühtlasi on ta sertifitseeritud tõlkija, ehkki parema meelega oleks ta astronaut.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Eve Laur

404 lk.

Veri mäletab

Lyyli Suuk

Lianna loodab, et ta saab lõpuks ise oma elu üle otsustada, kuid üks saatuslik valik viib ta taas olukorda, kus kontroll hakkab käest libisema. Maagia on hääbumas, elementide tasakaal on segi paisatud ja inimesed kannatavad. Vigastatuna Elukonda jõudes ei tea ta veel, kui palju tal enda kohta on avastada ja mida kõike tal selle käigus tuleb kogeda. Jan seevastu teab väga hästi, kes ta on ja milline on tema ülesanne. Teda on selleks terve nooruspõlve ette valmistatud, kuid kas ta ka tegelikult on valmis selleks, millega tal tuleb silmitsi seista? Vastutus ootamatult leitud laste ees liidab nad kokku, kuid side nende vahel on habras ja iga langetatud otsus võib tuua kaasa selle katkemise. Seal, kus on valgust, leidub alati ka pimedust. Varjud, mis meie järel kõnnivad, tuletavad seda meile meelde. Ilma üheta ei eksisteeriks teist. Nii toimib see ka inimeste hingesoppides, keegi meist ei ole üdini hea või halb.

Väljaandja: Fotoait OÜ.

192 lk.

Kordustrükk:

Titaani sireenid

Kurt Vonnegut

„Titaani sireenid“ on pöörane seiklus aja, ruumi ja moraalinormide piirimail. Maailma rikkaimal ja rikutuimal mehel Malachi Constantil avaneb võimalus minna koos imekauni naisega ruumiretkele kaugetesse maailmadesse. Mõistagi kujuneb retk üsna tormiliseks ja selle käigus selgub vonnegutlikult prohvetlik visioon inimkonna olemise sügavamast mõttest.

Kurt Vonnegut (s 1922) on üks kaasaegse Ameerika kirjanduse suurkujusid, kelle teravmeelsetel teostel on üldteada omadus varem või hiljem kultusraamatuteks saada. Kirjutanud neliteist romaani, mõned näidendid, kaks kogu lühiproosat ja arvukalt esseid ning artikleid.”

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud Tiina Randus

264 lk

Jutt: Portselani puudutus (Gustav Vaba)

Hämaras keraamika töökojas oli hallipäine Toivo lõpetamas tööpäeva. Riiulite ja kastidega täidetud ruumis oli tunda kuivava savi lõhna ja hõõgava ahju soojust.

Akna all laualambi paistel võttis kurnatud keraamik eest määrdunud põlle ja viskas selle selga pöörates loidunult tooli seljatoele. Pehmet sabinat kuuldes vaatas mees üle õla. Raskelt ohates läks ta tooli juurde ja tõstis põlle vaevaliselt põrandalt, kinnitades selle kindluse mõttes aasaga nagile. Astudes sammu tagasi, tõukas ta kogemata jalaga tooli, mis omakorda sõitis otsa lauale. Mees ohatas taas, kuid sundis end väsimusest hoolimata kõike piinliku täpsusega tagasi oma kohale panema. Viimase asjana tõstis ta laualt väikese pildiraami ja pööras selle viivitusega teistpidi. Oma naise fotot vaadates tundis keraamik südames valusat torget.

Eeva on ta peale juba nädalaid solvunud olnud, võttes teda iga päev kodus jahedalt vastu. Mees lootis, et naine saab kõigest aru ning kodune rahu taastub, kui viimaks tekib võimalus näidata, millega ta oma töökojas nii palju vaeva näeb. Ta oli enam kui kindel, et Eeva süda ei suuda seda nähes külmaks jääda.

Ta asetas pildiraami hoolikalt lauale ja pani selga päevinäinud tumehalli mantli. Kustutanud laual oleva lambi, kõndis räsitud mees avariivalgusti hädise kuma paistel ettevaatlikul sammul läbi pappkastide rägastiku välisukseni. Uksel vaatas ta veel viimast korda, et kõik on nii nagu peab ning lukustas rahulolevalt ukse. Võtnud maast musta prügikoti, jalutas ta läbi lume sumbates maja taha.

Kristallselges taevas särasid tähed. Läbi pimeduse lõikas jäine tuul, mis pani õblukest meest oma mantli kraed kergitama ja peaga sinna võimalikult sügavale peitu pugema. Kahetsusest, et oli hommikul kiirustades mütsi ja kindad koju esikutoolile unustanud, krimpsutas ta kibedalt nägu. Haigeks jäämine ei tulnud kõne allagi. Vähemalt mitte enne, kui projektiga on ühele poole saadud ning naisega kõik pinged maandatud.

Kortermaja trepikoja ust avades oli külmast puretud mees tänulik sealt tuleva sooja tervituse eest. Enne üles minemist piilus ta postkasti, kuid seal tundus olevat vaid tühjus. Veendumaks, et seal tõesti ei ole midagi, avas ja sulges ta postkasti luuki mitu korda.

Suhte alguses oli neil Eevaga kombeks üksteisele postkasti kirju ja teateid jätta, väljendamaks sedasi oma tundeid. See komme oli kahjuks aastatega unustusse vajunud. Nüüd võis sealt leida vaid reklaamlehti ning linnaosavalitsuse väljaandeid. Kartes lifti kasutamisega naabreid häirida, kõndis mees haigutades raskel sammul kaheksandale korrusele.

Proovides võimalikult vaikselt korterisse siseneda, võttis ta juba eeskojas kingad jalast. Avades tasaselt ukse, asetas ta jalanõud hoolikalt esiku põrandale. Üleriided varna riputanud, sundis ta end läbi kurnatuse hambaid pesema ja niiske käsnaga kehalt kuivanud savi küürima. Viimaks hiilis ta magamistuppa ning heitis võimalikult tasaselt voodile.

Homsetele toimetustele mõeldes vajus ta aegamisi unne ning peagi kõlas naabritele läbi paneelide vali ja sügav norskamine.

***

Varahommikul lahkus mees taas naisega sõnagi vahetamata. Öösel oli paksult lund sadanud. Üle mitme aasta oli korralik talv, mitte see vastik vihmane ja porine ebamäärasus, mis tavaliselt talvekuudel valitses. Keraamikule sobis karge talveilm. See tekitas südames tunde, et kõik läheb nii nagu peab. Kõik läheb hästi.

Võtnud tööruumid valvest, astus Toivo uue tööpäeva ootusärevuses töökotta ja hingas sügavalt sisse. Talle meeldis tööle tulles tunda kuivava savi lõhna, mis tõi esile soojad mälestused lapsepõlvest.

Ta asetas mustad kilekotid riiuli kõrvale maha ning riputas üleriided varna. Töölauani liikudes kontrollis ta, et kõik töövahendid oleksid täpselt omal kohal ning vaatas heldimusega raamitud fotot. Ta hingas veel kord sügavalt sisse, ringutas lae poole ning pani siis endale erksalt põlle ette, et tööle asuda.

Täna oli vaja projekti järgmise etapi elluviimiseks uued vormid valada. Selleks võttis ta laua alt kaks suuremat kasti ja asetas mustadest kilekottidest asjad nende sisse. Ta valmistas ette paraja koguse kipsisegu ning tühjendas selle võrdselt kastidesse. Seni kuni segu vormides kuivas, otsustas ta ülejäänud päeva tegeleda tellimustöödega.

Saanud kõigi vajalike toimingutega valmis, korrastas Toivo taas piinliku täpsusega töökoha ja tahtmata korrata oma eilset viga, riputas ta põlle kohe seinale. Enne minekut kontrollis ta veel uute vormide kuivamist ning veendunud, et kõik asus omal kohal, võttis ette kodutee.

Keraamik jõudis koju alles südaöösel. Jälle ootas teda katmata laud ning jäine õhkkond. Toivo teadis, et naine väljendab sedasi oma pahameelt. Ta piilus magamistoa ukse vahelt sisse, kuid ei saanud aru, kas keegi on voodis või mitte.

Mees sundis end kurnatuna hambaid pesema. Pastavahus oli märgata pisut verd, mida Toivo tükiks ajaks vaatama jäi, enne kui kõik veega alla uhas. Ta nuusutas oma kaenlaaluseid ning mõistis, et täna ei piisa käsnaga kergest nühkimisest, vaid peab üle pika aja ka duši all käima. Ta võttis riided seljast ning täheldas peeglisse vaadates, et on viimase kuuga tohutult kõhnemaks jäänud.

Ta astus kätega vanniäärele toetudes duši alla ja tegi kraani lahti. Ta ehmatas külma puudutuse peale ning keeras kraani järsu liigutusega soojema poole. Oodates, kuni vesi parajaks läheb, sulges ta pead vastu seina toetades silmad.

Teda äratas kõrvetav tunne jalgades. Vesi oli jõudnud tõusta juba pahkluudeni. Kiire liigutusega kraani sulgenud, hakkas Toivo ummistuse põhjust otsima. Äravoolu kattis paks karvade rägastik.

Karvad olid end tugevalt kinni põiminud, kuid jõuliselt tõmmates sai Toivo neist suurema osa äravoolust välja. Nähes oma näppude vahel pikki punaseid karvu, kirus ta endamisi Eevat ja tema igal pool paiknevaid juukseid. Ta pidi tihti neid kurgust välja tõmbama, kuna miskitmoodi sattusid need just alati tema toidu sisse. Neid kleepuvaid karvu vaadates tundis ta iiveldust. Nälg tegi kõhule piinavat valu, mis koos avanenud vaatepildiga pani mehe kuivalt öökima. Toivo viskas karvad vanni kõrval olevasse kraanikaussi ja toetas vasaku käega vastu seina. Ta avas kraani ja nautis sooja dušši.

Vaikselt magamistuppa astunud, heitis Toivo ihualasti voodile selili. Ettevaatlikult kätt voodi teisele poole asetades avastas ta, et seal ei olegi kedagi. Ta peletas tekkinud ärevust mõttega, et Eeva on tõenäoliselt ööseks oma ema juurde läinud, nagu tal vahel kombeks oli.

Igatsusest vahetas ta oma padja Eeva omaga, tundes sedasi naise meeldivat parfüümi. Uni leidis ta sel ööl hetkega.

***

Jõudis kätte kauaoodatud päev. Toivo asetas kõik perfektselt elutoa diivanile ja veendus oma üllatuse ideaalses esitlemises.

Ta vaatas kella. Naine jõuab alles paari tunni pärast töölt koju. Selle ajaga jõuab kindlasti poes käia ja söögi valmis teha. Mees pani hetkegi ootamata mantli selga ja läks kiirel sammul poodi. Ta ostis sealt kõik vajaliku, tegi söögi valmis ja kattis elutoa laua. Seejärel pani ta end viisakalt riidesse ning istus laua taha naist ootama. Ootavalt mõtles ta veel kord üle kõik üllatuse vajalikud lähtekohad. Talle meenus, et unustas magustoidu osta. Vandudes tõusis ta kärmelt toolilt püsti ja hakkas köögikappe läbi otsima, lootuses leida midagi head, mis naisele maitseb. Paraku ei leidnud Toivo midagi seesugust.

Ta vaatas närviliselt kella. Naise tavapärase koju jõudmiseni oli veel umbes veerand tundi. Toivo pani taaskord kiiruga mantli selga ning läks kärmelt poodi. Jõudnud tagasi koju, märkas ta elutoas pehmet valgust virvendamas.

"Eeva?" küsis ta ettevaatlikult. Saamata vastust, astus ta paar ettevaatlikku sammu elutoa suunas.

"Ma olen siin, Toivo," kuulis ta oma naise häält.

Toivo seisatas kohkudes, suutmata uskuda, et naine räägib temaga. Ta kogus end hetke ja läks kööki, et šokolaaditort külmkappi panna. Tasasel sammul elutuppa minnes nägi ta, et Eeva oli kõik eelnevalt paigale asetatud küünlad põlema pannud, mis tekitasid korteris õdusa õhkkonna.

"Ma olen siin," kõlas magamistoast kutsuv hääl.

"Ah-ah..." vastas Toivo magamistoa ukseni minnes kohmetult. Akna juures öise kuuvalguse külmas kumas nägi ta naise liikumatut siluetti.

"Millise imelise üllatuse oled sa valmistanud."

"Jah, noh... tead..." ei osanud Toivo kuidagi temaga pärast pikalt kestnud vaikimisperioodi suhelda.

Toivo astus magamistuppa, otsides seinalt lülitit.

"Palun jäta tuli kustu. Ma tahan tähti imetleda."

"Olgu," lõpetas Toivo seina patsutamise.

"Sa võid elutoast paar küünalt tuua ja öökapile põlema panna, kui soovid pisut rohkem valgust."

Toivo seisis veel tükk aega naise kütkestavat figuuri imetledes.

"Mulle meeldib see küünlajalg, mille me koos Veneetsiast ostsime," ütles naine soojalt, pöörates näo aeglase liigutusega profiili.

"Jah, muidugi," ärkas Toivo tema lummusest. Toivo tundis kangestust: nad polnud väga pikalt üksteisega sõnagi vahetanud, rääkimata samal ajal kodus olemisest.

Viimaks läks ta kärsitult elutuppa kapi juurde, kus nad hoidsid suveniire ning otsis nende hulgast nimetatud küünlajala üles. Sahtlist leidis ta sellele sobivad küünlad, kinnitas need ja süütas põlema. Peagi ilmus ta õrna valgusvärelust käes hoides vaiksel sammul tagasi magamistuppa ning asetas küünlajala voodi kõrval olevale kapile.

"Täna on ilus öö," kõlas akna juurest.

Toivo vaatas ihaledes aseme kõrval seistes naise figuuri, mis paistis külma pehme kuuvalguse embuses väga veetlev. Oli aimata, et naisel on seljas mõni tema mitmetest ilusatest kleitidest. Ta oli lummatud sellest hetkest ja naise kütkestavusest. Ta tundis, et täna saab kõik korda.

Naine pööras end jäikade liigutustega ringi, jäädes akna juures küünlavalgusest puutumata. "See oli nii imeline ja ilus reis meil, kas sa ei arva?"

"Jah, oli tõesti," kratsis Toivo kohmetusest kukalt, "mäletan sellest igat hetke."

"Või nii?" oli naine üllatunud.

"Jah, ma ei ole ka unustanud seda, kui väga ma sind armastan." Toivo astus naisele lähemale, jäädes ettevaatlikkusest olukorda ära rikkuda voodi jalutsis seisma. "Palun anna mulle mu käitumine andeks, mu kallis. Mul on viimastel kuudel nii raske olnud. Palun mõista, et ma ei ole sulle kunagi halba tahtnud. Ma armastan sind kirjeldamatul viisil," prahvatas Toivo endast kõik välja.

Naine vaikis.

"Kas..." Toivo ei suutnud lauset lõpetada.

"Jah?"

"Kas ka sina armastad mind endiselt?"

"Loomulikult, mu kallis Toivo, kuidas ma saaksingi teisiti." Eeva  hääl oli soe ja hell.

"Kas see tähendab… et annad mulle andeks?" küsis Toivo lootusrikkalt.

"Oleneb," vaatas Eeva üle õla aknast välja, "milliseks see õhtu meil kujuneb."

Toivo seisis liikumatult ning ootas naise edasist käitumist.

"Ka mina mäletan midagi," alustas Eeva näoga Toivo poole pöörates rääkimist.

"Kas sa jagaksid seda mälestust minuga?" astus Toivo talle kõhkleva sammu lähemale.

"Mäletan..." astus naine talle puise sammu vastu, "...viimast korda, kui mulle armastust avaldasid. Mäletan, kuidas sa tulid pärast pikka tööpäeva koju, viskasid kärsitult mantli põrandale ning võtsid saapad jalast. Tõstsid mu maast üles ning kandsid kätel voodisse. Külvasid mu üle hellade suudluste ja silitustega, muutudes kire lõõmas üha kärsitumaks. Sel õhtul lõhkusid sa ühe mu lemmikpluusidest, muideks."

"Vabandust..."

"Ei, sellest pole midagi. See näitas mulle, kui väga sa mind tahad. Kui väga sa mind ihkad. Kui väga sa mind armastad! Sa vabastasid mu rinnad ning võtsid hellalt jalast mu pitsilised stringid, mis sulle nii väga meeldivad. Olin juba päevi su lemmikaluspesu kandnud lootuses, et midagi sellist meie vahel juhtub. Õnneks ei pidanud ma pettuma."

Toivo, tundes meelitust, naeratas.

"Siis sa sisenesid minusse justkui päris esimest korda. Sisenesid aeglaselt, ise üle keha värisedes ning mind kirglikult suudeldes. Kui olid viimaks täielikult minu sees, vabastasin suurest naudingust sulle kõrva kuuma ohke. Sa sosistasid mulle, kui väga sa mind armastad ja ma vastasin sulle samaga. Mu küüned tungisid su lihaselisse selga ning liikusid alla su kannikatele. Surusin sind sügavamale enda sisse ning sa said sellest hoogu juurde. Su tõuked muutusid üha jõulisemaks ning kirglikumaks."

Naine oli seda kõike rääkides talle üha lähemale tulnud, olles voodist vaid paari sammu kaugusel.

"Ja kui me viimaks samal ajal tulime, tundsin, et siin maailmas ei saa olla midagi suuremat kui armastus meie vahel."

Seda öeldes seisis naine Toivo ligiduses, jäädes endiselt küünalde kumast puutumata.

"Oi, ka mina mäletan seda, mu kallis." Toivot valdasid kuumavärinad. "Kui sa vaid teaksid, kui väga ma olen seda kõike tahtnud korrata. Kui väga ma sind igatsenud olen. Su häält, su lähedust, su puudutust. Sind. Ma tahan, et meie vahel kõik endine oleks." Toivo astus Eevale lähemale, jäädes naisega silmitsi.

"Oota," ütles naine paluvalt ja astus paar sammu tagasi.

"Jah?" Toivo jäi kõhklevalt seisma.

"Kas sa tõesti usud, et kõik saab korda?"

"Ma annan endast kõik, et armastada sind sedasi, nagu sa väärt oled."

"Tõesti?"

"Tõesti."

"Kui sa seda tõepoolest mulle lubad, siis tahan ka mina midagi lubada."

"Jah?"

Naine astus lähemale, jäädes Toivoga vastamisi. "Ma luban, et kumbki meist ei unusta tänast õhtut kunagi," ütles ta kätt tõstes.

Toivo haaras kahe käega tema käe, silmist voolamas pisarad. "Ma armastan sind, mu kallis Eeva."

"Mina sind ka, Toivo."

Nad embasid. Toivo, tundes enda vastas siledat, jahedat, läbinisti kõva keha, astus naisest mitu sammu eemale ning jäi segadusse sattunult lävepakul seisma.

"Kas midagi on valesti?" küsis Eeva.

Toivo haaras öökapilt küünlajala ning tõstis ähmaselt põlevad küünlad naise näo juurde. Ta pillas jahmunult küünlajala põrandale.

"Ei ole võimalik..." Ta hakkas väikestel sammudel taganema, takerdudes sokkidega uksepiida külge.

"Mis viga on, kallis? Kas sa ei armastagi mind?" tuli naine talle järele.

"Kuidas küll..." astus Toivo Eeva lähenedes iga sammuga tagasi. Ta vaatas paaniliselt tühja diivanit.

Elutoa küünalde valguses ilmus nähtavale naise portselani valatud perfektne kehastus, seljas liibuv karmiinpunane kleit.

"Kas ma ei ole su jaoks enam piisavalt kütkestav?" küsis portselanist kuju talle lähemale astudes.

Toivo koperdas seljaga vastu lauda, pillates nõud ja põlevad küünlad põrandale.

"Ma... Ei! See ei saa võimalik olla!" ei suutnud Toivo aina lähenevat kuju uskuda.

"Mis ei saa võimalik olla?!" küsis kurjakuulutav, külm ja kalk hääl ta ees. "Kas pead silmas seda, et kui sa ühel õhtul töölt koju tulid ning mu esikust pakitud asjadega leidsid, ei suutnud sa uskuda, et meie vahel on kõik läbi? Et pärast kõiki neid tülisid tõesti viimaks lahkun su juurest?!" kriiskas Eeva. "Alles nüüd mõistan, kui rumal ma olin, et otsustasin sinuga tol õhtul silmast silma hüvasti jätta. Sa haarasid mu pluusist kinni, rebides selle katki." Figuuri külmad käed krabasid Toivo triiksärgist ja käristasid selle jõuliselt katki.

"Sa lõid välisukselt lingi eest," ütles viirastuslik kehastus toolilt seljatuge ära lüües. "Sa anusid, et annaksin sulle veel ühe võimaluse." Ta mängis nutmist. "Sa üritasid mind paaniliselt suudelda." Naine silitas oma roiskunult lehkavat pead vastu Toivo nägu ja lõi viimaks ta ninaluu raginaga katki.

"Kuid ma ei lasknud seda teha, mispeale hakkasid sa mind hammustama." Figuur näpistas Toivot üle keha. "Sa lõid mind korduvalt, muutes mind jõuetuks." Lummutuslik kogu lõi armu andmata rusikasse surutud kätega Toivot. "Sa..." Figuur astus mehest eemale.

Toivo nuuksus ning värises üle keha, hoides käsi näo juures. Ta nägu, keha ja käed kattusid verega.

"Sa vägistasid mu!" karjatas figuur maruvihaselt. "Sealsamas! Esiku põrandal!" osutas ta näpuga esiku suunas.

Eeva viirastuslik figuur seisis tardunult paigal, põrnitsedes maas lebavat Toivot. Peagi istus ta seljatoeta toolile ning ütles maha vaadates vaikselt: "Selleks ajaks, kui sa lõpetasid ja oma käed mu kõrilt ära võtsid, olin ma ammugi juba surnud."

Toivo vaatas paaniliselt välisukse poole. Tundes end abitult, jälgis ta hoolega portselanist kuju. Eeva vaatas vaikides põrandale.

Mees surus end läbi valu kätega põrandalt üles. Nähes võimalust põgeneda, hakkas ta järsult esiku poole jooksma, ent libises omaenda verel. Kiire liigutusega tõusis figuur toolilt ja haaras selja tagant Toivo kõrist kinni ning tõstis ta üles.

"Ei lähe sa kuhugi!" viskas ta mehe tagasi põrandale. "Sa tegid lahkumise mu jaoks võimatuks. Tol õhtul vangistasid sa mu hinge siia korterisse. Poleks süütunne sundinud sind seda portselanist keha looma, polekski ma võib-olla saanud võimalust sinuga arved klaarida."

Figuur astus väga rahulikult verega määrdunud ja räbaldunud riietes liikumatu hädise keha suunas.

"Mu kallis Toivo, täna juhtub sinuga kõik see, mida sa tol õhtul minuga tegid, ja palju enamatki."

Külm iil kustutas korteris kõik küünlad ning Toivo haledad nuuksed hajusid pimedusse.

Autor tänab Sandra Kingiseppa, kelle kommentaarid aitasid mõtted loetavasse vormi seada.

Jutt: Tõrksa taltsutamine (Tim Hornet)

„Ma ootasingi, millal sa mind kutsud,“ sõnas tulevaim. Ta astus lõkkest välja, leegid jalgade ümber keerlemas ja sädemepilv selja taga. „Mis mureks Maniwald? Kas tahad lepingust tagasi astuda nagu su vennad eelmisel suvel?“ Ta irvitas, leegid limpsimas teravaid hambaid, mis valmis purema.

Tulevaim istus Maniwalla vastu kivile ja muigas. Leegid tulid temaga lõkkest kaasa ja tantsisid nüüd kivi ümber.

„Ei,“ pomises pingil küürutav habetunud vanamees piipu toppides. „Mitte seda.“ Ta toppis rahulikult piibu täis ja hakkas siis end läbi patsutama. Ei tulnud otsitut ei paremast ei vasemast kuuetaskust.

„Ma annan,“ sõnas vaim kärsitult ning sutsas oma leekides sõrme piibukahasse. Maniwald tõmbas korraliku mahvi, sai piibu käima ja köhatas kurgu puhtaks. „Ole tänatud.“

„Vanaks oled jäänud,“ nähvas vaim. “Aeglaseks ja kohmakaks.”.

„Ega aeg halasta jah,“ pomises vanamees. „Pole enam isegi mahti, et aiaga mässata. Uus poiss abiks.“ Ta tõmbas korraliku kõssu. “Tegi ka siia tare taha viljapuu aeda uue lõkkekoha, nagu neid juba vähe oleks. Aga kui see juba oli, mõtlesin, et kasutan.”

Laurits vaatas ümberringi. „Mis nali see on, et puud valged. Seisavad kui jääpurikad,” turtsatas ta. “Kui teile külm nii väga meeldib, siis ma võin ju oma vennaga rääkida.“

„Ei-ei, vastupidi, kujutad ette. Koore valgeks võõpamine pidi kaitsma külma vastu. Uued ajad, uued võtted,“ Vanamees vangutas pead. „Mida kõike neile seal linnas ka ei õpetata.“

Tulevaim vaatas mõnda aega puid: mitmeil olid juba pungad väljas ja üksikutel isegi viljad, hoolimata lume tooni võõbatud varrest. Hommikune kevadõhk lõhnas värskelt ja kosutavalt. Linnud tervitasid valjuhäälselt suve algust.

„Sa ei kutsunud mind ju selleks siia, et oma aeda näidata,“ sisises Laurits viimaks läbi hammaste. „Ma loodan, et mu tasuga on kõik kombes.“

„Jah. Liisk on ammuilma heidetud. Kõik on juba otsustatud ja sätitud.“ sõnas Maniwald.

Nii oli see juba aegade algusest säätud. Tuli pakkus sooja ja kaitset armetutele inimestele, kes muidu talvekülmas ellu poleks jäänud. Tuli pakkus sooja sööki, pakkus kaitset metsloomade eest. Kuid sellel oli oma hind. Igal aastal pidid nad andma ühe elu vaimule - selline oli kokkulepe.

Kuna suuremaid kantse, mis ühendasid ümberkaudseid külasid, oli siinmail seitse, tehti seda jaona - iga kants pidi seitsme aasta tagant ohverdama ühe endi seast.

“Või nii. Kes minu roaks siis tuleb?” uuris vaim aimates pettust.

“Liisa, minu noorim,” ohkas habemik. “Omaenese verega olen ma nõus meie lepingut hoidma.” Ühtäkki tundus ta veel vanem ja väsinum.

Mõni aeg istuti vaikuses - taamal vaid ritsikate ning lindude kevadine laul.

„Miks sa mind siis kutsusid?” uuris tulevaim lõpuks. Ta oli leebunud. Maniwald oli aus mees. “Tahtsid teada, mis sigadusega Saare rahvas hakkama sai?“

See oli eelmisel suvel, kui üks kants otsustas lepingu üles öelda ja ohvrit mitte anda. Sel pööripäeval nähti tulejuga üle taeva lendamas ning peale seda paistis mere poolt vaid leeke - nii suur oli vaimu raev. Seitsmendat kantsi ei olnud enam. See oli meeldetuletuseks kõigile teistele: tulega ei mängita.

“Eks ma aiman,” kogeles vanamees.

“Või tahtsid ehk armuaega paluda? Nüüd kui kantse on vaid kuus peab ju iga kuue aasta tagant kümnist maksma,” uuris Laurits.

