Peatoimetaja veerg 07/23 (Joel Jans)

Iga-aastane ulmetippsündmus ehk Estcon on ka seekord edukalt üle elatud. Stalkerid on jagatud ning kes tulemustega rahul ei ole, ärgu norutagu - tavasurelikud saavad järgmisel aastal usinamalt ainuõigetele võitjatele hääli jagada. Igavese kuulsuse janunejad aga alustagu kirjutamist - võtame vastu ja avaldame. Kuidas Stalkerit võita? Tendentse ja nüansse lahkab Raul Sulbi. Marko Kivimäe esitab küsimuse, kas kirjanikku ja ta loomingut saab teineteisest eristada. Klassikaliste tondijuttude austajatele avaldasime Silver Sära tõlkes Algernon Blackwoodi lühijutu "Ülekanne" aastast 1911. Nautige suve!

Kaanepildi autor Kairo

Pihtimus Kir Bulõtšovi ja kogumiku „Professor Kozarini kroon“ teemal (Jüri Kallas)

Enne Estconi oli kuu teine reede ehk Eesti Kirjanike Liidu Tartu osakonna majas toimus sarja „Õhtud Eesti ulmega“ järjekordne üritus. Sedapuhku oli teemaks Kir Bulõtšovi eestikeelne valikkogu „Professor Kozarini kroon“. Mina rääkisin ning Joel Jans küsis ja toetas vestlust kõrvalt. Püüdsin räägitut mälu järgi taastada, et saaksid lugeda ka need, kes kohal polnud või kes videot vaadata ei viitsi. Ilmselt saab mingil hetkel kättesaadavaks ka ürituse video ning siis võivad huvilised võrrelda, kuidas mul mäluga lood …

Pean Kir Bulõtšovi väga oluliseks autoriks. Olen korduvalt kuulnud avaldust, et vene nõukogude ulmes olid vennad Strugatskid, siis oli pisut tühja maad ja siis tuli Kir Bulõtšov, seejärel hulk tühja maad ja siis tulid alles teised. Kuigi taoline avaldus on paikapanev ja ehk neile „teistele“ ka pisut solvav, on see enam kui tõelähedane. Sealjuures on Kir Bulõtšov vendadest järgmine põlvkond.

Kui ma peaks nimetama paar kõige iseloomulikumat asja, mis Kir Bulõtšovi loomingut eristavad, siis oleks need headus ja loetavus. Ilmselgelt on Kir Bulõtšovi looming oma toonilt väga heasüdamlik. Tahtmata teha suuri sõnu, aga arvan, et üks heasüdamlikumaid maailma ulmes ja seeläbi vägagi unikaalne. Sealjuures pole mainitud heasüdamlikkus kuidagi naiivne või lääge, mis on sageli sedasorti loomingu ohtudeks. Ei, Kir Bulõtšovi teostes on piisavalt lurjuseid ja muidu ebameeldivaid inimesi, on koledaid olukordi ja süngeid teemasid, aga tänu teoste heasüdamlikule laadile, neelab lugeja mainitu alla, ei märka, või siis lihtsalt unustab. Ja ladusalt loetav on Kir Bulõtšovi looming samuti. Võin seda päris julgelt väita, sest olen läbi lugenud kindlasti 75% autori loomingust, võib-olla isegi rohkem. Lugemata on pigem uuemad kolmanda planeedi Alissa lood, mis mu arust on liialt titekad ja siis mõned uuemad romaanid-jutud, mida eelinfo põhjal pole ma nii olulisteks pidanud. Aga mis loetud, sellest on vägagi meeldivad mälestused: hea alustada, mõnus lugeda, jäävad meelde jne. Vaid paari-kolme jutu puhul on meeles, et need läksid raskelt, mõne puhul on meeles, et sisu oli nõrk jne.

Mäletan, kui ma koolipoisina vene keeles lugema hakkasin, siis tundus Kir Bulõtšovi looming väga lihtne lugeda. Takkajärgi targana võin öelda, et suuresti on see lihtsus autori sujuv-selge  sõnaseadmise teene. Mäletan ka, et sageli kerkis küsimus, kas loetu üldse on ulme? Jah, jutu lõpuks oli muidugi selge, et on ulme küll, aga lugemise ajal teinekord polnud. Kir Bulõtšovi olmeulme kontseptsiooni ma siis ei teadnud ja ma pole isegi kindel, kas ta isegi enda jaoks seda kõike lõpuni läbi mõtles. Pigem kirjutas nii, nagu talle sobis, nagu ta vajalikuks pidas. Olen lugenud ja aru saanud, et eriti ta loometee alguses, tekitas taoline ulme isegi mõningast vastasseisu. Üks inseneri taustaga ulmekirjanik kirjutanud isegi õela kaebuse, et see pole õige ulme ja taolist autorit ei peaks avaldama. Ja eks ulmelugejate seaski oli nõutust. Kuid kaebust ei võetud õnneks arutamisele ja lugejad harjusid. Mis puutub ulmesse, siis Kir Bulõtšov on enda suhtumist pisut avanud, kui kommenteeris üht Veliki Gusljari sarja juttu. Seal pääses loomaaiast jooksu jõehobu ja vahepeal isegi oletati, et jõehobu on tulnukas, sest tavaline jõehobu ikka puurist välja ei pääseks. Kuigi lõpuks sai selgeks, et tulnukas ta siiski vist polnud, kommenteeris Kir Bulõtšov ise, et ta tahaks mõelda, et jõehobu oli tulnukas, et kirjutades ta just niimoodi mõtles.

Jah, Kir Bulõtšovi (ilukirjanduslik) looming on pea 100% ulme. Jah, seal on tekste, kus ulmeosa üsna vähene, et mõnest võiks ulme isegi suhteliselt valutult eemaldada ja teos eriti ei muutuks. Kuid ilmne on, et Bulõtšov ise pidas ulmet oma teoste loomulikuks osaks. Ta lihtsalt ei tahtnud teisiti, ilmselt ei tulnud talle isegi pähe, et saaks teisiti. Antud pilti sobitub kenasti ka kommentaar jõehobu ja tulnuka asjus.

Koolipoisina vene keeles Kir Bulõtšovi lugedes hämmastas mind pidevalt, et miks pole teda eriti eesti keelde tõlgitud. Jah, üksikuid jutte siin-seal ju ilmus ning ka seiklusromaan „Kindral Bandula mõõk“ tõlgiti kiirelt maakeelde, aga ulmeraamatuid mitte. Eks ma aja jooksul pisut mõistsin taolise olukorra taustu, aga ei leppinud. Tõlkisin keskkoolipäevil isegi ühe Bulõtšovi jutu eesti keelde, saatsin selle uljalt ühte kirjastusse, noorte autorite almanahhi avaldamiseks. Vastust muidugi ei saanud. Eks tõlge oli ka nõrk, olgem ausad, päris nõrk, aga ilmselt poleks taoline lausulmeline satiir ilmunud ka siis, kui tõlge olnuks perfektne. Eks hiljem, mu tõlkijaoskuste arenedes ja olude lahedamaks muutumisel, ma paar Bulõtšovi juttu tõlkisin-avaldasin ning sain ka positiivset tagasisidet.

Eelnevat arvesse võttes võiksin öelda, et valikkogu „Professor Kozarini kroon“ olen ma kokku pannud pea kogu oma teadliku elu, et ma lihtsalt pidin selleni jõudma. Käesoleval sajandil on maakeeles ilmunud juba kaks Bulõtšovi raamatut. Igaks juhuks mainin: kolme lühiromaani koondav „Perpendikulaarne maailm“ kirjastuses Skarabeus ning romaani ja lühiromaani koondav „Kosmoselaevastiku agent“ kirjastuses Fantaasia. Head raamatud mõlemad. Nende ilmumine võttis minult ka teatavat pinget maha. Noh, et mingid olulised tekstid said maakeelde ja mul polnud enam painet, mis sundis mõtlema lühiromaanidele „Mäekuru“ ja „Nõiakoobas“. Sain pigem keskenduda juttudele, iseäranis just heasüdamlikele ja helgetele, mis on ju Kir Bulõtšovi n-ö kaubamärk.

Kogumik „Professor Kozarini kroon“ on ka mu esimene raamatutõlge. Jah, üks jutt on seal küll Veiko Belialsi tõlgitud, täpsemalt Veiko oli selle juba tõlkinud ühe oma antoloogia tarbeks. Ülejäänud on aga minu tehtud ja hoolimata sellest, et ma olen aegade jooksul kümneid jutte tõlkinud, oli raamatu tõlkimine pisut teistsugune kogemus. Noh, et üks asi on tõlkida jutt õhtu-paariga, teine aga teha regulaarselt ja järjekindlalt. Alguses läks päris konarlikult, et teed ja teed, aga valmis ei saa. Aja jooksul õppisin aega planeerima ja end innustama nn vahefinišitega. Kokkuvõttes oli kogu see protsess päris teraapiline. Kui teraapiline ja püsiv, seda näen ma ilmselt nüüd, mil ma kohe-kohe oma elu esimest täispikka romaani tõlkima hakkan. Ühe sain selgeks: mu tõlge on praktiliselt puhtand. Noh, et kuna ma olen aeglane kirjutaja, siis toimub kogu protsess pigem peas kui failis.

Ja kui pealkirjas juba sõna „pihtimus“, siis tuleks mainida, et meil Joeliga oli päris paras hirm, kuidas Kir Bulõtšovi jutukogu vastu võetakse, kas see üldse müüb. Teadupoolest algas vahepeal sõda ja vene kultuurile tekkis päris halb lehk külge. Võid ju rääkida küll, kuidas Kir Bulõtšovil oli nõukogude võimuga probleeme, kuidas Kir Bulõtšov pole Putini Venemaal eriti elanud ja seetõttu ei saa talle isegi kollektiivset vastutust kohandada. Võid rääkida, aga eks inimesed arvavad ikka nii, nagu nad arvata tahavad. Eks raamatus sai ka pisut taolist selgitatud. Õnneks võeti raamat päris hästi vastu. Jah, mulle on öeldud, et kuna vene autor, siis ei osta, aga seda on olnud vähem kui ma kartsin.

Eraldi teema on muidugi vene ulme ja selle tähendus käimasoleva sõja valguses ning kuigi ka sellest oli juulikuu teisel reedel juttu, ei sobitu see päris siinsesse pihtimusse. Järelikult tuleb eraldi lugu teha. Teemat on ja segaseid asju peab sirgeks rääkima. Aga sellest kõigest järgmine kord …

Pildid: Jaana Muna

Stalkerid kaalukojas (Raul Sulbi)

Eesti ulmeauhinnad Stalker 2023 on jagatud ning hääletusnimekirju tudeerides torkab silma nii mõndagi huvitavat. Püüdkem järgnevalt mõningaid tähelepanuväärsemaid silmatorkeid välja tuua. Igaks juhuks märgin ära, et järgnevalt pole plaanis kommenteerida kogu pingerida kedagi välja jätmata – vastupidi. Katsun rõhutada just mingeid huvitavaid nüansse, mille peale niisama nimekirju vaadates ei pruugigi tulla.

Parim eesti autori romaan

Kodumaise romaani kategooria tulemustele peale vaadates torkab kohe silma, et peavoolukriitikat ja kultuuriavalikkust kõige enam erutavad algupärased ulmeteosed (Heinsaare «Kadunud hõim», Matsini «Lenini valss» ja Tootseni «Ahvide pasteet») ei kõneta absoluutselt ulmepublikut. Need raamatud lihtsalt ei osale diskussioonis, ei konkureeri tippkohtade peale, kuigi erinevalt neist teistest nimetusist on kultuuriajakirjandus (Looming, Vikerkaar, Sirp, ERR Kultuur, EE Areen, PM Nädal jm) Heinsaart, Matsinit ja Tootsenit oma veergudel palju ja oluliste kirjandusteostena käsitlenud.

Kirjutasin juba veebruaris Loomingus, et eesti ulmepublik ja peavoolu kultuuriüldsus elavad täiesti eri maailmades, mille vahel puutepunkte naljalt ei leia. Ulmepublik annab hääli iseendaga seotud, fändomi liikmeks olevaile autoreile (erandeiks 15 aasta tagusest ajast Kivirähk ja Kunnas), aga üsna samasugune hoiak on ka peavoolus, kus võetakse oluliselt rõõmsamalt käsitleda just neid Heinsaari, Matsineid, Tootseneid, kes on sisenenud eesti kultuuriellu läbi selle harjumuspäraste väravate, ning jäetakse enamik ulmefändomiga seotud autoreid lihtsalt igasuguse retseptsioonita: mingil põhjusel ei tahetagi nende kui eesti kirjanduse legitiimse osaga tutvuda. Ehk nagu veebruaris kirjutasin: see huvipuudus on teadlik-tahtlik ja mõlemapoolne.

Vastuseks küsimusele, et kuna ulmefännid paistavad hääletavat rohkem endale isiklikult tuttavaid autoreid, siis kui objektiivseks saab seda hääletust pidada, võib ju vastu küsida, et kuna ulmefändomi autoritel on kultuurkapitali kirjanduse aastapreemiate žüriide liikmete seas oluliselt vähem sõpru kui Heinsaartel, Matsinitel ja Tootsenitel, siis kui objektiivne on too preemia? Eks kambakraatiat heideti eesti kirjandusringkondadele ette juba saja aasta eest, kui tegutsesid Tuglas, Under, Gailit, Visnapuu... Ja viimati suuremalt sajandivahetuse paiku, kui tundus, et NAKi omad kiidavad enda rühmituse tegijaid ja Erakkonna omad omi ja TNT kamp enda omi.

Omaette kurioosum on muidugi Mart Sander – kui mõni tema novell ilmub Hargla antoloogias, on see pea eranditult Stalkeri-hääletusel väga kõrgel kohal, kui tema ulme ilmub omaette raamatuna, ei hinda ulmefännid seda üldse. Järelda siis sellest midagi loogilist...

Võiks ju veel ka järeldada, et noorteulmel ei paista hetkel olevat erilist eelist – Kraft, Loper, Ferreira, Sander ja «Erik Kivisüdame» romaniseering ei saanud tipp-punkte. Aga Jansi «Tondilatern» mõne aasta eest jällegi võitis, nii et mine ja võta kinni.

Joel Jansi võit näitab aga seda, et algusaastail eranditult vaid koostööprojektidega Stalkereid (6 korda!) võitnud autor on ilmselgelt kasvanud oma soolotöödega auhindu noppivaks tegijaks.

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus

Seda kategooriat olen mina alati nimetanud eesti algupärase ulme kõige sisulisemaks ja põnevamaks alajaotuseks, kuna lühiromaani kategooriasse ei eksi kunagi ära ulmekauged ja juhu-ulmelised katsetajad. Siin tegutsevadki ulmet kõige põhimõttelisemalt käsitlevad tegijad.

Kui siin seekord midagi saab üldse tähelepanuväärseks lugeda, siis seda, et varasemad suured hääletajate-lemmikud Hargla ja Friedenthal jäid seekord peaauhinnast kümnekonna punkti kaugusele. Friedenthal seejuures Tukla-preemia võitnud tööga. Aga fänni-lemmikute ring on viimaseil aastail kasvanud lihtsalt nõnda suureks, et kõigile igal aastal võitu ei jagugi. Kalmsten on kindlasti üks neist ja eks tema positsioon on ka üks kindlamaid ja stabiilsemaid – on tal ju viimasest 6 aastast nüüd ette näidata auhinnad 5 korral.

Ja kuidagi ei anna rahu mõte, et kui Weinbergi kogumikule nime andnud lühiromaan oleks sel aastal esmaavaldatuna kandideerinud, olnuks sel ehk asja esikolmikusse. Aga kuna see ilmus juba paari aasta eest Reaktoris, siis ei olnud. Toona sai tekst omas kategoorias 17. koha ja 3 punkti, mis mu meelest ei räägi mitte teksti nõrkusest, vaid pigem sellest, et lugejad ei viitsi enam veebiväljaandest pikki tekste lugeda ja eelistavad neile paberraamatuis ilmunud materjali. Veerand sajandit tagasi oli kõik see teistmoodi ja mõnele näiteks Marduses või autorikogus ilmunud pikemale tekstile tuli Stalkeri-konkurentsis vaid kasuks, kui autor selle auhinnahääletuse eel ka Algernonis avaldas (näiteks Hargla «Excelsuse konkistadoorid» ja «Püha Graal – 1984»).

Parim eesti autori lühijutt

See on tänapäeval ehk kõige õnnetum Stalkeri-kategooria, kuna selles on kõige raskem esile tõusta. Lühijutte ilmub peamiselt veebiväljaannetes lihtsalt nõnda palju, et lugejad ei jõua neid kõiki läbi lugeda ja nõnda on hääletajate TOP3-s kõige raskem tekkida kattuvustel. Olgu selle tõestuseks kasvõi seekordse tabeli esikümne lugude punktisummad: 10, 9, 8, 8, 7, 7, 7, 7, 6, 6. Eks oma «süü» võib siin olla ka selles, et originaalantoloogiate koostajad eelistavad ilmselgelt pikajutu mahus tekste ja kuna paberil ei ilmu seetõttu lühijutte sama palju kui jutustusi-lühiromaane, ei teki ka seda filtrit: lugejale ei anta paberil ette mingit kindlat hulka lühijutte, mida see saaks siis veebis avaldatuist kuidagi olulisemana võtta, eelisjärjekorras tutvuda.

Igatahes Looming ja Vikerkaar avaldamiskohtadena ulmehuvilise jaoks kuigivõrd ei tööta ja neid väljaandeid paberil üles otsima ulmefänn naljalt ei lähe. Eks kinnita seda ka Heinsaare 9. (Vikerkaar) ja Habichti 14. (Looming) koht.

Aga võit on võit ja Meelis Kraft on end viimastel aastatel ilmselgelt fänni-favoriitide ringi välja võidelnud ulmekirjanik.

Fännilemmikud

Eesti kategooriate lõpuks aga paar sõna fännilemmikutest. See on ka lääne ulmeauhindade maailmas täiesti selgelt esiletõusev omaette grupp autoreid ja sellesse gruppi kuulumine pole mingi häbiasi. Vanasti oli selline kirjanik Heinlein, kes 11 järjestikkuse auhinnaaasta jooksul perioodil 1956–1967 võitis 4 parima romaani Hugo auhinda. 1990ndail said selgeiks fänni-favoriitidega Lois McMaster Bujold (1990ndail 4 Hugot) ja Connie Willis (tollest perioodist 7 Hugot) – äärmiselt erinäolised loojad, üks klassikalist žanrimeelelahutust pakkuv, teine märksa tõsikirjanduslikuma ambitsiooniga looja. Või nüüdsel ajal NK Jemisin või need mulle absoluutselt mitte meelde jäävad erakordselt keerukate autorinimedega kirjanikud maailmast – nii geograafiliselt kui mentaalselt –, mida mina enam ei tunne ega väga vist tunda tahagi.

Igatahes on viimasel poolel tosinal aastal selgelt välja kujunenud ka meie oma fänni-favoriidid ja need on Maniakkide Tänav, Joel Jans, Manfred Kalmsten, Jaagup Mahkra, Meelis Kraft ja ehk ka Heinrich Weinberg. Indrek Harglat ei julge siia gruppi väga paigutada – on ju tegu ikkagi eelmisest ajastust pärit loojaga, kellel on kodus riiulil juba 22 Stalkerit (mida ületada on raske) ja kes neid ikka ja jälle vahel juurde võidab. Tõsi, sellist Hargla-kultust nagu oli 25 või veel ka 10 aasta eest, enam ei näe. Puhast tööd ta enam ei tee. Aga seda ei tee ka Mandi meemi-vedur, mis mõnel aastal ikka korralikult rööbastelt irdub. Aga mõnel aastal püsib kindlalt oma teel, nii et võidab auhinna isegi teosega, mis alles napp kuu või kaks enne auhinnagalat raamatulettidele jõuab (jutt käib «Laevakaitsjaist», mis ilmus Lääne Elus järjeloona 2020. aastal ning jõudis raamatuna poelettidele 2021. aastal umbes samal ajal, kui algas Stalkeri-hääletus). Vaevalt, et ulmefännid usinalt raamatukogus Lääne Elu numbreid lugemas käisid, aga küllap levivad Mandi käsikirjad hääletajate seas lihtsalt juba enne trükkiminekut failina sellises mahus, et sellest piisab.

Kindlasti on fännilemmik ka vanameister Veiko Belials, kes erinevalt oma loometee esimesest kümnendist paistab tänaseks olevat leidnud kindla tee lugejate südameisse, mis talle ka Stalkerid riiulile toob (kokku 10!).

Julgeks ennustada, et ka lähimate aastate Stalkeri-võitjaid tasub otsida just nende nimede seast ja uutel tegijatel on nende hulka raske pääseda. Hetkel on lihtsalt nende aeg.

Parim antoloogia või kogumik

Selles kategoorias – nagu algupäraste lühiromaanide omaski – on alati raske esikohta ennustada ja muud ei oska kommentaariks öelda, kui et Zelazny on eesti ulmelugejatele alati meeldinud. Olgu selle kinnituseks kas siis kaks varem võidetud Stalkerit või näiteks viimastest aastatest romaanikategoorias nopitud kõrged kohad (2. koht – «Uksed liivas», 4. koht – «Varjude Jack»). Või  tõlkelühiproosa kategooriates 2., 4., 4. ja 5. koht. Miks tol aastal «Igikelts ja tuli» kogumikuna silmatorkavalt hävis (15. koht ja 6 punkti), on keerulisem vastata, aga eks oli too kogumik tervikuna ka üüratult nõrgem, kui nüüd auhinna võitnud kirjaniku väga tugevaks peetav debüütkogu.

Ja sel aastal Skarabeuse-kogul, Hargla antoloogial ja eesti autori kogumikul (Weinberg) lihtsalt ei läinud nii hästi. Mõnel varasemal aastal on läinud ja eks läheb tulevikus jälle. Zelazny’l nii tugevaid autorikogusid ju enam pole. :)

Igatahes joonistusid kategooria tipus välja tugevad lemmikud ja mõeldes ette juba järgmise suve Stalkeritele, läheb ses kategoorias ehk kõige tugevamaks rebimiseks – on ju juba praeguseks ilmunud Fantaasias autorikogud Silverbergilt, Andersonilt, Asimovilt, Le Guinilt ja on tulekul George R. R. Martin. Lisaks on juba olemas Hargla uus kogumik, Bulõtšovi kogu Gururaamatult, kus ilmub veel nõukogude eesti ulme antoloogia «Minu isa luulud», lisaks Viikingis eesti fantaasiakirjanduse suur antoloogia, Fantaasias kaks köidet Täheaega (kliimanumber ja jutuvõistluse paremik) ning ehk veel mõned autorikogud armastatud eesti kirjanikelt (Kalmsten, Weinberg). Ja kindlasti midagi, mida oodatagi ei oska – ehk veel paar kogumikku Kriminaalse Raamatukogu sarjast? Kassiulme antoloogia? Kirjastuste plaane loeti Estconil ette nõnda palju, et mitu olulist asja võib olla meelestki läinud. Sügis ja jõulumüük on igatahes alles ees.

Parim tõlkeromaan

Reynoldsi võit ei olnud kindlasti üllatav, on ta ju oma varasema 3 Stalkeriga tõestanud oma sobivust eesti ulmehääletaja maitsega. Ja tegu oli tema tuttuue romaaniga. Aga sama hästi võinuks auhinna võtta ju ka mõni varasem Stalkeri-võitja... Orson Scott Card, Cixin Liu, Jim Butcher, Ursula K. Le Guin... Üllatav on pigem Brandon Sandersoni 2. koht, kuna sama sarja eelmised raamatud pidid aasta ja kaks tagasi leppima 8. ja 9. asetusega.

Üldiselt paistab aga tõlkeromaanide kategooriaga viimastel aastatel olevat läinud nii, et võidab mõni värskem, mahukam ja teadusfantastilisem teos. Õhemas mahus klassika võib tõusta küll kõrgele (Zelazny, Simak, Wyndham, Clarke), aga reaalset võidušanssi neil tegelikult enam pole, eriti kuna nende klassikute peateosed on ju meil juba ammu välja antud ja praegu käib nii öelda teine või kolmas rehitsemine.

Nii et kui keegi tahab välja anda järgmise tõlkeromaani laureaadi, peaks talle soovitama ette võtta kas mõni toekam Reynoldsi kosmoseulme-tellis või näiteks Adrian Tchaikovsky rohkelt pärjatud «Children of Time» (600 lk!) või midagi taolist. Läänes populaarsed moodsa aja moehaigusi käsitlevad võitlevad kirjanikud (NK Jemisin) meil igatahes peale ei lähe. Aga julesverne’ilikud kahe jalaga reaalteadustes tõhusad SF-tellised (Andy Weir) lähevad.

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus

Selles kategoorias pole võitja ennustamine kunagi lihtne. Kuigi tagantjärele võiks ju tõdeda, et Martha Wellsi ja tema Mõrtsukboti võit on midagi hästi loogilist ja näitab eesti ulmelugeja ühte jalga käimist muu maailma trendidega, olgu see siis hea või halb. Igatahes on Martha Wellsi sarja avaldamisotsus Fantaasialt üks äärmiselt nutikas otsus. Ma ei teagi, mil määral see oli tõlkija Maarika Lutsu initsiatiiv, aga igatahes kiiduväärne algatus!

Selle kategooria puhul räägiks pigem üllatajatest ja seda negatiivses mõttes. Ise oleksin enne hääletustulemuste selgumist ennustanud märksa kõrgemaid kohti sellistele autoritele nagu Greg Bear, Greg Egan ja Bruce Sterling. Aga Beari «Veremuusika» pidi leppima 8. kohaga, Egani «Põhjused rõõmustada» 18. kohaga ja Sterlingi «Meie neuronite tšornobõl» tõlkelühijutu kategoorias 15. asetusega. Kõik need on üldiselt ju moodsad, tuntud ja auhinnatud autorid, kes võiksid eesti ulmesõbrale meeldida küll. Antud juhul oskaks nii nõrkade tulemuste seletuseks pakkuda vaid – jällegi! – ilmumist veebiajakirjas, kus neid pikemaid tekste ehk ikkagi ei ole inimestel harjumust lugeda. Kui ilmub nii palju autorikogusid ja antoloogiaid, siis ehk saab ulmesõber oma tõlkeulme isu neist täis ja ei jaksa samavõrdse tähelepanuga tudeerida veebiajakirjades leiduvat (väga väärt!) materjali. Kui nii on, on kurb lugu, aga paremat seletust ma ei oska leida.

Roger Zelazny ja Maarit Leijon ning isegi iidne Asimov pakkusid Mõrtsukbotile väärilist konkurentsi ning ehk mõnel järgmisel aastal läheb neil või nendesarnastel autoritel paremini.

Parim tõlkelühijutt

Ka see kategooria on raske, kuna tekste on palju. Aga väga häid lühijutte jällegi ehk vähe. Ka siin oli võita ehk natukene kergem – põhiküsimuseks sai, millise lühipalaga Zelazny võidab. Seda üllatuslikum on ehk Paul McAuley veebis ilmunud «Geenisõdade» kõrge 2. koht, eriti kuna seda konkreetset lühipala ei peeta mingiks kirjaniku tipptekstiks, kuigi tõlgitud on seda üksjagu.

Kummaline oli ses kategoorias ehk veel, et Asimovi parim koht oli alles 7. – tagapool isegi tema palavalt vihatud Lovecraftist. Aga punktisummad lähevad selleski kategoorias, nagu ka eesti lühijutu omas, kiiresti üsna väikesteks. Lühijutt lihtsalt ei tundu nii oluline ja kaalukas kui jutustus või lühiromaan.

Igatahes on jällegi ka neis kahes kategoorias järgmisel aastal tulemas tige konkurss esikohale, sest võistlustules on ju juba loetletud kirjanike lühiromaanid ja jutustused ja lühijutud – Asimov, Anderson, Bulõtšov, Le Guin, Martin, Silverberg ning Skarabeuse raamatust Weber, Djatšenkod ja teised.

Aasta pärast jälle!

Kirjanik ja raamat, kes neid suudaks lahuta (Marko Kivimäe)

Teinekord on olnud ikka jutuks, et kas saab kirjanikku ja ta loomingut teineteisest eristada. Tükk aega oli see arutelu (minu jaoks) üsna filosoofiline ning elukauge, kuna seos päriseluga peaaegu, et puudus. Noh, et näiteks armastatud ulmekirjanik Sergei Lukjanenko (mitmes mõttes tuntuim raamat on talt ilmselgelt "Öine vahtkond") võis ju (eraisikuna) aastaid arvata ukrainlastest mida iganes, aga see oli... kauge. Pealegi ütles ka Lukjanenko ise lugejatega kohtudes, et räägime meie siin raamatutest ja jätame poliitika praegu kõrvale. Siis aga tungis Venemaa 2022. aasta alguses Ukrainasse ning nii mõnigi asi muutus, näiteks toosama Lukjanenko oli üks paljudest loomeinimestest, kes astus avalikult Venemaa poolele, kiitis tagant seda, kuidas Putin toob Euroopasse rahu ja toetas Ukraina "denatsifitseerimist".

Aga mitte (otseselt) sellest, ühest konkreetsest kirjanikust, ei tahtnud ma rääkida. Nimelt sattusin hiljuti ühe huvitava video peale, kus üks saksa muusik (pseudonüümiga Farvann) räägib muusika näitel samal teemal. Ta toob välja ka sel teemal kolm hüpoteesi ning pikk jutt lühidalt: minu jaoks avas ta jutt seda mõnevõrra kulunud ja praeguseks emotsionaalset teemat päris hästi.

Hüpoteesid:

1. Kunstnik ja ta looming on teineteisest täiesti eraldiseisvad. Noh, lihtne ju, ei pea üldse huvi tundmagi, kes raamatu, muusikapala või maali taga on.

2. Kunstnik ja ta looming on üks ja sama. Seda must-valget lähenemist toetavad paljud tänapäeva aktivistid, kes tuimalt kogu venekeelse/Venemaalt pärit kunsti tühistavad ainult selle alusel, mis keeles autor kirjutab või kus riigis elab.

3. Kõik inimesed, ka kunstnikud, saavad inspiratsiooni oma tegudeks... kusagilt. On see universum, jumal või midagi kolmandat - nimetamise küsimus. Aga igal juhul on kusagil läte, seejärel tuleb inimene - ning kui see inimene on näiteks kunstnik, siis sünnib kunstiteos. Kasvõi raamat nimega "Öine vahtkond".

Mulle isiklikult meeldib kõige rohkem kolmas hüpotees, kuna see ei ole must-valge ning annab otsustusruumi. Ehk siis inimesed, näiteks siis kirjanikud, ammutavadki omale mõtteid oma kogemustest, juhtumistest, kuuldust, õpitust, uskumistest... no igalt poolt. Kirjanikud vormivad sellest raamatuid. Samal ajal võivad nad eraisikuna teha hoopis midagi muud - kes istutab puu, kes laulab kusagil bändis, kes juhib autot, riiki või mõrvab inimese. Me oleme ise oma saatuse sepad.

Samas mis seal salata - mina isiklikult ei suuda väga selgelt Z-kirjanike loomingut enam lugeda ning hetkel ei plaani näiteks Lukjanenkot rohkem lugeda. Sest kuigi minu jaoks on igas hüpoteesis oma iva ning kui ka olen rohkem seda meelt, et mõningane eraldatus on olemas loomeinimese ja ta näiteks kirjandusliku väljundi vahel, siis ikka päris tihti kipub olema rohkemal või vähemal määral ülekatet. See muidugi on ka vahel tekitanud küsimuse, et kui otsin lugemiskogemuste kirjutamiseks ka autorite kohta taustainfot, siis kui sügavale on mõtet nendes arheoloogilistes kaevamistes minna? Äkki peaks peatuma seal, kus on juttu eraelust, eriti just inimese poliitilistest vaadetest. Kuna aga igalt poolt kipub tulema huvitavaid vihjeid ja fakte, mis minu jaoks kirjanikku paremini avab, annab talle juurde sügavust, siis olen ikka teinekord üsna kaua vaadanud, mida (loome)inimene on oma eluga peale hakanud. On see nüüd hea või halb - miljoni rubla küsimus. Kui keegi vastust teab, siis ütelge mulle ka.

Viited:

1. Venemaa kirjanike avalik kiri Venemaa sõjalise operatsiooni kohapealt asub siin: https://lgz.ru/article/-8-6822-23-02-2022/kto-khochet-zhertv/

2. Farvann rääkimas muusika ja muusikute seosest (suuremas osas black metali näitel): https://www.youtube.com/watch?v=yb9Bn2QozK4

Rujanaudi reisikirjad: Estcon 2023 (Laura Loolaid)

Need kirjaread siin on vahetud muljed Estconi (köögipoolsemast) keerisest - kirjutatud käigu pealt, postitatud põlve otsast. Süva-analüüsi ja fotograafipilte siit ei leia. Muljetused ilmusid algselt jupikaupa Rujanaudi blogis.

Esimene sissekanne: kaks rongi.

Tänavusele Estconile sõitsin marsruudil Kiidjärve-Jõgewahhe otsajutti kahe rongiga.

Nagu pildilt näha, saaks hea tahtmise korral sõita koguni kolme rongiga ja otse Kassiorust, aga las see jääb edaspidiseks saavutada. Veel edaspidi saab siis katsetada näiteks ligipääsu veeteedel.

Edasi sain kaubale Tallinna ulmikutega, kes nagu kogemata kokkulepitud sihile suundusid. Kohapeal ajasin selga hõbedaste kirjadega personalisärgi (mis oli seljakoti põhjas) ja püüdsin lülituda regamise, tervitamise, liputamise melusse ja seejuures abivalmis välja näha. Töö käigus õnnestus skoorida ka üks Pühaste sääsekiilakas.

Estcon 2023 registreerimislaud. Kersti ja Triin on ametis osaleja nimesildi leidmisega.

Sulnis hetk Estcon 2023 avaõhtult: õues lehvib heiskamist ootav ulmeühingu lipp, samal ajal lehvib lipu värvi särgis üle õuemuru ulmik Sash.

Algusrituaalid võib seega sooritatuks lugeda, kohe-kohe algab esimene ettekanne.

Teine sissekanne: videovalve.

Käimas on esimese päeva ettekanded ja kuna mind on määratud videovalvesse, on mul käes otseselt esirea koht ja garanteeritud läbikuulamine. (Videoid, muide, saab vaadata Reaktori videokanalist, mugavamaks vaatamiseks on siinsamas numbris ka kokkuvõte.)

Kõigepealt sai piiratud ja kaitstud hulk linnuseid (ja selle käigus tõdetud, et rinne tuleb ja läheb, aga süüa on ikka vaja).

Nüüd vestlevad Raul ja Andri oma retseptsioonist ja tõlgendustest Hargla teemadel. Väljas on veel valge, aga ka ulmedisko pole enam väga kaugel.

Kolmas sissekanne: "Hommikusöök on juba kohal - aga ta jaotub ebavõrdselt".

Teine päev. Hommik algas jaheda kohe-saab-kaheksa tuule saatel, ikka selleks, et jõuda aegsasti köögitoimkonda. Toimkond kujunes pikaks ja draamarohkeks, sest sajale inimesele keedetud puder pisteti nahka kahtlaselt ruttu, võileivakraam veel rutem, kohv, jätkukohv ja jätku-jätku-kohv ilmselt atomiseerusid juba janusest silmavaatest. Andes endale aru, et Ulmeühing on kasvav organism, ärgatakse omal ajal ja viisil ja seni toiminud toitlustusmudel kontrollib küll toidu väljapanemist, aga mitte individuaalseid portsjoneid, tekkis mul siiski igatsus teistsuguse (tuttava) mudeli järele, kus kokamutt kontrollib iga söödiku kätte saadud normi otse. Selle teise, kontrollitud väljundiga mudeli puhul on tunduvalt kergem ennetada olukordi, kus hiljem ärkaja eest on kõik juba ära söödud, kuigi kõike oli küllalt ja varuga. Samuti järeldasime, et edaspidi tuleb putru keeta veel rohkem (10 400-st pakki helbeid!), veel suuremas potis (10 liitrit!) ja kahes jaos, varajasematele ja hilisematele söödikutele. Igatahes jätkus tööd köögis palju ja paljudele ning mõned jooksvad mured õnnestus isegi lahendada.

Päeva peale kerkib olmedraamasid kindlasti veel palju, aga praegu on käima läinud programmilised tegevused ning kätte jõudnud esimene ettekanne. Targo Tennisberg kõneleb masinõppe ehitusklotsidest ja põnevatest nüanssidest. (Nalja saab ka!)

Pildi pealt palju kätte ei paista, nii et kindlasti soovitan vaadata ettekande salvestust.

Neljas sissekanne: supp ja Stalker

Päeva kulgemist loetakse ikka söögikordade järgi, nii ka Estconil. Lõunasöök pakkus silmailu maja ees ja tõhusamaid väärtuseid maja sees.

Juhuslikud hetked leiva luusselaskmiselt ja muust melust:

Stalkerite jagamine möödus kirgliste vahelehüüete saatel; võidutsesid teiste seas mõrtsukbott, Metsavana, Kraft ja Mannu, Eva pidi kirjastajana terve koorma auhindu ära kandma, Mahkra jäi napilt ilma. (Punktinimekirju saab uurida ulme.ee lehel.)

Ühispildi ajaks oli ulmeühingu sirguv organism aga ilmselt saavutanud kriitilise massi ja üks piknikulaud andis sellele alla (on haavatuid, rakendatakse jääkotte).

Viies sissekanne: Nulliring ja saientoloogia.

Programmilised valikud jätkusid mälumänguga: minevasui sai Jailele lubatud, et võistkond Nulliring naaseb ja kaitseb oma au, see tähendab osaleb mälumängul ja ei võida mitte midagi. Sel aastal ühinesid nulliringiga veel Topkin ja Iris ning mitme peale suutsime tuletada nii mõnegi obskuurse vastuse, oletada statistiliselt eesti keskmise raadiokuulaja keskmiseid arvamusi ja vastata mõni küsimus eriti lennukalt mööda. Au sai kaitstud, lõpuks ei võitnud me mitte kui midagi!

Pärast mälumängu pidas Pronto meeleoluka ettekande saientoloogiast ja saientoloogidest.

Seekord oli publiku elav kaasarääkimine teretulnud, vahetati lennukaid ideid ja pärastpoole koorus protoidee järgmiseks temaatiliseks ettekandeks: töötuba “teeme ise sekti”.

Sauna poolt kostis vahepeal jõledat röökimist - vist tapeti zombisid. (Hiljem selgus: tegelikult hoopis bandiite.) Lootuses midagi põnevat pealt näha-kuulda imbusin saunamajja (boonuseks on parajalt soe tuba ja lösutamisdiivan) ning piidlen nüüd lauamängijaid. Siin on noori, vanu, naisi, mehi, mõni seltskond liigub mängulaual, mõni loob kaardipaki abil lugusid.

Tõenäoliselt teise päeva raport siinkohal lõpeb - kui just zombid järvest ei tõuse jne jne.

Kuues sissekanne: Inimkond ei unusta!

Kolmanda päeva hommik. Jürka ja Sulbi keskustelu unelauluna kõrvus helisemas, ärkasin taas selle peale, et leebe tuuleke sakutas telki ning äratuskell pidi varsti-varsti vallanduma. Totaalne eduelamus: jõudsin kõige esimesena kööki ja eduka initsiatiivi tiivul panin huugama kohvivee! Inimkond alles magas ega teadnud sellest midagi, aga tänase päeva võidukäik sai hea krundi. Sobiva intervalliga kofeiini-pealemarssi õnnestus muide hoida pea keskpäevani (nüüd algas esimene ettekanne ja tulin ära videovalvesse). Igal juhul lüpsin mõnuga troopi “tugiväed saabuvad värske kohviga januseid õnnistama”, mispeale janused kuulutasid, et inimkond ei unusta seda. Näis-näis.

(Tänane pudrupraktika, kuidas toita sama koguse tangainega rohkem ulmikuid: 1) tuleb võtta suurem pott, 2) üheksa liitrit vett nelja helbepaki kohta läheneb juba optimumile; natuke võib veel lisada.)

Ettekannete programmi alustas Noortekirjanduse ühingu esindus: Katrin Topkin ja Tuuli Tolmov tutvustavad ühingu tegemisi ja kõnelevad noortekirjandusest üldisemalt.