Vanamees raputas pead. “Mõtlesin, aga mis meil surelikel ikka üle jääb. Ei saa me tuleta hakkama. Küll mõtleme midagi välja.” Ta kogus ennast hetke. „Tegelikult, mul on sulle üks palve, kui seda nii saab nimetada.“

„Tõesti?“ Tulevaimu huvi oli hetkega üleval, näol lai irve. „Räägi! Mitte, et ma lubaks su palve täita.“

“Tean, kuid egas küsimine liiga tee,” mühatas vanamees. „Meil külas oleks tarvis katsumist poistele, kes meheikka on jõudmas ning ma mõtlesin, et ehk saad mind sellega aidata.“

Tulevaim jäi mõtlikuks. „Ja kuidas sa seda mõtled?“

Vanamees tõstis näpu püsti. „Tuli, see on ohtlik, isegi hirmus. Jah. Eriti pööripäeva ajal.“ Ta võttis oma kustunud piibu ja kopsis selle vastu pingi äärt tühjaks. „Mis oleks kui laseks neil julguse prooviks sellest üle hüpata. Oleks katsumus, jah.“

„Eks tehku proovi kui julgust on,“ naeris tulevaim. “Mis tulle kukub on minu tasuks!”

„Oota ikka natuke. Ma ei taha, et nad mul ka liiga ruttu otsa saaksid. Sellepärast ma mõtlesingi, et…“ Maniwald napsas kõrval kasvava puu otsast selle kevade vast esimese õunapunni. „Ubinat?“ pakkus ta tulevaimule. Too raputas pead. Vanamees ise lõi hambad isuga õuna. „Viimane saak. Neh. Ussid tegid liiga, nii et poiss pidi mitmed oksad maha võtma.”

„Mis mõte sul siis selle hüppamisega oli?“ kordas Laurits.

„Jah. Muidugi. Mõtlesin, et annaks neile ridva hüppamisele abiks, aga et siin mingit eksimust poleks laseks sul endal valida, mis puust ma selle teen.“

Tulevaim noogutas. See oli õige mehe tegu. Puu kandis väge ning mitte kõik neist ei sobinud vaimule. Kuusk ja mänd olid vaigused ning võisid panna oma praksumisega vaimu kõhu keerama. Haab hakkas tules vahtu välja ajama. Kask tahmas, kuigi muidu põles hästi. Lepp ei andnud korralikult sooja, kuid see-eest ei tahmanud üldse. Igal puul olid omad head ja vead. Kõige vastikum oli muidugi pihlakas. See punaste marjade ja ristimärkidega nende otsas puu suutis allutada iga vaimu inimese tahtele.

„Kuidas oleks seesama õunapuu, millest sa just sõid?“ pakkus Laurits. See tundus ohutu.

Maniwald vaatas puud. “Hea sirge tüvi on küll, kui vast natukene kleenuke. Maha tuleb ta võtta nii ehk naa. Olgu, teeme siis nii.“

„Oli see kõik mida sa tahtsid?“ uuris tulemees.

Vanamees mõtles hetke. “Äkki saaks ka nii teha, et esimene hüpe liialt ei kohuta. Muidu pelgavad kõik teised kohe ära ja jätavad asja pooleli.”

“Sa tahad, et tuli oleks madal kui muru?” mühatas vaim pettunult.

“Ei, seda mitte. Olgu ta ikka suur ja hirmutav, kuid lasku esimesel ilma viga saamata minna.”

“Seda võib,” turtsatas tulevaim. Kui ta esimese hüppaja kohe endale napsas, ei tulnud sealt ju järgmisi. Andes algul natukene armu sai kõhutäis kindlasti suurem.

„Siis on kokku lepitud. Aitüma.”

“Aga palun,” irvitas Laurits ja limpsis ootusärevalt keelt. “Ma siis teen puule oma märgi, et hüppamine oleks ainult sellega ja ei miski muuga.” Õunapuu ei põlenud küll hetkega, kuid siiski üsna hästi. Ta oli kindel, et sellest hüppamisest sai ta veel mitu ohvrit.

Enne kui Laurits haihtus limpsis ere leek üle puutüve.

Maniwald ootas mõni aeg mõtlikult. Siis lükkas ta selja sirgu, sülitas välja, mis solki ta just sõi ning astus puu juurde.

Leek oli tahmanud valge võõba mustaks, kuid mitmes kohas ka täiesti ära sulatanud nii, et puukoor nähtavale tuli – oli õnn, et tulevaim seda ei märganud.

Küll oli ta selle taimega vaeva näinud, proovinud aastast aastasse soovitud tulemust ja viljakandmist, et see just nii läheks. Õnneks oli tal seitse aastat aega ja valgeks võõpamine peitis poogitud kohad ilusasti ära.

Poogitud pihlakal tema ees oli tulevaimu enda kinnitus. Lisaks oli tal Lauritsa lubadus esimene hüppaja rahulikult üle lasta. Sellest piisas - peale pihlapuuga ülehüpet ei saanud tulevaim enam terve aasta inimsoole liiga teha. Üle hüppamine allutas vaimu, pihlakas kinnitas selle.

Ta pidi veel vaid pihlaka maha võtma ja sellele kaitseruunid sisse tegema, kuid sellega oli aega.

Maniwalla näole vajus rahulolev muie.

Neil oli tule vägi ning selleks polnud tarvis enam ühtki ohverdust - nad pidid vaid igal suve hakul pihlakaga üle tule kargama. Pööripäevast sai nüüdsest pidupäev.

Jutt: Aus kaup (Kersti Kivirüüt)

Galina Petrovna oli praktilise meelega naine. Tühja-tähja peale ta energiat ei raisanud. Juba kakskümmend aastat, igal nädalavahetusel aprillist oktoobrini kella seitsmest hommikul kuni pärastlõunal kella neljani välja, müüs Galja Tartu avaturul Poolast kokkuostetud odavat kaupa.

„Pašakene, ära külmeta!“

Pašakeseks nimetatu tõstis hallist kaubikust suuri ruudulisi plastikkotte turuleti taha, kust Galja vilunud osavusega jalanõusid, riidehilpe, aga ka  kotte, püksirihmu ja muid aksessuaare letile sättis.

„Ei külmeta, ei külmeta, tuvike,“ kostus Pašakese halliseguse vuntsi varjust vastuseks.

Pašakene, ehk Pavel Bakarovitš Erdniev  sattus Eestisse elama perestroika alguspäevil. Pärast Elista ülikooli lõpetamist suunati ta Ulila turbatööstusesse inseneriks. Siin kohtus ta noore palgaarvestaja Galina Jõgistega ning nüüdseks juba aastakümneid kestnud kooselu sai alguse armastusest esimesest silmapilgust. Kui toona oli Pašakene sire tõmmu poiss, kes võinuks kas või „Burda“ kaanepoisina poseerida, siis nüüdseks meenutas Galja kallis kaasa oma lühikese kasvu ja ümara keha tõttu pigem murumuna kui meest.

„Pašakene, pane ometi jope selga. Õhk on ju jahe. Jääd veel haigeks, kullake.“

Galinal  oli õigus. Oli 1. mai. Kuigi päevasoe võimaldas juba kevade tärkamist nautida pluusiväel, näitas varahommikune kraadiklaas kõigest seitset soojakraadi. Jahe, või siis suisa näpistavalt külm oli ka jõepinnalt turule ulatuv niiske, vee-elu järgi lõhnav õhk. Aga nii nagu ei hoolinud varahommikusest jahedusest jõekalda pajude okstes valjuhäälselt sädistavad linnud, ei hoolinud oma abikaasa nõuannetest ka Paša.

„Sa muretsed liiga palju, mesimummuke,“ vastas ta ja lisas lõpetuseks, „tulen siis nelja paiku sulle järele.“

Turu avamiseni oli jäänud veel viisteist minutit. Galina valas endale termosest topsitäie teed ja lubas endale mõned minutid kevadhommiku nautimiseks.   Pisut eemal, aedviljade lettide juures käis vilgas askeldamine. Hilbukauplejate letid olid aga tühjad – nüüdseks oli Galina viimane vapper, kes viitsis veel kaubanduskeskuste riidepoodide odava masstootega konkureerida. Galina jaoks oligi  riiete avaturul müük nüüdseks juba elustiil, sest Pašakese pensioni ja masinaremondi juhutöödega oleks saanud ka kenasti ära elatud. Pealegi olid lapsed juba täiskasvanud ja edukalt iseseisvasse ellu sukeldunud.

Galina elu oli seega idüll. Kuni eelmise nädala reedeni, mil naaberleti hõivas Siret. Galina oli kunagi kuulnud inimestest, keda kutsuti energiavampiirideks. Ta ei olnud seda enne Siretiga kohtumist kunagi tõsiselt võtnud, arvates, et mõned püüavad lihtsalt selle koleda sõna taha peita enda suutmatust suhelda normaalselt teiste inimestega. Nüüd aga oli Galina täiesti kindel – Siret on pesueht energiavampiir. Iga lause, mis Sireti suust lagedale tuli, valgus Galina hinge laiali kui mädakolle ning röövis kogu elujõu. Galina oli esialgu uue naabri üle rõõmus, sest juttu puhudes läheb ju pikk turupäev kiiremini. Eriti siis, kui kliente vähevõitu ja iga minut venib kui tainas. Aga see rõõm purunes juba kohtumise esimeste minutite jooksul, kui Sireti suust kõlas: „Erinevalt sinust ma ei vaja turul müümist enese elatamiseks – mul on raha piisavalt. Mu terapeut ütles, et mu karma ülesanne on laskuda madalama klassi inimeste tasandile ja neid aidata. Kõige lihtsam võimalus ongi kohata lumpenit turul.“

Illustratsioonid: Kärt Mikli

Aga siis kõlasid hiljem ka:

„Sa oled liiga matsakas, et täistallaga kingi kanda. Kõrge konts muudaks su jämedad reied pisut sihvakamaks.“

„Mind on alati huvitanud primitiivsete inimeste sisemaailm. Räägi mulle, millest sa tavaliselt mõtled.“

„Kas sa ikka tead, et su kaup on kõik naftast tehtud? Oled sa mõelnud, kui palju sa loodust saastad ebakvaliteetset riidekaupa müües?“

Kõige tüütum aga oli, kui klientide puudusel hakkas Siret Galinale oma tavaari müüma.

„Ma soovitan sulle roosakvartsi taskus kanda, see aitab sul end tunda naiselikuna. Võin sulle sõbrahinnaga müüa.“

„Sinusugune küpses eas naine võiks määrida lümfidele iga päev eeterlikku õli. Ma soovitaksin „Tiibeti roosi“, aga kui eelistad vürtsikamaid aroome, siis sobib ka „Indiaani serenaad“.“

Just seda Siret müüski: poolvääriskive ning eeterlikke õlisid lihtsameelsetele ullikestele, kes uskusid neil ravitoimet olevat. Galinat selline jama ei huvitanud – tema müüs ausat kaupa.

Muuhulgas – jutukatkete põhjal oli Galina aru saanud, et nad olid Siretiga eakaaslased. Suisa samal ajal ülikooliski õppinud – Galina ökonoomikat ning Siret geograafiat. Tõsi oli aga see, et pilkupüüdev välimus oli Sireti jaoks olulisem teema kui Galina jaoks. Oli silmnähtav, et kuuekümne kahe aastane Siret oli oma noorusliku välimuse säilitamiseks kasutanud ka doktori osavat kätt.

Galina juba pidas plaani otsida turul mõni teine koht riidemüügiks. Siretist võimalikult kaugele. Aga ta otsustas veel natuke oodata, et näha Sireti ja Ravili kohtumist.

Ravil oli ekstsentriline turukaupleja, kes ilmus leti taha vaid kord aastas – 1. mail ja sedagi ainul tunniks ajaks keskpäeval. Galina ei olnud kunagi märganud, mis suunast Ravil kohale ilmus. Lihtsalt ühel hetkel oli ta leti taga ning laotas luitunud linase liniku sisse mässitud rämpsu letile. Teisiti kui „rämps“ ei osanud Galina Ravili kaupa nimetada. Seal olid tallaaukudega löntsis ja kulunud saapad; narmendav laualinik, mille luitunud roosimuster vaid vaevu-vaevu välja paistis; vana ja väsinud lambanahkne müts, roostes sõrmus, mille kivipesast vaatas vastu tühjus, viledaks kulunud sametriidest kukkur, mille kuldniitidest tikandist olid järel vaid aimatavad riismed ning katkise tilaga teekann. Selle rämpsu eest aga küsis Ravil ennekuulmatut hingehinda. Põhjendusega, et tegemist on võluasjadega. Just seepärast kutsus Ravil ennast kolduniks – võluriks ning sama tegid ka kõik teised turulised, kel vähegi Raviliga kokkupuudet oli olnud.

Nii umbes poole kümne paiku sõitis turuleti juurde takso.  Samal ajal kui taksojuht pagasnikust suurt ratastega kohvrit asfaldile vinnas, venitas juhi kõrvalistmelt end välja Siret. Ta tõmbas roosal,  karvase kraega jopel luku kinni ning liikus kohvrit lohistava taksojuhi järel modellikõnnakul leti juurde. Modelliefekti rõhutasid liibuvad džiinsid ja traumaohtlikult kõrged kontsad.

„Mu armas Galjuša! Kas pole täna kaunis kevadpäev!“ hõikas ta „tere“ asemel.  Ja selle asemel, et kohvrist kaup letile laduda, suges ta sõrmedega pikki blonde juukseid ning pööras suletud silmil näo vastu päikest.

Mis kuradi „Galjuša“. See, et Galina oli venelanna, ei andnud suvalistele tüüpidele õigust mingeid „-uša“  nimelisi hüüdnimesid panna.  Eriti selliseid, mis kõlasid nagu „kaloss“.

„Täna tuleb müüma sinu kolleeg …. kullakallis Sirtsukene,“ Vastas Galina. Kah elementaarseid viisakusreegleid, ehk siis „terega“ suhtluse alustamist teadlikult ignoreerides.

Siret nautis ikka veel päikest, aga kui tema otsaesine ei oleks botoksist täiesti tuimaks tehtud, oleks võinud seal märgata praegu murekortsu.

„Palun ära kutsu mind sirtsukeseks,“ lausus ta Galinale, „hellitusnimede kasutamine on mikroagressioon, millega tahetakse rõhutada oma üleolekut vestluspartneri suhtes.“

Galina ei öelnud midagi. Isegi ei pööritanud silmi, kuigi oleks tahtnud, sest just nüüd soovis üks klient proovida tänavakingi.

Galina kunde kiidusõnad jalanõude mugavuse kohta häirisid Sireti päikesevanni protseduure. Närviliselt rapsides kiskus ta lahti kohvriluku ja ladus kristallid ning õlipudeleid letile.

„Kahju, et inimestel ei ole enam ei maitset ega stiilitunnet nagu vanasti,“ heietas ta justkui omaette, ilmselgelt aga eesmärgiga Galinale närvidele käia,  „madala tallaga tuhvlid on naiselikkuse ja hea maitse surm. Õnn, et minu garderoobis ühtegi sellist õudust ei ole.“

Hoolimata Sireti porisemisest, ostis kunde siiski kingad ära. Selleks ajaks oli Siretile kohale jõudnud, mida Galina tegelikult talle enne ütles.

„Oot, mis kolleeg?“ küsis ta Galinalt siiras arusaamatuses. Viimati töötas Siret möödunud sajandi üheksakümnendatel EKE Tartu projekteerimisbüroos. Pärast teise lapse sündi jäi ta koduperenaiseks, mida võimaldas abikaasa järjest edukamaks kujunev elektroonikaäri.

„Pesueht võlur – koldun, müüb võluesemeid. Nagu sinagi.“

„Mina, ja võluesemeid? Kristallide ja eeterlike õlide tõhusus on teaduslikult tõestatud. Aga mis võluesemeid siis tema müüb?“

„Ta saabub siia täpselt kell kaksteist, siis saad ta enda käest küsida.“

„Kust sa tead, et täpselt kell kaksteist.“

„Sest nii on see olnud igal aastal. Nii kaua kui mina olen siin müümas käinud, on  koldun lagedale ilmunud punkt kell kaksteist. Ilmselt varasematel aegadel käis isa – ei ole võimalik, et üks inimene ajas üldse ei muutu. No kui just kirurg ei aita.“

See viimane oli öeldud toonil, mis ei jätnud kahtlusevarjugi, et see oli mõeldud Sireti narrimiseks. Siret ei pööranud Galina torkele tähelepanu. Teda hakkas järjest rohkem huvitama salapärane koldun.

„Et siis kohe võlurite dünastia?“ uuris ta huviga

„Kas just dünastia,“ kehitas Galina õlgu, „koldun näeb välja umbes kahekümne viiene. Paarikümne aasta jooksul peab inimene ju muutuma. Küllap vahetas mingi aeg poeg isa välja, ilma, et ma oleksin seda tähele pannud. Ega mul ei ole aega siin inimesi vahtida. Aga ma pean ütlema, et ärile see koldun hästi ei mõju. Ta peletab juba oma välimusega inimesed eemale.“

„Mis tal siis viga on?“

„Küll sa kohe tutvud temaga. Ta näeb välja nagu vanavene talupoeg: viisud jalanartsude otsa seotud, jalas kottivajunud takused püksid ja seljas linane tikandiga kosovorotka. Juuksed on tal lõigatud vanamoelisse ülilühikesse pottsoengusse. Ja muidugi see kola, mida ta müüb, on … oeh … küll sa näed, küll sa näed.“

Sireti uudishimu kasvas. Õnneks hõivasid nüüd ka tema tähelepanu kristalle uudistavad kunded. Toimetades lendab aeg kiiremini kui niisama päikest vahtides.

Nagu tavaks, ilmus ka nüüd koldun Ravil välja ootamatult. Ta sättis end sisse Galina teisele käele. Siret jõllitas uut kauplejat pealaest jalatallani – koldun nägi välja täpselt nii, nagu Galina oli kirjeldanud. Kui koldun oma kauba letile laotas, siis sai selgeks vähemalt üks asi, millega Siret oleks Galinaga ühel nõul: kolduni kaup oli täielik prügimäe materjal.

Koldun asetas ülima hellusega kaubad müügiks valmis ning pöördus Galina poole.

„Olge tervitatud õeke Galina Petrovna,“ sõnas ta sügavalt kummardades „rahu teie kodule, leiba teie lauale.“

„Tere-tere Ravil Ravilovitš. Kas te soovite jälle minult tavapärast infot?“

„Jah, olge nii lahked, Galina Petrovna.“ Koldun õngitses püksivärvli vahelt tindipoti, hanesule ning kokkumurtud paberilehe. Ta koukis lahti tindipoti korgi, kastis sule tindi sisse ning jäi küsivalt Galinale otsa vaatama.

„Niisiis,“ sõnas Galina „rahaühik on meil ikka euro ja leib maksab ühe euro.“

Koldun skribas kiiresti midagi ühele paberilehele ja pani selle siis lauale.

„Olge te tuhandest tänatud, Galina Petrovna.“ sõnas koldun taaskord kummarduse saatel. Ta toppis kirjutusvahendid püksivärvli vahele tagasi ning  asus linikut lahti sõlmima.

„Enda tervisest lugupidavad inimesed poeleiba ei söö,“ lausus Siret, „mina tellin oma leiva tuttava käest, kes kasutab ainult mahetoodetud toorainet ning arvestab küpsetamisel hea energeetika põhimõtteid. Ma maksan selle leiva eest viis eurot ja see on odavalt saadud.“

„Mõni leib maksab viiskümmend senti, mõni kaheksakümmend, mõni natuke üle euro ja mõni üksik rikas saab lubada endale viieeurost pätsi – keskmiselt teeb see euro päts,“ võttis Galina kiiresti asjad kokku, enne kui koldun jõudis segadusse sattuda.

„Mulle sobib see keskmine hind,“ vastas Ravil, „pagarid on alati leiba erineva hinnaga müünud. Pealegi on pätsid erineva suurusega – on arusaadav, et väiksemal leivapätsil on reeglina väiksem hind. Aga mitte alati.“

„Milleks talle leivapätsi hind?“ küsis Siret Galinalt poolsosinal

Aga samal ajal sosistas koldun, ja üsna kuuldavalt, Galina teise kõrva: „Kes on see kaunis bojaaritar?“

„Kaunis bojaaritar“ noore, või siis noore väljanägemisega mehe suust pehmendas tublisti Sireti umbusku Ravili suhtes.

„Oi! Mina, ja bojaaritar! Niimoodi ei ole mind veel keegi varem kutsunud,“ kekutas Siret

„Rahu teie majale, kaunis bojaaritar,“ kummardas Ravil nüüd Siretile tervituseks. Paraku letil pooleldi kõhutades ei tulnud kummardus nii sügav välja, kui ennist Galinale „teil on kohe näost näha, et olete tsaaride tõugu.“

Siret sulas kui või. „Kui huvitav, et te seda ütlete,“ kudrutas ta „ma osalesin hiljuti eelmiste elude terapeutilisel retriidil ja sain teada, et eelmises elus olin ma kõrgest soost naine kas Saksamaal või Tonga kuningriigis. Te olete tõepoolest võlur – loete inimeste hingesügavust kui avatud raamatut. Muideks minu nimi on Siret, tõesti meeldiv teiega tutvuda.“

„Ja kuidas on teie isanimi, kaunis bojaaritar Siret?“

„Nigul, aga ärge palun mind Siret Nikolajevnaks kutsuge. Eestlastel ei ole nii kombeks.“  Sireti hääletoon oli muutunud nii flirtivalt mesiseks, et Galinal hakkas juba halb.

„Olgu pealegi siis lihtsalt Siret,“ leppis koldun olukorraga. „Leivapätsi hinda küsisin seepärast, et ma pean kaupa müüma selle hinnaga, millega saab osta tuhat kõige tavalisemat leivapätsi. Ja millega te kauplete, kaunis Siret?“

„No ma pigem olen siin inimesi aitamas kui kauplemas,“ kekutas Siret. „Näiteks mul on siin viie guru energeetilisel tantsuriitusel laetud kristallid, mis avavad südametšakrad. Ja siis on mul Tiibeti ja indiaani salaretseptide järgi valmistatud eeterlikud õlid…MIKS PEAB inimene selliseid väiklasi kommentaare tegema!!!“

Viimane distsiplineeriv käratus oli suunatud Galinale, kes parasjagu ühele kundele seletas, et ta on täna hulluburger: üks hull ühel pool, teine teisel pool ja Galina nagu pihv nende vahel. Galina oli ka ainus, kelle juures turulkäijad aeg-ajalt mõne ostu tegid. Ravili kauba peale kas vangutati pead või muiati üleolevalt, Sireti kaup pandi pärast uudishimulikku näppimist letile tagasi.

„Tiibeti indiaani…“ kuulas koldun huviga Sireti kirjeldust müüdavast tavaarist „kõlab kui meretagune maagia. Mul siin on jällegi müügiks vana hea kodune nõidus – nähtamatuks tegev müts, seitsmepenikoorma saapad, igavese nooruse teekann, linake kata end, mündikukkur, kust raha kunagi otsa ei saa ning võlusõrmus, mis täidab omaniku ükskõik millised kolm soovi.“

„Igavese nooruse teekann!?“ Sireti kõrv oli püüdnud kinni selle, mida hing kõige rohkem ihaldas.

„Jah. Kui iga päev juua sellest teekannust teed ja lugeda võlusõnad, siis ei näe sa välja päevagi vanem kui seitseteist!“ seletas koldun

„Ja kuidas inimene saab kindel olla, et need võluasjad toimivad?“ uuris Siret koldunilt edasi

Siin tekkis Galinal kiusatus vahele öelda, et kuidas inimene saab kindel olla, et Sireti kristallid ja õlid toimivad, aga ta ei allunud kiusatusele. Tegelikult oli tal hea meel, et Siret kolduniga tegeles, selle asemel, et Galinale passiiv-agressiivseid nõuandeid jagada, mis kõlasid keelel kui magus metsmarjamoos, aga roojasid hinge pilgeni täis.

„Ega ei saagi,“ vastas koldun Siretile „ma ei saa enne inimesele võluriitusi avaldada kui võluasi ei ole lõplikult omanikku vahetanud. Aga muretseda pole midagi. Mul siin kõik aus kaup.“

Võimalus igavest noorust leida lummas Siretit. Mis siis, et see võimalus oli ebausutavalt muinasjutuline. Siret lahkus enda müügileti juurest, et kolduni kaupa lähemalt uurida. Küllap iganädalased kolmanda silma avanemise hingamisrituaalid olid Siretile andnud tundliku alateadvuse, mõistmaks, et keegi ei soovi tema kaupa isegi varastada ning leti omapead jätmine pole probleem.

Võlukann oli kõige tavalisem pruun põletatud savist ümmargune kann, kuhu mahtus pool liitrit tee-ekstrakti. Tila otsast oli tükk ära kukkunud ning kann oli seest öökimapanevalt räpane. Siret pani kannu letile ja uudistas nüüd sõrmust. Põhimõtteliselt võib ju ka üks võlusõrmuse soov olla igavene ilu ja noorus – tulemus ju sama. Pealegi paistis sõrmus olevat väärismetallist.

„Kas see on kuldsõrmus?“ uuris Siret koldunilt

„Ikka kullast, kui siis teisiti,“ vastas too. „Hõbe maagia peletab, kuld tõmbab ligi.“

Vähemalt üks ese kolduni rämpsuhunnikust oli tõelise väärtusega.

„Ma olen nõus selle sõrmuse ostma 500 eurot eest!“ teatas Siret, olles veendunud oma ettepaneku armulisuses.

„Ai, kaunis bojaaritar Siret, kahjuks ei saa,“ vangutas koldun kahetsevalt pead „1000 eurot on iga võluasja hind. Võtke või jätke.“

Sireti hasart suurenes. Rahast oli tal praegu kõige vähem kahju. Paraku koldun kaardimakseid vastu ei võtnud.

„Olgu. Ma ostan selle ikka. Aga pean tooma sularaha,“ teatas ta

„Aga tehke kiiresti, kella ühest pean kahjuks turult juba lahkuma.“

„Galina, kui keegi soovib midagi osta, ütle, et ma tulen kohe,“ kamandas Siret naabrinaist ning jooksis turu naabruses asuva kaubanduskeskuse poole, kus olid ka sularahaautomaadid.

„Ütlen, ütlen…“ hõikas Galina Siretile järele ja pomises vaikselt endale nina alla „no on loll.“

Siret oli tagasi juba kümne minuti pärast. Otsekohe sai kolduniga kaup tehtud. Selgus ka, et sõrmus ei vajanudki ekstra võlusõnu, vaid tuli oma soov kõva häälega välja öelda samal ajal sõrmust nimetissõrmes kolm korda päripäeva pöörates.

Ka Galinal tekkis huvi võlusõrmuse mõju osas. „Sa võiksid sissejuhatavalt soovida rahu ja rõõmu maailmale,“ arvas Galina

„Sa võid enda võlusõrmusega soovida mida tahad,“ nähvas Siret Galinale nipsakalt vastuseks. „Mina soovin seda,  mida ise tähtsaks pean.  Näiteks praegu oleks mul rahuks ja rõõmuks kõige rohkem vaja pokaal mohiito kokteili laimi ja piparmündiga ning seda nautides vaadata samal ajal tiibeti šamaanide maagilisi tantse….“

Ühtäkki käis leti juures tänaval vali pumpsatus ja väävlihaisusest kollasest suitsupilvest hüppasid kukerpallitades välja kolm lühikest kasvu meesterahvast. Siret oli oma unistusi jutlustades kogemata sõrmust sõrmes keeranud. Meestel olid samasugused lühikesse potisoengusse lõigatud juuksed, nagu Ravilil. Erinevalt Ravilist ehtisid meeste nägusid puhmas, otstest rulli keeratud vuntsid ning rinnuni ulatuv kohev habe. Kosovorotka ei olnud neil mitte linane, vaid läikivast punasest siidist ning tikandid särgil olid tehtud sätendavate kuld- ja hõbeniitidega. Püksid olid meestel kallihinnalisest kalevist ja viiskude asemel kaitsesid jalgu ehtsast hirvenahast saapad.

Mehed kummardasid sügavalt Sireti ees. Seejärel ilmus ootamatult ühe mehe kätte pokaal piparmündilehtedega maitsestatud mohiitot, mille serva oli lükatud laimiviil. Järjekordse sügava kummarduse saatel ulatati pokaal Siretile. Siret oli toimunust sügavas šokis ja tema organismis toimisid hetkel vaid ürgsed ellujäämisinstinktid: südamelöögid, hingamine ning konkreetselt Sireti puhul ka mohiitopokaali enda kätte rabamine ja sellest lonksu trimpamine.

Niipea kui jahe mohiitolonks Sireti huuli puutus, hüppasid punasärklased tsirkuseklouni osavusega üksteisele kukile. Tekkinud inimtorn hakkas üliinimliku kiirusega pöörlema, nii et silmaga ei olnud võimalik mehi enam eristada. Paarikümne sekundi pärast pöörlemine aeglustus ning kolmest mehest moodustatud inimtorni asemel seisis müügilettide ees pesueht bönpo – tiibeti preester-šamaan. Bönpol oli seljas värvikirev hõlst, millele oli kinnitatud erinevaid kellukaid ja krõlle, mis keret liigutades palju kilinat-kolinat tekitasid. Bönpo peaehe oli kui kiivri ja krooni ristsugutis – tekstiilist turbanitaolisele mütsile olid kinnitatud puidust kullatud plaadid ja sametised karvatupsud, mis hüpnotiseerivalt üles-alla tantsurütmides hüplesid. Lisaks rippusid peakattelt alla erinevates värvides maani ulatuvad siidilindid. Bönpol oli käes suur trumm, mida ta tantsides ja valjude üürgamiste saatel täiest jõust taguma hakkas.

Šõu kestis umbes paar-kolm minutit – täpselt nii kaua, kuni ikka veel krampis, näost kaame ja jahmatusest punnissilmne  Siret mohiitot rüüpas.

Kui viimane lonks pokaalist Sireti makku jõudis, käis taas väävlisuitsune põmakas ning kadunud olid nii bönpo, mehed kui ka mohiitoklaas. Inertsist tõstis jätkuvalt jahmunud Siret käe suu juurde, justkui oleks seal veel midagi joodavat.

Galina oli kogu sündmust käed puusas uudishimulikult jälginud.

„Lihtsalt uskumatu!“ hüüatas ta, kui väävlipilv hajuma hakkas. „Oli see nüüd unes või ilmsi? Vabandage, kas ma võiksin teid korra paluda….“

Leti juurde oli bönpo tantsu ajal kogunenud väike rahvahulk, kes šõud huviga jälgis. Kui bönpo tants pauguga lõppes, premeerisid nad nähtut innuka aplausiga isekeskis arutledes, kui osavad need tänapäeva mustkunstnikud ikka on. Enamik neist ka filmis sündmust ning ühte neist Galina paluski lähemale, et salvestust vaadata. Salvestus tõestas, et äsja nähtud etendus oli olnud ilmsi.

„Aga siis sa oledki päris koldun!“ tõdes Galina tunnustavalt Ravilile „Ja kõik need teised imeasjad toimivad ka?“

„No ikka ju,“ kinnitas Ravil „kas soovite ka mõnda endale osta?“

„Ei-ei-ei!“ naeris Galina „Mulle meeldib minu rahulik ja vaikne elu. Imeasjadest ei sünni niikuinii muud, kui pahandust.“

„MINA TAHAN! Ma ostan need kõik ära!!!“ Vahepeal oli Siret toibunud ning isegi taktikalist plaani pidanud. Põhimõtteliselt võinuks ju ka sõrmusega igavest noorust soovida, aga milleks sõrmuse võluväge raisata, kui on olemas teekann.

„Tuhat tänu teile kaunis bojaaritar Siret!“ sõnas Ravil sügava kummarduse saatel „iga asjakese eest tuhat eurot ja kõik on teie. Aga kiirustage, sest minu aeg saab nüüd tõesti kohe- kohe läbi.“

„No nii kaua jõuate ikka oodata, kui ma sularaha toon. Mul ei ole nii palju raha kaasas. Galina, kas sina saad mulle laenata? Toon kohe tagasi.“

Galina raputas pead ja tõstis käe märku andmiseks, et vaidlema ta sel teemal ei hakka. Aga Ravil jõudis püksivärvli vahelt järgmise varanduse üles leida – kokkuvolditud paksul paberil maakaardi.

„Kaunis Siret, vaadake siia,“ kutsus ta Siretit lähemale „olen õnneks juba ammu selleks hetkeks valmistunud. Varem või hiljem tuleb huviline ostja, kellele minu lühikesest turuajast ei piisa. Õnneks saab kuni saatana tunnini võluasju osta minu külast. Siin on kaart, kuidas sinna jõuda. Näete, see tornidega maja siin on Petseri klooster ja need talumajad märgivad minu küla. Kui liigute täpselt kaardil näidatud suunas kloostrist külani, siis jõuate kümne versta pärast kohale. Võtke see kaart.“

Ilmselgelt oli võidunud kaart püksivärvli vahel immutanud endasse kõike, mida Ravili nahapoorid väljastasid. Igal teisel juhul ei oleks Siret kaarti näpuotsaga puudutanudki, aga meeleheide ei ole häbeneda. Ettevaatlikult võttis ta kaardi oma pikkade punaste küünte vahele. Seni, kuni ta kaarti jälestustundega uudistas, oli Ravil sama ootamatult kadunud, kui ta välja ilmus.“

„Nüüd ma siis tean, kuidas ta seda teeb,“ tõdes Galina Siretile. „Nähtamatuks tegev müts ja seitsmepenikoorma saapad. Müts pähe ja saabastega vehkat – nii ta kõik need aastad siis ilmunud ja kadunud ongi.“

Siret ei vastanud Galinale midagi. Tal hakkas ühtäkki väga kiire. Kolduni küla oli vaja enne ööd üles leida. Kiirustades lükkas ta kristallid ja õlid kohvrisse ning kutsus endale järgi takso. Higist ja rasvast läbiimbunud kaardi mähkis ta kilekoti sisse, et saaks kaarti enne takso tulekut põhjalikumalt uurida.

Kusagil Sireti ajusügavustes hakkasid tööle juba ammu roostes hammasrattad, mis viimati liigutasid end ülikoolipäevil. Kolduni antud kaardi stiil ja legend oli sarnane Ivan Julma aegse kuulsa maakaardiga, mida kutsuti omal ajal „Suure joonistus“. Nii klooster kui ka kolduni küla olid iseloomulike hoonete abil kaardil ära märgitud. Kloostri ja küla vahele ja ümber oli peene sulega joonistatud leht- ja okaspuid. Enam-vähem kahe tähtsa asupaiga vahelisele lõunapoolsele kolmandikule mahtus sinka-vonkaline Piusa jõgi. Kaardi paremasse serva oli ära mahtunud ka tükike Pihkva järve, kuhu oli joonistatud purjelaev ning seda allaneelav merekoletise mõõtu peipsi tint. Kes siis muu?

Roostest lahti ragisevad ajuhammasrattad tõid Siretile meelde ka fakti, et verst võrdub tuhat kuuskümmend kuus meetrit ehk ligikaudu kilomeeter. Petseri kloostrist kümmekond kilomeetrit põhjas aga laiusid moodsate kaartide andmetel laiad männimetsad ning võsased liivanõmmed. Lähim küla kolduni osutatud paigast kandis nime Nedsaja. Vaevalt, et nii kaardil kui ka igapäevaelu inimteadvuses eksisteeriv küla võis olla  see, kus koldun võluasju müüs.  Üsna tõenäoliselt polnudki küla üleüldse maantee ääres, vaid peidus kusagil sügaval Setumaa männimetsas. Ent Siretil oli juba plaan valmis: kõigepealt pangakontorisse sularaha nõudma, siis koju riideid vahetama ja seejärel poja juurest läbi, et droon kaasa võtta. Kui kolduni küla peaks sel päeval inimsilmale näha olema, siis küllap on ta seda elektroonilisele silmale ka.

Kui Siret Nedsaja küla lähedal liivasele metsateele jõudis, oli kell juba pool kuus õhtul. Saatana tunnini oli veel hea hulk aega, aga päikeseloojanguni kõigest paar tundi. Kui salapärane võluasjade küla oli kusagil lähedal, siis oli seal ilmtingimata vaja ära käia enne päikese loojumist. Et mitte pimedas mööda tundmatuid metsi ekselda.

Droon oli osutunud taktikaliselt ideaalseks külaleidmise tööriistaks. Peaaegu. Küla ilmus pilti juba siis kui elektrooniline hiigelpõrnikas männilatvadeni tõusis. Umbes paarisaja meetri kaugusel metsavahe teest laius puudest lage väli, millele olid ehitatud näoga vastamisi kaks palktarede rivi. Kahe majaderivi vahele jäi liivane tänav, kus jalutasid lambad ja vedelesid kesikud. Ühes tänavaotsas oli kõrgete maakivist raketega kaev ja teises otsas nõmmeheinamaa, kus logelesid punakarva lehmad ja paar hobust. Majade hoovides olid juurviljaaiad ning mõned kõrvalhooned. Kõikidel majadel olid laastudest viilkatused ning tänava poole ehitatud akende ümber lubjavärviga heledaks võõbatud puidust pitskaunistused. Küll aga kui Siret drooniga külale lähemale püüdis lennata, rikkusid järjest sagenevad virvendused arvutiekraani pildi, kuni see üldse kadus. Signaal oli katkenud ning Siret pidi arvestama võimalusega, et kolduni küla nõiavägi kukutas drooni lihtsalt alla.

Igatahes polnud kahtlustki, et drooni objektiivi ette ilmunud metsaküla oligi see õige kolduni küla, sest kõige värskemad kaardirakendused märkisid külaaseme asustamata männikuks.

Kunagi kauges nooruses oli Siret olnud eesrindlik matkaja – kõrgema kategooria mägi- ja kõrbematkad olid olnud koos teiste geograafiatudengitega iga-aastane rutiin. Viimased viisteist aastat aga tähendas loodusega kontakt Sireti jaoks meditatiivseid hingamisharjutusi mõisahotelli pargi päikesevannis või naiste väetantsu mereranniku tuuleiilis. Ent loodusmatk on kui jalgrattasõit – kui kunagi on metsamatka osavus ajju salvestatud, siis naljalt sellest lahti ei saa. Siret sulges auto uksed ning silkas üle männimetsa puhmaste ja mätaste nagu noor hirv kolduni küla suunas.

Küla ei olnud teest kaugel, aga metsas võib suund kergesti kaotsi minna. Siret hoidis pingsalt sihti silme ees, et mitte ümbritsevatest helidest või huvitavatest märkamistest lasta eksitada. Seepärast ta ei märganudki, et vahetult enne, kui puude vahelt hakkasid paistma nii kaev kui ka majad, kattis vaikiv äng kogu metsa. Vakka olid jäänud rähni valjult kajavad koputused, tihaste siristamine ning külast kostuv muusikatümm. Vakka olid jäänud isegi tuuleiilid männilatvades ning talla alla sattunud oks murdus ilma iseloomuliku praksatuseta.

Esialgu näis Siretile, et küla on inimtühi. Kuid siis ilmusid akendele ning poolteistmeetri kõrguste lippaedade taha näod. Esiteks ilmus lähima maja aia taha noor naine, umbes kaheaastase heledapäise kriimu poisikesega süles. Naise lumivalge, lõuna alt nõelaga kinnitatud räti alt langes rinnale pikk ja paks ruuge punupats.  Siis ilmus naise kõrvale habemes, Ravili moodi pottsoenguga mees. Järjepanu ilmus nähtavale rohkemgi uudishimulikke nägusid, mehi, naisi ja lapsi. Kõige viimasena avanes palvemaja uks ning sealt väljus pika halli habemega, maani ulatuva musta talaariga vanamees. Ravili ei paistnud kusagilt.

Talle omase pealehakkamisega lähenes Siret palvemaja vanamehe juurde ning küsis nõudlikult: „Vabandage, kus teil siin elab koldun Ravil?“

Vanamees jõllitas Siretit mõne umbuskliku hetke, aga siis jõudis talle kohale tuttav sõna. „Koldun?“ küsis ta igaks juhuks üle.

„Koldun, koldun…“ kordas Siret läbematult.

„Koldun!“ hõiskas vanamees ühtäkki ootamatu õnnesööstu ajel. Ta tormas palvemaja trepist, haaras Sireti käe ning kiskus ta keset külatänavat, ise joviaalselt hüüdes: „Koldun! Koldun!“

Külarahvas nakatus sellest rõõmusööstust hämmastavalt kiiresti. Avanesid väravad ning Siretit ümbritses varsti rõõmust ja õnnest pakatav inimhulk, kes kõik üürgasid palvemaja vanamehe eeskujul „Koldun! Koldun!“. Enne kui Siret sellele reageerida jõudis, hakkasid inimesed Siretit juhatama küla teise otsa, ise kehakeele ja hääletooni abil märku andes, et teekond viib nüüd lõpuks ometi Ravili juurde.

Ravil ootas juba oma tare väraval. Laia naeratuse saatel hüüdis ta juba kaugelt: „Kaunis Siret, ma teadsin, et te ei vea meid alt!“

„Jah, andke mulle kiiresti võluasjad. Varsti läheb pimedaks, tahan enne metsast välja jõuda. Raha on mul siin…,“ Siret võttis dressipluusi taskust rahapaki ja näitas seda koldunile.

Külarahvas jäi vakka. Inimesed silmitsesid ainiti Siretit ja kolduni ning ootusärevad näoilmed peegeldasid, et toimumas on midagi erakordset.

„Kaunis Siret, miks te kiirustate,“ vastas Ravil oma tavapärase mesise naeratuse saatel, „kui saate seitsmepenikoorma saapad enda omandusse, olete te hetkega mitte ainult metsast väljas, vaid ka otse koduukse ees. Astuge aga edasi, jooge koos minuga teed. Võluasju ei saa osta nagu leiba. Te peate teadma, kuidas nendega õigesti ümber käia.“

Viimane tõdemus veenis Siretit. Mis kasu on võluasjadest, kui sa ei tea täpselt, kuidas neid kasutada.

Ravili tare koosnes ühest madala palklaega ruumist, millest kolmandiku hõivas valgeks lubjatud ahi setupärase lesoga. Tare ainsad kolm, kõrvuti asetsevat akent olid avatud tänavale. Hetkel küll varjutasid tänavavaate uudishimulikud külaelanikud, kes olid surunud oma näolapid vastu muhke ja kriime täis aknaklaasi ruutudele, et näha paremini Sireti ja Ravili toimetamisi.  Akna all oli nelinurkne laud ja selle juures kaks kolmjalgset taburetti. Laual suuremat sorti ümara kõhuga tinakann ja kaks madalapõhjalist savikaussi. Ravil valas raskest tinakannust kaussidesse mesiselt lõhnavat vedelikku.

„Jooge terviseks, kaunis Siret,“ julgustas Ravil oma äripartnerit, kes parasjagu umbuslikult kaussi valatud jooki nuusutas. „Teejooki on segatud rahustavad ravimtaimed, metsmesilaste mesi ning idamaised rohud. Maitske ja te küsite juurde.“

Ravilil oli õigus. Soe jook oli magus, aga mitte liiast. Suus levis hoopis tee mõrkjas mekk koos salapärase eeterliku kõrvalmaitsega, mis võis olla piparmünt või hoopis midagi eksootilisemat. Juba esimese lonksu järel tundis Siret, kuidas väsinud lihased lõõgastusid, samas kui mõttefookus teravnes.

„Mmm…. Mis imejook see on? Kas saaks retsepti?“ uuris Siret

„Tore, et teile mu kosutav teejook maitseb,“ vastas Ravil. „Kahjuks küll läheb selle joogi tegemise saladus koos minuga hauda. Aga nautige. Mina aga seletan seni, kuidas võluasjad töötavad.“

Selgitustöö ajal saabuski õhtuhämarus, mispeale tegi Ravil lahtisesse ahjukoldesse tule ning palus kirikupapil tuua palvemajast suur rasvaküünal kõrgel puidust nikerdatud jalal. Küünal ja ahi andsid tares piisavat valgust, et äri eduka lõpuni viia. Niipea, kui Ravili sõrmed Siretlit saadud rahapakki puudutasid, kostus tänavalt ülevoolav juubeldus, mis ei tahtnud ega tahtnud lõppeda.

„Mis neil hakkas?“ küsis Siret koldunilt

„Olete selgituse ära teeninud, lahke bojaaritar,“ vastas Ravil sügava kummarduse saatel, „aga miks mitte kuulata selgitust õhtusöögi saateks. Teie omanduses on ju nüüd linake-kata-end.“

„Hea mõte. Ma polegi päev otsa midagi söönud. Praegu kuluksid üks idusalat ja juurviljamahl ära küll,“ nõustus Siret

„Mille järgi iganes teil himu on…“ noogutas Ravil takka.

Linake-kata-end tööpõhimõte oli lihtne. Rätik tuli lauale laotada ning öelda võlusõnad, mis ühtisid täielikult võluasja nimega: „linake kata end“. Seejärel ilmusidki linale just need söögid-joogid, mille järele nõidujal kõige suurem himu oli.

Ravil tõstis teekannu laualt põrandale ning Siret laotas liniku laiali. Pärast kiiret, varjamatult põlglikul ilmel läbiviidud hügieeniinspektuuri hindas Siret liniku kasutuskõlblikkuse rahuldavaks ning lausus nõutud võlusõnad. Otsemaid ilmusid lauale suur kauss auravate friikartulitega ning priske hamburger rasvast tilkuva pihviga. Kõige selle hea ja parema alla kugistamise abiks võlus laudlina lagedale kaheliitrise koolapudeli.

Esialgu tahtis üllatunud Siret protestida, et linik on midagi sassi ajanud. Aga kellele sa siin võlukülas ebakvaliteetse teenuse eest ikka kaebuse esitad. Pealegi oli praetud söögi lõhn juba Sireti meeled vallutanud. Ta haukas burgerist isuka suutäie ning neelas selle peaaegu kugistades alla.

„Kas soovite friikartuleid?“ Siret polnud mingi mühakas, kes üksi õgis ja teistele ei pakkunud. Lahkelt lükkas ta kartulikausi Ravili suunas.

„Ei-ei, aitäh, kaunis Siret,“ raputas Ravil naerdes pead, „selles ongi asi, et kuigi me kord aastas näeme välja kui lihast ja luust inimesed, pole meil tegelikult vajadust maiste himude järele. Võime muidugi moe pärast süüa ja juua, aga tõesti ainult moe pärast…. Siret, kas soovite, et teen teile söögi kõrvale igavese nooruse teed võlukannust?“

Siretile meenus teekannu öökimapanev räpasus ja ta raputas pead: „Ma hiljem kodus joon. Aga rääkige siis Ravil, mis veider küla teil see siin on.“

„Meie küla on väga vana,“ alustas Ravil, „elasime siin vanade tavade ja kommete järgi juba enne seda, kui  põrgusigitis Nikon meiesuguseid raskolnikuteks hakkas kutsuma. Tegelikult ei teadnud me suurest kirikutülist mitte midagi, enne kui ühel sombusel talvepäeval ilmus meie külla väikese saatkonnaga kõrgest soost naisterahvas. See oli vanadele usukommetele truuks jäänud bojaaritar Feodosija Prokopjevna…puhaku ta märtrihing rahus taevases tsaaririigis…“ Ravil lõi endale risti ette. Kahe sõrmega, nagu õigel kristlasel kombeks.

„Ah, et te olete siis vanausulised?“ teeskles Siret õgimise vahele aktiivset kuulajat, nii nagu kunagi ühel koolitusel oli õpetatud.

„Jah, oleme…“ tõdes Ravil, „ausalt öelda on mulle isegi nende nii-öelda …. õigeusklike … küünalde haiski ninale vastik. Aga räägin edasi, mis tookord juhtus… Õnnis märter Feodosija Prokopjevna oli pagendatud õigeusklike saatanate poolt Petseri kloostrisse, kus tal õnnestus tänu paarile vanale usule salaja truuks jäänud mungale põgeneda. Ta palus meie külalt varjupaika, sest me olime oma asukoha tõttu mitte Vene tsaari, vaid Rootsi kuninga alamad. Aga meie, nurjatud, hakkasime kartma ja saatsime armulise bojaaritari oma ukselävelt minema. Enne lahkumist sajatas Feodosija Prokopjevna meie külale needuse kaela. Ja needus tuligi. Kõigepealt hakkasid surema koduloomad, siis ikaldus saak ning lõpuks jõudis nälgivasse külla katk. Aga see polnud veel kõik. Pisut rohkem kui aasta pärast bojaaritar-märtri needust ununes palvemajja põlema küünal. Kogu küla põles maha kõige täiega, sest näljast ja haigusest nõrkenud inimesed ning pudulojused ei suutnud tule eest põgeneda.“

„Milline tragöödia! Rääkige, mis edasi juhtus,“ lausus Siret hääletoonil, millega tavaliselt räägitakse igapäevastel olmeteemadel. Sireti mõtteisse oli hoopis imbunud võimalik äriplaan – vanavene teemaline teraapiatalu Setumaa kauni looduse keskel.

„Edasi juhtus see, et Feodosija Prokopjevna needus sulges kogu meie külale pääsu taevasesse rahuriiki. Õnneks ei saadetud meid ka põrgusse. Jäimegi maailmade vahele lõksu. Anusime issandat ja issanda ingleid, et meil lubataks taevariigi õndsusesse, aga meie reetmise patt oli liiga suur, et niisama lihtsalt rahu saada. Õnneks oli saatanaga lihtsam asju ajada, sest talle meeldib kaubelda ja mängida inimhingedega niisama lõbu pärast. Deemon Mammon tõi meile otse põrgust needsamad kuus võluasja, mis nüüd teie omanduses on. Saatan lubas, et kui saame asjad meie poolt vabalt valitud turul maha müüdud, kustutab ta  külarahva põrgu nimekirjast, mistõttu ei ole taevariigil muud valikut, kui meid igavesse õndsusesse lubada. Külarahvas usaldas mulle kui kohalikule ravitsejale müügitöö ülesande ja saatan kinkis mulle võime saada aru kohalike keelest. Saatanlikuks viguriks oli aga see, et võisin turul asju müümas käia vaid tunni aja jooksul kevadpühadel ning küsima asjade eest hingehinda. Olime juba saatanaga käed löönud, kui välja ilmus peaingel Miikael, kel oli ikkagi hakanud meie külast kahju. Lepingut saatanaga ei saanud ta enam ümber lükata, aga oma lõputus halastuses kinkis ingel meie külale lisaks ööpäeva maapeal – saatana tunnist saatana tunnini. Juhul kui tunnist ajast ei peaks turul piisama. Ja nagu näha – see armuline kingitus kulus meile väga ära.“

„Aga miks Tartu turg? Aga mitte Pihkva või Sankt Peterburi turg?“

„Jah, nüüd ma tean, et põhjas on uus ja uhke linn nimega Sankt Peterburg,“ vastas Ravil, „toona aga ei olnud sellest linnast ühte ainsat taregi. Aga peamiselt valisin Tartu seepärast, et ei soovinud minna linnadesse, kus Nikon oma ketserliku usuliikumisega oli palju häid inimesi kas pagendusse ajanud või suisa surma saatnud,“ selgitas koldun

Vahepeal oli Sireti kõht täis saanud ning toidunõud võluväel linikult haihtunud. Kõik, peale pooliku koolapudeli, mille Siret oli vahepeal põrandale tõstnud.

Ravil võttis laualt liniku, tõstis sinna peale teekannu, kukru ja mütsi ning keeras lina kompsuks kokku. Võlusõrmus oli Siretil juba sõrmes ning saapad asetas Ravil Sireti jalge juurde ninaotsaga väljapoole.

„Siin on teie võlusaapad, kaunis Siret. Turvalist teekonda koju!“

Sireti sisemine hügieeniinspektor keelas jalgu saapasse pistmast.

„Pole hullu,“ vastas Siret koldunile, „auto ei ole kaugel. Kui saaksin kusagil päikesetõusuni magada, siis läheksin hommikul läbi metsa jalgsi maanteeni.“

Ravil võttis viivukese hetke mõtlemisaega, enne kui vastas: “Kuidas aga soovite, kaunis Siret. Võite minu ahjupealsel end välja puhata. Ma jätan enda tare teie päralt. Head ööd, armuline bojaaritar ja issanda inglid õnnistagu teid meie päästmise eest!“

Ravil kummardas sügavalt kaks korda Sireti ees ning lahkus tarest.

Siret võttis küünlajala, et uurida lähemalt Ravili lesopealset aset. Põhukott näis olevat torklik, aga õnneks ilma kahtlaste plekkideta. Asemel olevad pargitud lambanahad olid suisa turismitalu eurokvaliteedi väärilised. Või siis peaaegu olid. Siret võttis tossud jalast, aga otsustas rustikaalse romantika vahetute mõjude kaitseks jätta dressid selga. Igaks juhuks kustutas ka küünla, sest meenus Ravili jutust mingi tulekahju teema või mis iganes. Uni saabus kiiresti,  oli olnud väsitav päev.

Samal ajal istus koldun palvemaja trepile.

„Lõpuks ometi on needus murtud,“ tõdes ukselävele ilmunud papp, „loodetavasti bojaaritar jõuab enne saatana tundi ilusti koju.“

„Ei jõua ta midagi,“ vastas koldun, „jäi teine mu ahjupealsele põõnama. Näib üks pirtsutaja vanamutt olevat, aga vähemalt päästis meid Morozova needusest.“

„Tohoh, või jäi ahjupealsele põõnama…“ papp istus kolduni kõrvale, „kas sa ei öelnud siis talle, et saatana tunnil kaob küla maa pealt, nagu igal aastal.“

„No ma rääkisin talle meie küla kurva loo, kus oli ka iga-aastasest ilmumisest ja kadumisest juttu, aga näis, et ta ei pööranud sellele suurt tähelepanu,“ selgitas koldun, „aga pole hullu midagi. Ärkab öösel metsas, võib-olla väikese ehmatusega, ning otsib oma auto üles. Auto – see on nende tänapäeva inimeste ilma hobusteta vanker. Sama tõhus nagu seitsmepenikoorma saapad.“

„Ütle nüüd imelugu – või ilma hobusteta…“ vangutas papp pead, „aga Ravil, seda sa ikka ütlesid bojaaritarile, et kui kõik võluasjad saavad ostetud ja needus murtud, siis sellelsinasel saatana tunnil, mil küla viimast korda kaob, lõpeb ka asjade võluvägi?“

„Ei öelnud ma talle midagi ja ta ei küsinud ka. Nii et minu poolt on kõik aus kaup.“

Siret ärkaski öösel metsas ägedate külmavapete peale. Sooja leso asemel oli kere all jahe ja niiske maapind. Pehmete lambanahkade asemel aga torkivad mustikapuhmad. Võpatades kargas ta istukile ja jäi meeltesegaduses pimedat ümbrust jõllitama. Tuul oli tõusnud ja sahistas valjult kõrgel männiokstes. Puude all oli veel pime, aga horisondilt tõusma hakkav päike oli toonud taevasse mustava  põhjatuse asemel sõbralikuma tumesinise tooni. Kusagil kaugel huikas üksildane öökull, aga üha julgemalt häälitsesid ka pulmameeleoludes päevalinnud.