Lõpetuseks (ja magustoiduks) saame kuulda Tormi Ariva ülewaadet imelikkude juttude ilmumisest ennewabariigi ajal. (Ülevaateid wabariigi-aegsest ulmest leiab Reaktoris ilmunud artiklisarjast.)

Koduteel sokutasin end Stalkeri-alusele lisalastiks.

Algseid postitusi saad vaadata siit: esimene, teine, kolmas, neljas, viies, kuues.

Inertsist või jäävusseadustest ehk ulmekirjutamise töötuba tänavusel Estconil (Mairi Laurik)

Tähelepanelik ulmik märkas enne Estconi, et erinevalt väga paljudest varasematest aastatest polnud sel aastal ulmekirjutamise töötuba Estconi tihedasse kavasse mahtunud. Kunagi viis neid läbi Maniakkide Tänav ning kui Mant laiali valguma hakkas (ühedimensionaalsele tekstikirjutamisele hoopis mitmekesisemaid mõõtmeid omavat larpimist eest vedama asus), võtsin mina töötoa üle. See kõik oli natuke juhuslik, kuid ikka ja alati ülitore. Eriti vahva oli tõsiasi, et Estconi kirjutamise töötoas jagati välja Anomaaliaid - väikesi Stalkeri peegeldusi - tibatilluke jalajälg hallil savil.

Kui Estconi kava sel kevadel ilmus, mõtisklesin, et ju siis on see formaat oma aja ära elanud ning küllap ongi aeg uutele traditsioonidele teed rajada. Aga igaks juhuks viskasin hunniku paberit ja pastakaid kotti. Mine tea, mis juhtub. Juhtus huvitav inerts - laupäeva hommikul tuli esmalt üks, siis teine ja kolmas uurima, et kas ulmekirjutamist sel korral tõepoolest ei toimugi. Pagan! Kui on inimesi, kes tahaksid koos kirjutada, üksteise lugusid kuulata, kommenteerida ja hinnata, siis peab toimuma. Viskasin pilgu kavale, et kõik soovijad saaks loenguid kuulata ja mälumängus osaleda, mõtlesin hetkeks vorstidele, mis ootasid grillimist ja õhtul söömist ning jõudsin järeldusele, et parim aeg selle kava juures kirjutamiseks oleks keskööl. Kesköö kõlas ka lummava variandina saada hunnik õuduslugusid, aga samas ka paras ports huumorit ja joogisegust kelmikust

Mõeldud.

Kuulutatud.

Ja viimaks ka tehtud.

Ma ütlen kohe alguses ära, et neist, kes hommikul töötoa kohta küsisid, ei olnud ainsatki inimest kohal. Ilmselt jäi kavasse sobiv kellaaeg juba pisut liigagi mitmenda õlle juurde ning keskealistel, mis seal salata, tekib vahel ka mõre, et keskööks peaks magama saama. Kuid kohale tulid parimad ning tegelikult oli töötuba isegi menukam kui mõnel varasemal aastal. Meid oli seitse - kõige noorem 14 ja kõige vanem 43. Keskmise vanusega 28!  Ma pole kindel, kas ma olen nii madala keskmise vanusega töötoas osalenudki (kuigi see oli juba minu üheteistkümnes Estcon). Seitsmest kolm olid noored, kes saavad Estconiga tutvumise kohta öelda "mina ei tea, lapsevanemad vedasid kunagi kaasa ja nii jäi". Uus põlvkond, järgmine põlvkond, mine tea, ehk ka tulevased stalkerivõitjad.

Enne töötoa-ööga alustamist pidin kahetsusega nentima, et Anomaalia on sel korral pelgalt imaginaarne ning ainus, mida ma neile võidu korral lubada saan, on tiitel, millega nad saavad astuda suvalise lõkke juurde ning lausudes "Mina olen tänavune anomaaliavõitja!" rottida sealt vorste. Sealt edasi kulges kõik klassikalises vormis - igaüks pakkus teemasid, hääletasime parimad ning siis kirjutama. Seda ühte ja ainsat kõige paremat teemat ei selgunudki, parima teema tiitel jäi jagamisele "Kümme tuhat aastat konte" ja "Ja Udu kerkib" vahel.

Ettelugemise voorus tegin väikese muudatuse ning kinnitasin, et ettelugemine on rangelt vabatahtlik. Ma olin tolleks hetkeks ilmselgelt liiga vaimustuses sellest, et järgmises põlvkonnas leidub üksjagu neid, kes naudivad kesköist teksti kallal nohistamist ega pea muheda ulmeloo kirjutamist kuidagi vanamoeliseks ega ebanormaalseks. Mina tahan, et nad naudiksid lugusid. Mina tahan, et nad naudiksid oma fantaasiat. Ja ma tahtsin, et Estconi ulmekirjutamise töötuba oleks midagi, mida terve aasta oodata. Just nii nagu see on toiminud nendega, kes laupäeva hommikul uurimas käisid, kas töötuba ka ikka tuleb või mitte. Tõsi, need, kes oma lugu ette ei loe, loobuvad ka võiduvõimalusest, lisasin juurde. Kui ettelugemine enam (pool)kohustusliku survena kukil ei istunud, alanes toas pingetase ning kõik jutud said etteloetud ja läbi arutletud. Lahedad lood tulid!

Võitja selgitamise eel muutsin tavapäraseid reegleid veelgi. Aruteluvoor paljastas, et kesköist kirjutamist harrastavad eranditult ainult toredad inimesed ning mul tekkis hirm, et ehk on tegemist liiga toredate inimestega, kellele meeldivad kõik kõikide teiste lood. Mulle meeldisid. Aga ma ei saanud lubada endale toredaks inimeseks jäämise luksust, sest muidu ei selguks võitja kunagi. Nii sai avaliku hääletamise asemel igale osalejale antud kolm väikest paberilipikut, et nad kolm oma lemmikut neile kirjutaksid. Sõnaline kokkulepe oli, et enda poolt ei hääleta ning igale lehele tuleb kirjutada erinev nimi. Ega keegi seda otseselt kontrollinud, kuid kuue erineva käekirjaga kirjutatult ehk siis üksmeelse otsusega selgus seekordne võitja. Anomaaliavõitjate auväärsesse nimekirja lisandus Marie Tempel. Kohe tema kannul korjas teise koha Maia Öövel.

Kui töötuba sai püsti pandud mingi veidra inertsi ajel, kus põlised töötoalised uurisid, kas ikkagi võiks toimuda, siis selle reaalne toimimine ja selle aasta edukus olid tugevas seoses hoopis jäävusseadustega - Estconile tuleb kohale paras hulk loovaid ja loomingulisi inimesi, kes hea meelega koos kirjutaksid ning neid lugusid siis üheskoos ka läbi räägiksid. Sel korral oli töötuba noorte nägu. Ilmselt see nii ongi, et sel ajal, kui lapsevanematel on muud tegemist, saab noore loovus vabalt kasvada ja välja immitseda. Kell kaks, kui me töötoa sulgesime, oli Väike Saunamaja kuulnud seitset lahedat lugu, mis eranditult kõik võiksid ühel päeval ka suurema lugejaskonnani jõuda. Ma loodan, et jõuavad ka, kuigi mitte vist veel selles Reaktori numbris, sest kui teemast ideeni ja ideest looni on võimalik kiiresti minna, siis loost sellise looni, mis endale ka tõeliselt meeldiks ning sealt edasi toimetatud looni on mitu sammu pikem maa.

Küsite kuidas järgmisel aastal? Ulmekirjutamise töötuba tuleb igal juhul! Ja kui vanad ei viitsi, jääb noortele rohkem ruumi. Jäävusseaduste kohaselt on ka järgmisel aastal kohal viie kuni kümne laheda ulmeloo ideed, mis sealsamas võiksid paberile valguda ja esimesed kiituse- ja kriitikanooledki kätte saada.

Päeva materjal Wikipedias, juuli 2023 (Taivo Rist)

KUU NÄITLEJA: Tom Holland (1. juuni, sünnipäev)

Tom Holland on 1996 sündinud ameerika näitleja, kelle esimene roll oli 2010 jaapani fantaasia-animafilmis "Arrietty". Ta mängis poissi, kes avastab oma kodust ahjualuste pere, kes aga pole selle üle sugugi rõõmus ja kolib välja. 2013 järgnes noortefilm "Kuidas ma nüüd elan" lähituleviku tuumasõjast Inglismaal. Filmis "Koletis kutsub" mängis ta humanoidset hiigeljugapuud, filmis "Dolittle" doktori koera Jipi ja filmis "Edasi" teismelist haldjat, kes püüab nõiduse abil kohtuda oma surnud isaga. Filmis "Kõndiv kaos" mängib ta peategelast planeedil, kus kõik naised on tapetud, aga siis kukub sinna kosmoselaev Violaga, kelle elu satub planeedi ainsa naisena kohe ohtu. Põhiliselt on ta aga tuntud Ämblikmehe ehk Batmani Peter Parkerina seni 7 filmis, veebiseerias ja 2 videomängus. 5 "Saturni" nominatsiooni, neist 3 võitu, ja 5 Teismeliste valiku auhinna nominatsiooni, neist 2 võitu, samuti BAFTA auhind tõusva tähe kategoorias.

https://en.wikipedia.org/wiki/Tom_Holland

KUU ARVUTIMÄNG: BioShock 2: Minerva's Den (3. juuni)

"Minerva urgas" on 2010. aasta esimeses isikus tulistamismäng, mille tootis 2K Marin ja avaldas 2K Games. Mängu sündmustik toimub 8 aastat pärast BioShocki sündmusi ja samal ajal BioShock 2 tegevusega. Niisiis on aasta 1968 ja peategelane on veealuses linnas nimega Rapture. Peategelane kannab nime Subject Sigma ehk Suur Issi ja tal on relvastatud ujumisülikond. Ta püüab omandada superarvuti Mõtleja loomise plaane ja esialgu töötab ta koos Reed Wahliga Charles Porteri alluvuses. Ent kui Suur Issi tahab Mõtlejat luua selleks, et modelleerida oma hukkunud naist, siis Wahl tahab Mõtleja abil tulevikku ennustada. Lõpuks Wahl reedab ürituse salapolitseile ja temast saab peavaenlane. Mõningase üllatusena äparduvad kõik kolm, nii Porter, Suur Issi kui Wahl oma eesmärkide saavutamisel, aga Porter ja Suur Issi jäävad ellu ning olukorda arvestades võib seda juba õnnelikuks lõpuks pidada. Kriitika oli kiitev.

https://en.wikipedia.org/wiki/BioShock_2:_Minerva%27s_Den

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: Diodorus scytobrachion (13. juuni)

Diodorus on dinosauruselaadsete hulka kuuluv silesaurus, kes elas umbes 230 miljonit aastat tagasi. Ega ta kuigi sile ei olnud, loomarühma ladinakeelne nimi on Silesauridae. Silesaurused elasid 245–203 miljonit aastat tagasi ja Diodorus jääb sinna keskele. Ta kõndis neljal jalal ja oli kuni 2,3 m pikk, nii et suur oli ta teiste silesaurustega võrreldes, aga inimesele ei küündinud ta vöönigi. Tema kivistunud junnidest on leitud putukate jäänuseid ja oletatavasti oli tema koon kohastunud putukate noppimiseks nagu linnu nokk, samas ei saa nii suur elukas ainult putukatest söönuks, küllap sõi taimigi ja vist rohkemgi kui putukaid. Saba oli pikk ja seetõttu võis ta suuta joosta tagajalgadel, hoides sabaga tasakaalu. Tähelepanu äratavad kõverad reieluud. Hammaste arvu ei öelda, jooniselt saan ülalõuas 22 ja alalõuas 20. Hambad olid suunatud ettepoole ja koonuotsa suunas muutusid väiksemaks. Fossiilid on leitud Marokost.

https://en.wikipedia.org/wiki/Diodorus_scytobrachion

KUU AJAKIRI: "Science Fiction Adventures" (14. juuni)

"Ulmeseiklused" on kütkestav ajakirjanimi ja selle nimega ajakirju on olnud kolm. Üks neist ilmus John Raymondi toimetamisel 1952–54 ja see oli vikipeedia esilehel mullu detsembris. See artikkel räägib Larry Shaw toimetatud ajakirjast, mis ilmus 1956. aasta detsembrist 1958. aasta juunini, kokku 12 numbrit. Ajakiri keskendus jutustustele ja neid nimetati romaanideks, ehkki tüüpiliselt polnud nad pikemad kui 20 tuhat sõna. Kõik numbrid olid 128 lk paksud ja maksid 35 senti. Lisaks pikkusele oli ajakiri ka kvaliteedi poolest konkurentidest üle, ent mitte oluliselt, sest ei pidanud kaht aastatki vastu ja lõpetas viletsa läbimüügi tõttu. Robert Silverberg kirjutas ajakirja kogumahust üle veerandi, sageli koos Randall Garrettiga. Harlan Ellisoni jutte ilmus alailma. Veel mainitakse John Brunnerit, Algis Budryst, Harry Harrisoni ja Cyril Kornbluthi. 1958–63 ilmus Suurbritannias ajakirja uustrükk, kuid selle toimetaja John Carnell lisas uusloomingut ja teiste ajakirjade jutte ning venitas nii oma ajakirja 32 numbrini.

https://en.wikipedia.org/wiki/Science_Fiction_Adventures_(1956_magazine)

KUU MAJANDUS: Keskmaa majandus

See polnud küll päeva artikkel, vaid käis läbi rubriigist "Kas teadsid, et ..." Otsustasin seda siiski mainida. Majandusteadlasi on Tolkieni maailma toimimine sageli huvitanud. Põhiliselt valitseb seal eelkapitalistlik, see tähendab feodaalne tootmisviis, kuid leitud on nii kapitalistliku, sotsialistliku kui kommunistliku korra elemente. Seevastu Saruman hakkas looma eesrindlikku kapitalistlikku ühiskonda, mille langusele teadlased on kaasa tundnud – nagu Kirill Jeskovgi oma "Viimases sõrmusekandjas". Korduvalt on uuritud, kuidas mõjus majandusele see, et Smaug võttis kogu päkapikkude varanduse endale ja kõrvaldas käibest. Enamasti on arvatud, et see põhjustas majanduslanguse ja deflatsiooni, samas ei pruukinud see tingimata nii minna. Veel halvemini olevat mõjunud see, et Smaug sõi ära tuhandeid päkapikkudest oskustöölisi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Economy_of_Middle-earth

KUU FÜÜSIKAPILT: vikerkaare ots (1. juuni)

Paljude rahvaste müütides toimub vikerkaare otsas midagi olulist. Sellel pildil seda kohta näetegi. Vikerkaarejumalaks on Austraalia aborigeenidel Vikerkaaremadu, hiinlastel kahepäine draakon Hong, mesoameeriklastel emajaaguar, Myanmaris elavatel karenitel lapsi sööv värvitud deemon, maooridel sõjajumal Uenuku, keda enne lahingut appi kutsutakse. Vanadel kreeklastel ja havailastel oli vikerkaar kaunis neiu, jumalate sõnumitooja. Honduurases ja Nikaraaguas peidetakse lapsed ära, et nad vikerkaart ei näeks ega selle peale sõrmega näitaks. Peruus põhjustab vikerkaar nahahaigusi ja nurisünnitusi ning vikerkaarele ei tohi lahtist suud näidata. Albaanias usutakse, et kes üle vikerkaare hüppab, see vahetab oma sugu (langevarjuhüpe tuleb arvesse). Kristlaste Jahve lõi vikerkaare selle kinnituseks, et ta ei korralda enam iialgi ülemaailmset veeuputust. Maooride kuujumalanna Hina oli abielus sureliku mehega, aga kuna taevas ei surda, siis lõi ta vikerkaare, et tema mees saaks seda mööda maa peale tulla ja siin rahus surra.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:WhereRainbowRises.jpg

ESIMENE KOSMOSEPILT: NGC 6530 (3. juuni)

NGC 6530 on hajusparv Amburi tähtkujus 4300 valgusaasta kaugusel. Selle avastas Palma hertsogi õukonnaastronoom itaallane Giovanni Battista Odierna hiljemalt 1654. Šveitslane Jean-Philippe Loys liigitas ta 1746 täheparveks. 6 heledaimat tähte on tähesuurusega 6,9 ja vaadeldavad binokliga. Amatöörteleskoobiga paistab juba paar tosinat tähte, kokku on neid katalogiseeritud 3 tuhande kanti. Teadaolevatest pooled on tüüpilised muutlikud tähed. Tähed moodustusid seal mitme "lainena". Täheteke algas 15 miljonit aastat tagasi, see tähendab, et hajusparv on üsna noor. Suur osa tähti on moodustunud parve keskel kõigest viimase paari miljoni aasta jooksul. 4 miljonit aastat tagasi ületas hajusparv galaktika tasandi, mis käivitas uue tähetekkeprotsessi. Hajusparv ei ole gravitatsiooniliselt seotud ehk teisisõnu äärmised tähed eemalduvad täheparvest ja seetõttu täheparve mõõtmed järjest suurenevad.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubble_NGC6530.jpg

KUU MUUSIKAPILT: "Ruddigore" ehk "Nõia needus" (8. juuni)

"Ruddigore" ehk "Nõia needus" on 1887. aasta koomiline ooper Arthur Sullivani muusikaga William Gilberti libretole. Sajandite eest laskis 1. Ruddigore baronet Rupert Murgatroyd tuleriidal põletada nõia, kes needis, et kõik Ruddigore baronetid peavad iga päev sooritama kuriteo või surema ööl vastu järgmist päeva kirjeldamatutes piinades. See on juhtunud juba 21 baronetiga. 22. baroneti Robin Murgatroydi kuriteod on tühised nagu maksuameti petmine («Igaüks teeb seda. Sinult oodatakse, et sa seda teeksid.») või naeruväärsed nagu omaenda testamendi võltsimine või oma naise vägisi võtmine – tegelikult naisele lihtsalt meeldib sedamoodi. Pildil sõitleb esivanemate vaimude koor Robinit. Lõppu ma ära ei räägi, sest mulle lõpp ei meeldinud. Autorid arvestasid kriitikaga ja tegid operetti pärast esilinastust palju muudatusi. Niihästi kriitikute kui pealtvaatajate arvamused lahknesid, näiteks kukkus etendus New Yorgis läbi, aga läks nädal aega hiljem Philadelphias menukalt.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:H._M._Brock_-_Gilbert_and_Sullivan_-_D%27Oyly_Carte_Opera_Company_Ruddigore_revival_1921.jpg

KUU PROMINENT: Ernest Rutherford (12. juuni)

Rutherford oli Uus-Meremaa füüsik, kes pälvis 1908. aasta Nobeli keemiapreemia töö eest elementide lagundamise alal ja radioaktiivsete ainete keemia alal. Ta oli esimene Okeaania nobelist ja esimene nobelist, kes sai preemia Kanadas tehtud töö eest. Meie ajakirja jaoks on oluline, et Rutherford avastas radooni, defineeris poolestusaja, eristas alfa- ja beetakiirguse ning tõestas, et alfakiirgus koosneb heeliumi tuumadest. Ta avastas, et aatomitel on tuum, ja 1917 sooritas esimesena tuumareaktsiooni. Ta täheldas, et selle käigus eralduvad vesiniku aatomituumad, ja nimetas need prootoniteks. Hiljem näitas ta aatommassi olemust ja 1932 avastas James Chadwick tema juhtimisel neutroni. 1896 püstitas ta maailmarekordi, suutes elektromagnetkiirgust vastu võtta 800 m kauguselt, aga see püsis vähem kui aasta, kuni Guglielmo Marconi tegi seda 16 km tagant. 1914 löödi ta rüütliks ja 1931 tõsteti paruniks, ent parunitiitel suri välja, sest tal polnud poega, ainult tütar.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sir_Ernest_Rutherford_LCCN2014716719_-_restoration1.jpg

KUU ASTRONAUT: Ilan Ramon (20. juuni, sünniaastapäev)