Üsna kiiresti, ilma täiendava valguseta leidis Siret üles oma heledad tossud ja tõmbas need jalga. Seejärel kobas ta dressipluusi taskuid – alles olid nii autovõtmed kui ka telefon, mis maandas mõneti paisuma hakanud ärevustunnet. Telefoni lambitule valgel leidis Siret üles võluasjade kompsu ja seitsmepenikoorma saapad. Isegi pooliku koolapudeli leidis ta, mis võluõhtusöögist ikka veel järel oli. Saapaid ei soovinud Siret jätkuvalt jalga panna. Ta hoopis leidis, et nüüd – võluasjade täiskomplekti omanikuna – võib ta lubada endale sõrmusel lihtsamat sorti soovi. Kuid sõrmusemehikesed näisid seekord kurdid olevat, ükskõik kui närviliselt Siret sõrmust sõrmes ei keerutanud koos sooviga metsast lahkuda. Meeleheide kasvas piisavalt suureks, et jalast võtta tossud ning proovida seitsmepenikoorma saabaste võluväge. Ka see ei toiminud. Ei toiminud ka võlulinikule antud korraldus valmistada kanget espressot. Mitte miski ei toiminud ka pärast korduvat ja korduvat järeleproovimist. Siret tõmbas kopsud õhku täis ja lasi kuuldavale valju ja pika karje, kuid ta oli oma südameahastuses üksi. Tuul sasistas mändide oksi nagu ennegi ning linnud häälitsesid, nagu poleks midagi juhtunud. Vaid üksildane sokk, kes sadakond meetrit eemal  kraavikaldal rohtu sõi, tõstis hämmeldunud pilgu korraks metsa poole, justkui tahtnuks öelda: „Mida pekki!“

Karje aitas niipalju, et jõuetu ängi asemel suutis Siret end tegutsemiseks mobiliseerida. Ta korjas võluasjad liniku sisse kompsuks kokku – kui neist muud kasu ei ole, siis saab ehk antiigikaupmeestele maha äritud. Et osagi kaotatud rahast tagasi saada. Kompsu sisse läks ka poolik koolapudel. Telefonilambi ja kaardirakenduse kompassi abil hakkas Siret auto poole sammuma.  Peenest daamist olid järel vaid riismed – soeng oli sassis, pesemata keha lõhn meelitas ligi kevadisi kärbseid, riided ja juuksed olid täis okste- ja samblasodi ning dresspüksi sääre külge olid kinnitunud kaks vallatut jänesepabulat. Mõnekümne meetri järel tegi aga Siret pisutki tujutõstva avastuse – ennist eetrist kadunud droon lebas kahjustamata puhmastel. Drooni kõrval ilmus lambivihku maakividest kaevurakete lagunenud ja puhmakasvanud müürid. Siret heitis ettevaatlikult valgust kaevu sügavusse, kuid sealt vaatas vastu vaid tühjus.

Lõpuks jõudis Siret autosse. Mitte ükski kallihinnaline tervendav meditatsiooniseanss ei olnud talle pakkunud nii suur hingelist rahulolu kui auto lihtsad mugavused pärast pooletunnist keha ja vaimu kurnamist metsas:  mugav iste, raadiost tulev muusika, autosalongi kliimaseade ning pehme valgus. Kui Siret oleks olnud mõni primitiivse mõtlemisega inimene, siis oleks see olnud ehk tema elumuutev hetk mõistmaks, et õnn ja heaolutunne on alati suhteline ning sõltuv inimese enda võimest hinnata headust ja ilu ka igapäevastes asjades. Siret teadis, et kõrgklassi esindaja reputatsiooni päästmiseks peab ta edaspidi tegema nägu, nagu poleks ta mitte kunagi kohanud koldun Ravili, mitte kunagi kuulnud võluasjadest ning iseenesest mõistetavalt – mitte kunagi saanud kuue tuhande euroga võluasjade ostmisel tünga. Ainus inimene, kes võluasjade teema võis jutuks võtta, oli see paks ja loll turumutt Galina. Järelikult tuli ülejäänud elu elada nii, et Galinaga teed mitte kuidagi ei ristuks. Siret vaatas enda räsitud olemist autopeeglist, venitades sõrmedega lõtvunud nahka sealt, kus aeg oli taaskord ilukirurgia tippsaavutustest võitu saanud. Egas midagi – maailmas pole mitte miskit nii koledat, mida ei saaks parandada paaritunnine meditatsioon energiapüramiidis koos sandlipuu ja frangipani lõhnalise viirukisuitsu ning vibroakustilise massaažiga.

Sireti ja kolduni saatuslikust kohtumisest oli möödunud poolteist kuud. Lähenemas oli jaanipäev. Galina kõige populaarsemad kaubaartiklid olid päikeseprillid ning laiaservalised kübarad. Parasjagu valiski korpulentne vanaproua endale sobivaid päikeseprille. Vanaproua oli Galina püsiklient. Sõna otseses mõttes pealaest jalataldadeni oli ta end varustanud Galina kaubaga. Galina käest olid ostetud sandaalid, nailonsokid, eest nööbitav lilleline kittelkleit, aluspesu ning halli juuksepahmakat kooshoidvad klambrid. Vaid ratastel järel lohistatav turukott oli ostetud mitukümmend aastat tagasi vana kaubamaja keldrikorruse pudupoest, sest Galina kahjuks seda tüüpi kotte  ei müünud.

„Kuhu see vuhva kadunud on, kes siin igasugu jama müüs?“ küsis vanaproua Galinalt. Jutt käis iseenesest mõistetavalt Siretist.

„Ma pole ka teda näinud pärast seda, kui ta koos kolduniga jalga lasi,“ vastas Galina. „Tead küll, see veider poiss, kes kord aastas käib hirmkalli hinnaga vanakraami müümas. Küllap leidis Siret tema juurest igavese nooruse allika.“

„Vahi aga vahi vanamoori!“ tõlgendas püsikliendist proua Galina ütlusi pisut vildakalt, „see poiss võinuks talle vanuse poolest olla lapselaps.“

„Aga näe, Valve, vaata millised seksikad prillid siin on. Kui pähe paned, leiad ka oma igavese nooruse allika,“ püüdis Galina omakorda vanaproua vildakaid tõlgendusi müügi huvides ära kasutada.

„Ah, ei ole mul lollusteks aega, tööd kodus niigi palju,“ ühmas vanaproua tõrjuvalt, aga leopardimustriliste paksude raamide ja sangadega suureklaasilised prillid meeldisid talle sellegipoolest. Seitse eurot kolisesid müntidena letile ning prillid vahetasid omanikku. Seksikad prillid peas ning ostudest rasket turukotti järel veeretades tatsas vanaproua bussijaama suunas.

Jutt: Kui Lummus lõpeb, jäävad vaid sõnad ja pesemata nõud (Mairi Laurik)

Marge

Tolm keerles ainult temale tajutavas tuulehookeses, joonistas auringi kardinate vahelt sisse trügivas päikesekiires ning pudenes siis teadmatusse. Kardinad seda tuult veel ei tajunud ning Marge oleks olnud rõõmsam, kui tolm niiviisi edevalt tantsinud poleks. Seda, et lasteosakonna riiulitelt tolm pühkimata oli, teadis Marge isegi ning pärast neid riiuleid ootas ees krimikirjandus, siis kokandus, ajalugu ja pärast tehnikakirjandusega lõpetamist tuli kohe uuele ringile asuda. Raamatukogu oli lõputu tolmupühkimise ringkäik ning kui miskit muud oli vaja teha, pidi tolmu mõnda aega lihtsalt ignoreerima, vastasel korral olekski kõik muu tegemata jäänud.

Hetkel tahtis Marge lihtsalt raamatut lugeda. Üks mõnus seiklus laisal suvepäeval ei olnud ju ometi maailma kõiksuse käest liiga palju palutud. Pealegi oli noortekirjanduse riiulite vahel üks poiss raamatut valimas või nutitelefonis mängimas, õigustas Marge enda  viitsimatust ja pööras silmad taas raamatusse. Tolm võis selle ühe päeva ka ise hakkama saada.

Loo nooruke kangelanna oli just teada saanud oma kihlusest, kui raamatukogu uks avanes.

"Tere!" tervitas Marge saabujat. Pilk kerkis raamatu lehekülgedelt vaid nii kauaks, et teada saada, kas tulija tuleb otse teenindusleti juurde või läheb ise endale uut lugemist otsima. Suurepärane, nentis Marge, kui saabunud vanem daam riiulite vahele suundus, ning pööras pilgu taas raamatusse. Raamatus muutus peategelane iga leheküljega vihasemaks, kuni viimaks pakkis vahetusriided kompsu ja läks kodust minema.

"Kas teil seda uut Kiviräha raamatut ka on?"

Marge sulges raamatu ja lükkas selle vaikiva kahetsustundega eemale.

"On, aga see on meil väljas,” vastas ta prouale üsna lakooniliselt. “Ma võin teid järjekorda panna, kui huvi on."

"Ah, ei, sellega ei ole kiiret. Eks ma ikka käin siin. Küsin siis järgmine kord jälle."

Marge noogutas nõustuvalt, kuid jättis lisamata, et tõenäoliselt ei näe proua sel juhul konkreetset raamatut veel terve aasta. Vaikselt piiksutas Marge laenutatavad raamatud, noogutas sisenenud noormehele tervituseks ja lükkas raamatuvirna taas naise poole.

"Ei tea, kuhu tollel nii kiire oli, et teregi ei öelnud," kommenteeris proua samal ajal, kui Marge laenutustähtaega ütles. "Noored on ikka veidrad! Kõigega on selline rutt, et lõpuks jääb elu sootuks elamata - aina jooksevad järgmise asja juurde."

"Noh," püüdis Marge viisakat joont hoida. Ta ei saanud päriselt vastu vaielda - noormees oli tõepoolest pisut kiirustanud. Õigupoolest oli Marge üsna kindel, et mõnel teisel päeval oleks ta sellise jooksmise ja ukse lõhkumise peale püsti karanud ja jooksjal kõrvad punaseks tänitanud, kuid praegu tahtis ta vaid edasi lugeda. "Me tegelikult ju ei tea, mis lugu keegi kaasas kannab."

Proua oli juba vastuseks suud avamas, kuid Marge jõudis ette:

"Tähtaeg on siis täpselt kolme nädala pärast."

Proua noogutas, haaras oma raamatuvirna ja lahkus.

Ka ennist kiirustanud noormees sai peagi oma raamatu kätte, tõenäoliselt kohustusliku kirjanduse nimekirjast. Uks polnud õieti veel sulgudagi jõudnud, kui Margel juba raamat taas lahti oli. Kuni järgmise lugejani.

Järgmist lugejat ei tulnud kuigi kaua oodata. Raamatukogu uks räntsatas taas tagantselja lahti ja sisse tormas keegi sinises pluusis. rohkem ei jõudnud Marge märgata, enne kui saabuja juba nurga taha lasteosakonna poole pööranud oli. Hetkeks kostis riiulite vahelt veel tolle varem saabunud teismelise ärritunud hüüatus, kuid siis jäi kõik taas vaikseks. Marge kuulatas veidi aega, kuid nentis seejärel, et ilmselt oli sissetormaja poisile otsa jooksnud ning sellest ka see “Hei!”. Ta tõstis raamatu taas laualt ja asus lugema.

Kristjan

Väidetavalt oli maailmas kuskil lisaks ebaõiglusele ka õiglust, kuid Kristjan oli üsna veendunud, et see on, kui mitte just väljasurnud, siis väljasurev kogemus igal juhul. Seda, millest kõik alguse sai, Kristjan isegi ei teadnud. Noh, eelmises koolis oli klassis too mölakas Andres, kes juba teisest klassist saati kõiki terroriseerinud oli. Enne seda oli Andres jumala normaalne olnud. Lasteaias olid nad Kristjaniga suisa sõbrad, kuid aja möödudes muutus kõik ning läks iga päevaga hullemaks. Kuni selle hetkeni, mil Kristjan oli sunnitud kuuendas klassis emale rääkima, miks tema õpikud ja vihikud on puruks rebitud ja jões ujumas käinud. See oli novembris ning koolikoti päästeoperatsioon lõppes kopsupõletiku ja kolmenädalase haige olemisega.

Sealt edasi läks kõik aga allamäge ning siin ta nüüd oli - täiesti võõras linnas, kus Kristjan mitte kedagi ei tundnud, sügisest ka täiesti võõras koolis, millest Kristjan samuti kedagi ei tundnud. Ja mis kõige hullem, täiesti tühjas raamatukogus! Veel hommikul oli Kristjan mõelnud, et raamatukogu võiks olla koht, kus mõni uus tutvus leida. Ta mõtles umbes, et istub noortekate juurde maha ja kui siis keegi tuleb ja riiulist “Enderi mängu” või “Terassüdame” või midagi muud taolist võtab, siis on hea vestlust alustada, et, ohhoo, sulle meeldivad ka normaalsed raamatud. Siiani oli ta kohanud ühte ema imikuga, näinud eemalt kahte pensionäri ja telefoni aku hakkas ka tühjaks saama. Nii palju siis positiivsest algusest kaheksandale klassile! Kristjan surus juba piiksuva telefoni taskusse, kuid keeldus alla andmast. Selle asemel asus ta riiulis raamatute selgasid uurima. Loetud, loetud, igav, loetud, kohustuslik, järelikult igav… Ja siis, täiesti ootamatult, leidsid sõrm ja silmad “Taevasselennu”, mida Kristjan siiani veel kohanud polnud. Ometi istus see riiulis täpselt “Terassüdame” kõrval. Kristjan haaras raamatu, luges kõigepealt tagakaanele kirjutatut, toetas seejärel selja vastu riiulit ja asus raamatut algusest lugema.

Kahekümnendaks leheküljeks oli selge, et selle raamatu peab ta koju kaasa laenutama, kuid sellega polnud veel kiiret. Kristjanil polnud uues linnas veel raamatukogu lugejapiletitki ning selle tüütu protseduuri lükkas ta hea meelega paar tundi hilisemasse aega. Tuli vaid loota, et nad lapsevanema allkirja ei nõua, sest sel juhul oleks asi mitmeks päevaks pekkis. Või, noh, mõistis Kristjan, et ta ise saaks ikkagi kuni raamatukogu sulgemiseni lugeda ja siis järgmisel päeval edasi lugeda. Siin oli küll oht, et alati võis juhtuda, et mõni troll just selle raamatu vahepeal välja laenutab, kuid hommikuse liiklustiheduse või selle puudumise juures näis see üsna ebatõenäoline.

Peategelane oli just piloodiklassi vastu võetud, kui keegi Kristjanilt raamatut käest sikutama hakkas.

“Hei!” röögatas Kristjan ning haaras vaistlikult raamatust tugevamini kinni.

“Anna see siia!” sisistas higise näoga mees, kes pidi ikka juba vähemalt kakskümmend olema või midagi.

Kristjan raputas vaid pead, surus sõrmed tugevamalt raamatusse ja sikutas seda taas enda poole. See ei saanud tõsi olla! See lihtsalt ei saanud nii minna, et esimene asi, mis Kristjaniga uues linnas juhtuma hakkas, oli mingi nihestunud koopia juba toimunust. Mitte keegi ei saanud temalt enam iial ühtegi raamatut käest sikutada, liiati siis veel juturaamatut. Bioloogia õpik oli vähe teine teema, toda võis käest anda küll, eriti kui selles kedagi teist hiljem süüdistada sai. Kui aga see raamat siin peaks praegu katki minema, on ka mees selles süüdi, mõtles Kristjan ja sikutas veel suurema jõuga.

“43!” hüüatas mees.

Täiesti ootamatult lasi mees ühe käe raamatu küljest lahti ja asetas selle leheküljel mingile kindlale sõnale. Esimese hooga tundus Kristjanile, et ta saabki raamatu tagasi, kuid olles pool sammu taandunud, põrkas ta kuklaga vastu riiulit ning nüüd polnud enam suuremat edulootust näha. Seejärel hakkas aga ümbrus muutuma.

Marge

Sel hetkel, kui Marge tualettruumist tagasi jõudis ja laualt poolelioleva raamatu haaras, avanes uks taas. Professionaalse huvitatuse taha oma pahameelt peites oli Marge saabujat juba tervitama hakkamas, kui sõnad ootamatult kurku kinni jääda tahtsid.

“Tere!” Vormiriides politseinik astus ametimärki näidates lähemale. “Vaneminspektor Kullaste.”

Ametivõimude autoritaarsusest veidi ehmunud Marge ainult noogutas vastuseks, suutmata sõnu suust saada.

“Otsime kahtlusalust,” jätkas inspektor. “On siia viimase kümnekonna minuti jooksul tulnud noor mees, umbes 185cm pikk, tumedad lühikesed juuksed, seljas sinine triiksärk ja tumedapoolsed teksad?”

“Keegi sinises jooksis minust enne mööda küll, kuid mul polnud tol hetkel mahti vaadata, mis tal täpselt seljas oli. Jooksis sinna noortekate riiuli poole.”

Inspektor kutsus oma raadiosaatja kaudu paarilise ülemisele korrusele.

“Tuli, aga ei lahkunud?” täpsustas vaneminspektor Kullaste.

“Ma pole selles päris kindel,” jäi Marge nüüd kimpu.

“Mis mõttes? On siinsest saalist mõni teine avatud väljapääs?”

“Ei-ei, seda mitte, aga, vaadake, ta jooksis sisse ja kadus riiulite vahele, ilmselt raamatuid otsima. Minul oli aga vaja vahepeal arvutist tulnud tellimused välja otsida ja seejärel tualetis käia. Raamatukogu on koht, kuhu igaüks võib soovi korral siseneda ning ega me neid siin kinni hoia. Kui on ikka tahtmine lahkuda, siis võib ka seda vabalt ja luba küsimata teha.”

“Aga tundemärkidega mees sisenes?” küsis politseinik uuesti. Samal ajal avanes uks taas ning sisenes teinegi mundris inimene, esimesest mõni sentimeeter pikem ning mõni aasta noorem. Marge andis vastuseks midagi õlakehituse ja noogutuse vahepealset, kuid peainspektor Kullaste oli juba oma paarilise poole pöördunud ning arutas strateegiat, kuidas raamatukoguruumi kõige paremini läbi kammida. Marge poole ei vaadanud neist enam kumbki ning mõni sekund hiljem läks Marge tagasi teenindusleti juurde.

Istuda ja raamatut lugeda polnud hetkel ilmselt mõistlik, nentis Marge nina krimpsutades. Ta lükkas ühe punase juuksesalgu näo eest ära, haaras laua pealt tagastatud raamatute virna ning asus neid riiulisse tagasi panema. Kolmanda raamatu juures Marge peatus. Politseinikud olid suurema osa saalist läbi käinud, ülejäänud saalist oli temal endal ülevaade, kuid siiani polnud keegi neist veel ühtegi külastajat kohanud. Ilmselt oli ka too nooruk koju lõunat sööma või sõpradega kokku saama läinud täpselt sel ajal, kui Marge tualetis käis, kehitas Marge õlgu. No mis teha.

Ometi oli miski, mis Margele rahu ei andnud. Päev oli endiselt palav ja tolm liugles riiulite vahel täpselt nii nagu enne, kuid ta sisetunne ütles, et midagi on teistmoodi. Võimalik, et see oli vaid närvidest, püüdis ta end lohutada, ikkagi politseinikud ja puha. Midagi kogu see lugu ikkagi tähendas, mõtiskles Marge, kuid tähendus ise jäi püüdmatuks. Kedagi aeti politsei poolt taga, kuid selle jaoks ei kasutatud mingeid suuri jõude. Kummagi politseiniku käsi polnud isegi hetkeks relva poole liikunud, seega mingi üliohtliku kriminaaliga ilmselgelt tegemist polnud. Alles hiljuti loetud lugu relvastatud kurjategijast, kes kuskil Ameerikas endal raamatukogus koti raamatuid täis toppis, jäi tõenäoliselt Ameerikasse edasi. See siin oli pigem keegi, kes oli pooleldi nalja viluks politseile varba peale astunud.

Kristjan

Kui ümberringi pilt veidi selginema hakkas, ei suutnud Kristjan mõista, kuhu ta sattunud oli. Veel hetk tagasi kakles ta raamatu nimel raamatukogus. Ilm oli olnud selge ja päikseline, mugavaks olemiseks küll veidi palav, kuid kliimaseadme läheduses raamatu lugemiseks üsna ideaalne. Siin oli aga hämar nagu oleks päike juba loojunud või taevas kaetud paksude vihma lubavate pilvedega. Pilk ei tuvastanud taevas aga midagi niiskemat raskest tolmupilvest. Tolmu jagus ümbruses tõesti igale poole, ajades Kristjani peagi köhima ja särgiservaga suud katma.

“Eest ära!” karjus veidrat vormiriietust kandev mees Kristjanist mööda tormates ja poisile korralikku obadust andes. Kristjan hüppas paar sammu eemale, tundus, et kiireima liiklusega tee pealt kõrvale ja jäi õlga masseerides möödujaid vahtima. Enamik neist kandis riideid, mis viitasid vormiriietele, enamik neist olid treenitud, saledad ja sihvakad. Kristjanist paremale jäi mingi suur müüriga ümbritsetud ehitistekompleks, vasakule aga üsna väike maja, mis näis kummist olevat. Hetk tagasi oli uskumatu hulk inimesi korraga sellest väljunud, nüüd aga pressis jaburalt palju inimesi end sinna sisse nagu oleks see…

Kristjani mõte peatus. Ei, see ei ole võimalik. Ei! Või siiski, küsis ta endalt. Ilmselt oli ta raamatu pärast kakeldes pea riiulinurga vastu ära löönud ja oli nüüd kuskil teadvusetuse, kooma ja unenäomaailmade piiril. Kõik, mis siin paistis, sobitus raamatusse. Just sellesse samasse raamatusse, mille lugemist ta äsja alustanud oli; sellesse, mille pärast ta kaklusesse sattunud oli.

Kristjan astus kaks sammu tahapoole, pööras end ümber, silmitsedes nüüd veidraid puuviljaaedu. Kõik oli justkui õige - puud rivides üsna samasugused nagu ta neid aiandites kohanud oli. Võibolla olid puud veidi väiksemad, kuid need olid hooldatud võradega ja jätsid muu taustal üsna lopsaka mulje. See muu, ehk maapind, oli aga hoopis teine kui kodustes aiandites. Siin ei olnud pehmet muru ega madalhaljastuslikku rohelust mitte kuskil näha. Nii kaugele kui silm ulatus, oli vaid kivi ja tolm.

“Poiss, kas sa oled lifti tulemas või mitte?”

Kristjan pööras näoga lifti poole, suutmata uskuda, et keegi temaga räägib. Ta näitas sõnatult ja küsivalt sõrmega oma rinna peale.

“Jah, muidugi ma räägin sinuga!” turtsus liftiukse juures seisev tunkedes mees. “Kui palju teisi tobusid sa niisama tee peal seismas näed?”

“Ei-ei, ma ei tule. Ma ootan siin kedagi.”

“No leidis ka koha ootamiseks! Mine ja varju kuhugi! Iga pooletoobine teab kui ohtlik lageda taeva all olla on, kuid tema seisab ja ootab. Sealt ülevalt võib igasugust prahti suvalisel hetkel kaela sadama hakata. Sinusugused nolgid ei peaks pinnal üldse olema. Otsi oma vanemad üles ja mine koopasse tagasi.”

Nende sõnade saatel vajutas vanamees lifti juures mingeid nuppe, uksed sulgusid ja ilmselt asus lift teele, et inimesed Tulekoopasse ja sügavamatesse koobastesse viia. Ta jäi üksi, kui mitte arvestada üht hõljuksõidukit, millele lifti juures kaste peale tõsteti. Eemal Alta baasi väravas naersid kaks sõdurit nalja üle, mida Kristjan ei kuulnud, kuid tee ja liftiesine oli nüüdseks inimestest tühi.

Siiski haaras Kristjani silm viimaks midagi tuttavat. Kui ta end uuesti parempoolsete puuviljaaedade poole pööras, märkas ta sinist triiksärki ja tuttavat selga.

“Hei! Oota! Pea kinni!” karjus Kristjan mehele ja jooksis tollele järgi.

Mees ei vaadanud tema poolegi, vaid kõndis edasi.

See kõik oli uni. Pidi olema. Kuidas muudmoodi asja selgitama peaks? Aga isegi kui tegemist oli unenäoga, oli hea kohata kedagi tuttavamat ning alalhoiuinstinkt töötas ka siin - tee kõik endast olenev, et ellu jääda.

“Oota mind!” karjus ta uuesti ja uuesti, ise samal ajal mehele järgi tormates.

“Mida kuradit?”

Kristjan oli viimaks mehele järgi jõudnud ja tollel käest haaranud. “Kuidas sa siia sattusid?”

“Kust mina tean?” vastas Kristjan jõuliselt. “Võibolla ma kukkusin, kui sa mult raamatut käest kiskuda üritasid, ja lõin pea ära.”

“Ja see on nüüd küll loogiline! Eriti pärast seda, kui sa olid oma lugemisega just algarvulisele leheküljele jõudnud. Sealjuures veel kõige mugavama leheküljeni terves selles raamatus.”

Mees pöördus taas edasi liikuma, kuid Kristjan tundis endas julgust kasvamas. Ta astus täpselt mehe ette ja jäi seisma. Too püüdis teda eest lükata, kuid Kristjan surus hambad huulde ja kannad tolmu sisse. Teda oli piisavalt palju eest ära lükatud, ta teadis täpselt, milliseid lihaseid pingutama peab. Muidugi oli mees temast poolteist pead pikem ja oleks sellega vabalt hakkama saanud, kuid Kristjan ei kavatsenudki seda talle lihtsaks teha.

“Ma pean olema koomas,” pomises Kristjan, “see on ainus seletus. Noh, et muidu ju päise päeva ajal niisama lambist magama ei jää. Okei, uneapnoe on ka variant. See on ju see haigus, kus inimene võib poole sammu pealt magama jääda, onju!?”

Kristjan ei vaadanud mehe poole, kuid mees kuulis ning mingist hetkest alates hakkas ka kuulama. Mees võpatas Kristjani segaduses sõnade peale, pööras end viimaks näoga Kristjani poole ja silmitses poissi pikalt ja põhjalikult.