Ilan Ramon (1954–2003, sündinud Wolfferman) oli esimene Iisraeli astronaut. Tema eesnimi tähendab 'puu'. Ta lõpetas 1972 Iisraeli sõjalennuakadeemia ning osales 1973 Yom Kippuri sõjas, 1981 Iraagi valmimata tuumareaktori hävitamises ja 1982 Liibanoni sõjas. 1994 ülendati ta koloneliks. 1997 hakkas ta NASA-s astronaudiks õppima, lõpetas 2003 ja hukkus samal aastal kosmosesüstiku "Columbia" katastroofis – see katastroof käis esilehel tänavu veebruaris. 40% süstikust saadi kätte, sealhulgas Ramoni päevik, mille 37 leheküljest suudeti 4/5 dešifreerida. Tema järgi on nimetatud palju asju, sealhulgas asteroid, mägi Marsil ja kraater Kuu tagaküljel. Temast jäid järele naine Rona (suri 2018 vähki) ja nende 4 last. Vanim poeg Assaf lõpetas sama sõjalennuakadeemia kui isagi kursuse parimana ja hukkus 2009 katselennul.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ilan_Ramon,_NASA_photo_portrait_in_orange_suit.jpg

KUU KEEMIAPILT: tserussiit (23. juuni)

Tserussiit ehk valge pliimaak on pliikarbonaadi PbCO3 looduslik allikas. Nimi tuleb pliivalge ladinakeelsest nimest cerussa. Esimesena mainis seda sõna šveitsi loodusteadlane Conrad Gessner 1565. Maagi kohta kasutas seda esimesena 1832 prantsuse geoloog François Sulpice Beudant ja tänapäevase tähenduse (mineraal) andis 1845 austria mineraloog Wilhelm von Haidinger. Tserussiidi tihedus on 6,5 kg/l ja kõvadus Mohsi skaalal 3–4. Kaevandused asuvad näiteks Saksamaal, Tšehhimaal ja Walesis. Sardiinias asuva Iglesiase järgi on nimetatud iglesiasiit, mis tekib, kui tserussiidis on osa pliid asendunud tsingiga. Tserussiiti kasutatakse plii tootmiseks. Niihästi pliivalget kui pliiatsetaati on läbi aegade kosmeetikas kasutatud. Ärge teie seda tehke, plii on mürgine. Foto autor on eestlane Ivar Leidus.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Cerussite_-_Nakhlak_mine,_Anarak,_Esfahan,_Iran.jpg

TEINE KOSMOSEPILT: C/1881 K1 (26. juuni)

C/1881 K1 on pika perioodiga komeet. Pikk periood tähendab seda, et järgmisel korral näeme teda alles 2414 aasta pärast. Tema periheel (päikesele lähim koht) on alla kolmveerandi astronoomilise ühiku ja afeel (kaugeim koht) 359 AÜ. Teda nimetatakse ka 1881. aasta suureks komeediks. Sel aastal oli ta näha koguni palja silmaga, sest selle heledus oli 1 magnituud, millega ta oli öötaevas heleduselt umbes viies-kuues taevakeha. Komeedi avastas austraallane John Tebbutt 22. mail 1881, maksimaalse heleduse saavutas ta juuni teisel poolel, palja silmaga oli ta nähtav augusti lõpuni ja teleskoobiga nähti teda viimast korda 15. veebruaril 1882. Pildil oleva joonistuse tegi prantsuse astronoom Étienne Léopold Trouvelot pärast seda, kui oli komeeti vaadelnud ööl vastu 26. juunit. Seda komeeti on ka fotografeeritud, sealhulgas läbi teleskoobi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Trouvelot_-_The_great_comet_of_1881_-_edit_1.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU MINERAAL: lilla kobarkaltsedon (14. juuni)

Kaltsedon on kristallilise ränidioksiidi erim. See on moodustunud kvartsi ja moganiidi tihedalt läbipõimunud kristallidest (mõlema keemiline valem on SiO2). Sealjuures moganiit avastati alles 1976, samas kui kaltsedoni ja kvartsi tunti juba antiikajal. Kaltsedon on nimetatud Kalchedoni linna järgi, mis asus Bosporuse väina ääres tänapäevase Istanbuli vastas. Ta on Istanbulist (Byzantionist) umbes 20 aastat vanem ning ajuti oli ka suurem ja tähtsam. Kalchedoni nimi pärineb foiniikia sõnadest "kart hadašt", mis tähendab uut linna. Täpselt samadest sõnadest pärineb Kartaago, nii et kaltsedon ja Kartaago on etümoloogiliselt seesama. Piiblis nimetatakse kaltsedoni ainult korra, nimelt piibli eelviimasel leheküljel Johannese ilmutuse raamatus taevase Jeruusalemma kirjelduses. Pildil on kujutatud kobarkaltsedon ja see sõna tuleneb asjaolust, et see erim koosneb kerajatest vormidest, mis niihästi kuju kui värvi poolest meenutavad viinamarjakobarat. Turustatakse ahhaadi nime all, tõepoolest, ahhaat on kaltsedoni erim nagu ka näiteks jaspis, oonüks ja heliotroop.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Botryoidal_Purple_Grape_Agate_Chalcedony_from_Indonesia.jpg

KUU VANAFILM: "Gautšo" (3. juuni, 95 minutit)

"Gautšo" on 1927. aasta ameerika seiklustummfilm Douglas Fairbanksi ja mehhiklanna Lupe Véleziga peaosades, kusjuures selgelt parima rolli teeb Vélez. Teda ei nimetatud "Oscari" kandidaadiks, sest tema roll oli omast ajast ees, tugevaid naiskaraktereid tollal ei hinnatud. Tegevus toimub Argentiinas. Diktaator Ruiz haarab võimu ja asub karmi käega valitsema, Gautšo alustab vastupanuliikumist ühe väikelinna hõivamisega. Ta on küll liiderlik joomar, aga raskel ajal pole paremat kodumaa päästjat võtta. Filmi pikkuseks öeldakse 115 minutit, Commonsi versioon on küll 95 minutit pikk. Tänapäeval on see film suuresti unustatud, osalt sellepärast, et Fairbanksil on vahetpidamata suits hambus, kaasa arvatud tantsimise ja suudlemise ajal. Eks sellepärast tema tervis halveneski, näitlejakarjäär lõppes 1934 ja surm saabus 1939 56-aastaselt, selle filmi näitlejaskonnast esimesena. Kuid tüdrukut templis mänginud Joan Barclay elas veel 75 aastat ja suri alles 2002. Neitsi Maarjat mängib Mary Pickford.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Gaucho_(1927).webm

KUU ULMEFILM: "Sita laulab bluusi" (12. juuni, 81 minutit)

"Sita laulab bluusi" on 81 minuti pikkune 2008. aasta ameerika muusikaline animafilm, mis jutustab india eepost "Ramayana". Ühel india kuningal oli 3 naist ja 4 poega. Rama oli vanim poeg, troonipärija ja oma ema ainus poeg. Kuningas haigestus, üks tema naistest põetas teda ja kuningas lubas tänutäheks täita tema ühe soovi. Naine palus, et kuningas pagendaks Rama 14 aastaks oma riigist. Kuninga vanust ja tollast eluiga arvestades lootis ta, et kuningas on 14 aasta pärast surnud ja tema poeg uueks kuningaks saanud. Ramal oleks seejärel keeruline kuningriiki endale nõuda. Kuningas täitis tema soovi, aga Sita läks oma kallima Ramaga kaasa. Hakkasid metsas elama. Kuuldus neist jõudis (Sri) Lanka kuningani, kes röövis Sita ja tahtis teda oma naiseks, kuid Sita oli kõrvuni armunud Ramasse ja keeldus. Film sisaldab hulgaliselt armastuslaule, mis on Sita suhu pandud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sita_Sings_the_Blues.webm

KUU TEGELANE: bulbasaurus (13. juuni)

Bulbasaurus on rohu ja mürgi tüüpi pokemoniliik. Pokemone on 1015 liiki, nad on nummerdatud ja bulbasauruse järjenumber on 001, nii et ta on nii-öelda basaalne pokemoniliik. Bulb tähendab inglise keeles taimesibulat ja tal ongi seljas suur sibul toitainetega. See võimaldab tal tükk aega toidu ja joogita vastu pidada. Ta armastab peesitada päikesepaistel, et sibulasse energiat koguda. 16. tasemel puhkeb sibulast pung ja bulbasaurus areneb ivysauruseks, 32. tasemel puhkeb pungast õis ja ta areneb venusauruseks. Bulbasaurus on 60 cm pikk, aga venusaurus üle 1.80. Bulbasaurus on kriitikutelt saanud ülevoolavalt kiita, paljud peavad teda oma lemmikpokemoniks. Bulbasaurus oli üks 11 pokemonist, kes olid Jaapanis toimunud jalgpalli MM-i maskotiks. 2017 nimetati üks taimetoiduline loomahambuline saurus, kes elas 260–250 miljonit aastat tagasi hilispermis, samuti bulbasauruseks. Esilehel oli helifail sisseloetud artikliga, mina lingin selle asemel artikli enese.

https://en.wikipedia.org/wiki/Bulbasaur

Prantslased on agarad oma kirjandust promoma ja sel kuul lugesid nad helifailiks "Krahv Monte-Cristo". Muidugi prantsuse keeles.

Raamatuarvustus: Kohtumine olmeulme maestroga (Marko Kivimäe)

Kir Bulõtšov "Professor Kozarini kroon", Gururaamat, 2023, 268 lk

---------------

"Professor Kozarini kroon" lugemisega oli nii, et tegelikult ma loen praegu üht teist raamatut, aga see kipub kuidagi aeglaselt kulgema hoolimata sellest, et on oma olemuselt "pole üldse halb". Seega mõtlesin, et võtaks lugemisbloki eemaldamiseks midagi muud - ning oi kui hästi Bulõtšovi jutukogu selleks sobis!

Tegu on Ulmeguru soovitab, Gururaamatu seeria kolmanda raamatuga, kus sarja on koostanud Joel Jans ja Jüri Kallas, raamatu pani kokku Jüri Kallas, suurema osa jutte tõlkis Jüri Kallas (ühe Veiko Belials).

Juba esimese looga ("Kas ma räägin Niinaga?") oli nii, et see lihtsalt sulas näppude vahel nagu kevadine lumi. See on lihtsalt vaimustav, kuidas Bulõtšov oskab panna ikkagi lühikese loo sisse nii palju inimhingeinseneeriat, eriti kui tegevus toimub põhimõtteliselt ainult kahe võhivõõra inimesega, lühikese aja jooksul ja telefoni teel. Kusjuures see lugu ise tuli jube tuttav ette, ilmselt on sarnasus mõne teise looga, kuna eesti keeles pole varem ilmunud. Või siis olen äkki mõnda selle järgi tehtud lühifilmi näinud, kes teab.

Ma loohaaval ei hakkagi raamatut lahti rullima te ees, sest pala pala järel on hõrgud lugemised. Kasvõi kohe järgnev "Korallidest loss", kahe klassivenna arengulugu, kus ulme pole peaaegu et oluline. St väga paljudes Bulõtšovi juttudes ongi väga tugevalt tunda, et ta on meister rääkimaks inimestest, suhetest ning ulmegarneering on toredaks kirsiks tordil. Mulle selline ulme meeldibki kõige rohkem, kus autoril on oma tugev agenda või sõnum edasi anda - miks ka mitte kasutada selleks ulmelist vormi! Ulme ainult ulme enda pärast - noh, võib ju vahel ka, on ju selles vallas mitmeid häid raamatuid.

Ei tahtnud lookaupa rääkida, kuid järgev "Professor Kozarini kroon" on no nii hea, et ma korraks pean ikkagi seda puudutama. Sest jutt ise on taaskord selline argine, samal ajal pagana huvitav ja eluline, erakordselt nauditav - kuid poole peal jäin jälle mõtlema, et no tore küll, ilmselgelt peab olema ulmejutt, aga kus siin siis ulme on? Aga siis tuli sisse üks väike muutus ning oi kuidas see lugu muutis! Sarnast võtet on olmekirjanduses küll ja küll olnud, Bulõtšov paneb lugeja pähe professor Kozarini krooni ning jutustab meile tegelikult sellest, mida võiks iga abielus inimene lugeda. Võinoh, üldse inimsuhtes olev.

“Kui ma elektrirongi pealt maha tulin, oli juba pime. Sadas peenikest lõputut vihma. Seetõttu oli tunne, et juba on sügis, kuigi sügiseni oli aega veel küll. Kuid võib-olla ma tahtsin, et sügis saabuks rutem, sest siis saan ma unustada õhtuse elektrirongi, selle perrooni ja läbi metsa viiva teeraja. Tavaliselt toimub kõik automaatselt. Sa istud esimesse metroovagunisse, sest see on väljapääsule kõige lähemal, ostad pileti kõige äärmisest kassast, et ei peaks tegema kahtekümmet liigset sammu rongini, kiirustad tagantpoolt kolmandasse vagunisse, sest just see peatub trepi juures, kust algab asfalttee. Teelt astud sa maha kaheharulise männi juures, sest läbi kasesalu lõigates võidad sa veel sada kakskümmend sammu - kuu ajaga on kõik mõõdetud. Teekonna pikkus sõltub sellest, kui raske on sul täna kott.”

No ja niimoodi see raamat kulgeb, kes tahab täpsemalt lugudest midagi kuulda, siis Tilda Wordi lugemiskogemusest saab täpsemalt vaadata (leiab näiteks Goodreadsist). Minu jaoks on peamine see, et kuigi mõni lugu meeldis ka rohkem kui teine, siis ühtegi nõrka lugu siin pole. Samuti on äärmiselt sümpaatne läbiv meeldiv ja malbe toon, Kir Bulõtšov kirjutab nii, et hingel on hea. On see siis ulmerajum "Mina märkasin teid esimesena!" või hellalt vaimupaitav "Raskestikasvatatav laps".

Veel eraldi kiidan Jüri Kallase tõlget ja keelekasutust, mis on täpselt selline paras igatepidi. Mahlane, täpne, mõnus lugeda.

Üks mõte tekkis raamatut lugedes - lühijuttude puhul meeldiks mulle, kui oleks näiteks sisukorras ka näha, millal lood esimest korda ilmusid. Õnneks on ilmumisaastad järelsõnas olemas. See oleks lihtsalt tore lisand sisukorda, saab teinekord paremini tausta aimata enne lugema asumist. Antud juhul on lood pärit aastatest 1970 – 1991.

Teine mõte - mõned (slängi)sõnad on jäänud venekeelseks-meelseks, tõlkimata. See on mu arvates mõistlik, kui nendele otseselt pole suupärast eestikeelset vastet. Samas kuna ilmselt nii mõnigi ei tea näiteks, kes oli "zek" ehk siis "з/к", "заключённый каналоармеец", lihtsustatuna vang, täpsemalt siis on mõeldud kunagi esmakordselt viie aasta eesmärki täitnud vange, kes Valge mere – Läänemere kanalit ehitasid (ning keda hinnanguliselt hukkus selle käigus 50000 - 200000). Seega kas oleks võinud lisada kas mõned joonealused märkused? Või siis raamatu lõppu eraldi plokina panna?

Zek on veel lihtsam näide, mõni jäi veel silma - aga ega neid väga palju ka polnud. Samas on täiesti arusaadav, kui lugejalt eeldatakse teatud erudeeritust. On miljoni rubla küsimus, kas seda see müstiline Eesti Keskmine Ulmelugeja (tm) antud juhul seda ka on. Kusjuures lõpupool on näiteks  "checaco" tähendus lahti seletatud (mida mina näiteks ei teadnud). Et, jah...

Raamatu võtab kokku Jüri Kallase põhjalik ja pikk ülevaade Kir Bulõtšovi elust ja loomingust, mida oli taaskord nauding lugeda. Üldse on see raamat põhimõtteliselt nii tehniliselt kui sisuliselt ideaalne, kõik, mis on vaja, on olemas. See, et ma mõne detaili välja pakkusin, on minu peakujuga seotud, kindlasti mitte puudujääk.

Kokkuvõtvalt: hea töö, Jüri Kallas ja Joel Jans! Minu jaoks on eriti muljetavaldav see, et siin on selgelt tunda, kuidas raamatuga on kõvasti vaeva nähtud ning tulemus on igati pjedestaalivääriline. Müts maha ja kraaps, eestikeelne ulmemaailm on nüüd jälle ühe väärt raamatu võrra rikkam.

Goodreads 5/5 ("kiiduväärt kirjaniku suurepärane raamat")

Arvustus: “Eranuhke ei armasta keegi” (Elar Haljas)

Gert Kiiler “Eranuhke ei armasta keegi”

Minu jaoks oli nimi Gert Kiiler autorina täiesti tundmatu. Hiljem muidugi uurisin väheke netiavarustest ning üllatus oli positiivne, kuna olin tema loomingut stsenaristina juba varasemalt nautinud. Imelik, et kuigi loo tegevus toimub mu kodukohas, siis ei sattunud raamat kuidagi mu huviorbiiti. Siinkohal tuli appi mu abikaasa, kes parasjagu just Viljandi ajalugu läbi töötas ning huvitavaid fakte välja otsis. Ning kui juba tema raamatust huvitus, siis polnud pääsu: kui ulme koju kätte tuleb, siis tuleb ta ka läbi lugeda. Ja mitte ainult lugeda, vaid ka täiel rinnal nautida.

Romaani tegevus toimub alternatiivajaloolises kuuekümnendate Viljandis – suvekuumuses vaevlevas kuurortlinnas. Ulmet raamatus ju rohkem ei olegi: lihtsalt paralleelmaailm, kus Eestit ei okupeeritud pärast Teist maailmasõda ning ühiskond sarnaneb kapitalistlikule Ameerikale. Viljandist on saanud oma kohvikute ja mängupõrgutega suveturistide lemmikpaik. Kuigi raamatut lugedes ei ole vaade Tänassilma jõe orule mu terrassilt nii maaliline kui eradetektiiv PaulilTeemeistri kohvikust, siis pimedal ajal näen minagi teisel pool orgu linnamelu meenutavat tuledemerd. Ja see ongi selle raamatu üks põhilisemaid võlusid – väga kerge on ennast samastada just nende ilusate ja maaliliste kohtadega, mida autor filigraanselt lugejale ette söödab ning mida just kohalik oskab ilmselt kõige paremini hinnata.

Pean muidugi nentima, et lisaks lugemiselamusele aitas väga heale emotsioonile kaasa ka autori poolt koostöös kohaliku raamatukoguga tehtud “kirjanduslik jalutuskäik” Viljandist. Pooleteisetunnise ekskursiooni käigus veeti väike grupp inimesi mööda paiku, mis on esindatud lisaks käesolevale teosele ka suveromansis “Raisatud suvi” ja alternatiivajaloolises “Gogoli disko”. Olen ka eelnevalt tõdenud, et kui raamatu tegevus toimub juba tuttavas kohas – kas või osaliselt –, siis äratundmisrõõm annab lugemiselamusele veel vunki juurde. Samasuguse fenomeni osaks sain ka kunagi “Mina olen Surm” lugemisel, kuigi siis olin Viljandit vaid põgusalt külastanud. Nüüd oleks mul justkui pidevalt mingi liitreaalsusnupuke sisse lülitatud, sest raske on Tartu tänava mäest alla laskuda mõtlemata, et möödud mäekünkale paigutatud detektiivibüroost või et Väikese tänava vaateplatvormil järvevaadet nautides ei olegi seal restorani.

Lisaks äratundmisrõõmu pakkuvatele kohtadele on tegu väga tõupuhta oldschool detektiivilooga: mitte just kõige keerulisema sisuga, aga rõhuasetus on pigem väljapeetud stseenidel ja kohati isegi ülepaisutatud stereotüüpidel. Erinevalt tänapäeva märulikangelastest jääb peategelane soliidseks ja šikiks isegi väga pingelistes olukordades. Samas tänapäeva elutempot arvestades võib lugu tunduda kohati isegi veidi liiga aeglane.

Tegelased on raamatus üldiselt väga hästi kirjeldatud ning piisava taustainfoga varustatud – erinevate väikeste meenutuste ja minevikku-hüpetega anti neist üsna hea ülevaade. Seda sama aga ei saa väita detektiivibüroo sekretäri Eva taustaloo edastamisel. Siin proovis autor tegelase salapärasust liiga tehislikult üleval hoida: ühel hetkel oli kõik väga loogiline, arusaadav, võib-olla mitte-just-lõpuni-seletatud ja müstiline, siis aga prooviti erinevaid vihjeid andes lugejat valejälgedele juhtida ja peategevusliinilt tähelepanu ära röövida. Need jänesehaagid tundusid veidi liiga lapsikud ning kõrvalliini loosse sidumine oleks võinud kaasahaaravam olla, kuna lõpuks räägiti taustalugu ootamatult lihtsalt ja kiirelt ära. Peategelase Pauli taustaloo sissepõimimine toimis aga lausa ideaalselt: lugejale anti piisavalt infot jutu kulgemise käigus ning säilis ka väike salapära, kuna nii lühikese raamatuga ei saagi ju inimesest kõike teada.

Kokkuvõtvalt võib raamatut soovitada nii krimilugude kui ka ulme nautijatele, sest täiesti edukalt oleks antud teos sobinud Hargla koostatud “Eestid, mida ei olnud” lugude hulka. Krimka pinget ja Viljandi maalilisust oli selles alternatiivajaloolises seikluses samuti piisavalt, et raamat võiks jõuda ka mainstream lugeja öökapile.

Larpiarvustus: Kolme maailma tõde (Agur Tänav)

Eepiliste tumeda tooniga fantaasialarpide sõbrale toimus sel suvel Ida-Virumaal tõeline larpikompvek. Juulikuu kolmel päeval, 7-9 juulil leidis Narva larpiklubi Karu Klubi MTÜ (https://www.facebook.com/karu.klubi/) eestvedamisel Ida-Virumaal aset Live Action Role Playing Game „Worlds of 3 Truths: Act 1“ (https://www.facebook.com/events/458335579807028/?active_tab=discussion) .

Mängu teemaks oli kolme maailma päästmine hullunud tulejumala käest, kes soovis kolm eri dimensioonides olevat maailma kokku liita ja ilmselt ära põletada, kuid selles viimases ei olnud minu tegelane kindel. Küll oli mu tegelane, Kolbakorjaja, (kes oli nekromant Iidmaa maailmast, https://et.wikipedia.org/wiki/Iidmaa_sari ) kindel selles, et ta sooviks teadmisi ja võimu, et naasta oma kodukohta väeka ja vägevana).

Tänu sellele juhtus nii, et peamiselt juhtis Kolbakorjaja oma salka igasuguste sidequestide peale, püüdis hankida luuti ja raha kust aga sai. Seda kõike - sidequeste, raha ja maagilisi vidinaid, leidis meie salk piisavalt, leidis ka häid liitlasi ja lausa sõpru. Tänu uutele sõpradele ja liitlastele juhtus nii, et kuigi tulejumalaga võitlemise soovis Kolbakorjaja jätta pigem teiste hooleks, siis tänu oma kaaslaste tegutsemisele sattus ta olema pidevalt tulejumala vastu võitlemise tulipunktis ja tema käe läbi see jumal viimaks ka langes. Kahjuks suri väga eepilise võitluse võiduka lõpu järel ka Kolbakorjaja, kuid nagu öeldakse ja seda öeldakse eriti larpis: tähtis pole lõpp, vaid teekond kuidas sinna jõutakse. Ja teekond oli neetult huvitav, seikluslik ja päris raju.

Nagu mängu pealkirigi vihjab, siis ei olnud ürituse põhikeeleks eesti keel. Suheldi paralleelselt kolmes keeles vene, inglise ja eesti keeles. Mängijaid oli kohal nii Eestist, kui piiri tagant, mõned kohe päris mitme piiri tagant. Minuga suhtlesid korraldajad algusest peale eesti keeles ja need eestikeelsed larparid, kes pelgasid, et nad ei saa vene keelega hakkama, ning jätsid seepärast mängule tulemata, muretsesid päris asjatult ja jäid suurepärasest üritusest ilma. Õnneks toimub järgmisel aastal selle sarja järgmine osa ja soovitan huvilistel kindlasti mänguga liituda. See, et mängukuulutus ja reeglid olid vaid inglise ja vene keeles, oli tingitud pigem korraldajate ülekoormatusest mängu korraldamisega, mitte seepärast, et eestikeelseid mängijaid ei oodataks. Ma juba mõtlesin iseend neile tõlkimisele abiks pakkuda, kuid see materjali hulk on tõesti suur ja ma ei ole kindel, et üksi sellega hakkama saaksin ja kõige tõlkimiseks piisavalt aega leiaksin.

Pilet oli varastele registreerujatele kakskümmend eurot ja kohapeal lunastajatele kakskümmend viis. Fotograafid, muusikud, käsitöölised ja filosoofid lubati üritusele tasuta.

Siinkohal peab jälle esile tooma fakti, et infoajastu kirjusus on mõjunud päris kehvasti korraldatavate larpide kohta info hankimisele. World of the three truths ei ole selles suhtes mingi erand, pigem isegi hea näide selle kohta, kus korraldajad on küll näinud vaeva ja pannud üles hea hulga infot mängu, selle toimumise ja reeglite kohta, kuid selle info leidmine võrguavarustest on päris teaduskraadiga uurimistöö vääriline kaevamine (https://docs.google.com/presentation/d/1o5KiHubbS8XgVasThfSIR8zJPe5VL_0_Q99P76a5R6k/edit?fbclid=IwAR3Zjv6MCi9ivkP_KhOkJKtWLCi6sCDDyF_JH5QwEa8Vk9sb3tSdE6fmeWs#slide=id.g1fe417c18ce_0_78) . Kogu vajaliku info leidmiseks ja selle asukoha edasiseks talletamiseks peab sul olema tublisti kannatlikkust, kogemust, sihikindlust (ja veidi õnne ei tee samuti halba). Möödas on need õndsad ajad, kus kogu info oli kas mängu kodulehel paari kliki kaugusel või siis larpifoorumis vastava mängu kõige esimeses postis. Praegusel ajal on üsna tavaline, et mängul on oma koduleht Facebookis ja sealt leiab kenasti toimumisaja, koha ja veidi mängu sisu kohta, pannakse ka viited reeglitele, tegelaselehtedele ja registreerumisvormidele, kuid need asuvad näiteks googledoc-sis. Kogu see info on aga FB eri postituste kaupa ja feed-i mööda laiali ning on tükk otsimist, et mingeid vajalikke linke üles leida. Ja isegi siis, kui sa kõik üles leiad, siis on häda selles, et ega siis kogu info kohe meelde ei jää ja iga googledoc-si kohta pole alati meeles seda eraldi bookmarkide alla panna. See tähendab jälle seda, kui sa soovid nädala või paari pärast, kui mäng läheneb, uuesti reegleid vms üle vaadata, siis pead hakkama kogu kaevamistööga uuesti pihta. See on päris tüütu töö. Usinad larparid on küll püüdnud leida alternatiive, kuid peale laialdasi katsetusi tundub, et kõige töötavam vahend on ikkagi teha mängule korralik koduleht. Kõik muud vahendid on abiks, kuid siiski pigem reklaami tegemisel (FB) ja niisama suhtlemisel (Discord). Suureks abiks on muidugi see, kui mängu korraldajad on valmis iga registreerujaga personaalselt enne mängu suhtlema ja neid abistama.

Aga tulles tagasi Kolme maailma tõe juurde, siis pärast kõiki digiajastu takistuste seljatamist olin mänguplatsil ja kohe esimene pilk andis tunnistust, et korraldajad on asja päris korralikult ette võtnud. Üle lagendiku paistis kohe kõrge linnamüür, ja selle sees mitme kõrge telgi katused. Üks neist nagu peagi selgus oli Katkise Kulbi kõrts, mis oli üks ütlemata tore paik hea toidu ja joviaalse kõrtsmikuga, kes maksis päris head raha igasugu maagilise kraami eest, millest sa tahtsid kiirelt ja kasudega lahti saada.

Mängijaid oli päris omajagu, ma ei ole arvus päris kindel, kuid see võis olla kuskil 50 mängija kanti, nii et päris omajagu. Vahepeal küll jäi mulje, et rahvast oli tunduvalt rohkem, kuid see langeb ilmselt selle arvele, et mängusiseseid ägedaid paiku mille vahel mängijad pidevalt edasi-tagasi sebisid oli palju ja korraldajaid ning NPC-sid oli samuti päris palju.

Üks väga meeldejääv paik lisaks kõrtsile oli minu tegelase jaoks kindlasti raamatukogu, kuskohast võis leida palju loitsude ja maailma kohta. Eriti põnevaks tegi raamatukogu külastamise maag-raamatukoguhoidja, kes ei leidnud oma paberikuhjadest kunagi üles seda mida sa tema käest küsima läksid, kuid see eest sokutas sulle alati kaasa midagi umbes samas laadis. Kuigi see ei olnud, nagu ma aru sain, tehtud meelega, vaid ta päriselt ei leidnud kunagi midagi üles, siis oli tema tegutsemine päris vahva jälgida ning andis päris mõnusa ja tõese atmosfääri hajameelse maag-teadlase teadmiste tornist, kus on kõik mida sa vajad, kuid sa ei tea kunagi, mida sa sealt tegelikult saad.

Alkeemikute laud oli samuti tore, kuid nendega suhtlesid peamiselt meie party teised liikmed, kiitmata ei tahaks neid siiski jätta. Kuid kõige suurem elamus oli loomulikult dungeon, hiigelsuur kilest ehitatud labürint, kus võis komistada mitte ainult varanduste, vaid ka libahuntide, kurja maaelemendi, lohe ja teiste elukate otsa, ning mille perenaiseks oli südamlik emand Seen. See, et tõrviku lõpuni põlemisel pidid kottpimedas keset ohte välja koperdama, oli päris hea motivaator mitte liialt kohmitsema jääda.

Üks tahtke, mis mängu minu jaoks alati huvitavaks teeb, on teiste mängijate või mängijagruppidega suhtlemine ja koostöö tegemine. Seekord sattus meie Surmajumala kummardajate punt  kokku ühe teise Surmajumala alamate grupiga ja pärast esimesi võõristamisi ja kahtlustamisi, sulasime nendega kuidagi loomulikult ühte ja see tegi mängu eriti nauditavaks. Uued näod, uued ideed ja toredad uued kaaslased. Vahepeal oli mängudel käies päris probleemiks see, et sa teadsid juba kõiki mängijaid ja nende mängustiile ja võisid mänguväliselt juba aimata mida võib kellelt umbes oodata. Kolme maailma tõel aga ei tundnud ma peale meie oma viieliikmelise pundi mitte kedagi. Mõnda üksikut mängijat ma küll uduselt mäletasin ammustelt osalemistel eesti venekeelsetel larpidel, kuid sellest hoolimata oli kõik uus ja värske.

Hiljem, peale mängu juttu ajades selgus, et uued tuttavad, kellega koos me käisime läbi Kolme maailma tõe tule, vee ja vasktorude, oli pärit Valgevenest, kuid pärast Lukašenka režiimi vastu protestimist pagenud Leetu ja elasid nüüd seal, kartes, et kodumaale tagasi minnes ootab neid arest. Olles juba kodumaalt väljast, külastasid nad nüüd võimalusel kohalikke Balti piirkonna mänge. Kõike paremat neile ja loodetavasti kohtume järgmisel aastal jälle, kui toimub Kolme maailma tõe järjemäng.

Kokkuvõtteks, mäng oli super ja kõik meie party liikmed leidsid, et tahavad järgmisel aastal samuti kindlasti osaleda. Suured tänud korraldustiimile suurepärase elamuse eest, millest saab veel kaua laagrilõkke ääres jutte vesta.

Rohkem fotosid mängust, tegelikult lausa sadade kaupa, leiab mängu feissbuuki kodulehelt.

Estconi fantasydisko (Veiko Belials)

Artikkel on laiendatud versioon Estconil 2023 peetud ettekandest

Kui paari aasta eest vampiiridiskot ette valmistades olin püsti hädas – tuli välja, et muusikavideosid vampiirindusest on tohutult, siis nüüd oli vastupidi – fantasyt on videotes häbematult vähe. Võiks ju arvata, et näiteks fantaasiast kantud hevivideoid on kapaga, aga ei. Näiteks Manowar, kes sobiks teemasse nagu rusikas silmaauku, ei tee vist üldse videoid. Aga päris tühjade kätega ma siiski ei jäänud.

Ed Woodi näide ütleb, et kui miski on väga halb, siis hakkab see ringiga juba heale lähenema. Nii ka kangelasfantasy stiili esindav avavideo ansamblilt Thor – „Anger Is My Middle Name“.

Jääb mulje, nagu oleks läbi ventilaatori külateatri etendust filmitud ja siis sinna mingi larbi materjal juurde pandud. Ja montaažilaua taha on sattunud kellegi noorem vend. Ja kõige tipuks tüüp, kes maagi kehastab, silitab maagilist kuuli, nagu oleks see naise tagumik. Tohutult kämp kogemus, mis tõi mulle isiklikult meelde 1987. aasta filmi „The Barbarians“ vendade Peter ja David Paul´iga peaosas (kes muide, erinevalt paljudest teistest filmides esinevatest musklimägedest, kasvõi selle video solistist, ei võistelnud kunagi kulturismis, profimaadluses või jõutõstmises). Kuna see video on aga valminud 1981, siis on kõik sarnasused juhuslikud.

Solist, Jon Mikl Thor, on endine Kanada meister kulturismis, kes on lisaks laulmisele esinenud ka näitlejana (näiteks filmides „Rock ‘n’ Roll Nightmare“ ja „Zombie Nightmare“). Tüüp on lavalaudadel tagasi ja näeb välja nii:

Video on tõsiselt sitt, nii et olge hoiatatud!

Sarnasel teemal jätkab klassik. Kui teid, nagu mindki, on terve teadliku elu piinanud küsimus, mis sai Nukitsamehest edasi, siis siin on vastus. Töötanud kolmkümmend aastat kolhoosi „Tee kommunismile“ traktoristina, pisteti talle ühel pisut kainemal päeval mõõk pihku ja öeldi: „Mina sinna, ei tea kuhu, too seda, ei tea mida!“ Kuna kogu kommunismi ehitamine allus sisuliselt samale loosungile, polnud ta kuigivõrd imestunud ja kakerdab nüüd kirikus varemetes, liigutades mõõka kohmakalt ühele ja teisele poole.

Samas onDio „Holy Diver“ eelmisest vaatemängust peajagu üle, seda eriti muusikaliselt. Ikkagi klassika (aastast 1983), nagu ka „Nukitsamees“, mis on küll kaks aastat vanem. Video ühele ajaloo tuntuimale heviloole on filmitud tollal hiljuti põlenud St Mark's Church´is, Ida-Londonis Silvertownis. (Pärast tulekahju võttis hoone enda valdusse Brick Lane Music Hall, praegu tehakse seal varietee-etendusi).

Kui nüüd keegi viitsib, siis võib vaadata ka Killswitch Engage 2007. aasta iroonilist uusversiooni samast loost. Tegu on Ameerika metalcore bändiga Massachusettsist, mis loodi 1999. aastal.

Üsna klassikalist fantasy-lugu räägib soomlaste Amberian Down nimelise bändi video „Magic Forest“.

Ja kes tahab veel soome nõidu vaadata, siis siin on Korppiklaani „Ämmänhauta“.

Orden Ogan (tõlkes hirmu ordu – ogan on hirm vanas keldi keeles) on progressiivse ja folkmetali elementidega saksa power-metal bänd. Nende video loole F.E.V.E.R.on suurejooneline etendus, kus piirid fantasy, dark fantasy ja õuduse vahel segunevad. Suurema osa bändi stuudioalbumite kontseptsioonist on seotud nende maskoti, surematu Alister Vale'i looga, kes on neetud ja kellest jääb igale poole, kust ta läbi on läinud, maha häving.

Morbiidsusele vahelduseks midagi pehmemat. Segu postapost, aurupungist ja fantaasiast: Of Monsters and Men „King and Lionheart“. Pildiliselt meenutab selle Islandi folkrokkbändi video mulle Pullmani Põrmu triloogiat oma daemonitega. Lõpp jääb videol segaseks (õieti mingit lõppu ei olegi), aga eks see vist peab tähendama, et tegu on tõsiseltvõetava kunstiga.

Jätkame õudussugemetega linnafantasyga. Slash on ilmselt artist, kes tutvustamist ei vaja. Kitarrilegendi „Bad Rain“ on maiuspala nii visuaalselt kui musikaalselt. Lugu on 2012. aasta plaadilt „Apocalyptic Love“ ja toob millegipärast mulle meelde Bradbury romaani „Vist on kuri tulekul“.

Slash on ühenduslüliks ka järgmise loo juurde: Velvet Revolveri „She Builds Quick Machines“. Inglid teatavasti on fantaasiaolendid ja kui üks selline alla kukub, siis hakkab juhtuma. Solist Scott Weiland näeb välja nagu noor Clint Eastwood ja on sama kiire käega.

Kes veel ingleid tahab näha, siis pisut sarnase süžeega on ka põhjanaabrite Nightwishi „Amaranth“.

Olin tükk aega hädas, et leida korralik lohega video. Egas inglid üksi lenda, ei saa ju olla fantasy-teemat ilma lohedeta! Lindsey Stirling, tubli tüdruk, aitas hädast välja. Korra on ta meid juba lõbustanud, kuus aastat tagasi aurupungi teemas, kus ta demonstreeris pasunaga viiulit. Seekord on tal siis lohe ja täitsa arvestatav. Loo nimi on „Dragon Age“.

Ja kui me kord juba eepiliseks läksime, siis läheme täiega. Järgmine lugu on nii üle võlli eebiline, et on juba seebiline. Ohjeldamatult aegluubis kaadreid, paatoslikke näoilmeid ja võidukaid žeste, hümnilik meloodia. Kõike on nii palju, et kokku on täielik roosamanna. Minul hakkas naljakas. Ja muide, õige traadisoolo tehakse ju ikka lautol, mitte kidral.

Twilight Force on Rootsi sümfooniline power-metal bänd, kelle lood räägivad peamiselt klahvpillimängija loodud The Twilight Kingdomsi nimelisest väljamõeldud maailmast. Bändi liikmed mängivad hüüdnimede all ja kannavad laval kostüüme. Ise kirjeldavad nad oma muusikat nimega „seiklusmetall“. Pole vist eriline üllatus, et inspiratsiooniallina tuuakse välja rollimänge nagu Heroes of Might & Magic ja mängu Dungeons & Dragons. Loo nimi on „Flight Of The Sapphire Dragon“.

Ja kui pikk-kõrvad juba pilti jõudsid, siis ega enam LOTRist pääsu ole – vanameister ise, kes on kõiksugu rolle mänginud, astub seekord üles laulja rollis. Videot pole sisuliselt ollagi, aga sellist meest nagu Cristopher Lee lihtsalt ei saa fantasy teemas ignoreerida.

Lugu „The Bloody Verdict of Verden“. Sellel videol on ta 90-aastane (suri ta 2015, olles 93 aastat vana).

Huvitava faktina – lauluga „Jingle Hell“ jõudis Lee 2013. aastal Billboard Hot 100 edetabelisse, olles seal 22. kohal. Sellega sai ta 91 aasta ja 6 kuu vanuses vanuselt teiseks esinejaks, kes nii kõrges eas kunagi muusikaedetabelitesse on jõudnud. Pärast meedia tähelepanu tõusis laul 18. kohale ja Lee’st sai vanim TOP 20sse mahtuva hiti esitaja.

Vahepalana võib vaadata alternatiivset kääbiku kõrtsiõhtut „Bear Claw Tavern“ Scythia esituses.

Kõik mäletavad veel breikivat zombit. Täna on viimaseks maiuspalaks orkide tantsugrupp. Tegu pole otseselt muusikavideoga, vaid ScottDW Yotube´i kanaliga, kust võib leida erinevaid klippe, fantaasiateemast muuhulgas ka Videviku saaga ja Harry Pottery tegelaste tantsulahingu.

Video: Estcon 2023 ettekanded (Reaktor)

Sel aastal õnnestus purki püüda kõik ametlikud ettekanded.

Tamur Kusnets jätkas sõjanduse ja ulme seoste lainel ning kõneles seekord keskaegsete kindluste vallutamisest ja kaitsmisest. Juttu tuli nii üldpõhimõtetest eesmärgi saavutamisel kui otsesemalt vahenditest ja võtetest.

Riid ja Sulbi võtsid analüüsiks ette Indrek Hargla 25 loomeaastat ja tekstid nende sees.

Targo Tennisberg tegi juttu masinõppest ja selle väljunditest. Muuhulgas torkis AI-müüte ja illusioone, ning arutles, mida lugeda tehismõistuseks, samuti viis läbi mõned vahetud katsed vestlusrobotiga.

Pronto rääkis Saientoloogia ulmelisest palgest kõige karvade ja tulnukatega.