“Sa ei ole Rändaja?” küsis ta viimaks üsna rabatult.

“Rändaja? Kes see on? Ei, ma olen Kristjan Uusorg, lähen sügisel kaheksandasse klassi. Mingisugustest rändajatest pole ma kunagi midagi kuulnud.”

“Ja sa ei ole tõesti mitte kunagi rännanud?”

“Rännanud nagu kes? Nagu mägironijad või siis…”

“Ei-ei!” peatas mees enne, kui Kristjan jõudis erinevatest nomaadihõimudest rääkima hakata. “Ma pean silmas… Pagan, ma ei tohiks seda kõrvalistele isikutele rääkida! Aga sa oled siin, seega on sul kindlasti võime, isegi kui teadmisi veel pole. Sa tõepoolest ei ole ühegi raamatu sisse varem rännanud?”

Kristjan pilgutas silmi, korra, kaks, neli, ja hakkas siis hüsteeriliselt naerma. Ta isegi ei teadnud, miks, kuid ootamatult tundus naermine absoluutselt kõige mõistlikum kaitsetegevus. Läheduses lärtsatas mingi kivike või midagi vastu maad.

“Oh perse! Aga enne tuleb meil varjualune leida. See sitt siin võib iga hetkega eluohtlikuks muutuda. Muutubki, ma tean. Kurat, ma olen graafikust maas ja mul pole õrna aimu, kui palju. Tule!”

Järgmisel hetkel sikutas mees Kristjanit kaasa. Nad pöörasid algselt valitud rajalt kõrvale ja kihutasid edasi. Mees kõndis pikkade kiirete sammudega ja Kristjan üritas tal sabas püsida.

Marge

Ruumid olid nüüd viimse ruutsentimeetrini läbi kammitud. Politseinikud olid üle vaadanud isegi lahtiste akende tagused, kuigi vaid hull või idioot üritaks end sinna rippu lasta, oli Marge kindel. Kolmanda korruse aknad, mille all paistis vaid asfalt, ei olnud selliste tegevuste jaoks loodud. Samas üles katusele nende kaudu ka ei pääsenud - liiga sile sein, liiga palju jama.

Marge kõndis igaks juhuks veel noorteriiuli juurde, kontrollimaks, et too poiss, kes enne seal istus, on ikka tõepoolest lahkunud. Jah, seda ta oli. Kõik oli oma koha peal. Peaaegu, lisas Marge, jalutas ohates kotttooli poole, millel vedeles raamat.

“Ta oleks võinud selle vähemalt teenindusleti juurde tuua, kui ise tagasi panna ei osanud,” porises Marge häälekalt. Ta võttis raamatu, et seda riiulisse viia, kuid kukutas selle kohe maha tagasi. “Ahh!”

Kiljatuse peale ilmus kohe muidugi üks politseinikest nähtavale:

“Kõik korras?”

Ei, ei olnud! Tegelikult polnud mitte miski korras, kuid iga element sellest korratusest oli...

“Jah! See lihtsalt libises mul peost ja üritas varba peale kukkuda,” kinnitas Marge politseinikele. “Ehmatas mind sedasi.”

Politseinik kadus taas nurga taha, Marge võttis aga raamatu, jalutas paar riiulivahet edasi ning istus toolile, mis oli mõeldud hoopis väiksemate lugejate jaoks. Ettevaatlikult, otsekui kartes, asetas ta raamatu enda ette lauale. Nüüd, kus ta teadis, sai ta valmis olla.

“Roosipuu, siin pole kedagi!” hõikas vaneminspektor oma kaaslasele. “Kui te näete kirjeldusele vastavat meest, siis palun andke kiiresti teada,” lisas ta Margele ning ulatas raamatukoguhoidjale oma visiitkaardi.

Veel paar pilku ja üks tiir riiulite vahel hiljem astusid politseinikud uksest välja.

Aga üks neist noortest meestest, keda Marge arvas raamatukogust väljunud olevat, oli ikka veel siin, täpsemalt raamatus. Väike kuldne joon, mida raamatuseljal muidu ei oleks, oli löönud särama, andes teada, et keegi on siin, selles raamatus. Üks Rändajaist oli läinud seiklust otsima. Rändajad olid aga raamatukogu omad ja Marge siinsete noorte Rändajate juhendaja. Seega politsei pidi veidi ootama, enne kui võimaliku kaabaka enda valdusesse saab.

Poiss või mees? Emb-kumb neist oli Rändaja. Marge siunas oma pooleliolevat juturaamatut, süüdistades seda tähelepanu hajutamises. Just praegu oli tegelikult parim aeg uute rändajate püüdmise alustamiseks, kuid Marge lootis, et võib teemaga veel ühe nädala venitada. Või vähemalt kolme raamatu lugemise jagu, sest nii paljuks pidi seda konkreetset sarja jaguma. Potentsiaalsete rändajate märkamine oli ju tema töö.

Marge asetas kuldse triibuga raamatu lauale. Jah, ta teadis seda lugu, oli isegi paaril korral tollesse maailma rännanud - teatud lehekülgedel suhteliselt ohutu maailm. Ta tõi oma poolelioleva juturaamatu lastenurka ning luges seal edasi. Oskajad rändurid võisid vabalt seigelda, kui tahtsid, kuid pärast politsei külastust ning iseenda märkamatust oli Marge liiga uudishimulik, et sellest raamatust eemalduda. Nüüd tahtis ta küll näha, kes sealt välja tuleb.

Kristjan

“Sinnapoole!” karjus mees ja sikutas Kristjanit endaga kivirahnude poole. “Kui seal ka koobast pole, on seal kaljunukid, mis väiksema soga eest ikka kaitsta suudavad.”

Vaevu olid nad kaljudeni jõudnud, kui nende ümbruses väiksemaid kive ja metallitükke sadama hakkas. Iga tükike sellest prahist prantsatas maapinnale, endast väikest kraatrit järele jättes.

Kristjan vahtis alla prantsatavaid tükikesi ning iga järgneva matakaga kasvas hirm, mis vaikselt juba paanika mõõtmeid võtma hakkas. Üks asi oli selliseid raamatuid lugeda. Lugedes oli alati äge, kui miski õhku lendas ja tegelased napilt eluga pääsesid, aga hoopis teine teema ise sellise jura alla jääda. Miski vihises vastu maad üsna Kristjani lähedal, põrkas siis üles ning veeres poisi jala juurde.

“See on mutter?” küsis poiss eset üles tõstes.

“Mutter, pool polti ja ilmselt killuke sellest metallist, mida need kaks kinni pidid hoidma,” kehitas mees õlgu nagu oleks see igapäevane, et taevast mutreid ja polte sajab. “Aga meil on siin hetk aega, enne kui see järgi jääb. Sa ütlesid küll, et sina oled Kristjan, aga… Tere! Saame tuttavaks! Mina olen Sander, juba kaheksa aastat rändaja.”

“Mida iganes,” pomises Kristjan, silmad ikka veel alla sadanud mutrile kinnitunud.

Sander heitis poisile ühe mõtliku pilgu, kuid otsustas siis vait jääda. Ei saanud just väita, et ta ise laitmatult elanud oleks. Persse! Natukenegi korralikum oleks teda sellest situatsioonist sootuks päästnud, kuid nüüd polnud midagi teha.

Mingi aeg hiljem hakkas Kristjanil igav. Kive, õigemini mutreid ja plekitükke, langes nüüd vähem. Ainult mõni üksik mütakas kajas õhus, vahel suisa mitu minutit vaikust vahele jättes. Telefon oli kasutu. Isegi kui sellel oleks akut olnud, poleks see ilmselt levi leidnud, kuid Kristjan teadis vaatamatagi, et see on, kui mitte päris tühi, siis igal juhul sellele lähedal. Ja kõiges oli süüdi mees tema kõrval. Ok, võibolla mitte just vana mees ning võibolla ise napilt täiskasvanu, kuid süüdi sellegipoolest.

“Kui me siin veel kaua passime, olen ma eriliselt tige, et sa mult raamatu ära kiskusid,” turtsatas Kristjan valjult. “Lugemisega annaks vähemalt aega parajaks teha.”

“Sul on ju raamat!” üllatus mees vastu. “Rändaja saab maailma sisenedes kaasa teejuhi ehk sellesama raamatu poolvirtuaalse koopia. Näe!” lisas ta juurde ja koukis seljakotist välja täpselt õige raamatu, millel polnud küll raamatukogu tähiseid ega triipkoode, kuid ikkagi kõvakaaneline ja sama väljanägemisega.

“Ja kus see mul olema peaks?” uuris Kristjan end püsti ajades vastu. “Kui siuke kobakas teksade taskus oleks, peaks seda näha või tunda olema.”

“Pillasid lifti juures maha?” kehitas Sander õlgu. “Igal sisenemisel antakse raamat. Täiesti kindlalt. See on nagu rändamise juurde kuuluv pilet ja teejuht - kaks ühes.”

“Ja me saime ilmselt mingi kuradi perepileti.”

“Ma olen kaheksa aastat Rändaja olnud, kuid sellisest asjast kuulen esmakordselt.”

Kristjan mühatas korraks, kuid vaikis. Silmanurgast jõllitas ta mehe käes olevat raamatut. Muidugi, kui nad pidid koos tulemise juures ühe raamatu saama, siis Kristjani õnne juures ei olnud see loomulikult tema. Ja üldse! mis pagana värk selle kõigega oli? Pea äralöömine ja koomasse kukkumine kõlasid endiselt kõige tõenäolisemalt.

“Oh, meil on võimalik edasi liikuda,” teatas Sander, enne kui Kristjan mõtte sõnastada jõudis. “Kui mu mälu õige on, peaks nüüd mitu tundi vaikust olema. Piisavalt kaua, et me koopa juurde jõuaksime. Tule!”

Juba oli Sander kaljunukist paar sammu eemale astunud, kuid Kristjan passis. Tal polnud mingit kindlustunnet, et kaasa minemine kuidagi hea mõte võiks olla.

“Tule juba!” nõudis Sander paar sammu eemal peatudes. “Kui ma olen juba lapsehoidja rolli pandud, siis lase mul seda teha.”

“Räägi mulle parem, mis siin toimub,” nõudis Kristjan lapsehoidmise kommentaari ignoreerides, kuid hakkas sellegipoolest liikuma.

“Oeh, olgu! Millest ma alustama peaksin?”

“Ee… Algusest? Tähendab, ütle, kes, kurat, on rändajad!”

“Rändajatega on lihtne!” alustas Sander. “Aga tõsta natuke tempot! Ühesõnaga! Rändajad on inimesed, kes saavad teatud kohtadest raamatusse sisse minna, raamatumaailmas ringi liikuda ja seigelda ning siis raamatust taas välja astuda. See on hästi lühidalt õige, kuid natuke pikemalt lähenedes selgub, et see kõik ei ole ikka päris nii lihtne.”

“Hmhh! Aga sa ütlesid, et mina olen ka rändaja? Ma pole seda kordagi teinud.”

“Oled, ei ole! Vaata enda ümber! Mis maailmas sa enda meelest oled? Pole ju nagu tavaline haigutamaajav raamatukogu. Kui sinus poleks Rändaja potentsiaali, poleks sa minuga koos siia sattunud. Nii lihtne see ongi.”

“Olgu. Mis siis juhtunud oleks? Sinuga ma mõtlen? Ja minuga?”

“Sina oleksid ilmselt tõepoolest pea vastu riiulit ära löönud,” kehitas Sander õlgu. “Mina oleksin ikka siia jõudnud ja sina poleks pärast suures peavalus suutnud sellele mõelda, et mis pagan seal täpselt juhtus.”

“Ja raamat?”

“Raamat oleks sul endiselt käes, kuigi tollele raamatule oleks tekkinud vaevumärgatav muudatus, mis teavitab, et Rändaja on loos sees.”

Kristjan seedis mõnda aega kuuldut. Ta vaatas ümbrust, inimtühja kivikõrbe, mille ainsaks taimestikuks paistsid olevat siit ja sealt välja turritavad hallikad kidurad taimed. Päike, kui seda siin nii tunti, oli kaugel paksude pilvede taga. Pilvede, mis sisaldasid ka mutreid, meenutas ta endale õudusega ning tõmbas pea pisut rohkem õlgade vahele, nagu suudaks see teda päästa.

Mõni aeg hiljem sikutas Sander neid mõlemaid maapinnas oleva lõhe poole.

“Ma lähen ees, sest mina tean teed, aga sina mitte.”

Kristjan noogutas, ronis mehele järgi ja lootis, et tegemist polnud mõne järjekordse jabura lõksuga.

Marge

Õnneks polnud raamatukogu selles osas ühtegi inimest, kui raamat ootamatult lahti hüppas ja end kaheksakümne kolmanda leheküljeni rullis.

“Ah, et see olid siis sina,” kommenteeris Marge. Sinises triiksärgis ja kulunud teksades noormees paistis raamatukoguhoidja sõnadest päris ehmunud olevat.

“Jah, politsei käis sind otsimas,” noogutas Marge teadvalt. “Ja nüüd tahan mina teada, millesse üks noor Rändaja end mässinud on. Minu teada peaksid Rändajad need kõige väärikamad olema.”

Sander vaatas korraks ukse poole, kiikas siis raamatukoguhoidjat, suutmata otsustada, kas põgenemine hetkel ka õnnestuks. See võis olla lõks, mille sarnast ta elus varem ainult korra näinud oli.

“Kui sa ukse poole vaatad, siis seal on tõepoolest hetkel sõna ees ning ma ei usu, et sa tollesse maailma sattuda tahaksid. Tule ja istu parem siia ning räägi, mis jama sa korraldanud oled. Ja alustame lihtsamast! Mis su nimi on?”

Marge muigas, kui noormees ikka veel kõhkles enne liigväiksele rohelisele toolile istumist. Noored olid alati nii uskumatult lootusrikkad, kuid samavõrra naiivsed. Polnud lootustki, et Marge nii loll oleks olnud ja nolgile mingi pääsetee jätnud.

“Kas ma vett saaksin?” küsis Sander allaheitnult.

Jah, seda pisikest asja ikka sai. Õigupoolest oleks võinud Marge ise selle peale tulla - kui tullakse peaaegu hukkunud planeedilt, on enamasti vaja tolm organismist välja loputada.

“Nonii! Millega sa hakkama said?”

“Suurt eimillegagi,” kehitas Sander õlgu.

“Kui see oleks “eimiski”, poleks politsei sind taga ajanud ja raamatukogu tagurpidi tuulanud. Ma olen sinusuguseid aastaid koolitanud ja kantseldanud, aga mitte kunagi pole raamatud valinud Rändajat, kes politseiga suurematesse pahandustesse satuks. Räägi välja!”

Sander istus ja alustas lugu sellest, kuidas nad sõbraga kihlveo sõlmisid, et Sanderil õnnestub keskväljakul lipud ära vahetada ilma sealjuures vahele jäämata.

Täpseid detaile ja sündmuste pööranguid Marge enam ei kuulnud, sest tema tähelepanu köitis laual lebav raamat - sellel oli ikka veel kuldne triip. Keegi oli endiselt loos sees.

“Oota!” peatas ta Sanderi jutu. “Poiss! Poiss, kes mul täna hommikupoole siin tõsiselt igavles, on endiselt raamatus. Kas te läksite koos või eraldi?”

“Seda, et…” alustas Sander venitades.

“Te läksite koos!” peatas Marge noormehe, enne kui too üldse alustada jõudis. “Sa võtsid teise Rändaja, panid ta enda heaks siia ootama, et ise sigadusega kindla peale karistuseta pääseks! Häbi sul olgu! Poiss on vaevu algaja Rändaja, kindlasti veel põhikoolilaps. Laps! Ja sa seod ta sellise jamaga.”

“Mida? Ei! Ma ei tunnegi seda tüüpi!”

Marge vakatas. Peas ketrasid igasugused mõtted, kuid mitte ükski neist ei kõlanud loogiliselt.

“Aga sa tead, kellest ma räägin?” venitas Marge viimaks ettevaatlikult.

Sander kehitas õlgu. “Võib vist öelda, et nüüd ma tunnen teda, nii ööpäeva jagu umbes. Aga enne, kui ma järjekordse peapesu saan, siis ma jätsin meie virtuaalkoopia talle ja andsin juhised, kust õigeid sõnu püüda.”

“Mida!?”

“Ta on uus, noh, aga ma ei oska mitut inimest edasi-tagasi vedada. Annet tal on ja silma ka ja nüüd ta ka teab, mida otsida. Paari sõna kohta sain talle ka täpsemad juhised anda. Selliste kohta, mida ma ise selles raamatus katsetanud olen.”

Kristjan

Ja see oligi kõik või? Kristjan pilgutas silmi ja püüdis mõista, mis just juhtunud oli. Sellest hetkest, mil nad siia maailma jõudsid, oli möödunud terve ööpäev. Seda muidugi juhul, kui ööpäev siin sama pikk oli kui kodus. Nad olid teinud matka üle veidra kivikõrbe, varjunud tillukese plekisaju eest ning viimaks koopasse maandunud. Isegi siin polnud nad päris rahulikult, vaid Sander sikutas Kristjani koopa tagumisse nurka peitu, et too peategelasele jalgu ei jääks. Ja siis nad ootasid. Sander oli terve päeva kulutanud sellele, et Kristjanile Rändamise põhitõdesid selgitada, kuid see kõik kõlas nii absurdselt ja idiootselt, et Kristjan ei suutnud seda kuidagi tõsiselt võtta.

Et raamatu algarvulistel lehekülgedel on uksed, kordas Kristjan nüüd, kus ta üksi oli jäänud, pooleldi ümisedes. Raamatut õigesti hoides ja uksele vajutades tekkis loosse sisenemise punkt. Nojah, nii olid nad ilmselt siia saanud, püüdis ta kuuldut ratsionaliseerida. Aga samamoodi olid uksed loost väljumiseks. Jällegi, raamatulehekülgedes olid need algarvulised lehed, kuid uksed ei olnud paberil ega sellel virtuaalsel koopial, mida Kristjan käes hoidis, vaid need ilmusid ruumi - tegelaste või seinte peale. Vahel olid need mugavas kohas, kuid teinekord kättesaamatud.

Siiani oli see kõik üks veider ja jabur teooria, kuid viimane pooltund muutis Kristjani jaoks kõike.

“Ma ei oska sind endaga kaasa võtta,” oli Sander öelnud vahetult pärast seda, kui peategelase jalg teisele poole koopasuud kadunud oli. “Loe raamat läbi! Sissepääsud on paksus kirjas, väljapääsud kursiivis, aga sa pead oma ust valides arvestama maailma eripäradega. Lennukooli sa sisse ei pääse, seal on liiga hea valve. Ja sa ei saa kaasa lendama minna, sest esiteks on siinsed hävitajad ühekohalised, kuhu sa ei mahu, ning lisaks sellele stardivad need alati lennukooli hoovilt.”

“Oota!” oli Kristjan hõiganud. “Sa ei saa mind siia jätta! Mis mõttes?”

“Iga Rändaja peab oma väljapääsu leidma,” teatas Sander ning kõndis üle koopa, teisele poole lennukivrakki. “Aga, sorry, siit maalt pead ise hakkama saama.”

Seina peale tekkis valgust kiirgav sõna, Sander haaras sellest ja kadus. Seejärel jäi vaid vaikus.

Veel hetk tagasi oli Sander siin ning koopaseinal vilkus üksik sõna. Seejärel kadusid nii sõna kui mees, kes käega sõnast kinni haaras.

“Persse!” röögatas Kristjan õhku. Nüüd oli ta siin üksi ja pidi ise enda väljapääsu leidma. Aga kuidas? Mismoodi? Ta polnud iial varem sellises olukorras olnud ja nii palju kui ta Sanderi jutust aru sai, tehti esimesed rännakud tavaliselt saatjaga. Temal polnud siin kedagi ja Sander ei rääkinud ka ilmselt kellelegi, mis juhtus. Too oli mingi sigatsemise pärast politsei eest põgenemas, seega sealt polnud abi loota. Nojah, muidugi oli raamatusse põgenemine alatult hea trikk, aga see tähendas, et loost väljudes hiilis too teiselt poolt raamaturiiulit nii kiiresti välisukse poole kui vahele jäämata suutis. Ja üldse! Kristjan oli nüüd küll kogenud, et neisse maailmadesse saab koos minna, kuid tal polnud aimugi, kas teised saaksid järgi tulla. Tal polnud õrna aimugi, kas mingi päästeoperatsiooni moodi asi oleks võimalik või mitte?

Ja millest ta üldse alustama peaks!

Söömisest, teatas kõht laisa korinaga. Kristjan vaatas Sanderi poolt jäetud küpsisepakki ning paanika temas aina kasvas. Veepudelgi oli juba pooltühi. Ta vajas plaani! Aga enne seda vajas ta vett, kuid vee saamiseks pidi ta seda raamatut lugema, et üldse mingitest võimalustest aimu saada, kuid lugemine võttis aega ja tal oli janu…

Persse!

Kristjan vaatas oma värisevaid käsi, peitis need siis kaenla alla ja sundis end rahunema. Kõigepealt vajas ta plaani ja seejärel imet.

Marge

Sander oli lahkunud, kuid raamatukogu oli ikka veel külastajatele avatud. Marge ei lasknud kuldse triibuga raamatut hetkekski silmist. Seni kuni kuldne triip siras, oli Rändaja elus ning see oli peamine.

“Ettevaatamatu nolk!” pahises ta kurjalt. “Jätta kogemusteta noor niiviisi lõksu! Ja veel sellisesse maailma!”

“Mida sa ütlesid?” küsis Triin. Noor tumedapäine Triin oli nimetuse poolest küll siinse raamatukogu lastetöötaja, kuid tegelikkuses tegeles Triin vaid tavapäraste ülesannetega - luges auhinnatud noortekaid ja püüdis emakeeleõpetajatega sammu pidada. Sisulist noortetööd tegi Marge sootuks enam, sest see hõlmas uute Rändajate õpetamist, maailmade üle arutlemist ning strateegiate väljatöötamist. Raamatud valisid välja noored, kes neile meeldisid ning Marge püüdis noored riiulite vahelt kinni. Nii oli see toiminud juba kolmkümmend aastat.

“Ei midagi! Puhisesin siin niisama.”

“Sooh, mille üle siis?” Triin astus kööginurgast välja, paberrätik endiselt pihkude vahel.

“No vaata seda!” teatas Marge ja tõstis ühe hiljuti tagastatud raamatu üles. “See on täitsa uus raamat, olnud ainult kolme lugeja käes, aga juba on servad porised ja mitmel leheküljel tumedad sõrmejäljed.”

Tol hetkel polnud Margel neist sõrmejälgedest tegelt sooja ega külma. Samal ajal, kui suu rääkis, püüdis aju välja töötada raamatusse eksinud poisi lugemiskiirust. Kristjan ja Sander olid koos raamatusse läinud keskpäeva paiku, raamatukogu suletakse kell kuus ning Margel polnud võimalik minna poissi otsima enne kui viimane lugeja lahkunud oli ning raamatukogu uksed suletud. Siitpoolt vaadatuna liigub Rändaja raamatus edasi oma tavapärase lugemiskiirusega. Poiss oli noor, ilmselt luges kuskil kahekümne ja neljakümne lehekülje vahel tunnis.

“See oli jälle Jaak, jah?” sekkus Triin ta mõtetesse.

Raamat oli paks, seega polnud õnneks hirmu, et lugu enne läbi saaks, kui Marge siseneda sai, kuid oli ometi oluline vahe, kas otsinguid tuli alustada 150. või 300. leheküljelt. Jah, liikuda sai mõlemale poole ning loos sees töötas otsingukompass, kuid liiga kaugelt tormamine oli alati kohutavalt tüütu.

“Kes siis veel!?”

“Ma olen aru saanud, et tal on garaaž, milles ta toimetab, ilmselt need tavotijäljed on.”

Valitud raamatukoguhoidjatel, ketras mõte Marge peas omasoodu edasi, olid oskused ja raamatute luba liikuda mitmes suunas - analüüsida, mitte seigelda. Ja ikka oli see tüütult keeruline.

“Triin, kuule,” alustas Marge otsustavalt, “kas sõna “Rändaja” ütleb sulle midagi?”

“Ütleb, miks sa seda küsid?”

“Sest sinust õhkub üliõrnalt tunnetust nagu sa oskaksid, kuid ma pole kunagi küsinud, mis tasandi Rändaja sa oled. Pole siiani vaja läinud.”

“Mis siis sellest? Kas sa oled ka? Tähendab, ma arvasin, et meid oligi mingi väike klikk ning pärast puberteeti pole ma kunagi midagi sellist teinud.”

“Selge,” ohkas Marge. “Ei, ma niisama küsisin.”

“Ja sa ise?”

“Loomulikult olen ma Rändaja,” turtsatas Marge. “Kui sa järgmisele koolitusele lähed, siis vaata saalis hoolega ringi - umbes pooled neist on ilmselt rändajad, sest selle töö peale tulevad ainult hullud, kes raamatutest ja lugudest tõepoolest südamega hoolivad. Väike Rändamine tuleb selles osas kasuks.”

Veidi hiljem kadus Triin alumisele korrusele ja Marge jäi taas üksi koos raamatuga, milles seikles keegi. Oleks Triin olnud juhendaja, vähemalt algõppeski juhendaja, oleks nad saanud kahekesi minna ja poisi palju kergema vaevaga üles leida. Selle asemel tabas Marge endas tohutu pettumuse. Triin võis ju lapsena olla Rändaja, kuid nüüdseks liigse unistamise unustanud, maha jätnud. Kui see pikale venis, jätsid ka raamatud Rändaja maha ning inimeselt kadus see värelus, mida Marge nii selgelt tundis; kadus oskus astuda maailmadesse ja seigelda koos tegelastega. Kui see juhtus, jäid alles vaid sõnad ja pesemata nõud.

Kristjan

Kui tal õnne on, mõistis Kristjan, pole vaja toidu pärast muretsema hakatagi. Ta oli raamatut sõna haaval läbi töötama hakanud. Esimese hooga ei leidnud ta ühtegi kursiivis kirjutatud sõna üheltki leheküljelt ning oli juba üsna veendunud, et vähemasti selles osas oli talle möga aetud. Siis aga, täiesti juhuslikult, tuvastas ta sõnad. Neid ei tohtinud otse vaadata - lugemise ajal tehti tekst lugeja jaoks mugavamaks, kuid kui ta pilgu eemale suunas ja vaid silmanurgast raamatu poole kiikas, muutusid paksendid ja kalded nähtavaks.

Ta luges raamatu alguse taas läbi, et tekiks veidi parem aimdus maailmast, milles ta seikles. Seejärel markeeris ta lehenurkade abil ära hunniku algarvulisi lehekülgi ning luges neid silmas pidades edasi.

Juba leheküljel kaheksakümmend üheksa paistis võimalik väljapääs - sobiv sõna oli väljaspool baasi, kuskil erasõidukite garaažide juures. Kristjan ronis koopast välja, püüdis tabada suunda ja hakkas liikuma. Sander võis ju öelda, et hoia lääne poole, kuid kuidas, pagana pihta, pidi ta selles maailmas mingit suunda tajuma!? Taevas oli tinahall, iga hetk ähvardas midagi alla pudeneda ning nende asjadega, mis sealt pudenemas olid, ei tahtnud ta mingil juhul pihta saada. Väikeseks lohutuseks oli vaid teadmine, et kui oleks suurem prahisadu, oleks sellest raamatus kirjutatud. Vähemalt nii ta lootis.