Katrin Topkin ja Tuuli Tolmov võtsid sõna Noortekirjanduse ühingu ja üldisemalt noortekirjanduse teema. (Ühingu tegemistel saab silma peal hoida siin: noortekirjandus.ee)

Tormi Ariva tutvustas üht põnevat tõlget, mille ta ajaloosoppidest leidis (ikkagi paberitega ulmeajaloo uurija!) ja spekuleeris, kuidas ei ole mitte võimata, et juba kahekümnenda sajandi alguses oli olemas eestikeelne ulmelugejaskond, keda niisuguste teostega hääbuva ajakirja ligi meelitada.

Loe Reaktorist ka teemakohast artiklisarja Wabariigi ulme:

https://www.ulmeajakiri.ee/?wabariigi-ulme-esimene-osa

https://www.ulmeajakiri.ee/?wabariigi-ulme-teine-osa

https://www.ulmeajakiri.ee/?wabariigi-ulme-kolmas-osa

https://www.ulmeajakiri.ee/?wabariigi-ulme-neljas-osa

Ulmkonnakroonika 07/23

Ulmestaar Kaupo Meiel

Kes oled ning millega tegeled?

Umbes 30 aastat olen vahelduva eduga töötanud ajakirjanikuna, uudiseid tegin, kultuuritoimetaja olin, Pärnu Postimehe arvamustoimetaja olin. Väikse treti tegin kirjastamisilma ja töötasin toimetajana Postimehe Kirjastuses. Praegu olen ametis ERR-i arvamustoimetajana ning kui tellitakse, kirjutan raamatuarvustusi, peamiselt Loomingule.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Loen praegu Isaac Asimovi jutukogu „Mõtle nagu marslane“ ja Paolo Bacigalupi romaani „Uppunud linnad“. Mul oli „Uppunud linnad“ tegelikult pooleli, mingi kolmandik lõpust puudu, aga siis läksin puhkusereisile ja kartsin, et saab läbi, mistõttu võtsin Asimovi jutud kaasa, novelle hea jupikaupa lugeda ka õhtul hotellitoas. Nüüd siis lõpetan Asimovit, et „Uppunud linnade“ finaalini jõuda. Mõlemad on head ja suvesse sobivad teosed, muide Bacigalupi „Laevalammutaja“ lugesin läbi näiteks suve alguses Valgeranna valgel liival vedeledes, vaatasin vahepeal merd ja laevu ja purjekaid ja lugesin edasi, tekkis nii kontrast kui ka kooskõla. Riiulis on ootel ammuse suure lemmiku Ursula K. Le Guini „Neli teed andestuseni“.

Mis filme puudutab, siis sattusin juhuslikult artiklile õudusfilmidest, mis on head, aga vähetuntud. Nimekirjas oli neid 15, aga kümmekond oli mul siiski nähtud. Nägemata filmide seast sain nüüd vaadatud "Dead End" (2003) ja „Session 9“ (2001) ning ei pidanud pettuma, mõlemad töötasid hästi.

Mängudest on praegu pooleli „Dead Space 3“. Võtsin sarja järjest ette, pole küll väga suur elamus, aga puhkehetkedeks sobib küll.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Eks need ole kirjanduse põhiküsimused. Mu kadunud äi (keda ma kunagi ei kohanud) olla ikka öelnud, et „raamat haaras mind nii, et ma haarasin raamatu“, eks ma haaran ka raamatu, et ta mind haaraks ning teen sageli eeltööd, näiteks loen veidi mulle tundmatu autori kohta. Pettumusi tuleb harva, kui üldse, ja selles osas teevad suure eeltöö ära eesti ulmekirjastajad ja -toimetajad/koostajad eesotsas Fantaasiaga, kelle valikut ma usaldan. Kui Eva Luts, Raul Sulbi, Arvi Nikkarev, Jüri Kallas, Joel Jans või Veiko Belials midagi välja valivad ja välja annavad, siis võib täie kindluse ja vähimagi kõhkluseta peale lennata.

Eemale peletavaid raamatuid polegi eriti kätte sattunud, kuigi olen sattunud arvustama raamatuid, mida ei soovitaks vaenlasele ka, kuid tööna loed raamatut teisiti, nii et see ei loe. Küll on vahel jäänud mingi asi, vahel pisike detail raamatust häirima ja on isegi hakanud kokkuvõttes kogu elamust vähendama või lausa rikkuma. Näiteks T. J. Klune'i "Maja taevasinise mere ääres" läks ladusalt peaaegu lõpuni, aga seal oli detail, mis selgelt kandis autori n-ö agendat, kuid oli loo mõttes totakas, tüütu ja põhjendamatu, lõi kogu romaani lati alla ning häirib mind siiani.

Üks asi veel. Raamatu haaramist kergendab alati see, kui teos näeb ilus välja. Tänud ja tervitused edastan siinkohal kunstnik Liis Rodenile, minu suurele lemmikule, kelle suurepärased taiesed on suurepärased raamatud veel suurepärasemaks muutnud.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit...) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega vaid võib rohkem.

Viimase aja lemmikutest monumentaalsemas plaanis ei saa ma mööda Liu Cixini triloogiast „Mälestusi Maa minevikust“, raamat, mida lugedes ma tundsin, et ma saan nii elamuse kui ka targemaks. Eks ole sel suurel saagal ka oma vead, aga tervikuna elasin vahepeal ikka täienisti just selle sarja mõju all.

Ma ei väsi ka kiitmast Alastair Reynoldsi raamatut „Pahupidi pööratud“, mille ma arvatavasti varsti jälle ette võtan. Selle teose kohta on keeruline midagi ütelda peale selle, et see on üks väga hea raamat, omamoodi megamiks kõigest, mis mulle ulme juures meeldib: tehnoloogia, fantaasia, üllatused, kübeke Lovecraftilikkust, seiklusi, suurepärane stiil ja mida kõike veel.

Midagi peaks klassikast ka siin nimetama, olgu selleks siis Arthur C. Clarke’i „Linn ja tähed“, mida pean sisuliselt veatuks kirjandusteoseks, mida olen kordi ja kordi lugenud. No ja siis on muidugi veel vana hea Terry Pratchett, kelle Kettamaailma lugusid ikka ja jälle loen, kui tunnen end vana ja väsinuna.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Mulle meeldisid juba varases lapsepõlves muinasjutud ja mis need imemuinasjutud ja teisedki muud on kui puhas ulme. Õppisin hiljem ka ülikoolis just folkloori selle armastuse pärast. Muinasjuttudelt liikusin edasi juba „Mirabilia“ sarja juurde, tuli muidugi ka antoloogia „Lilled Algernonile. Anglo-ameerika kirjanike ulmelugusid“ ja pärast seda enam pidama ei saanud. See on minuealiste ulmesõprade puhul ilmselt üsna tavapärane arengulugu.

On sul lemmikloomi?

Mul oli valge kass Piisu, aga kahjuks pidin sel kevadel temaga jumalaga jätma. Paadunud kassifännina on mul teatavad tulevikunägemused, aga lein on veel liiga värske.

Laupäeval, 22. juulil jagas Eesti Ulmeühing 26. korda ulmekirjanduse aastaauhindu "Stalker".

Ulmeauhindu jagati välja seitsmes kategoorias.

Parim eesti autori romaan

Joel Jans "Ajudraiver" (kirjastus Lummur).

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus

Manfred Kalmsten "Täheraua saaga" (kirjastus Fantaasia).

Parim eesti autori lühijutt

Meelis Kraft "Elurikkuse kaitseala" (kirjastus Raudhammas, "Eesti nõid").

Parim tõlkeromaan

Alastair Reynolds "Pahupidi pööratud" (kirjastus Fantaasia, tõlkinud Tatjana Peetersoo).

Parim antoloogia või kogumik

Roger Zelazny "Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud" (kirjastus Fantaasia).

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus

Martha Wells "Kõik süsteemid punases. Mõrtsukboti päevikud" (kirjastus Fantaasia, tõlkinud Maarika Luts).

Parim tõlkelühijutt

Roger Zelazny "Mees, kes armastas faiolit" (kirjastus Fantaasia, "Tema silmnäo väravad, tema suu põlevad tõrvikud", tõlkinud Juhan Habicht).

Pildistas Veiko Kastanje

Žõtomõri Kosmonautika Muuseumis Ukrainas avati Liis Rodeni ULMEgraafika" näitus

Avajaks ei keegi muu kui Eesti Suursaadik Ukrainas - Kaimo Kuusk oma viimasel lähetuspäeval!

Välja on pandud suures formaadis raamitud mustvalged illustratsioonid raamatutest "Surnud Mehe Käsi" (Veiko Belials) ja "Ajudraiver" (Joel Jans), kusjuures mõlemad raamatud on võitnud Eesti Ulme Auhinna "Stalker". Lisaks 7 minimalistliksümbolistlikku illustratsiooni Frank Herberti kuulsale "Düün"-ile. Ekraanidele on kuvatud suures formaadis illustratsioonid äsja ilmunud eesti nüüdisfantastika antoloogiast ukraina keeles «Merevaiguvalgus» ("Бурштинове сяйво", Видавництво).

Fotod saatis Helen Uusjärv Eesti Suursaatkonnast Kiievis.

Õhtud eesti ulmega, juuli 2023: Gururaamat esitleb Bulõtšovi valikkogu

Reedel, 14. juulil toimus Tartus Kirjanduse maja saalis Kir Bulõtšovi eestikeelse valikkogu "Professor Kozarini kroon" esitlus. Koostaja-tõlkija Jüri Kallasega vestles Joel Jans.

Video salvestas Kersti Taurus. Pildistas Jaana Muna.

"Õhtute" infot vt. ka ulmeühingu kodulehelt.

Toimunud ulmeõhtute salvestusi vaata Reaktori Youtube'i-kanalist.

Tallinna ulmikute kolmas reede Sitsimäe keldris

Pildistas Riho Välk

Uudiskirjandus 07/2023

Täheaeg 21. Tuhapilve sajandil (1/2023)

Ulmealmanahh «Täheaeg 21. Tuhapilve sajandil» keskendub kliimamuutuse teemale ja pakub lugejaile 12 eriilmelist lugu neil teemadel, autoreiks tunnustatud eesti ulmekirjanikud nagu Indrek Hargla, Veiko Belials, Meelis Kraft, Jaagup Mahkra, Miikael Jekimov ja Häli Kivisild ning välismaised klassikud nagu J.-H. Rosny-vanem ja Edgar Pangborn.

Alates 21. köitest on Täheaja almanahhid saanud nii seest kui väljast täiesti uue kuue.

Kogumiku lood viivad lugeja lähemasse ja kaugemasse tulevikku, kus planeedi üle on võimust võtnud üüratud veemassid ja vulkaanilised tuhapilved. Rannajoon on tundmatuseni muutunud, samuti ühiskondlikud ja inimsuhted. Meile tuttav maailm on igaveseks kadunud ning inimene püüab kuidagi oma eluga toime tulla tolles uues ja esmapilgul üsna vaenulikus maailmas.

Koostanud Raul Sulbi

Tõlkinud Martin Kirotar ja Jaana Talja

Toimetanud Eva Luts ja Leiger Luts

Kirjastus Fantaasia

192 lk

Sõdalased. Metsikusse ellu

Erin Hunter

Neli metsikute kasside klanni on aastaid jaganud metsa oma sõdalastest esivanemate määratud seaduste järgi. Kuid nüüd ähvardab Kõueklanni kasse surmaoht, sest õel Varjuklann muutub iga päevaga tugevamaks. Vapraid sõdalasi hukkub üksteise järel ning mõnda surma varjab saladuseloor. Kõige rahutumal ja murelikumal ajal satub sõdalaste sekka tavaline kodukõuts nimega Ruuge, kellest võib kunagi saada vapraim klannikass.

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud Kristina Uluots

248 lk

Raske on olla inimene

Marek Liinev

Miski pole enam endine, kui Irise akende all kärgatavad plahvatused ja Eestile kallale kippunud vaenlase sõjateele jäävad ette tema kodulinn Tartu, tema perekond, tema kool, tema suhe Markoga ja tema tulevikuunistused. Seitsmeteistkümne aastane Iris peab koos ema ja väikevennaga hülgama tuhandete teiste sõjapõgenike kombel oma kodu, et jõuda Tallinna sadamasse, kus ootab neid ainus pääsetee vabasse maailma. Kuid seegi võib iga hetk sulguda ja jätta nad lõksu pealetungiva vaenlase haardesse. Appi tõttab sõjakolletes karastunud isa, kuid isegi vaatamata tema pingutustele ähvardab teekond, mille läbimiseks kulus rahuajal vaid mõni tund, nüüd venida päevade pikkuseks õudusunenäoks läbi piiramisrõngas Tartu, purukspommitatud autode kolonni, sügisvihmades mudamülkaks muutunud põldude ja metsateede ning ülerahvastatud sadam.

Kirjastus Tänapäev

374 lk

Põlevad tüdrukud

C. j. Tudor

500 aastat tagasi põletati kaheksa märtrit.

30 aastat tagasi kadusid kaks teismelist.

2 kuud tagasi suri salapäraselt vikaar.

Tere tulemast Chapel Crofti.

Reverend Jack Brooksi ja tema teismelise tütre Flo jaoks on see uus algus. Uus töökoht, uus kodu. Kuid tihedalt ühtehoidvas kogukonnas täis vana ebausku ja võõraste umbusaldamist tuleb ettevaatlikuks jääda.

Ent hetkel on Jackil palju pelutavamaid muresid.

Miks keegi talle ei öelnud, et eelmine vikaar tegi enesetapu? Miks painavad Flod nägemused põlenud tüdrukutest? Ja kes saadab neile ähvardavaid sõnumeid?

Vanad vaimud, kel on klaarimata arveid, ei leia kuidagi rahu. Ja Jack seisab nende teel ees …

Minevik hiilib tasapisi Chapel Crofti – ja ühtlasi Jacki ligi – ja see on süngem, kui keegi oleks osanud karta.

Briti autor C. J. Tudor sai ülemaailmselt tuntuks romaaniga „Kriidimees“, mis on tänaseks avaldatud 40 riigis. Järgnesid veel kolm romaani, kuni ilmus „Põlevad tüdrukud“, mida peetakse Tudori seni kõige paremaks trilleriks. 2023. aastal on linastumas ka raamatu põhjal tehtud telesari.

Tõlkinud Marge Paal

Kirjastus Pegasus

407 lk

Uitulmeline

Traktaat alkeemia II tulemisest ehk juhtumid krüptodetektiivi töölaualt

Kurmo Konsa

Detektiivid tegelevad kuritegude uurimisega, otsides vastust küsimusele, kes on kurjategija. See raamat on samuti küsimustest ja neile vastuste otsijast, detektiivist. Aga kuna küsimused on tavapärasest detektiivitööst erinevad, siis olgu ta nimeks krüptodetektiiv. Mida ta ometi otsis ja kas ta kuhugi üldse välja jõudis? Krüptodetektiiv tegutseb ideedemaailmas, püüab piiluda Jumala mõistusesse, avastada igavese elu saladust, Alan Turingi surma põhjust ning veel mõndagi muud. Kõikidest nendest juhtumistest joonistub välja mingi metafüüsiline struktuur, mingi peaaegu hoomamatu ehitis. Linn, ei, pigem maailm või veel midagi võimsamat ja õrnemat. Unistus või selle unustus

Kirjastus Lummur

264lk

Kordustrükk

Universumi lõpu restoran

Douglas Adams

Kui sa täna hommikul oled juba teinud kuut ilmvõimatut asja, siis miks mitte panna kogu loole punkt Millitees – Universumi Lõpu restoranis?

Täpselt seda Arthur Dent ja tähelaeva Kuldsüda ülejäänud meeskond plaanivadki teha. Enne tuleb neil vaid põgeneda vogonite eest, pääseda Galaktika kõige totaalsemalt kurjust täis maailmast ning õpetada kosmoselaevale, kuidas valmistada üks korralik tass teed.

Ja kas keegi üldse taipas restorani laua kinni panna?

Tõlkinud Kati Metsaots

Kirjastus Rahva Raamat

240 lk

Gort Ashryn I. Enne viimast sõda

Leo Kunnas

„Gort Ashryn“ on lugu kapten Anton Irv VIII, meie Vabadussõja kangelase kaheksanda kloonitud teisiku kasvamisest inimese ja sõdurina ligi tuhat aastat pärast meie aega. Kui keskaja inimene saaks heita pilgu tänapäeva maailma, siis küllap tunduksid talle mõnedki asjad tuttavlikud, peaaegu kodused, teised jälle hämmastavalt võõrad. „Gort Ashryni“ ajaarvestuse järgi elame meie, selle raamatu lugejad, keskajas. Satume maailma, kus kümnete ulmekirjanike sadade teoste peamotiividena esinevad avastused-leiutised on kõigest tarbeesemed. Kuid kõik see, nagu ka tulevikusõda, on vaid loo taust. Tähtis on inimene, tema valikud ja otsused.

„Gort Ashryn“ ei ole oma sisult ainult ulmepõnevik ega ulmesõjapõnevik. Autor on hoolika detailsusega loonud terve maailma, mis ei ole ei utoopiline ega antiutoopiline ning milles on palju head, aga ka halba, nagu meie tänapäevagi ühiskonnas. Nii nagu Leo Kunnase realistlikes teostes, on ka siin palju eri kihistusi, millest iga lugeja leiab endale midagi südamelähedast. Lugu ei lõpe siin. „Gort Ashryni“ triloogia ja Anton Irv VIII saaga alles algab.

Toimetanud Viive Leht

Kirjastus Hea Lugu

416 lk

Gort Ashryn II. Sõda

Leo Kunnas

„Gort Ashryn“ on lugu kapten Anton Irv VIII, meie Vabadussõja kangelase kaheksanda kloonitud teisiku kasvamisest inimese ja sõdurina ligi tuhat aastat pärast meie aega. Triloogia teises osas jätkub kapten Anton Irv VIII saaga. Pärast pikka pausi on inimkond taas jõudnud omavahelise sõjani ning piirid inim- ja tehisintellekti vahel hakkavad hägustuma.

Toimetanud Viive Leht

Kirjastus Hea Lugu

520 lk

Gort Ashryn III. Rahu

Leo Kunnas

„Gort Ashryn“ on lugu kapten Anton Irv VIII, meie Vabadussõja kangelase kaheksanda kloonitud teisiku kasvamisest inimese ja sõdurina ligi tuhat aastat pärast meie aega. Aastatel 2009, 2010 ja 2011 Eesti Ulmeühingu auhinna Stalker pälvinud triloogia viimases osas juhib Anton invasiooni minevikku, et väärata inimeste omavahelise sõja aina meeleheitlikumaid pöördeid võtvat kulgu. Sõda on küll karm, aga rahu osutub veel karmimaks.

Toimetanud Viive Leht

Kirjastus Hea Lugu

461 lk

Reaktori juttudest: 07/23 (Tõnis Hallaste)

Kirjutan eeltutvustuse sellise, et mõistaks see, kes pole üldse lugenud (teadjamad võivad vahele jätta). Suve alguses lõppes ulmejuttude võistlus. Tänavu ja veel mõned kuud ilmub Reaktoris jutuvõistluse saaki, eelkõige teise kümnesse kuuluvaid jutte, mis teeb numbrid üldiselt tugevamaks kui muidu. Žüriis olles oli mul üks vihik, kuhu kirjutasin kõik esmamuljed anonüümsetest juttudest. Kirjutan selle muljetuse sõna-sõnalt ümber, lisan oma esialgsed punktid 0-st 3-ni (skaala siis “kindlasti halvast” “kindlasti heani”) ja esimese vooru punktid (alates 9 punktist 5-lt inimeselt saadi teise vooru). Jutuvõistlusel mitteosalenud tekstidest kirjutan niisama muljetusi.

Ühtlasi alustan vaikselt pausi lühijuttude arvustamisest. Mul on küll olnud mõte ühest rubriigist selle asemel (ülevaated teooriaraamatutest või sekundaarkirjandusest - alustuseks Jaak Tombergi monograafia, mingi hetk ehk Norbert Weineri “Küberneetika ja ühiskond”), aga vaatab, mil alustan, vahest sügisest. Järgmisest kuust edastan ainult jutuvõistluse juttude tagasisidet (õigluse mõttes, teised ka said).