Selleks ajaks, kui aiad silmapiirile kerkisid, oli Kristjani veepudelisse jäänud vaid lonksu jagu vett ning Sanderi poolt maha jäetud seljakotis polnud enam poolt kommigi, kuid praegu püsis veel lootus, et seda kõike polnudki ehk vaja. Kristjan lappas raamatulehekülgi ja püüdis mõista, mis suunas ta liikuma pidi. Lift peaks jääma baasist vasakule. Kristjanile tundus, et Spin, tüdruk, keda ta varahommikul vilksamisi näinud oli, pidi just sealt kaudu baasist väljuma - ees illusioon liftini minemisest, kuid seejärel…

Ei! Niipidi ei suutnud Kristjan õiget teed välja mõelda. Ta seadis sammud sinna, kus arvas lifti olevat. Värava juurest saanuks ta kenasti raamatus kirjeldatud rada mööda liikuda. Jupp aega hiljem taipas ta, et oli tühermaal suuna käest lasknud ning lähenes baasile hoopis teisest suunast. Eemalt vaadates nägi kõik sarnane välja - väga suur kivimonstrum, mis moodustas baasi ning selle ümber harjumuspärasest veidi hallikamates toonides viljapuuaiad. Aiad polnud suured ning puud neis üsna madalad, madalamad kui Kristjan kodusest aiast tundis.

Peavärava ees oli tohutu sagimine, kuid sealt poolt oli teerada lihtsam välja mõelda. Ta hoidis müürile võimalikult lähedale ja liikus ettevaatlikult õiges suunas. Ühtegi avatud ust ta garaažide juures ei märganud. Variante oli kaks - ta oli kas jõudnud liiga vara või liiga hilja.

Liiga varaga oli lihtne - tuli vaid maha istuda ja oodata. Kohe, kui neil tunnid läbi saavad, tuleb Tõpranägu oma auto juurde ning üsna varsti pärast seda peaks Spin siit mööda kõndima. Spini tunneks ta nüüd ära, oli Kristjan rõõmus ning parkis end ootama.

Paigal istudes andis tühi kõht end palju valjemalt tunda, kuid hetkel polnud teha midagi. Kui vedama peaks, on ta õhtuks kodus, lohutas Kristjan end taas ja taas.

Kuid aeg läks ning mingit liikumist ei olnud.

Silmad hakkasid vaikselt kinni vajuma ning minna polnud enam kuhugi. Oli võimalus, et raamatus kirjutatud õhtu ei olnud teise, vaid kolmanda või neljanda koolipäeva õhtu. Selliseid asju tehti ju sageli - igavamad hetked jäeti kirja panemata, sest mitte keegi ei viitsiks lugeda, kuidas tegelane sõi, sittus ja magas, ja nii kolm nädalat jutti.

Kristjan võdistas end õudusest. Kolm nädalat oleks katastroof! Katastroofiks võis osutuda ka üksainus öö, kui siin palju külmemaks peaks minema või kui Kristjan endale juua ja süüa ei leia. Aga praegu oli tal ennekõike uni. Ta koperdas tahapoole, jalg millegi külge takerdumas, ning keeras end siis maapinnale rulli.

Kui Kristjan silmad taas lahti tegi, oli ilm veidi valgem. Ilmselt oli saabunud hommik. Eemalt lendas lähemale üks hõljukauto - garaažiuks avanes, auto lendas sisse ja mootor vaikis. Kristjan peitus väikeste põõsaste taha ja ootas. Mees väljus ja lahkus, kuid midagi kõlksatas kivisele pinnale. Kiirustav mees ei pannud midagi tähele, kuid niipea, kui sammud kaugusesse kadusid, tõusis Kristjan püsti ja tormas garaaži ette.

Selle uks oli endiselt paokil.

Kristjan rullis end ukse alt sisse ja otsis. Kodus oli isal alati mingi krõpsupakk ja veepudel garaažis, et ei peaks iga kord tuppa jooksma. Kui Kristjanil vähegi õnne oleks, võiks ta siit ka midagi leida.

Marge

Kaks tundi sulgemiseni, nentis Marge. Ärevus ja ärritus aina kasvasid. Nüüd, mil ta vajaliku raamatu taas üle sirvinud oli, oleks ta tahtnud Sandri kõrvad uuesti pihku võtta ja neist korralikult sakutada. See maailm ei olnud kindlasti nende hulgas, kuhu Rändaja esimesel üksiretkel minema peaks. Võeh!

Nüüdseks oli poiss juba mitu nädalat loos elanud ning seda ei saanud Marge muuta. Kuldne triip näitas, et poiss on ikka veel elus, kuid midagi täpsemat ei saanud Marge kuidagi teada. Ta lappas veel korra raamatut, püüdis leida umbeski õiget kohta. Üks piirkond tundus soojem kui teised, kuid see võis olla ka tema enda fantaasia vili.

“Oih!” kiljatas Marge, kui raamat tal käest lendas ning avanes. Pilt sellest, kuidas keegi raamatust välja ronib, ei viinud teda endast välja, vähemalt mitte viimase paarikümne aasta jooksul, kuid siin ja praegu oli Marge liiga sügavalt päästemissiooni planeerimises sees, et seda tõepoolest oodata. Talvel, kui noored Rändurid suletud raamatukogu turvalisuses oma esimesi iseseisvaid rännakuid korraldasid, võis vahel iga kümne minuti tagant keegi raamatusse kaduda või sealt taas välja ilmuda.

Põrandale vajunud nooruk oli tahmane ja kriimustatud. Marge oleks võinud vanduda, et poiss oli ka paar kilo kergem kui hommikul raamatukokku tulles. Nüüd oli siin vaid köhiv haletsusväärne pundar.

“Ma toon sulle kohe vett,” teatas Marge püsti karates. “Sina oota kenasti siin.”

Peagi oli Marge veekannu ja -klaasiga tagasi. Poiss jõi ahnelt, valas endale teisegi klaasitäie ja peatus alles siis, kui seegi tilgatumaks kulistatud sai.

“Kaua sa juba Rändaja oled?” küsis Marge, kui poiss natuke rohkem kohal tundus olevat.

“Mis Rändaja?” Poiss paistis tõsiselt segaduses olevat. “Aa, see oli see, mida too tüüp ka mainis. Ma mõtlen seda tüüpi, kes alguses minuga oli. Et ma pidin otsima algarvulistelt lehekülgedelt sõnu, mis mind loost välja viiksid.”

“Just! Oled sa seda varem teinud?”

“Ei!” raputas poiss pead. “Kas teil midagi süüa on?”

Marge noogutas ja kutsus poisi endaga kööginurka kaasa.

“Tahad sa mingit teed või kohvi?”

“Kohvi, kui teil piima ja suhkrut on,” õhkas Kristjan. “Ma pole kolm nädalat kohvi saanud.”

“Suurepärane! Ma teen kohvi ja otsin mingeid küpsiseid, muud mul kahjuks pakkuda pole. Sina aga räägi mulle kõigest, mis juhtus.”

Kristjan noogutas.

“Oota!” peatas Marge poisi enne, kui too juttu alustadagi jõudis. Teenindussaali oli sisenenud lugeja ning järgnevad kaks tundi pidi Marge žongleerima kuulamise ja teenindamise vahel, kuid see oli kordades toredam väljavaade kui nendesamade tundide närveerides veetmine ning pidevalt hirmuga piiludes, kas poiss ikka suudab piisavalt kaua elus püsida.

“Ma räägin sulle kõigepealt natuke Rändamisest,” ütles Marge tagasi tulles ja auravat kohvitassi poisi ette lükates. Kiiresti kadus kuuma joogi sisse neli lusikatäit suhkrut ning edasist juttu saatis metalli klõbin vastu savikruusi. “On teatud hulk inimesi, kelle raamatud ise välja valivad ning neile kingitakse võime raamatusse sisse minna - hoiad raamatut õigesti, valid sealt õige sõna, toimetad selle kohal rituaalse liigutuse ning ongi korras. Tehnilistest detailidest räägime hiljem, kuid ühe asja ütlen veel kohe ära. Ma tean, et sulle tundub nagu olid ära terve igaviku, kuid siitpoolt vaadatuna hüppasid sa raamatusse umbes kolm tundi tagasi.”

“Aga [TRH1] kuidas? Mismoodi see töötab?”

“Sinu lugemiskiirus.”

“See on nii suhteline ju!” Kristjan ei mõistnud, kuid sedatüüpi mõistmatust oli Marge korduvalt kohanud. See kuulus väljaõppe juurde ning saatis iga Rändajat.

“Absoluutselt! Kuid usalda raamatut, see teab, kui kiiresti sa teda loeksid, ning täpselt nii kaua aega kulubki. Te sisenesite leheküljel 43, eksole?”

Kristjan kehitas õlgu. Marge lükkas raamatu poisile lähemale ja palus tollel üle vaadata. Kristjan aga ainult jõllitas raamatut, nagu saaks see teda koheselt hammustada. Ta poleks iial uskunud, et raamatu puudutamine võiks ohtlik tunduda, kuid praegu, pärast mitmenädalast seiklemist mingil veidral, saastatusse peaaegu surnud, planeedil, ei tundunud raamatu puudutamises midagi ohutut.

“See ei ole nii lihtne,” rahustas Marge. “Selleks, et raamatu sisse kukkuda, tuleb üksjagu õigeid asju õiges järjekorras teha. Pealegi olen ma siin ja saan sind katkestada, kui sa peaksid kogu juhuslikkuse juures just nii tegema.

“Me alustasime sealt, kus Spin esimest korda kadetina baasi läks,” pomises Kristjan. “Jah, see on neljakümne kolmas lehekülg. Ja Sander sai järgmisel hommikul välja. See on 83. leheküljel. Ma püüdsin pihta saada kaheksakümne üheksandale ja saja esimesele, kuid üheksakümne seitsmes nende vahel oli keset lendamist ning see jäi püüdmatuks…”

Nüüd, mil algus oli tehtud, ei suutnud Kristjan enam vaikida. Ta teadis selle raamatu iga sõna asukohta peast, võis lehekülgede viisi tsiteerida kirjaniku poolt kirja pandud lugu. Kuid ta rääkis ka sellest, kuidas viljapuuaia niisutussüsteemi koperdades kogemata kombel vee leidis ning seejärel igal ööl baasi lähedal juhtmetest pudeleid täitmas käis.

“Ja raamatus oli sööki vähe,” jätkas Kristjan, “aga raamat on kirjutatud vaese ja uhke inimese silmade läbi. Ma jälgisin rikkamaid ning leidsin süüa üsna lihtsalt.” Ta oli kohvikutes pooleli jäetud toiduportse lõpetanud ning tänanud õnne, et neil koostisainete nimekirja külge kleebitud polnud. Ta oli puistanud läbi mingeid kotte ning ühe korra oli tal õnnestunud leida maha kukkunud kadetimärk. Ta oli seda näidates baasi sööklast seljakotitäie toitu välja vedanud. Osa sellest oli paar päeva hiljem küll haisema hakanud ning korra oli Kristjan ka oksendanud, kuid kuivikud püsisid hästi ja toitsid pikalt. Märgi oli ta aga kohe samal päeval garaažide ette kividele tagasi viinud, et mitte vahele jääda, mitte loo kulgemist muuta ja mitte raamatusse lõksu jääda.

“Sa said suurepäraselt hakkama,” kiitis Marge, kui Kristjan lõpetanud oli. “Kas sa tahaksid Rändamist paremini õppida?”

“Ei!” Vastus oli kiire, selgelt hiljutisest traumast laetud.

“Olgu! Alates septembrist, igal pühapäeval kell kümme. See on aeg, mil teised tulevased Rändajad siia kogunevad ja esimesi katsetusi tegema hakkavad.”

“Ei, ma ei tule,” raius Kristjan, tõusis diivanilt ja liikus ukse poole. “Kindlasti mitte!”

“Pühapäeval kell kümme ja tule külguksest! Selle hoian ma raamatusõprade jaoks noil hommikutel lahti.”

“Ei, kindlasti mitte,” mõmises Kristjan trepist alla tormates. Mida kiiremini ta raamatukogust eemalduda suutis, seda parem. Kuid poolel teel jäi ta seisma. Talle meenus nädalatetagusest ajast, mis väidetavalt juhtus viis tundi tagasi, et oli raamatukokku tulnud, et mõne teise raamatunohikuga võimalusel tuttavaks saada.

“Jah, ta tuleb,” naeratas Marge turvakaamera pildile. Üks jalg õhus, keha veidi jaburasse asendisse hangunud, seisis trepil poiss, kes oli just praegu otsustanud, et laseb raamatutel end kaasa vedada, sisse tõmmata, edasi juhatada. Kui veab, kasvab sellest poisist tulevane juhendaja - annet, julgust ja teravat mõistust jagus poisil piisavalt -, jäi vaid loota, et jagub ka armastust lugude ja seikluste järele; et jagub lummust, mis sõnad elavaks muudab.

2022. aasta on kuulutatud raamatukogude aastaks ehk kogu kultuurimaastikul on fookus just raamatukogudele suunatud. Väikese austusavaldusena sellele vahvale tegemisele püüan omapoolse panusena tuua sel aastal igal kuul teieni ühe jutu, milles raamatukogu suuremat või väiksemat, kuid siiski olulist rolli mängib. Ma loodan, et teil on neid sama põnev lugeda kui mul kirjutada.

Tõlkejutt: Apelsinid (Matt Dymerski)

Tumedate tundide toetajad saavad seda juttu kuuldemänguna kuulata siin -

https://www.patreon.com/posts/37508269

Maailm hakkas koost lagunema siis, kui tähistasime baaris Connori kahekümne teist sünnipäeva. Kõik algas absurdselt väikesest asjast. Tellisin meile kaks Blue mooni, nagu alati, aga ta korjas klaasi külge paigutatud apelsiniviilu kulmukortsutuse saatel ära. Vaatasin seda, mis minu klaasi küljes oli ja küsisin: „Kas midagi on valesti?“

Kulmukortsutusest sai täielikku vastikust väljendav ilme. „Ma vihkan apelsine.“

See oli veider, sest tema eelmisest sünnipäevast saadik oli sellest saanud omamoodi rituaal – tellisime seda jooki alati kui baari sattusime, sest „Puuviljad on ju tervisele head, järelikult on see õlu sulle kasulik!“  Aga kuna oli ikkagi tema sünnipäev, otsustasin sellest mitte numbrit teha. Rebecca seevastu oli juba päris mitu klaasi kummutanud ja hõikas muudele vestlusteemadele sisse sõites: „Kas mitte apelsin pole selle joogi kõige tervislikum osa?“

Connor raputas pead: „Mitte mingil juhul. Apelsinid on rõvedad.“

Dan väitis üle laua: „Apelsinid on super, need on nagu looduse kommid.“

Rebecca vanem õde Shannon, kes meiega tol õhtul kaasas oli, vaidles vastu: „Ei, peedid on looduse kommid!“  Kui me talle arusaamatuses otsa vaatasime, ta jätkas: „"Doug“? Mäletate Nickelodeoni sarja „Doug?“ See koer Porkchopiga? Ja parima sõbra Skeeteriga? Kõik selles maailmas armastasid peete?“ Kui me vaid vaevu suutsime meenutada sellise sarja olemasolu, lõi ta löödult käega.

Meie läheduses vaatas üks vanem baari tavakunde televiisorit ja lausus mõnitavalt: „Mees, ma ütlen, mis selles riigis valesti on. Need on nemad!“ ja osutas sõrmega ekraanile. „Ma vihkan neid!“ Ülejäänud mehed tema ümber hõiskasid nõusoleku märgiks ja ta naeratas uhkelt. Käsi üles tõstes kuulutas ta: „Kõigile joogiring, minu kulul!“

Ja see on ka tegelikult kõik, mida mäletan õhtust, mil see kõik algas. Hilisemad mälupildid on väga udused.  Ma ärkasin otse silma paistva kurja päikesekiire, tugeva iivelduse ja tapva peavaluga. Kogu tahtejõudu kokku võttes oli minu esimeseks kangelaslikuks teoks sel hommikul ruloo ettetõmbamine ja meid selle koletisliku päikese eest kaitsmine. Dan magas minu toa põrandal, arvutilaua all ja Rebecca koridoris, mähituna viimsesse kui tekki, mida majast leida võis.

Kergendusega märkasin, et Connor oli oma voodis külili ja tema äravajumise vältimiseks oli talle selja taha sätitud hunnik patju. Prügikast tema voodi kõrval oli poolenisti oksega täidetud ja Shannon istus toanurgas ninapidi telefonis. Märgates, et ma olen ärkvel, teatas ta: „Noh, kas pea valutab? Tore! Saad ta eest nüüd ise hoolitseda. Ma lähen koju magama!“

Niisiis, mind jäeti sünnipäevalapse eest hoolitsema, mis, tuleb tunnistada, oli oluliselt kergem nüüd, kui ta oli poolärkvel. Üks asi, mida ma temalt tema uimasuses küsisin, oli: „Kas sa tõesti vihkad apelsine?“

„Olen alati vihanud, mees,“ oigas ta vastuseks.

Tundsin, nagu oleks meie kogu viimase aasta väldanud korterikaaslaste väike rituaal olnud mingisugune veider vale, millest ta oli nüüd väsinud. See tunne saatis mind terve päeva. Kas ta ei pidanudki mind oma sõbraks? Kas ta oli kogu see aeg minu kui naabri rõõmuks teeselnud, et talle meeldivad apelsinid? Ma tundsin äkki, nagu kogu minu kuulumine meie väikesesse sõpruskonda oli äkki ohus. Kes ma tema arvates olin? See oli näriv, üksildane ja vastik tunne, mis mind terve pühapäeva öö ärkvel hoidis.

Esmaspäeva hommikul kallasin endale töö juures sisse tassi kohvi ja istusin tusaselt arvuti taha. See oli peale kooli lõpetamist minu esimene töökoht ja see ei köitnud mind. Kas see oli üldse päris töö? Kui mu kolleegid veetsid valdava osa päevast koosolekuruumi telekast uudiseid vahtides, suutsin mina mõelda vaid apelsinidele. Päeva lõpuks otsustasin asja sügavamalt uurida.

Olin sel õhtul esimene, kes baari jõudis. Dan liitus minuga paarkümmend minutit hiljem. Ta vaatas mu ees olevat stouti. „Täna ei võtagi Blue mooni?“

„Ma ee... vihkan apelsine,“ valetasin ma grimassi tehes.

Minu üllatuseks vastas ta: „Mina ka.“

See oli imelik. „Kas sa mitte ei nimetanud neid looduse kommideks?“

„Kindlasti mitte!“ Ta näis olevat solvunud. „Apelsinid kannavad puuviljadest ja köögiviljadest kõige rohkem haigusi.“

Olin vapustatud. „Päriselt?“

Ta pani käed risti. „Jep, õudsalt rõve puuvili.“

See oli nii julge väide, et panin oma õlle käest ja võtsin telefoni. Pärast mõnda otsingut muutusin murelikuks. Tsitrus-rohetõbi, tsitrusemädanik, tsitrus-plekktõbi, magusa apelsini kärntõbi. Kuidas ma varem neist haigustest kuulnud polnud? Pildid olid jubedad. „Aga oota, need on ju taimehaigused ja mitte inimestele ohtlikud.“

Dan vaid kehitas õlgu. „Teadus ütleb, et paljud asjad on ohutud ja siis äkki nad avastavad, et tegelikult pole. Ma ei söö midagi, mis selline välja näeb.“

Ma ei nõustunud temaga, kuid nähtud pildid olid mind siiski millegipärast rahutuks teinud. Äkki oli siiski põhjus, miks peaks apelsine vältima? Ülejäänud kamp jõudis varsti kohale, aga telefonis nähtud häirivad kujutised ei jätnudki mind päriselt rahule.

Õhtul hiljem, kui me minu maja ees Uberist välja valgusime, naerdes ja naljatledes nagu tavaliselt, tundsin end veidi paremini. Ma olin lihtsalt üle mõelnud. Polnud midagi, mille pärast muretseda. Need inimesed ei vihanud mind salamisi ja ma kuulusin nende hulka.

Tänava teisel pool hakkas äkki üks tüüp teise peale vihaselt karjuma. Uber sõitis ära ja nüüd ei takistanud miski enam meie vaatevälja. Nad tõuklesid, karjusid üksteise peale ja lõpuks hakkasid hoope jagama. Meil oli kena ja sõbralik naabruskond, ülikooliealiste elanikega. Midagi sellist polnud kunagi juhtunud. Mida nad õige mõtlesid? Vahtisime neid, kuni nad meid märkasid. Järsult tõmbusid nad üksteisest eemale ja läksid tagasi oma majadesse – nad olid naabrid.

„Naeruväärne,“ naeris Connor, enne kui tema järel oma majja sisenesime. „Neid me kindlasti oma järgmisele peole ei kutsu.“

Ta ei tundunud olevat halvas või muidu imelikus tujus, nii et kui olime kõik koos köögilaua taga vett joomas, otsustasin kasutada võimalust ja uuesti mind häiriv teema käsile võtta.

„Jah, ma tõesti vihkan apelsine,“ ütles ta,  „sa ei näe mind kunagi ühtegi söömas. Need on puu- ja köögiviljade hulgas suurimad haiguskandjad.“

„Mitte kunagi?“ naljatasin. „Aga eelmisel aastal, kui sinuga koos Blue Moon’e jõime?“

Ta kallutas kergelt oma pead. „Ma ei joo kunagi seda õlut. Seda serveeritakse apelsiniviiluga ja ma vihkan apelsine.“

Sel hetkel jõudis mulle lõplikult pärale, et midagi oli tõsiselt valesti – kas siis minu mälu või maailmaga. Ma ei naeratanud enam: „Me oleme joonud seda õlut iga kord sinu eelmisest sünnipäevast alates. Sellest saadik, kui sa seda tervislikuks nimetasid ja see kuum tšikk pidas seda hullult heaks naljaks.“

Tema ilme süngestus. „Seda ei juhtunud. Ma ei joo Blue Moon’i.“

„Mina seda küll nii ei mäleta,“ märkisin kuivalt.

„Siis on su mälul midagi viga,“ nähvas ta vastu, silmnähtavalt vihaseks saades. Ta tõmbas käe rusikasse ja hoidis seda meie vahel. „Ma ei joo kunagi seda sitta. Ma pole seda kunagi joonud. Apelsinid on rõvedad.“

Rebecca ja Dan vaatasid meid ebamugavas vaikuses. Mulle tundus, et mulle on lubatud veel üks väide, enne kui asi viisakuse piiridest väljub ja otsustasin selle ära kasutada. „Dan, sina ju mäletad, et meie õlled olid alati apelsinilõikudega?“

Dan jäigastus oma toolis. „Ärge mind sellesse segage. Mina vihkan ka apelsine, alati olen vihanud. Ma ei käiks väljas inimestega, kes teisiti arvavad.“

Ma jõllitasin talle otsa. „Mida? Mida põrgut see tähendab? Millal sellest nii suur asi sai?“ Pöördusin Rebecca poole. „Sina ju mäletad? Eks? Kogu seda teemat laupäeva õhtul, mida su õde ajas? Apelsinid versus peedid?“

Ta jälgis kramplikult oma veeklaasi ja vaikis.

Connor tõusis ja lähenes mulle ähvardavalt. „Kuule mees, sa oled alati olnud hea sõber, aga kui sa tahad meiega edasi hängida, siis lõpeta see jama ära!“

Kas tal oli tõsi taga? Kuidas tal sai tõsi taga olla? Vaatasin Rebecca ja Dani poole, aga kumbki ei vastanud mu segaduses pilgule. „Ma tegin ainult nalja,“ ütlesin lõpuks Connorile. „Tegin natuke pulli noh, saate aru.“

Tema nägu lõi otsekohe särama „Oh kurat, ma jäin peaaegu uskuma!“

„Jaajah,“ naersin koos temaga, kuid sisimas olin hirmust kange.

Rebecca ja Dan tõstsid kergendatult pilgu ja tuju muutus taas lõbusaks ja muretuks. Veetsime mõnusalt aega ja ma teesklesin, et kõik on normaalne, kuni kõik viimaks magama läksid - Rebecca oma tuppa allkorrusel, Dan ja Connor koridori minu toa kõrval. Nüüd sain lõpuks mahti rahulikult asja üle järele mõelda. Esimest korda kuude jooksul sulgesin ja lukustasin oma toa ukse. Suurepärane õhkkond, mis selles sõpru täis majas oli alati valitsenud, oli minu jaoks asendunud hirmu ja kahtlusega. Istusin pimedas arvuti taha ja asusin vastuste otsingul internetti läbi kammima.

Ma olin piisavalt ulmekaid näinud, et erinevaid oletusi teha. Kas ma olin kuidagi valesse reaalsusesse sattunud? Kas minu ajaliin oli mingil põhjusel muutunud? Ajaloost ma niipalju ei teadnud, et oleksin tähele pannud olulisi muudatusi Wikipedias. Ei. See oli minu tuba. Minu krediitkaart töötas ja mu kindlustuspoliisi number oli õige. Kui reaalsus või aeg oleks mingilgi viisil muutunud, oleksid pidanud muutuma ka need juhuslikult genereeritud numbrid. Asi oli minu maailmas – see lihtsalt mingil põhjusel muutus.

Tänu sellele väikesele ja täiesti ebaolulisele muutumisele olid äkki ohus mu suhted sõpradega. Kas ma hakkasin hulluks minema. Ainus järeldus, mida sai teha, oli, et probleem oli minus. Midagi oli valesti minu mälu või tõekspidamistega ja see oli mind viinud vaenujalale inimestega, kellest hoolisin.

Just siis, kui ma seal pimedas istusin, kuulsin kuidas minu uksenupp pöördus – kuid ei avanenud, sest olin selle ju lukku keeranud.

Keegi oli just püüdnud mu tuppa tulla.

Miski ütles mulle, et see keegi polnud tahtnud mulle kaissu pugeda. See oli olnud vaikne ja salajane üritus. Õudse eelaimduse ajel avasin kiiresti ja vaikselt akna ning libistasin end välja öösse. Nägin eemal üht katust leekides – kellegi maja põles! Mis kurat toimus! – aga ma ei suutnud praegu teiste inimeste muredele keskenduda. Piilusin kõrvalaknast sisse. Nägin pimeduses liikuvat varju ja metalset läiget. Keegi oli just püüdnud mu tuppa tulla – noaga. Siluett kadus tumedamatesse varjudesse, jättes mind teadmatusse selle isikust, välja arvatud fakt, et see pidi olema keegi minu korterikaaslastest. Kuidas põrgu päralt oli apelsinide meeldimine või mittemeeldimine selleni välja jõudnud? See polnud normaalne. See polnud loomulik.

Kükitades väljas, jahedas öös, valgustatuna vaid viie krundi kaugusel lõõskavast tulekahjust, olin sunnitud jõudma ainsa allesjäänud järelduseni - toimumas oli midagi üleloomulikku. Niipea kui olin selle mõtte omaks võtnud, tundsin end selles elava tule valgustatud pimeduses palju vähem üksi. Kas mind jälgiti? Kas miski jälgis mind ka siin? Minu meelest oli raske uskuda, et vihkamine apelsinide vastu oli praegu toimuva peamine eesmärk – pigem mingi aeglaselt hiiliva hulluse või seestumise kõrvalmõju.