Saatus ja Surm

Mia Lisette Tamm

(Spoileriteküllaselt kirjutan…)

Noor Surm armub noorde neidu Britasse. Kergelt “City of Angels” laks. Või “Twilight”? Brita ei saa sellest ise hästi aru, lugeja ka ei tarvitse saada, aga millegipärast mõjub ta erinevatele Surmadele nagu palderjan, sest on ise… kehastunud Saatus? Kena lugu, aga natuke vale sihtgrupina tundsin end.

Žanriks lugesin “kristliku” mütoloogia fantasy, panin kindlad 2 punkti (pigem hea), I voorus sai 8 (napilt väljas II voorust), kelleltki 0 ega 3 ei saanud, oldi stabiilselt hinnatud.

Kui ma seal ütlesin, et äkki “City of Angels” (kas seda Nicholas Cage’i ja Meg Ryaniga filmi mäletatakse?), siis ise tundsin, et lugu oli pigem noortepärane, seepärast pakkusin “Twilighti”, üksnes noortepärasusest. Kenasti jutustatud asi, lugemine läks lobedalt. Noor ja jutustamisõhinas kirjutaja - seda on hea näha!

Kunstinälg

Kert Vasemäe

Peategelane, vampiir, soovib röövida Rembrandti “Galileed”. Öösel sinna jõudes näeb aga ees seismas lohet, kes on maskeerunud inimeseks. Kena väike vahelooke.

Žanriks lugesin “Tänapäeva toodud fantasy”, panin 2 punkti (pigem hea), I voorus sai 8 (napilt väljas II voorust), üks 3, üks 0.

Enam-vähem saan aru sellest, kes pani 3, sest autorihääl või käekiri on päris hea: “Sulgen silmad ja sirutan välja kõik oma muud tajud. Rahvasumma sumin, naer, klaaside kilksatused vajuvad udusesse kaugusesse. On ainult mina ja minu hingamine; mina ja Galilee meri. Värvi lõhn, hinge värelus. Iga kunstnik paneb oma kunsti sisse tükikese ennast, igas selle maali pintslitõmbes on killuke Rembrandti.” Korralik, ka võib puänt õigel hetkel lugedes mõjuda värskendavalt.

Saan ka aru žüriiliikmest, kes pani 0 - selleks liiga lühike ja mõnele ehk liiga jaburamaiguline (ehk siis - valel hetkel lugedes võib tunduda “objektiivselt” halb, et ikkagi draakon vastas, miskipärast nõme või nii). Natuke selline marmiit jutt, armasta või vihka. Või siis pane lihtsalt “pigem hea”. Lisaks sellele, natuke pani mõtlema seepeale, kas lühidus või pikkus annavad väärtust - see oli lühike, kas seetõttu veidi tühine vahelooke, n-ö reklaamipaus pärislugude vahel? Või oli midagi muud, mis tekitas selle tunde?

Ta kirjutas selle ise

Sean Alt

Mingi žürii istub ja arutab (kes kohapeal, kes hologrammidena eemalt), kas kirjandusteosed on head või mitte - ja pigem ikka, kas need on ise kirjutatud. ChatGPT-ajastu soone tabamine. Üsna värske tekst, ideid tihkelt, samas tobedad kirjavead. Autor tundub olevat inimene, kes on küllaldaselt omandanud ja seedinud ideid, aga saanud need mitte raamatutest ja ilukirjandusest, vaid kõikjalt mujalt.

Žanriks panin Sci-fi, aga siingi polnud tavaline sci-fi. Punkte panin 2, kokku sai I voorus 6.

Reaktoris ilmudes on kirjavead ilmsesti likvideeritud. Siin võibki mõne sõnaga kirjeldada kirjavigade mõju žüriiliikmena lugedes. Ma ise kartsin algul, et mingitest juttudest esimesi kirjavigu leides (mitte ainult sellest jutust, vaid üleüldse) ja negatiivselt häälestudes olin ise ebaõiglane, liiga emakeeleõpetaja, aga selle loo punktid näitavad, et olin isegi heldem kui teised. Huvitavad ideed jäävad ikkagi märgatavaks, aga muutuvad kriitiliseks muutunud lugeja silmis õnnekaks juhuslikuks tabamuseks ja mitte märgiks huvitavalt mõtlevast inimesest.

Ja samas - milline väärtus see on, ideedeküllane pea! Käsitööoskusi tuleks veel lihvida, lõpuks jäi näiteks veidi segaseks see, mille nimel teksti tegelased pingutavad. Lõpuni oli kogu asi (minu maitsele) liialt salapärane. Lõpp võttis kokku ja tegi selgemaks, aga tahtnuks rohkem nautida kulgemist lõpuni. Metatasandeid võib mainida - žüriisse kuuludes lugeda mingeid žüriiliikmete kannatusi -, aga ma ei tea, mil määral kõnetas tavainimest. Võib-olla keegi žüriist panigi 0 punkti, et mis te lollitate minu läbielamistega. Või mis te püüate mängida siin kaasaelamise peale. Otsekui mõni õpilane kirjutaks kirjandit kurva õpetaja elust - kas ta saab paugupealt “viie”?

Aga jah, ikkagi, see ideedeküllasus. Jätkaku tööd, kirjutagu edasi, armastagu oma ideid ja ärgu tingimata proovigu meeldida teistele. Kirjutamine on armastus ideede vastu (emotsiooni ja mõtte põimumine par excellence) ja selle armastuse jäädvustamine. Oli paremaid autoreid, oli paremaid käsitööoskusi jne. Kui aga autoril on aega ja jaksu ja huvi kirjutamisega tegeleda, siis minu meelest oluline eeldus või omadus olemas selleks, et võiks huvitavaid jutte tulla kunagi.

Kerru mälestused

Anneli Vilbaste

Lapse mälestustena või päevikuna kirjapandud lugu kivikuulajatest. Päkapiku ja haldja või inimese laps. Liiga pikad lõigud tegid lugemise ebameeldivaks, aga fantaasiamaailm suht OK, suht värskemõjuline.

Žanriks panin klassikaline fantasy, punkte minult 2 (olin veidi kahevahel, tahtsin isegi 1 panna, sest oli veidi tüütu lugeda, aga see võis olla nende pikkade lõikude mõju - ma praegu mäletan loost pigem üsna korralikku maailmaehitust ja häid pöördeid). I voorus 12 punkti. Teise vooru arutelus keegi ütles, et võiks olla väga hea alguspeatükk romaanile, keegi ütles, et meelde tuli "Lilled Algernonile".

Lapsemeele kujutamine polnud väga järjepidev, aga mulle meeldis kividele laulmise veidike ebaharilik fantasy. Selles oli The Chosen One troobi aimust, aga üksnes selle võrra, et peategelasel oli huvitav oskus, temast ei tehtud universumi tähtsaimat isikut. (Milles pole ka midagi halba - mulle endale meeldivad Väljavalitu-lood. Heameelega loen selliseid. Aga sellisega on kerge libastuda küll.)

Igavikuteeliste turm

Esimestest lehekülgedest peale tundsin - päriselt sõnaosav kirjutaja! Lõpuks!

Teksti teine pool vedas veidi alt, oli veidi-veidi tavaline või suvaline, ebakaalukas. Natuke ka suvaline. Samas korralik. Ja professionaalne stiil.

Žanriks märkisin surematuse/alkeemia/nõiafantaasia. Punkte panin ise 3 (esimene 3-punktine, mille panin). Sai 9 punkti. Teises voorus sai minult 10 punkti, oli üks mu lemmikuid, ülejäänud žüriiliikmetele meeldisid teised lood rohkem.

Tema varasemaid Reaktori-jutte vaadates leian teisigi jutte, mis on mulle meeldinud. Kaks juttu, mõlemat kiitsin, kumba enamal, kumba vähemal määral, aga peaaegu et ülevoolavalt. Midagi on tema käekirjas, tema kirjutusstiilis sellist, mis mulle sobib. Just lause- ja lõiguhaaval. Süžeelised lahendused samuti sobisid mulle, olid otsekui minu maitse järgi kirjutatud.

Teisele kaldale

Sulev Kannike

Tuumapommi panemine Venemaale. Ennetav tuumarünnak (räpase pommi kasutamine), ebaveenvate argumentide veeretamine. Kui üks neist oleks lõpus kaval venelane, siis ehk töötaks, aga keegi hoopis Asimovi robot, no ei.

Žanriks märkisin militaar-sf või ekstrapoliitilisus.

Punkte panin 0 ja lisasin "muidu 1, aga see lõpp"). I voorus sai 6 punkti, 2 žüriiliiget panid 2. Võib-olla oleksin ka pannud 1 punkti (“pigem halb” ja mitte “lihtsalt halb”), aga näen, et mul on siin järjest 1, 1 ja 1 ning ilmselt see asimovlik puänt hakkas mulle nii vastu, et otsustasin, et mingi hetk pidi esimene 0 tulema.

Ja siis see poliitiline laetus! Loo viimane lause, et oli 24. veebruar 2022, tegi kogu loost mingi poliitilise kättemaksufantaasia. Ja kui ütlesin, et lugu oleks õigustanud see, kui keegi olnuks kaval venelane - tõesti, argumendid räpase pommi panemiseks olid nii halvad minu meelest, aatomenergiat kasutava pommi panemine niisugune poliitiline enesetapp, et seda võiks pigem ära kasutada pahatahtlik ja valelik “soovitaja”. Mumst oleks ainult selline pööre asja päästnud veidigi.

Kosmoseooper!

Karmo Talts

Oli üks "Tähesõdade" paroodia. Ei olnud minu maitsele. Ma ei saa Karmo Taltsi paroodiate projektist hästi aru. Panen näitelauseid.

Esiteks:

“Hologramm keris veidi tagasi ja printsess ütles:

“Aga enne pead sa õppima…” Siis algas reklaamipaus. Kui nooruk juba kärsituks läks, siis hologramm lõpetas reklaamide edastamise ja printsess sai lõpetada /…/”

Teiseks:

“Kes sa oled?”

Nahktagis mees kohendas oma kaabut. “Lihtsalt salakaubavedaja, kelle tarbetult ohtlike seikluste kvoot on täitmata.””

Kolmandaks:

““Miks me üldse mõõku kasutama peame?” uuris ta. Mõõklemistreenerist rüütel vastas:

“Mõõk on õilis relv.” Nooruk ei jätnud:

“Miks need ei võiks vähemalt lasermõõgad olla?”

“Sest minimaalne annus originaalsust peab isegi paroodias olema,” vastati talle.”

Neljandaks:

“Kas ma ei öelnud, et Imaluse rüütlite planeet oli ühtlasi kaisukarude planeet? Ma lihtsalt unustasin seda asjaolu mainida ja kindlasti ei ole tegemist sellega, et ma vahepeal otsustasin lühema loo kirjutamise kasuks.”

Tim Hornet

Sobing

Vaeslapse kõrvu kostis hääl, mis sillerdas ja sädeles kui tiigivesi, ja oli nõus hakkama tema ristiemaks ja täitma ta südamesoovi. Haldjad võtsid vastu tema nime, talle jäi ainult hüüdnimi - Tuhkatriinu.

Idee oli iseenesest huvitav - nimelt et kust sai Tuhkatriinu omale haldjast ristiema? Sest nad said vastu tema nime, andsid vastu südamesoovi. Huvitav iva, et tegemist on ikkagi ebaõiglase vahetuskaubaga ja et Tuhkatriinu pole selle üle rõõmus.

Natuke on ent liiga lühike, millegipärast ei mõju idee tabavalt. Võib-olla seetõttu, et Tuhkatriinu pettumus sellest vahetustehingust ei kõla põhjendatult. “See juhtub Tuhkatriinuga, mitte temaga”? Siis peaks kuidagi tugevamini kehtestama, et tema (kaotatud nimi) oli talle tähtis. Miski nähtamatu ja käegakatsutamatu läks kaduma, asemele tuli helge ja muinasjutuline elu. Tahaks öelda, et sama hästi võinuks ta loobuda oma jumalast suure rahasumma nimel vms, aga religiooniasjad on kuidagi enesestmõistetavamalt väärtuslikud kui nimi, abstraktne väärtus.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… juuni (Maarja Kruusmets)

Mia Lisette Tamme “Saatus ja Surm”

Jutu minategelane Brita satub tänaval kokku vikatimehega, kes on talle järele tulnud. Tal õnnestub tema eest põgeneda, kuid vikatimees järgneb talle, sõbruneb temaga ning neil tekib suhe. Lõpuks lähevad asjad ikka nii, nagu ette nähtud.

Ütlen kohe ära, et see lugu meeldis mulle juuninumbrist kõige rohkem. See oli küll pisut ettearvatav, kuid lõpus ilmsiks saanud saladus lisas loole tervikuna intriigi ja pani sellele teistmoodi vaatama. Autori stiil on ladus ning ta on loo peategelased kenasti välja joonistanud. Küll aga oleks jutus võinud rohkem olla erinevaid aegu ja toimumispaiku eristavaid tärnikesi või muud taolist, sest sellisel kujul lugedes toimusid üleminekud järsult ning eriti alguses oli raske aru saada, mis toimus. Hea meelega loeksin loost ka mingit edasiarendust - mis siis ikkagi maailmast sai, kui Saatus oli sellisel viisil kõrvaldatud?

Anneli Vilbaste “Kerru mälestused”

Noor segavereline päkapikk kirjeldab viimase aja segaseid sündmusi erinevate rasside kokkupuutepunktis.

Oeh. Selle loo lugemine väsitas päris ära. Loos on ju olemas korralik idee, piisavalt huvitavad tegelased ja sündmuspaigad, päris hea fantaasiamaailma hõng, kuid kirja oli see pandud nii, et päriselt olulisi infokillukesi tuli sõeluda nagu kullaliiva. Ka jutu lõpus välja toodud tegelaste ja tegevuspaikade selgitused viitasid sellele, et jutust endast oli tegelikult keeruline sotti saada ning kõike uut infot meelde jätta. Kui lugu sellisel kujul lugeda, võiksid selgitused minu meelest olla hoopiski jutu alguses, siis oleks neist rohkem kasu.

Peategelase nime järgi arvasin tükk aega, et tegemist on tüdrukuga, tükk aega hiljem jäi aga mulje, et noormehega. Algusest peale häiris mind minategelase hääle kehv keel, kuid sellele vähemasti tuli loo sees selgitus - vähene kooliharidus. Kes see oluline Herren täpsemalt on või mis siis päriselt loos ikkagi juhtus, jäi mulle lõpuni pisut segaseks.

Suure osa loost kirjeldab autor loodud fantaasiamaailma läbi minategelase silmade, alles loo teises pooles hakkab midagi juhtuma. Ma aga lihtsalt ei saa aru, miks peaks kõiki sündmusi läbi ühe pika heietuse edasi andma. Lugejana tahaksin ise olla nende sündmuste keskel, oma silmaga näha neid toimumas, mitte kuulda, kuidas minategelane neid oma vähese harituse tasemel ümber jutustab. Head lugu jutustades võiks olla pisut mitmekülgsem.

Kokkuvõttes - iseenesest heale loole sai takistuseks autori valitud jutustamisstiil. Kui samad tegelased ja tegevuspaigad uuesti ette võtta ning hästi läbi töötada, võiks siit välja tulla midagi palju kergemini omastatavat.

Erkki Viljarand “Igavikuteeliste turm”

Seltskond igavesti elada ihkavaid naisterahvaid on läbi sajandite võlusõrmuste abil ilusate noorte naiste kehasid kaaperdanud ning niimoodi surma eest põgenenud. Peategelane Roland asub oma naise kadumist uurima, jõuab asjale jälile ning lõpetab kogemata selle jama ära.

Loo esimene pool oli kosutav vaheldus eelnevalt loetud “Kerru mälestustele” - lugu oli kergesti jälgitav ning pakkus põnevust, proloog lisas vaid asjale vürtsi. Kaduma läinud neidised ning oma abikaasale pühendunud mees, kes naist vihje peale otsima tõttab, peaksid andma kokku ju huvitava loo.

Kuuendast peatükist alates hakkas asi aga õudusloo poole kiskuma ja sealt läks jutt minu jaoks sisu poolest järsult kehvemaks. Lugedes jäi mulle mulje, nagu oleks autor püüdnud edasi anda mõnda õudusunenägu, väljendada millegi hoomamatu tunnet, kuid ei suutnud seda päris hästi teha. Sellest peategelase enda kaootilisest reisist kogenemiskohta sain ma veel aru, mõistetav, et sellises kohas viibimise kogemust on keeruline kirjeldada, aga see naistekamba kogunemine oleks võinud olla pisut arusaadavamalt lahti kirjutatud. Raske on nende jutuvada seast välja noppida katkeid selle kohta, kuidas see igavest elu pakkuv protsess ikkagi toimib ja mis roll Surmaõgijal selles kõiges oli. Jutu lõpp võtab õnneks kogu selle mäsu paari selge lausega kokku.

Niisiis on mul selle loo suhtes pisut vastakad tunded, kuna algus oli paljulubav, kuid loo teine pool valmistas väikse pettumuse.

Kert Vasemäe “Kunstinälg”

Osav kunstiarmastajast kunstivaras, kes tundub kuuluvat haldjate sekka, langeb kena kunstiõhtu lõpetuseks kunstiarmastajast rikkuri (kes tundub olevat draakon) saagiks.

Galilea! Eesti keeles on selle mere, täpsemini järve, nimetus Galilea. Muidu oli tore lugu, mõnusa stiili ja tundega kirjutatud. Autor pani mind küll minategelase ettevõtmisele kaasa elama, kuigi mitte nii palju, et tema ootamatu lõpp oleks pisara silma kiskunud. Lugu tõstatas ka piisavalt küsimusi, mille kohta hea meelega veel loeksin, nii et minu meelest töötas see hästi oma lühidusest hoolimata.

Sulev Kannike “Teisele kaldale”

Alternatiivajalooline jutt, milles Venemaa ei ründa Ukrainat, vaid hoopis Eestit. Käputäis mehi püüab vene vägesid meie idapiirilt edasi liikumast takistada.

Minu jaoks on loo temaatika kaugevõitu, mistõttu oli mul raske sellesse sisse elada ja ilmselt ei ole ma õige inimene seda arvustama. Tundub aga, et autor ise on teemaga hästi kursis, sõjavarustuse kirjeldused ja rünnakuplaanid kõlasid minu kui võhiku kõrvale täiesti usutavalt. Jutustada autor oskab ja stiil on selle loo jaoks ka täiesti sobiv. Lõpupaljastus sellest, et loo peategelane on hoopiski android, oli küll ootamatu. Ometi jäi mulle pisut selgusetuks, mis oli jutu põhisõnum, mida autor tahtis edastada - et Ukraina asemel oleksime samahästi võinud olla meie ja et meil ei ole loota kellegi teise kui iseenda peale? Oleksin oodanud mingit uudsemat mõtet. Igal juhul, lugeda kõlbas ning kindlasti leiab sellise temaatikaga jutt ka oma tänuliku publiku.

Sean Alt “Ta kirjutas selle ise”

Planeetidevahelise kirjandusauhinna žürii arutleb, keda peaks tunnistama parimaks kirjutajaks.

See lugu oli tulvil uusi planeete, mõisteid, tehnikat ja värvikaid tegelasi. Selles suhtes pean kindlasti autorile au andma, et ta on suutnud välja mõelda ning lühijutus edasi anda täiesti uudset maailma, nii et kujutluspilt silme ette tekib.

Teisalt on see kujutluspilt pisut nagu jutus kirjeldatud hologrammühendus - vahepeal töötab ja vahepeal ei tööta. Kõike seda uut infot saab kohati liiga palju, nii et mitmeid asju mainib autor vaid möödaminnes, ometi on need just sellised infokillud, mille kohta hea meelega rohkem loeksin. Natuke selgusetuks jäi ka, mis auhindadega üldse tegemist oli, mida žürii arutama oli kogunenud.

Mulle tundub, et lugu oleks võitnud sellest, kui autor oleks keskendunud rohkem mingitele põhilistele asjadele ning vähendanud ebaoluliste detailide mahtu. See oleks aidanud ehk ka loo mõtet paremini esile tuua, sest antud hetkel jäi mulle selgusetuks, kas autor üritas rõhutada seda, et palju geneetiliselt muundatud Europa elanikud polegi enam inimesed, või seda, et kehvasti kirjutatud lugu viitab inimlikule saamatusele ja peaks oma eheduses olema autasustatav.