Tol hetkel polnud midagi, mida ma oleksin saanud selles asjas ette võtta. Ma ei tundnud end väljas turvaliselt, aga ma ei tundnud end ka turvaliselt omaenda toas. Ehitasin ukse ja akna ette barrikaadid ja leidsin vähest lohutust poolune taolisest seisundist, milleni suutsin sel ööl end viia. Kogu selle veidra une ja ärkveloleku segadiku jooksul piinasid mu teadvust pildid haigetest puuviljadest.

Ma ei leidnud võimalust Rebeccaga kahekesi jääda enne kui kolmapäeval. Ta oli esimene, kes tol õhtul baari jõudis. Erinevalt Danist esmaspäeval, näis ta kartlikuna ja tundis end ilmselgelt ebamugavalt. Kui ta oli kolmandat korda üle õla baari sissepääsu poole piielnud, küsisin vaikselt: „Kas sina ka kardad?“

Tema pilk rääkis iseenda eest. Ta näris huuli, vaatas uuesti ukse poole ja ütles: „Ära jama selle apelsinivärgiga enam, eks!“

„Mis värk nende apelsinidega siis on?“ nõudsin sosinal. „Mis toimub?“

Minu küsimustest peaaegu paanikasse laskudes nõudis ta: „Lihtsalt ütle neile, et sa vihkad apelsine, eks? Persse, lihtsalt ütle neile, et sa vihkad apelsine. Lõpeta selle kohta küsimuste esitamine. Lõpeta selle teema torkimine. Mulle meeldib mu elu. Teie meeldite mulle. Mulle meeldib mu maja. Ära riku kõike ära!“

Haarasin ta laual lebava käe pihku. „Ma tahan ainult aru saada. Kust see viha apelsinide vastu üldse tuleb? Mis paneb meie korterikaaslasi niimoodi käituma?“

Lõpuks vaatas ta mulle otsa. Tema silmad olid kurnatusest punased.

„Oota,“ sosistasin, „kas sina magad ka halvasti? Halvad unenäod?“

Tema silmad läksid veidi suuremaks. Ta hakkas midagi ütlema, kuid nägi siis kedagi baari tagauksest sisenemas ja tõmbas kiiresti oma käe minu haardest ära. Connor langes mulle selja tagant üsna jõuliselt selga ja haaras käega mu õlgade ja kaela ümbert kinni. „Nooh, mida te kaks tuvikest siin teete?“

Ta teadis küll, et minu ja Rebecca vahel pole enam midagi. Mis tal viga oli? Järgides varjatud vihjet Rebecca hirmunud näol ütlesin: „Lihtsalt räägime sellest, kuidas me apelsine vihkame, mees.“

Connor pööras oma pilgu tema poole. „Kas tõesti, Rebecca?“

Ta ei vastanud. Manas näole naeratuse ja noogutas nõrgalt.

„Lahe, lahe,“ ütles Connor ehtsa kergendusega. Ta laskis minust lahti ja istus meie vahele. „Ma teadsin, et te lõpuks asjast aru saate.“

Dan saabus veidi hiljem, kaevates apelsinimüüja üle, keda oli teel märganud. „Jõledaim haigusehunnik, mida olen eales näinud.“ Ta võdistas õlgu.

Vaatasin Rebecca poole, kes andis vaikselt märku lihtsalt asjaga kaasa minna.

Seda ma ka tegin. Järgmise tunni jooksul jälgisin ettevaatlikult Dani ja Connorit, püüdes välja nuputada, mis nendega toimub. Alles siis, kui läksin leti äärde, et endale ja Rebeccale jooke juurde tuua, nägin midagi, mis mu sisemuse jääkülmaks tõmbas. Üks tüdruk oli pildistamas kolme oma sõpra minust vasakul. Pildistamisnurk oli selline, et meie laud jäi taustale. Oodates oma jooke, juhtusin pilgu tema telefonile heitma.

Minu laud oli tõesti taustal. Seal olid Rebecca, Dan, Connor – ja keegi veel. Nägin telefoni ainult hetkeks, enne kui tüdruk kõrvale pööras, aga ma olin selles kindel. Nii et ma keerasin salaja ümber ja teesklesin sõnumi saatmist, samal ajal telefoni kaamerat oma sõpradele suunates. Seal, keset rahvarohket baari ja nähtav ainult väikesel pikslilisel ekraanil, oli Connori kõrva juurde kummarduv vari.

Jõllitasin hirmust tardunult telefoni, kui äkki kerkis varju pea ja tundus mind murelikult vaatavat. Reageerisin kiiresti ja et end mitte reeta, hõikasin sõpradele: „Pildiaeg!“

Siluett pöördus ja haihtus, nagu oleks tuuleiil selle järsku ära puhunud. Mu sõbrad naeratasid ja tegid nägusid, välk häiris mõnd ettejäänud baarikülastajat, aga ma olin pääsenud.

Nii et siis meie hulgas oli tõesti miski. Püha Jeesus, ehtne vari sosistamas Connori kõrva. Kahtlemata pomisemas salakavalaid vihaõhutamissõnu.

Aga miks apelsinid?

Sel kolmapäeva õhtul kell 20.42 sõitis baari esiossa sisse ärandatud auto, purustades kõik aknad ja tappes ühe naise. Ma tean täpset aega, sest politsei käskis meil kõigil enne lahkumist tunnistused anda. Me olime täiesti baari teises otsas ja nägime vaid kokkupõrke tagajärgi. Ma ei suutnud politseile midagi asjalikku öelda. Suutsin mõelda vaid meie hulgas hiilivast varjust.

Kui Uber sel õhtul meie tänavasse keeras, uurisin hajameelselt meist viis krunti eemal põlenud maja musta kesta. See hõõgus ikka veel ja tundus nagu keegi polekski püüdnud seda kustutada. Tegelikult tundus, nagu keegi polekski seal elanud. Vaadates vasakule ja paremale märkasin, et poolte majade ees meie tänaval pole autosid. Meie majad polnud nii uhked, et neil oleksid garaažid olnud.

Kas hiiliv vari ajas inimesi minema? Miks keegi polnud midagi öelnud? Kas nad olid üldse teadlikud meie hulgas toimunud muutustest? Oli olnud parim aeg minu elus, kuni naabrid langesid päise päeva ajal rusikavõitlustesse, korterikaaslastel tekkis kummaline vihkamine ja majad põlesid maha, ilma et keegi oleks tuletõrje kutsunud.

Istusime köögilaua taga vaikides vähemalt kümme minutit. Vapustatuna autoõnnetusest, mis oli meie lähedal, baari teises otsas kellegi tapnud, avas Rebecca viimaks suu. Ta pomises: „Mina vihkan ka apelsine.“

Dan ja Connor läksid tema juurde ja kallistasid teda kõvasti. „Kõik on korras. Sa oled üks meie seast. Me oleme sinu jaoks alati olemas.“ Kui nad teda seal niimoodi hoidsid, heitsid nad minu poole mõned pilgud ja ma ühinesin kallistusega, et vältida järgmist tüli.

Mõtlesin kas vari on ka praegu meiega. Kallistades meid, nagu meie kallistame Rebeccat. Ma tundsin, kuidas kõik see tuhmistab mu mõistust. Kas ka mina vihkasin apelsine? Kõik teised ju tegid seda. Ja need pildid nakatunud apelsinidest olid ju tõesti jälgid. Kas mulle olid tõesti aasta otsa meeldinud apelsiniviilud minu õlles? Kui tõesti, siis olin ilmselt hirmsa vea teinud. Mind oli eksiteele juhitud. Õllereklaamidega. Reklaamides ei öeldud kunagi, mis hirmsaid haigusi apelsinid võivad kanda. Kummaline, kas pole? Nagu nad ei tahaks, et ma teaks. See mõjuks halvasti nende müügile.

Need mõtted kummitasid mind sel ööl ja terve järgmise päeva. Neljapäeval, tööl olles, kui mu kolleegid nutsid oma latrites või vestlesid sosinal, katkestades oma jutu niipea kui ülemus lähenes, istusin mina oma arvuti taga ja uurisin seestumiste ja kummitamiste kohta.

Üks asi, mille ma selgeks sain, oli see, et deemonilaadsed olevused – ehk siis olevused religiooni mõttemaailmast – vihkasid märke, mis olid seotud Jumala või headusega ja püüdsid neid, keda nad seestasid, panna hävitama riste, või valama maha püha vett, või tegema muud seesugust.

See oli loogiline.

Aga kui olevus, kes kummitas mu sõpru, mu maja ja tänavat, ei olnud religioonisfäärist, vaid ehk kusagilt mujalt? Mis siis, kui apelsin esindas neid asju, mille vastu ta haavatav oli? Kui see oli mingisugune loodusevastane vaim, siis ehk külvas ta viha apelsinide vastu sellepärast, et apelsinid suudaksid ta minema peletada?

Aga see oli ju hullumeelne. Puhkesin sellele mõeldes oma kuubikus valjusti naerma ja üks mu nutvatest kaastöölistest heitis mu poole pilgu nagu oleksin ma koletis. „Oih, vabandust,“ ütlesin prouale ja tegin ilmselt imelikku nägu. „Ma mõtlesin praegu millelegi muule“. Ta vaatas mulle hukkamõistvalt otsa ja rullis oma tooliga eemale.

Neljapäevaõhtuti me tavaliselt baaris ei istunud, nii et ma olin kodus, kui Rebecca vanem õde Shannon läbi astus. Ta oli tulnud mingil täiesti tühisel põhjusel, aga kui ta oli lahkumas, peatasin ta välistrepil. Ma vajasin kindlust. „Hei, Shannon, kas mäletad meie vestlust eelmisel laupäeval? Apelsinid peetide vastu?“

Ta pööritas silmi. „Muidugi. Mis siis?“

Neelatasin. „Nii et see siis tõesti toimus...“

„Jah.“

„Ja meie Connoriga oleme aasta otsa nende apelsiniviilude üle õlleklaasides nalja visanud?“

„Jah, miks sa küsid?“

„Ma ei tea,“ ütlesin ausalt. „Ma hakkan reaalsuses kahtlema. Pidin lihtsalt kindel olema.“

Ta keris oma telefonis Facebooki ja näitas mulle siis pilti. „Vaata, siin te olete tema kahekümne esimesel sünnipäeval, eelmisel aastal, kui mina olin kaine rool nagu tavaliselt.“

Pildil hoidsime me mõlemad õlleklaase enda ees, apelsiniviilud suures plaanis paistmas. Kuum tšikk, kes oli kogu traditsioonile aluse pannud, istus Connori kõrval täpselt nagu ma mäletasin. „See on tõeline.“ Tõstsin pilgu Shannonile „Mida sina apelsinidest arvad?“

Ta tegi grimassi, aga mitte vastikust väljendava. „Mida? Miks? Need maitsevad normaalselt, ma arvan.“

„Tõsiselt. Milline on sinu suhtumine apelsinidesse? Jättes kõrvale selle, kas sulle isiklikult nende maitse meeldib või mitte.“

„Neutraalne?“ vastas ta. „Mind tegelikult ei huvita. Miks peaks kellelgi üldse olema mingi arvamus või suhe apelsinidesse, kui nad just pole botaanikud või farmerid või midagi seesugust?“

Tal oli tegelikult täiesti õigus. „Ma soovin, et teaksin.“

Kui ta pöördus, et lahkuda, kuulsime äkki ülikoolilinnakupoolsest tänavaotsast kära. Olime linnakust vaid mõned kvartalid eemal ja piisavalt lähedal, et mõned tänavakaubitsejad seda teed mööda liikusid. Kui nägin vanameest apelsinikäruga, keda piiras hulk minu roppusi karjuvaid tuttavaid, sain kohe aru, mis on lahti.

Dan ja Connor olid samuti nende hulgas.

Karjumise peale tuli uksele ka Rebecca ning me seisime ja vaatasime, kuni rahvas hakkas õnnetut apelsinikaupmeest tõukama. Hakkasime tüli poole jooksma pärast seda, kui Dan lajatas metsiku löögi ja vanamees kukkus. Meie kohale jõudes rahvamass karjus ja trampis verejanuliselt.

Käruomanik oli terve kuid šokis

Rahvas trampis apelsinidel.

See oli nagu mingi kummaline variant massimõrvast. Apelsinikooretükke lendas siia ja sinna ning puuviljamahl pritsis riietele kõigis suundades. Kui see läga oleks olnud inimihu, oleksin ma oksendanud, kuid praegugi olin ma juhtunust surmani ehmunud. Need inimesed, minu sõbrad ja naabrid, olid irratsionaalsest vihkamisest muutunud marutõbisteks loomadeks.

Shannon vaatas küsivalt minu poole

Raputasin pead. Ma ei saanud aru, mis toimus.

Aga Rebecca, hirmunud nagu ta oli, otsustas sulanduda massi. Edasi joostes hakkas temagi roppusi karjuma ja viimaste allesjäänud apelsinide peal trampima, sellal kui teised hõiskasid. Varsti märkavad nad, et meie ei ühinenud nendega.

„Shannon, parem mine nüüd!“

Ta järgis silmapilkselt mu nõuannet ja hakkas oma auto poole astuma.

Kaetud oma ohvrite mahlverega, heitis Connor minu poole altkulmu saatanliku pilgu. „Miks sa ei aita?“

„Jäin hiljaks,“ valetasin läbinähtavalt.

Ka Dan, silmad vihast punased, pöördus minu poole: „Üks on veel järel.“ Ta tõstis käed. „Rahvas, ärge seda puutuge!“ Ta osutas maha. „Hakka peale.“

Mul oli vaja Shannonile põgenemiseks aega võita, aga ma teadsin ka, et ma pean nende inimestega koos edasi elama ja nende lähedal magama. Meenutus noaga siluetist minu toa ukse taga ei lubanud helget tulevikku kellelegi, kes grupist erinesid. See muidugi võis olla olnud ka varjuolend ise, kes noa haaras, aga võis ka mitte.

Käruomanik vaatas mind kõnniteel lebades hirmunult, kui lähenesin tema viimasele apelsinile. „Palun, ei, miks te seda teete? Miks te teete seda? Ma ainult müün apelsine. Palun ärge tehke!“

Sulgesin silmad ja trampisin. Apelsin plärtsatas mu talla all ja igast suunast haarasid mind käed. Mu naabrid hõiskasid ja juubeldasid rõõmust. Avasin silmad ja värisesin häbist kui kaupmees end püsti ajas ja ära jooksis. Dan tõmbas tikku ja süütas puust käru põlema. Kõik hakkasid tantsima. Mul polnud muud võimalust, kui nendega kaasa tantsida. Nad ei lasknud mul minna. Nad raputasid mind, sundisid mind endaga koos skandeerima ja kontrollisid mind pidevalt, kas ma ehk ei teeskle. Et sellega toime tulla, veensin end ajutiselt, et neil on õigus ja apelsinid on tõesti jäledad. Et kõik see üle elada, pidin endast tüki ära andma ja pärast oma tuppa naastes istusin pikalt nuttes arvutilaua all.

Aga siis läksin ma vihaseks.

Siis läksin ma raevu.

Ma ei kavatsenud lasta sel hullusel oma naabrus- ja sõpruskonda alla neelata. Meie kõrvadesse sosistav olevus veel maksab! Ma olin mees, kurat võtaks, mitte enam poisike ja ma ei pidanud lihtsalt mossitama ja ära kannatama. Need inimesed polnud minu vanemad.

Istusin autosse ja sõitsin selles suunas, kuhu apelsinimüüja oli läinud. Leidsin ta viis kvartalit eemalt, haledalt bussipeatuses istumas. Ta ehmatas mind nähes väga, aga tõstsin rahustavalt käed ja esitasin talle küsimuse, mis tema tuju otsekohe heaks muutis.

Ma ei teeninud nii palju, et mul oleks oluliselt sääste olnud, aga mul oli krediitkaart. Ma ostsin ära kogu tema ülejäänud apelsinivaru ja võtsin selle koju kaasa. Kui kastid enam ei mahtunud, siis lihtsalt loopisin apelsinid pagasiruumi ja tagaistmele. Mu auto lõhnab ilmselt kuid puuviljade järele, kindel see, kuid seda oli vaja teha.

Kui Dan õhtul koju jõudis, tabasin ta eesuksel ja panin talle noa kõrile. „Istu maha,“ käsutasin ja sidusin ta köögis tooli külge.

Ta karjus, kui Connor koju tuli, aga oli juba hilja, sidusin ka tema tooli külge. Siis toppisin neile suhu mõned puhtad sokid, et nad ei saaks Rebeccat hoiatada.

Ma ei haaranud temast. Ei sidunud kinni. Lihtsalt hoidsin nuga ja ütlesin: „Istu.“

Ta istus närviliselt kolmandale toolile.

Olin kõik apelsinid autost kööki visanud. Neid vedeles laual, põrandal ja kraanikausis. Võtsin suvaliselt ühe üles, koorisin ära ja hoidsin Connori näo ees. „Söö seda!“

„Eks sunni mind.“ Ta sülitas

„Ei sunni, aga ma ei lase sul ka siit toolist kuhugi minna enne, kui sa sellest kuradi apelsinist üht ampsu ei võta.“

„Need on jälgid.“

„Me sõime neid kogu aeg.“

„Sellist asja pole juhtunud.“

„On.“ Näitasin talle oma telefonist eelmise sünnipäeva fotot.

Ta kortsutas kulmu. „Kas seda on fotošopitud?“

„See on päris!“ karjusin talle näkku. „Söö apelsini.“

Ta tõmbas pea eemale. „Need on kõige suuremad haiguskandjad puuv...“

„Jaa, jaa, ma olen seda juba kuulnud,“ karjusin. „See on vale. Need haigused pole inimestele ohtlikud ja see apelsin pole haige! Söö seda!!!“

„Aga me vihkame apelsine,“ nõudis Connor nördinult. Onju, kutid?“

Dan mõmises suus olevat sokki hammustades „Mm-hmm.“

Connor vaatas Rebecca poole. Nutma puhkedes, peitis too oma näo ega vastanud.

Connor näis sellisest käitumisest jahmunud olevat. Neelates alla kõhkluse, võttis ta apelsinist ettevaatliku ampsu ja pilgutas silmi. „Oh, see on... hea.“

Dan tundus olevat üllatunud ja Rebecca nuttis veel kõvemini.

Tõmbasin soki Dani suust ja pakkusin talle apelsinist teist poolt. „Proovi. Kui sulle ei maitse, on kõik korras. Ma lasen sul nii või naa minna. Lihtsalt proovi!“

Nähes Connorit murdumas, võttis ka Dan kahtlevalt väikese tüki apelsini ja tõmbus siis toolil tagasi. „See ei maitse üldse nii nagu ma mäletan. Võiksin vanduda, et sel oli vanasti jube desinfitseerimisvahendi maik.“

„Ei,“ ütlesin. „Keegi püüab meile pähe tungida. Me just ründasime tänavakaupmeest ja trampisime ta apelsinid sodiks, sest meis on tekkinud meeletu vihkamine. Kas sellel on siis mingi loogiline põhjus?“

Pilgutades silmi, nagu unest ärgates, valgus Dani näole õud. „Mu jumal, me tegimegi seda, tegime jah. Mida me küll mõtlesime?“

Connor vaatas mind sama süüdlaslikult. „Oh kurat, mees, ma...“ Ta lause katkes poolelt sõnalt ja silmad liikusid millelegi mu selja taga.

See hoiatus andis mulle täpselt nii palju aega, et jõudsin veidi kõrvale tõmbuda. Nuga läks läbi mu vasaku õla. Libisesin apelsinidel ja omaenda verel, maandudes raskelt põrandal. Enda kohal nägin verest tilkuvat nuga ja varjumeest selle taga. Tema õõnsad silmad hõõgusid punaselt.

Dan ja Connor hakkasid karjuma ja püüdsid end varju lähenedes köidikuist vabastada, aga ma olin sidumisega liiga head tööd teinud. Varju punased silmad liikusid minult nende vingerdavatele kogudele, nagu juureldes keda meist esimesena tappa.

„Mida sa tahad?“ karjusin. „Mida vittu sa tahad?“

Punased silmad pöördusid minule tagasi ja näisid mu hinge põhjani tungivat. Külm õud tuhmistas mu meeli kui ta sosistas: „Ostke sidruneid.“

Jõllitasin. „Ostke sidruneid?“ Kõhklesin. „Mis sul sellest?“

„Ei midagi,“ kähistas ta, tuues noa mulle lähemale. „Seda soovib lihtsalt minu isand.“

See ei saanud ju olla nii absurdne, või sai? Kas mõni sidrunikasvatusfirma oli palganud mingi deemonikummardaja, et manada välja olend teisest ilmast ainult kasu saamise eesmärgil? Nad olid toonud selle kehastunud vihkamise meie hulka raha pärast?

Aga see oligi nii lihtne. See oli kogu aeg olnud nii lihtne. Miks üldse keegi midagi teeb?

Vari liikus, et mind pussitada, aga Rebecca hüppas selle poole ja tükk varjust rebenes küljest, kui ta sellest läbi läks. See karjus valust, pillas verise noa ja haaras august, mille tüdruk oli tekitanud. Pimedus nõrgus välja selle haavadest, nagu must liiv pikalipaiskunud liivakellast. Olend välgutas oma põlevaid silmi, sisises mürgiselt ja haihtus.

See oli läinud.

Deemon, kes oli terve nädala meiega olnud ja meile kõrva sosistanud, oli lahkunud.

Istusime liikumatuna veel umbes pool minutit, kuni Dan lõpuks šokist ärkas ja nõudis: „Kas keegi palun seoks mind ükskord lahti?“

Tegime seda ja siis sidusime mu käe kinni.

Me ei osanud midagi muud peale hakata, kui minna istuma baari, oma tavalisse lauda. Oli neljapäev ja oli veel vara, nii et külalisi palju polnud. Me ei tellinud Blue Moone. Mitte sellepärast, et me oleksime apelsine vihanud – oh ei, meie majas oli neid sadu ja nende lõhn ei kao sealt vist enam iial.

„Ma ei suuda uskuda, et see suutis meid armastusest apelsinide vastu vihkamiseni viia vähem kui nädalaga,“ pomises Connor kurvalt oma joogi kohal kühmus olles.

Raputasin pead. „Minagi kahtlesin vahepeal. Ja tegin asju, mille üle ma uhke pole.“

Dan vaatas meie poole. „Mis seda üldse vigastas? Kuidas suutis Rebecca lihtsalt temast läbi minemisega vigastada vihkamisest koosnevat olendit?“

Rebecca vaatas minu poole. Vastasin ta pilgule. Siis vaatasime mõlemad jälle oma õlle poole. Ta polnud sellest lihtsalt läbi läinud. Ta oli minu pärast sellele peale hüpanud. Me mõlemad teadsime vastust, aga see polnud teiste asi.

Meie läheduses vaatas üks vanem baari tavakunde televiisorit ja lausus mõnitavalt: „Mees, ma ütlen mis selles riigis valesti on. Ma vihkan...“

Kõik me neljakesi hüüatasime kooris. Mees võpatas oma toolis ja pöördus meie poole.

„Ära tee,“ ütlesin talle rahulikult ja nukralt. „Palun, lihtsalt ära tee.“

Ta vaatas meid hetke. Siis äkki, nagu piinlikkust tundes, noogutas aeglaselt ja pöördus oma joogi juurde tagasi.

Tõlkejutt: Tõendite puudumisel (Kevin Thomas)

Tumedate tundide toetajad saavad seda juttu kuuldemänguna kuulata siin -

https://www.patreon.com/posts/60262852

Mu vanaisa Richard oli Merseyside politsei PI. Vabandust, ma olen ise ka politseinik ja pärinen politseinike perest, nii et igasuguste lühendite kasutamine on mulle tavaks saanud. PI tähendab peainspektorit. Tema juhtida oli väike üksus, keda kutsuti kohale tõsisemate- või sarimõrvajuhtumite korral. Ta oli seda ametiposti sihtinud sellest ajast peale, kui ta 60ndatel konstaablina tööle asus ja kui ta selle lõpuks kätte sai, polnud tal plaaniski sellest enam loobuda.

Ta suri eelmisel aastal. Tal oli olnud ilus elu ja surm saabus rahulikult. Võmmi kohta poleks saanud ta paremat surma lootagi. Ta ise oli oma kolleegide leskedele ja lastele teatanud palju halvemaid uudiseid, kui arst oli meile tema surmast edastanud. Kahtlemata oli maailmas palju inimesi, kes olid tema surma soovinud, aga hoolimata nende uhketest ülikondadest ja „kontaktidest“ oli kiireloomuline südame sisekesta põletik neist ette jõudnud. Loodetavasti olid nad tigedad, et bakteriaalne infektsioon oli kahe nädalaga suutnud teha seda, millega nemad polnud kahekümne aasta jooksul hakkama saanud.

Olles ise politseinik, lootsin käia tema jälgedes. Veetsin tunde kammides pööningul läbi tema vanu kaste ja juhtumite kohta tehtud märkmeid. Minu vanaisa tugevus väljendus ülekuulamistoas. Ta polnud mingi Sherlock, kes oleks suutnud kolmesaja meetri kauguselt kahtlusalust profileerida, või paari sekundiga kindlaks teha, et kahtlusalune sooritab mõrvu mõne Shakespeari näidendi alusel. Aga kui ta kahtlusalusega ühes toas viibis, sai ta lõpuks kätte kõik mis vaja.

Leidsin kasti märkmetega, mis pärinesid varastest 90ndatest. Täpsemalt öeldes 1993 aasta varasuvest. Ma olin siis umbes kaheksane. Tagantjärele mõeldes tuleb mulle meelde, et tol suvel olime vanaisaga koos rohkem kui tavaliselt. Ma polnud varem mõelnud, et see oleks kuidagi veider olnud, aga nüüd tabas see mind järsku. Tema ametikoht tähendas töötamist hilistel tundidel ja nädalavahetustel jätmata peaaegu üldse vaba aega. See tähendas kaasaostetud valmistoitu, kohvi ja suurtes kogustes viskit, et vähegi magada saaks. Kuidas oli siis võimalik, et olin kogu suve vanaisaga veetnud? Suve täis jalgrattasõite, jäätist ja loomaaiaskäike. Miks ta tööl polnud?

Kastis olnud paberid käsitlesid peaasjalikult ühte juhtumit. Mõrvajuhtum, mille osas oli vanaisal kindel kahtlusalune. Aga see kast polnud selline kui teised. Enamus kaste olid laitmatult organiseeritud. Need pidid olema, sest igal hetkel võidi ta uuesti välja kutsuda mõne vana juhtumi kohta aru andma. Juhtumeid võidi uuesti avada. DNAga seotud tehnoloogia arenedes uuriti uuesti päris mitut juhtumit ja ta pidi omal ajal kogutud materjale uuesti esitama, nii et ta teadis väga hästi korralikult organiseeritud märkmete väärtust.

Aga see kast oli teistsugune. Juhtum 731-9401 – 17aastase tüdruku, Alice Shebah mõrv.

Kõik märkmed olid käsitsi kritseldatud. Neis puudus kord. Neile omakorda oli peale soditud matemaatilisi valemeid ja veidraid sümboleid. Uurimus deja-vu kohta. Uurimus ussiaukude kohta. Ajas rändamine. Neurolingvistiline programmeerimine. Dimensioonidevaheline rändamine. Alternatiivuniversumid. Sõna „KUIDAS“ oli kritseldatud korduvalt leheservadele, lõikude vahele, kõikjale nagu refrään.

Kuidas kurat oli sel kõigel pistmist ühe 17-aastase tüdruku mõrvaga?

Siis leidsingi ma ümberkirjutise. Transkriptsiooni ühest ülekuulamisest, mis leidis aset mais 1993.

###

„Ülekuulamine seoses juhtumiga 731-9401 – Alice Sebah mõrv. Küsitlus toimub kolmandal mail 1993. Palun öelge lindistuse jaoks oma täisnimi.“

„James Dwade“

„Nonii James, kas te palun ütleksite mulle, kus te olite reede, 19. märtsi õhtul?“

„Te teate kus ma olin.“

„Kas tõesti?“

„Muidugi te teate. Ma olen seda teile siinsamas ruumis mitu korda öelnud.“

„Äkki siis värskendate mu mälu, sest see on esimene kord, kui ma teid küsitlen.“

„Ei ole ja see ei jää ka viimaseks. Aga hea küll, tantsime siis, Inspektor, mina juhin. Sel õhtul läksin vana koolivennaga õhtust sööma. Siis tegime paar napsi Kõbusa Küüliku pubis. Pärast jälitasin Alice Sebah´it, kes samuti pubis oli, koju ja kägistasin ta ära.“

„Te tundute olevat väga innukas üles tunnistama.“

„No kuulge, ma olen seda kuritegu juba 37 korda üles tunnistanud. Kas te tõesti ei mäleta, inspektor?“

„Ma mäletan, et kolm tundi tagasi koputasime teie uksele ja võtsime teid vahi alla ning nüüd tunnistate te mõrva üles. On mul õigus?“

„Ma olen teis pettunud, inspektor. Harilikult olete selleks ajaks juba mõikama hakanud. Kas hommikune kohv jäi täna vahele? No hea küll, hakkame siis otsast peale, kui me peame kõiki oma repliike kordama. Ehk siis tuleb teile meelde.“

„Oma repliike? Mida te sellega...“

„Mina, James Dwade, tapsin Alice Sebah ja te ei suuda seda kunagi tõestada.“

„Aga te just tunnnistasite üles. Ma ei peagi midagi tõestama. Meil on relv, motiiv, võimalus ja nüüd ka ülestunnistus.“

„Jah, aga kolmekümne minuti pärast see ülestunnistus...“

„... kaob, nagu kõik teisedki tõendid, mis meil teie vastu olnud on.“

„Oo, tubli, inspektor. Teile tuli repliik meelde. Mul on nii hea meel. Kartsin juba, et peame selle tüütu jändamise ka 38ndat korda läbi tegema.“

„Mida see tähendab? Kuidas ma teadsin seda öelda? Mis toimub?“

„Ma ju rääkisin. Me peame seda vestlust 38ndat korda. Olge nüüd tubli poiss ja öelge, mis asitõendid teil seekord on, et ma saaksin tagasi minna ja need ära koristada.“

„...“

„Oeh, vaadake, te ei saa mind selle roima eest kunagi kätte. Iga kord, kui te mu kinni võtate, uurin ma välja, mis asitõendid teil minu vastu on, millele te oma juhtumi lahenduse üles ehitate ja millele prokurör pärast kohtus toetub. Siis polegi muud vaja teha, kui lihtsalt tagasi minna ja neist lahti saada.“

„Te ju saate aru, et see on võimatu?“

„Ma olen seda selle lirva pärast juba 37 korda teinud. Ma ei saa aru, kuidas 38-s kord peaks kuidagi keerulisem olema.“

„37 korda?“

„Jah. Seekord olete tublid olnud. Tuleb teile au anda. Kaks aastat tagasi Alisoni juhtumi puhul võttis ainult 14 ringi, enne kui asja korda sain.“

„Alisoni?“

„Just. Mäletate ju Alisoni? Aa, tegelikult võib-olla ka mitte. Ta on nüüd tõenäoliselt mingi lahendamata juhtum, mida sahtlist välja ei võeta. Aga need paar esimest ringi... See oli nii lõbus, kuidas iga ringiga teie süüdistav toon pehmemaks muutus. Põrgusse, sel viimasel korral olite te väga viisakas, kui te oma „olete arreteeritud Alison Plasketti mõrva eest...“ kõnet alustasite. Muidugi siis polnud teil minu vastu ka midagi muud, kui turvakaamera video autost, mida ma oleksin võinud juhtida.“

„Ja mis meil siis varem oli?“

Oh, esimene ring lasin ma lihtsalt asjadel minna. Ma ei püüdnudki midagi koristada. See esimene kord ongi kõige magusam. Alisoni puhul katsetasin ma oma noaoskusi. Ma tahtsin proovida, kui kerge on kedagi pussitada ja meelega põhilistest arteritest ja veenidest mööda lüüa. Ma nägin seda ühes filmis, ma mõtlen meelega mööda löömist ja mulle tundus, et see võib kunagi kasuks tulla. Tuleb välja, et see on päris kuradi keeruline. Uuh, päris korralik segadus oli. 8 pinti verd võib kõlada väikese kogusena, aga vaiba keeras see ikka korralikult perse. Aga jah, ma jätsin sinna noa, oma sõrmejäljed, jalajäljed, kõik mis vähegi võimalik. Ma poleks olnud ilmselgem süüdlane, kui ma oleksin ohvri soolikatega oma aadressi kirjutanud. Aa, see on tegelikult päris hea mõte. Järgmine kord võib seda proovida. Ainult korra.“

„Siis...“

„Siis te olite mu uksele klohmides ikka päris tige. Oh, te isegi virutasite mu pea vastu autoust, kui mind kinni võtsite, te jultunud kelm.“

„Ja siis ehitasime teie vastu juhtumi üles...“

„Ja iga kord kui te seda tegite, teadsin ma täpselt, mida parandada. Esiteks veri, siis DNA. Kandsin kindaid, leidsin parema alibi, vahetasin autosid. Kõik need väikesed asjad, mis teil minu vastu olid. Ma lihtsalt läksin tagasi ja kaotasin need ära, kuni olin puhas nagu prillikivi. Ja teate, mis selle juures kõige parem oli? Ma sain seda lirvat 14 korda tappa. Kurat, kui ma olen välja mõelnud, kuidas puhtalt pääseda, võin seda nii palju kordi kui tahan. Tuhandeid kordi, kui soovin. Miljoneid. Mu isiklik holocaust ühele.“

„Aga siis miks mitte teda säästa? Pärast miljondat korda minna tagasi ja jätta ta ellu?

„Kus selles lõbu on? Siis ma ei viitsiks asjaga alustadagi. Pole ju võimalik mõrvast puhtalt pääseda, kui ohver ikka veel elus on.“

„Aga... kuidas?“

„Miks kuradi pärast peaksin ma teile seda ütlema? Siin istuma ja selgitama, kuidas ma seda teen, et te saaksite välja mõelda, kuidas mind peatada? Kelleks te mind peate? Mingiks Bondi kurikaelaks?“

„Ma võiksin teid ära kägistada. Siin ja praegu.“

„Võiksite, aga te ei tee seda. Kuidas te seda pärast ülemustele seletate? Komistasin ja kukkusin teie käte vahele, kui te parajasti randmeharjutusi tegite? Või ütlete, et tapsite mu sellepärast, et mul on mingi võlujõud? Mis saab teie naisest? Lastest? Lapselastest? Mida nad teevad, kui te olete vangis vahialuse hullu pöörase mõrva eest? Oh, ma juba kujutan ette ajalehepealkirju. The Guardianil oleks pidupäev.“

„Kuidas te teadsite minu...“

„... Naise ja laste kohta? Noo, noo, te unustate, mitu korda me seda vestlust juba pidanud oleme. Mis te arvate, mitu korda te olete mulle rääkinud et „te olete täpselt samasugune tavaline inimene nagu mina“. Liiga palju kordi. Sellega te tavaliselt alustate, kui tõendid on kaudsed. Vahetage plaati, inspektor, mõelge kastist välja mõnikord.“

„Teate, mulle hakkab meelde tulema.“

„Tore, äkki siis ütlete mulle nüüd, mis asitõendid teil seekord minu vastu on, et me mõlemad saaksime oma toimetustega edasi minna. Ma vist olen üsna lähedal, sest eelmine kord klammerdusite te mingi allkorruse naabri sõnade külge, kes oli kuulnud kuidas lirva mu nime ütles, või midagi seesugust.“

„...“

„No kuulge nüüd, mees! Ärge sundige mind jälle kohtusse minema. Ma ei suuda kunagi keskenduda, kui nad neid kuradi naeruväärseid parukaid kannavad. Ma unustan siis alati midagi. Te ainult sunnite mind niimoodi rohkem kordi tagasi minema ja teda rohkem kordi tapma. Öelge mulle. Tehke seda Alice pärast.“

„Aga võib-olla ei meenunud mulle mitte see, kuidas teie vastu juhtumit ehitada, vaid see, kuidas teid peatada.“

„Kas tõesti? Ja kuidas see siis käiks? Mis on meie 38nda tantsu juures erilist?“

„...“

„Tuleb teile au anda, inspektor, see on midagi uut. Hästi tehtud. Ma olin korraks juba kindel, et te pakute mulle kokkuleppemenetlust.“

„...“

„No kuulge, inspektor, ärge olge nii tagasihoidlik. Me oleme juba nii kaua tantsinud, et te nüüd äkki häbelikuks muutuksite.“

„...“

„Kuule Rick, räägi välja. Ära hoia tagasi, muidu ma saan tigedaks. Mul pole aega jälle mingit kohtusaagat läbi käia.“

„...“

„Tõsiselt, kurat, räägi mulle!“

„...“

“Sa ju mõistad, et järgmiseks tulen ma sulle järele? Mõistad? Kui saa mulle ütled, siis ma võib-olla ei võta su ilusat naisukest oma järgmiseks hooraks, kellega lõbutseda.“

„...“

„Sa ajad mind närvi, Rick. Ütle mulle, enne kui ma teen midagi, mida me mõlemad kahetseme.“

„...“

„ÜTLE MULLE, TÜRA...“

Ärakirja lõpp

###

Otsisin kaustikust midagi selle kohta, mis edasi sai. Leidsin vaid paar paberit. Üks neist oli ülekuulamise juures viibinud inspektor Fallows´i tunnnistus.

###

Intervjuu – 0521474 – kuupäev 18. Mai 1993.

Fallows – Juhtumi 731-9401 käigus aset leidnud intsidendi 0521474 asjaolude kirjeldus.

Inspektor Fallowes – Peainspektor R. Haimil puhkes ülekuulatava James Dwade´ga tüli. Kaamera salvestus näitab, kuidas Dwade inspektor Haimi vestluse ajal ründab, mispeale Haim kasutab kahtlusaluse kahjutuks tegemiseks politsei standardvarustuses olevat TASERit. Meditsiinitöötaja manustas sündmuskohal kahtlusalusele rahustuseks 10mg Haloperidoli veeni. Kas sellest kokkuvõtteks piisab?

Peainspektor Haim – Jah. Kahtlusalune käitus vägivaldselt ja näis kannatavat pettekujutelmade all, mille kohaselt suudab ajas rännata. Kergele provokatsioonile reageeris vägivaldselt. Ma pole küll arst, aga ma soovitan ta paigutada vaimsete probleemide tõttu järelvalve alla, kuniks ta on kohtumõistmiseks kõlbulikuks tunnistatud.

Inspektor Fallowes – Veel midagi?

Peainspektor Haim – Jah. Ärge... Lihtsalt hoidke teda rahustite all. Ärge laske tal ennast kokku võtta.

Inspektor Fallowes – Kas te... Te ju ei usu teda, ega?

Peainspektor Haim - ....

Kokkuvõte – Seoses intsidendi vägivaldse iseloomu ja Peainspektor Haimi perekonna suhtes tehtud otseste ähvardustega saadetakse Peainspektor Haim kaheks kuuks tasustatud puhkusele.

***Tunnistuse lõpp***

###

Kaustiku vahel oli veel ainult üks paber. Veel üks raport. Teine juhtum. Mitte minu vanaisa oma.

Juhtum 695-2182; Esimese kategooria mõrv.

Ohver; Alison Plaskett.

Olek; Lahendamata. Tõendite puudumisel.

Tõlkejutt: Nälg (William Dalphin)

Tumedate tundide toetajad saavad seda juttu kuuldemänguna kuulata siin -

https://www.patreon.com/posts/43360620

Arstina olen ma seotud konfidentsiaalsusnõudega, mis keelab mul patsiendi kohta avaldada seda, millest ma kohe rääkima hakkan. Aga inimesena... Ma tunnen, et pean seda jagama. See on ilma kahtluseta kõige jubedam lugu, milles mul on tulnud osaline olla.

Oli 2009. aasta ja selle päeva graafik polnud eriti tihe. Lõpetasin just lõunat, kui sain kõne sõbralt ja kolleegilt, kelle praksis asus minu omaga samas majas. Mõnikord suunasime üksteisele tööd edasi kui arvasime, et teisel võiks sellest kasu olla. Nähes teda mulle helistamas, tundsin rõõmu, sest olin just hiljuti oma arveraamatuid uurinud ja seisud polnud just kõige paremad.

„On sul praegu kiire? Saadaksin kellegi su juurde üles,“ küsis ta.

„Ei, mu pärastlõuna on tühi, milles asi?“

„Tal polnud aega pandud, välimuse järgi tundub nagu söömishäire. Ta ema on mures.“

Söömishäire. Need võisid ebameeldivad olla. Ükskord üks buliimik oksendas mulle kabinetti, sel ajal kui ma olin korraks välja läinud, et kalendrit kontrollida. Aga tööd oli vaja.

„Hea küll, saada üles.“

Koristasin oodates veidi oma töölauda, et kabinetile veidi esinduslikumat ja professionaalsemat välimust anda. Kümme minutit tiksus mööda, aga patsienti ei ilmunud. Astusin siis kabinetist välja, et vaadata, kuhu ta jääb.

Koridori jõudes märkasin, et lifti juurde oli kogunenud väike rahvasumm ja vestles omavahel.

„Mis toimub?“ küsisin.

„Lift on katki,“ vastas keegi.

Kurat, raudselt on ta seal sees, mõtlesin.

„Mis korrusel see kinni on?“

„Kümnenda ja üheteistkümnenda vahel.“

Jah, tundus, et mul oligi õigus. Mu kolleegi kabinett asus kümnendal, kolm korrust allpool. Teadsin isiklikust kogemusest, et lifti uuesti töölesaamiseni võib kuluda isegi kuni tund. Lootsin, et tal klaustrofoobiat pole. Läksin kabinetti tagasi ja helistasin alla.

„Noh, kuidas on?“ küsis mu kolleeg kõnet vastu võttes.

„Ta on liftis kinni.“

Ta naeris. „Tõesti või? Vaeseke.“

„Mis ta nimi on?“

„Amelia.“ Ta vaikis hetkeks. „Amelia D-midagi“

„Hea küll, aitäh. Kui sul temaga sellest põgusast kohtumisest mingeid mõtteid tekkis, siis äkki võime neid hiljem mõne joogi kõrval arutada?“

„Muidugi, ma...“

„Ära praegu midagi ütle, tahan enne oma arvamuse kujundada.“

„Hea küll.“

Läkski nii, nagu olin arvanud. Tund ja kümme minutit hiljem kostis koridorist valju hõiskamist, andes märku sellest, et lift oli taas liikuma hakanud.

Ma peaksin minema ja vaatama, kas temaga on kõik korras, mõtlesin endamisi, läksin välja ja ühinesin koridori kogunenud rahvahulgaga.

Selleks ajaks oli sinna kogunenud juba kenake hulk inimesi ja lifti uksi ma oma asupaigast läbi massi ei näinud. Küll aga kuulsin ma piiksatust mis andis märku lifti peatumisest meie korrusel ja uste avanemise mehaanilist häält.

Rahvahulgast käis läbi ehmatusohe ja jutuvadin paisus valjemaks.

„Püha perse!“ ütles keegi küllaltki valjusti.

Inimesed hakkasid liftist eemale kiirustama, trügides minust mööda. Murdsin sellest tõusulainest läbi ja jõudsin sinna, kus seisid veel nii mõnedki pealtvaatajad, jõllitades liftikabiini sisemusse. Lähenedes hakkasin tundma haisu... Ma oleksin nagu jõudnud mingi eraku korterisse kes pole aastaid kodust väljas käinud või end pesnud. Lehk rullus lainena liftikabiinist välja ja vajus üle kõigi, kes koridoris seisid. Noor ülikonnas mees, kes ilmselt oli töövestlusele tulnud, kattis oma nina ja suu taskurätiga.

Põikasin temast mööda, et lifti sisemusse pilku heita.

Naine liftis polnud üldse selline nagu olin teda ette kujutanud. Massivselt rasvunud. Ta nägi välja nagu kaaluks umbes 250kg. Nägu oli nii paistes, et silmad olid vaevu nähtavad. Vaid paar musta täppi põskede kohal. Tal olid pruunid lokkis juuksed, milles endiselt olid lokirullid. Teda nähes tundus, et haisu tõttu pähe karanud mõte erakust oli küllaltki tõenäoline.

Naise suu oli kaetud millegagi, mis tundus olevat rasvane grillkaste. Mõned söögijäänused olid endiselt näha tema suunurkades. Veelgi rohkem oli neid tema kätel ja pühitud särgiesisesse. Tundus, nagu oleks ta tulnud otse „söö nii palju ribisid kui jaksad“ buffeest. Ühes käes pigistas naine suurt musta lõdvalt rippuvat prügikotti, milles tundus midagi loksuvat. Lõhn, mis sellest kotist kerkis, oli iiveldama ajav.

Ta astus liftist välja, silmad ja nina kaetud pisarate ja tatiga. Kui teised jälestust tundes taganesid, siis mina astusin talle vastu.

„Amelia?“ küsisin ma

Ta vaatas mulle otsa oma väikeste seasilmadega, põsed kaetud selle rõveda punase sodi ja pisaraojadega ning avas suu. Umbes kolme sekundi jooksul valdas mind tõsine hirm, et nüüd kohe oksendab ta oma grillsöömaaja minu peale.

„M...Ma... olin näljane,“ kokutas ta tugeva lõunapoolse aktsendiga.

Ülikonnaga noormees öögatas tahtmatult naise hingeõhust tõusva lõhna peale ja kiirustas eemale, püüdes end kokku võtta.

„Pole midagi,“ ütlesin ma, kätt tema abistamiseks välja sirutades. „Kas te sooviksite sellest minu kabinetis rääkida?“

Nähes, kuidas ma end tema poole sirutasin, pigistas naine musta koti veel kõvemini kätte ja surus selle oma rinna vastu. Selle sisu tekitas ilget lirtsuvat häält. Ma tundsin, kuidas mu lõunasöök tahtis mulle kurku tõusta.

„Kas see on teie oma?“ küsisin. „Ma ei võta seda ära.“

Ta hakkas nuuksuma. See oli kohutav loomalik vingumine. Ausalt, ma ei tahtnud teda puudutada. Tahtsin minna tagasi oma kabinetti, ukse lukku keerata ja teeselda, et olen vaba pärastlõuna üle õnnelik. Temast ja tema jäänustekotist tõusvat lehka õhkub kindlasti veel päevi igast minu kabineti nurgast. Ma lihtsalt teadsin seda. Aga ikkagi oli ta inimolend, kes pöördus abi saamiseks minu poole ja ma ei kavatsenud teda tagasi lükata.

„Mu kabinett on siinsamas, natuke mööda koridori edasi. Tulge minuga kaasa.“ Hakkasin kõndima ja oma peas mõtlesin kui ta ei tule siis käigu perse. Mingu tagasi oma elamisse, mis on kindlasti täidetud prussakate ja väljaheidete ja muude jäledustega. Küll ma kuidagi endale mõne muu patsiendi leian.

Aga ta järgnes mulle, liikides raskeil jalgel, mis panid tema retuuside venimisvõime tõsiselt proovile. Hoidsin ust lahti kuni ta sisse kõikus, sõtkudes pidevalt oma jämedate vorstitaoliste sõrmedega prügikotti, nii et selle sisu mulksus ja lirtsus. Ta peatus ja lihtsalt seisis keset mu kabinetti.

„L...lift jäi kk..kinni,“ pomises ta

„Jah, vabandust selle pärast. Ma loodan, et ei olnud väga hull. Jumal tänatud, et te süüa kaasa võtsite, eks?“

Ta hakkas jälle nutma, pigistades oma kotti, nii et ma kartsin, et see varsti puruneb ja lödistab jumal teab mida mu kabineti põrandale. Ta noogutas, tema nägu tõmbus punaseks ja pisarad näisid välja valguvat igast tema näo poorist.

Tõin talle karbi salvrättidega ja tõmbasin tema jaoks mõned välja. Ta üritas neid vastu võtta, ikka veel mõlema käega kotti hoides.

„Kui soovite, siis ma võin seda hoida?“ pakkusin ma ja palvetasin, et ta eitavalt vastaks.

Ta raputas pead.

„Mis teil seal on?“ otsustasin ma lõpuks küsida.

„Ü..ülejäägid“ kokutas ta. Hingamine kiirenes, ta heitis oma pea kuklasse ja hakkas taas nutta röökima. Tema nägu oli nagu purskkaev. Ta oli nii kohutavalt haletsusväärne, et hakkasin talle tõesti kaasa tundma.

„Vaadake,“ ütlesin, „lifti kinni jäämine oli ilmselt väga traumaatiline kogemus...“

Tema ulgumine valjenes veelgi.

„Nii et äkki me lükkame selle vestluse edasi järgmiseks korraks, kui te olete veidi maha rahunenud.“

Ta püüdis end läbi nuuksete kokku võtta, „T...te tahate mmm...minuga veel kohtuda?“

„Noh, jah... aga mitte täna. Minge õige koju ja püüdke puhata. Ma arvan, et te pole praegu rääkimiseks õiges seisundis. Aga ma soovin teid aidata. Ehk lepime uue kohtumise kokku selle nädala lõpupoole? Kuidas sobib?“

Jalutasin tagasi laua juurde ja ulatasin talle oma kaardi. Tema suu värises ja tundus, et ta on kohe valmis ulguvaks süldihunnikuks kokku varisema. Aga ta rahunes veidi ja võttis mu kaardi vastu samade kleepuvate sõrmedega, mis hoidsid ka tilkuvaid salvrätte.

„Ait..täh teile.“ Lausus ta vaikselt. Ma ei suutnud tema näost midagi välja lugeda. See oli nii punane, paistes ja märg, et tundus peaaegu tühja ja emotsioonituna.

„Kas soovite, et saadaksin teid alla fuajeeni?“ küsisin, „Igaks juhuks, kui midagi jälle liftiga juhtuma peaks? See peaks küll nüüd korras olema, aga ma ei taha, et teile veel lisastressi tekiks.“

Ta raputas pead. „Sss...see ei tt...tundu hea mõte.“

„Hea küll.“

Ja nii ta läks. Pöördus ja kõikus aeglaselt mu kabinetist välja, aeg-ajalt nuuksatades. Koos temaga läks mulksuv must prügikott ja koos nende mõlemaga läks see räpasuse ja viletsuse roiskunud lehk. Sõna otseses mõttes hingasin kergendatult, kui kuulsin ust kinni klõpsatamas.

Ta ei helistanud mulle kunagi

Möödus terve nädal, enne kui leidsime aja, et koos allkorruse kolleegiga mõned joogid teha. Lasime end lõdvaks ja tegime paar õlut, kui mulle äkitselt see naine meenus.

„Aa, kuule, aitäh sulle“ ütlesin.

„Mille eest?“

„Amelia eest.“

„Kelle?“

„Amelia. Söömishäirega? Eelmisel nädalal saatsid minu juurde üles. Mäletad?“

„Ahjaa, õigus küll.“ Ta lonksas õlut. „See kes lifti kinni jäi. Kuidas läks?“

„Ta oli omadega ikka täiesti läbi,“ ütlesin. Nuttis ja oli peaaegu hüsteerias. Leppisime kokku, et kohtume mõnel teisel ajal, aga ta pole minuga veel aja määramiseks ühendust võtnud.“

„Kas sa tema emaga rääkisid?“

„Ei, ma ei saanud temalt mingit infot. Andsin talle oma visiitkaardi.“

„Mis sa siis asjast arvad?“ küsis ta.

„Klassikaline toidusõltuvus.“ Ütlesin. „Kindlasti liigsööja. Ta nägu oli üleni...“

„Ei, mitte ema. Pean silmas Ameliat.“

„Mida?“

„Mida sa Ameliast arvad?“ küsis ta uuesti.

„Ma just räägingi ju temast.“

„Amelia, see kondine kaheteistaastane tüdruk on sinu meelest liigsööja?“

„Mida? Ei, ma ei mõeln...“

Ja siis jõudis mulle kohale.

„Kas tema ema oli temaga kaasas?“

„Jah, ma saatsin nad mõlemad üles sinu juurde.“

„Kas nad olid liftis koos?“

Ta vaatas mulle otsa ja sama arusaamine koitis ka tema näos.

Pole vist vaja öelda, et ta ei leppinud kunagi uut aega kokku, see Amelia D-midagi. Ega mitte ka tema ema, nimetu rasvunud naine, keda ma tol päeval lifti juures kohtasin, surma järele lõhnavana, kuivanud verega kaetud ja kandmas endaga lirtsuvate jääkidega prügikotti.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/22 (Laura Loolaid)

Estconi-Reaktor 2022 (Reaktor)

Video: Estcon 2022 ettekandeid (Reaktor)

Raadioulme Eestis (Jüri Kallas)

Kosmoseteemalised muusikavideod (Veiko Belials)

1960 – kosmoseajastu ja uus laine (Jüri Kallas)

Tolmunud topeltettur 19: Mäng nagu puhas ulme (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias juunis 2022 (Taivo Rist)

Raamatuarvustus: „Eesti nõid ulmeantoloogia“ (Leila Liivak)

Arvustus: Joe Hill „Südamekujuline karp“ (Marko Kivimäe)

Arvustus: Sylvain Neuvel „Themise failid” (Marko Kivimäe)

Arvustus: Viivuranna Online ehk palun lugege kasutusjuhendit (Kert Vasemäe)

Filmiarvustus: „Kõik kõikjal ja korraga” ehk maailma päästmine ATH-ga (Kert Vasemäe)

Reaktori juttudest: 06/22 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 07/22

Uudiskirjandus 07/22

Jutt: Portselani puudutus (Gustav Vaba)

Jutt: Tõrksa taltsutamine (Tim Hornet)

Jutt: Aus kaup (Kersti Kivirüüt)

Jutt: Kui Lummus lõpeb, jäävad vaid sõnad ja pesemata nõud (Mairi Laurik)

Tõlkejutt: Apelsinid (Matt Dymerski)

Tõlkejutt: Tõendite puudumisel (Kevin Thomas)

Tõlkejutt: Nälg (William Dalphin)