Karmo Talts “Kosmoseooper!”

Ulmeparoodia noormehest, kes läheb teisele planeedile sõdalaseks õppima ja päästab kaisukarude printsessi julma türanni käest.

Lugu on täis topitud kõikvõimalikke vihjeid populaarsetele ulmeteostele ning see ei pretendeerigi mingile tõsiseltvõetavusele. Mulle aga igal juhul see meeldis, sest vedas suunurga muigele ning pakkus teiste selle numbri tõsiste lugude sekka head vaheldust. Vaatasin isegi, et pean selle autori teised jutud ka ette võtma, sest naer, teadagi, on terviseks.

Tim Hornet “Sobing”

Väike eelmäng Tuhkatriinu loole, kus tüdruk lubab haldjale südamesoovi täitumise eest midagi ootamatut.

Tim Hornetil minu meelest kohe on kätt vanade lugude uuesti jutustamise peale. Ma tahaksin nüüd seda kõvasti leierdatud Tuhkatriinu lugu tervenisti tema esituses kuulata. Nii või teisiti on enamik ideid, millest maailmas kirjutatakse, mingil moel juba kasutusel olnud, küsimus on ainult selles, millise loo autor neist välja võluda suudab. Horneti muinaslugude ümberjutustused võluvad mind just oma lihtsuse ja hea keelekasutuse ning sellega, et need sobivad lugemiseks ka nooremale publikule. Mul ei oleks midagi selle vastu, kui tema selles stiilis lood ühel päeval kogumikuna ilmuksid. Loeksin ise ja soovitaksin teistelegi.

Tolmunud topeltettur: Õudselt verine mäng (Rauno Pärnits)

Panuse peale malemäng on enam-vähem sama vana kui malemäng isegi. Kroonikatest leiab juba enam kui 1000 aastat tagasi viiteid, et panused polnud üldsegi väikesed. Näiteks Karl Suur olla kord mänginud kogu Frangi riigi peale (ja kaotanud), Horvaatia lipul-vapil olev malelaud aga märgib nende esimese valitseja võitu malepartiis, mille läbi horvaadid omale üldse kodumaa hankisid. Tänapäeval niisuguseid panuseid enam ei kohta, aga dollari-paarise panusega saab näiteks New Yorgi Central Parkis isegi mõne töötu suurmeistriga nuppe tõsta.

Kogu planeedi või ka kogu universumi saatuse peale male mängimine ei ole ulmekirjanduses mingi haruldus.

Ka oma elu või võõraste elude peale malemäng pole ulmes haruldane. Küll on aga ainult XXI sajandi ulmekirjanduse leid malemäng üksikute kehaosade peale, vähemalt siinkirjutaja pole kirjandusest varasemalt näiteid leidnud. Eriti maiad on sõrmede peale malet mängima kõiksugu viirastused, kummitused ja muud vaimud. Tõsi küll, üks näide varasemast ajast on ka olemas, ent selle pole kirja pannud mitte kirjanik, vaid araabia ajaloolane, geograaf ja maailmarändur al-Masudi, täieliku nimega Abu al-Hasan 'Alī al-Mas'ūdī (896-956), kes on oma reisimärkmeisse kirja pannud järgmised read:

„Kuid kõige sagedamini kasutatakse Indias elevandiluud male- ja nardimängu nuppude valmistamiseks. Kui indialased mängivad malet või narde, siis panustavad nad mängule kalliskive. Kuid mõnikord juhtub, et mängija pärast kogu oma vara kaotamist paneb mängu ühe oma kehaosa. Selleks on mängijate kõrvale asetatud lõkke kohale väike vasknõu, milles keedetakse punakat omapärast salvi, millel on omadus ravida haavu ja verevoolu kinni panna. Kui mees, kes pani panuseks ühe oma sõrmedest, kaotab, siis lõikab ta sõrme pistodaga ära ja siis pistab käe salvi ja põletab haava. Siis naaseb ta mängu. Kui õnn on tema vastu, ohverdab ta teise sõrme ja mõnikord lõikab mees, kes jätkab kaotamist, järjest maha kõik oma sõrmed, siis käelaba, käsivarre, küünarnuki ja muudki kehaosad… See komme, millest ma rääkisin, on üldtuntud tõsiasi“.

Maletajad olid (ja on ka praegu) ikka õudselt ulmeliselt põrunud inimesed...

Jutt: Lunastus (Tim Hornet)

"Magnet-tormid hakkavad vaibuma," sõnas vanamees ja muigas. “Mühisejad ei valeta.”

Uskumatu, et selle muheduse taga peitis end mitmes tähesüsteemis tagaotsitav kurjategija.

“Kas su targad mühisejad ütlevad ka, millal?” uurisin.

Ta surus kaitsekiivris pea ettevaatlikult, vältides tumedaid teravikke, vastu taime ja kuulatas. “Homme. Hiljemalt.”

“Sa oskad selliseid asju taimedest välja lugeda?” Kahtlane. Tehnika väitis, et tormid kestavad veel vähemalt nädala.

“Kõik oskaks, kui neil oleks vaid kannatust ja usku enamasse kui õitesse,” mühatas mees. “Aga ei. Soovitakse vaid silmailu ja kiireid tulemusi.”

Mühisejad ei näinud atraktiivsed välja. Isegi minu jaoks meenutas see kosmose kaktus peamiselt paisudega kivihunnikut. Kivihunnikut, mis püsivalt vibreeris.

Vanamees ohkas. “Ei mingeid õisi. Kuid sellest ühest taimest oleks kogu inimkonnale rohkem kasu, kui kõikidest teistest.” Ta urahtas. “Aga ei. Pole õisi, pole silmailu, pole mõtet.” Ta sülitas ärritunult tolmusele koopapõrandale.

Mälukapsel oli eemaldanud kõik vanamehe teadmised tema kuritegelikust elust, kuid jätnud alles kõik muu. Reis mürgisele ja eraldatud üksikplaneedile oli niigi keeruline ning aktiivse kurjategija ühes vedamine oleks teinud selle veelgi ohtlikumaks. Minu töö viimane samm enne lahkumist oli need teadmised talle tagastada. Kuid praegu nautisin ma kirglikku aednikku, kes oli olnud mu seltsiliseks viimased kolm kuud. Esimene neist lennates, teised kaks magnet-tormi lõksus. Tänu viimasele õppisin ma üsnagi palju kohalikust floorast.

See oli üks kosmoses reisimise kõrvalmõjusid. Sõit ja ootamine olid igavad. Maru igavad. Piisavalt, et tekitada minus huvi taimede vastu. Muud siin planeedil lihtsalt polnud. Ei mingeid loomi ega putukaid. Vaid erinevad taimed. Kuid mühisejad avastasime alles täna, otsides tormi eest varju.

“Päriselt?” uurisin. “Mida see taim siis täpselt teeb?”

Vastamise asemel lülitas vanamees survestabilisaatori välja ja tõstis kiivri peast.

Oli ta omadega sassis? Siinne õhk oli mürgine. Kui elavhõbe röövis see vaikselt su mõistuse. Kas polnud osana karistusest talle lisatud ka suitsiidi blokeerija? Kuid ometi ei hakanud see praegu tööle.

Vanamees võttis korraliku sõõmu õhku ja ta näole tuli rahulolev muie.

“Skänni, kui sa ei usu,” turtsatas ta märgates mu kahvatut nägu uduse klaasi taga.

Peagi, peale korralikku skänni, võtsin ka enda kiivri peast.

“Aga kuidas?” ei saanud ma aru.

Vanamees turtsatas ja osutas peaga kaktuse poole. “Teaduslikku juttu ma sulle ajama ei hakka, kuid parem on küsida, mida see taim ei tee… kutsub isegi palgamõrtsukad kohale.”

Mu suu vajus üllatusest lahti. Kõik mälestused mehe kriminaalsest taustast pidid olema ju eemaldatud!

“Pane suu kinni, süda jahtub ära,” naeris vanamees valjult ja ohkas. “Ma tegelesin kunagi mühisejate uurimisega. Ilmselgelt keegi kõrgemalt sai mu tööst teada ja tõmbas kiiremas korras vee peale. Ime, et ma ellu jäin. Labor ja kogu uurimustöö läks tuleroaks.”

“Sa teed nalja. Kõike seda ühe taime pärast?”

Ma hingasin värsket õhku. See oli lausa joovastav.

Vanamees noogutas.

“Kakskümmend aastat mühisejate kultiveerimist ja isegi selle planeedi atmosfäär siin oleks täielikult inimsõbralik.”

Vaikisin, hingates endiselt sügavalt. Ilma tõestuseta poleks ma sellist asja eluilmas uskunud.

“Ma ausalt ei arvanud, et ma kunagi veel mõnd mühisejat näen." Ta vaatas heldinult taime enda ees. "Üksik-planeedi võlud. Ma olin veendunud, et kõik mühisejad olid hävitatud.”

“Hävitatud? Kes hävitaks sellist taime?” See mõte oli absurdne. Puhas atmosfäär? See oleks olnud elumuutev nii paljude jaoks. Paljud korporatsioonid, isegi planetaarne valitsus, töötasid selle nimel.

Vanamees kergitas kulmu ja mühatas. “Mõtle ise.”

Kellele oli puhtast atmosfäärist kasu?

Esimene mõte oli, et kõigile.

Kuid rikkad olid niigi heas olukorras, suutes pidada oma ümber üleval miniatmosfääre.

Seega kõigi jaoks töötav atmosfäär tõi kasu lihtrahvale, kes ei pidanud enam kandma maske, ostma filtreid, vahetama läbikulunud kehaosasid rauast tehtute vastu.

Mu silmad läksid üllatusest suureks. See polnud ju võimalik?

“Noh, jõudis kah lõpuks kohale, mis?” mühatas vanamees, märgates muutust mu näol.

“On nagu on. Mina seda muuta ei saa,” ta vaatas taime. “Kuid ma arvan, et ma lükkan selle kasvu siin vohama. Siia, tühermaale.” Ta vaatas minu suunas altkulmu. “Või leidub keegi, kes saab mind siin takistada?”

“Ei,” raputasin pead. “See on nüüd sinu planeet. Täielikult.”

Vanamees kaalus seda paar hetke ja hakkas siis laginal naerma. “Oeh, ma tean, isegi kui ma seda ei mäleta, et ma tegin midagi väga pahasti, et mind pagendusse saadeti. Kuid minu jaoks on see siin kui paradiis. Eriti nüüd.”

“Kui sa elad oma elu hästi, on sul võimalik pääseda paradiisiväravatest läbi,” tsiteerisin pühakirja. Irooniliselt, otseloomulikult.

“Aga nagu me mõlemad teame, siis ma ei elanud seda hästi. Mis iganes põhjusel.” Ta ohkas. “Ma lihtsalt tunnen, et ma ei ole seda väärt.”

“No kuule, tagasi ma sind kah viima ei hakka,” turtsatasin. Mitte, et see oleks isegi võimalik olnud. Nii nagu vanamees ei saanud endalt elu võtta, ei saanud ta ka planeedilt, kus transporter maandus, enam lahkuda. Suitsiidi blokeerijaga lisatud magnetvälja-sõltuvus välistas selle. Kuulduse kohaselt olid mitmed vangid nii ka valedesse kohtadesse kinni jäänud, kui transporter pidi tegema hädamaandumise, kuid minuga polnud seda kunagi juhtunud.

“Aus,” muigas ta, teades ise samahästi, et lahkuda polnud võimalik. “Nii et homme annad sa mulle mu mälestused tagasi ja ma saan lõpuks teada, miks mind siia saadeti. Ma kardan seda hetke, kuid olen selleks valmis. Aitäh, Daniel, et sa siin minuga aega veetsid. See on sul üks raske töö.”

Ametlikult polnud mul nime, kuid kaua sa ikka end lunastajaks, transporteriks või timukaks nimetad. Me olime veetnud kolm kuud külg külje kõrval. Selle jooksul oli vanamees teada saanud oluliselt rohkem kui lihtsalt minu nime.

Ametlikult poleks ma tohtinud midagi jagada, kuid inimestel on vajadused. Pealegi kellele oli tal seda edasi rääkida? Siit ta enam ära minna ei saanud. Külla polnud kah kedagi oodata.

“Keegi peab seda kah tegema,” turtsatasin.

Surmanuhtlus oli minevik ning selle asemel viidi rasked kurjategijad lihtsalt üksikplaneetidele, isolatsiooni. Kohta, kuhu juba minek oli eluohtlik. Ja seda tingimusega, et nad peavad elama ning ei saa lahkuda.

Kuradi uue ilma ideaalid. Oluliselt lihtsam oleks olnud lihtsalt mees lihtsalt maha lüüa. Kuid ilma nendeta poleks mul olnud ka oma tööd.

Konsool andis märguande. Seire oli tuvastanud magnet-tormide vähenemise. Homseks lubas puhast päeva.

“Sinu mühisejad ei eksinud,” turtsatasin. “Homme on minek.” Ma mõtlesin hetke. “Äkki teeme ühiselt korralikuma õhtusöögi? Rohkem võimalust enam ei teki."

"Sinu kulul suurima heameelega," turtsatas vana. Ma pidin jätma talle vaid kuu jagu toidumoona. Edasi oli ta ellujäämine tema enda asi.

“Oot, nii palju mul seda kraami kah raisata pole,” vaidlesin vastu, kuid otsus oli juba tehtud.

***

Minek?

Kui väga ma proovisin ka magama jääda, ei tulnud sellest midagi välja.

Puhas atmosfäär?

See oleks muutnud kõike ja tõprad meie ümber ei lasknud sel juhtuda.

Minu vanemad, sõbrad, töökaaslased - kõik, kes olid otsa saanud, kas ühel või teisel moel -, tegid seda neid ümbritseva ilma pärast. Halb õhk ja saaste hävitasid kopse, sõid mõistust, luid ja lihaseid. Kõrvetasid kuulmise ja silmanägemise. Isegi tehnilised kehaosad ei pidanud sellele igavesti vastu - eeldusel, et sul oli raha, et neid osta. Enamikel polnud.

Ma oleks tahtnud rohkem vanamehe ja mühisejate kohta uurida, kuid päringu tegemine jättis jälje. Kui juba korporatsioonid olid sellega seotud, oli see kui surmaotsus.

Ja persse küll, mina olin nende samade korporatsioonide ori. Kui palju “kurjategijaid” olin ma nii välja viinud. Ma olin kõigiga neist suhelnud ning teadsin, et enamik läksid kuritegelikule teele mitte soovist, vaid vajadusest. Mina olin selle sama põrguliku masina käepikendus.

“Kui mitte…” Ma vaatasin mälukapsli poole. Seal olid kõik vanamehe kuritegelikud teadmised.

Ma pidin nii ehk naa masina enne lahkumist tema külge kinnitama. Ma oleks saanud võtta tema peast kõik taime teadmised ja…

Ja mis edasi?

Toppinud need endale pähe? Eeldusel, et ma sain need puhtalt kätte, suutsin endale sisestada ja ei läinud topelt mälestustest hulluks, mis oli vägagi tõenäoline, siis mis…? Siis oleks ma olnud sama jahitud, kui vanamees.

Ei.

Ehk oleks pidanud ma võtma ka mehe kuritegeliku elu teadmised enda kanda? See oleks suurendanud ellujäämisvõimalust. Samas, mida rohkem sa toppisid oma ajusse asju, mis sinna ei kuulunud, seda suurem oli tõenäosus, et su mõistus ei pidanud sellele vastu. Haiglad olid selliseid täis. Täis juurviljad.

Oeh.

Und ei tulnud, seega ajasin end lõpuks voodist, toppisin skafandri selga ja ronisin masinast välja.

Taevas oli üllatavalt selge, näidates kaugeid tähti ja süsteeme. Kõik neist täis ahnuse põhjustatud kannatusi. Kannatusi, mida oli võimalik vältida.

Aga kuidas?

Nõutult korjasin maast kivi ja hakkasin seda pettunult kaugusesse lennutama, kui sain äkki viimasel hetkel pidama.

Oli asi vaates või õhtuses karges õhus, mis andis külmatunde ka läbi skafandri, kuid äkki ma teadsin, mida teha.

***

Aegamisi tegi vanamees silmad lahti. Siis tõusis ta kulm üles. “Daniel?”

“Üks ja ainus,” turtsatasin vastuseks.

“Ma tean kes ma olen,” sõnas vanamees, hääl oluliselt tõsisem, kui kogu viimase kolme kuu jooksul. “Miks oled sa endiselt siin?” nõudis ta.

“Sel ajal kui ma su mälupangaga mässasin, käis kivitorm üle ja peksis raketi juhtimissüsteemi sassi. See on ise-parandatav, kuid võtab aega. Väga kaua aega.”

“Kivitorm?” kordas vanamees. “Ma pole siin kahe kuu jooksul veel ühtegi kivitormi näinud.”

“Mina kah mitte, aga üksik-planeedid on tuntud oma ootamatu ilmastiku poolest.” Haigutasin, unetu öö lõpuks mind kinni püüdmas. “Sa peaks ju seda teadma.”

“Igal juhul jään ma siia üsna pikaks ajaks. Kes teab, ehk saad sa selle ajaga mulle rohkem taimede teadust õpetada.” Vaatasin vanamehele sügavalt silma. “Ja kui sa juba õpetad, ehk lisad ka selle, kuidas nende teadmistega ellu jääda.”

Vanamees muigas.

Kõik teadsid, et ta ei saanud siit nende teadmistega lahkuda.

Kuid mina sain.

Jutt: Paralleelmaailm (Liisa Jurtom)

Viljar nokkis pükstelt järgmise tumeda karva ja raputas selle sõrmedelt võilillede keskele. Kevadroheline oli täitunud kollasega, mis taevas kõrguva päikese all elust rõkkas. Viimaks, kui talv oli ununemas ja suvi kohe ukse taga, muutus elu Paralleelmaailmas uuesti aktiivsemaks. Lapsed lasti varastel tundidel õue mängima ja kutsuti tagasi alles päikse loojudes, loomad aeti lautadest ja kuutidest välja heinale ning põllumaad, mida vaid kuud tagasi tugev lumekiht kattis, olid täitunud naiste-meestega, kelle hoole all osa Paralleelmaailma toidust kasvas.

Osad luksused tulid aga siiski väliselust. Sellest veidrast kohast, kus inimesed, kes maagia heast ja halvast midagi ei teadnud, muudkui enda digitaalses liigakiires elus kuhugi tormasid. Nad ei teadnud sedagi, et ühes ülikoolilinna mõisapargis pesitses Värav – sissepääs Paralleelmaailma.

Tal oli läinud aega, et mõista – kumbki koht polnud teisest ülepea parem. Paralleelmaailma ta idealiseeris, see oli ta kodumaa, aga väliseluta ei saanud nad endale pooltki lubada. Kahju, et tavainimesed ei näinud, et väliselu ei suutnud samamoodi Paralleelmaailmata eksisteerida.

Mitte koha tõttu, vaid selle inimeste ja imede pärast.

Paralleelmaailmas toimis teene teene vastu. Igal täiskasvanul oli oma kindel roll, oma kindel töö, millega nende väiksesse, viimastel andmetel 437-pealisesse, kogukonda panustati ja seni kõik toimis.

Sealsamas mõisahoones elas Raido. Ainus isa, keda ta kunagi teadnud oli. Raido juhtis koos seitsmest kaaslasest koosneva nõukoguga tervet nende kogukonda. Mõisahoone kõrval toimetas Paralleelmaailma suurimas kasvuhoones ta vanaonu Herald, kes kasvatas kõiki neile teadaolevaid maagilisi taimi, mis neid arstimises aitasid. Teisel pool, ühes väikses hubases kohvikus, tegutses alati rõõmus Agnes, kes enda laia naeratuse saatel igal aastal koduveini meisterdas ja igale külastajale süüa pakkus. Veidi kaugemal, keset Paralleelmaailma, andis Marin kohalikele noortele üldharidust. Proua Menning osutas nii väliselus kui seal – nende ajalukku unustatud paigakeses – hambaravi teenuseid. Lisaks neile Peep – mees, kes oli alati valmis appi tulema. Polnud vahet, kas tööle pidi tulema kirve, vikati või haamriga.

Paralleelmaailma tagumises otsas töötasid ühes hoones lukk- ja puusepp ning härra Menning – parim raudsepp, keda ta kunagi teadnud oli. Härra Menningu kätetöö olid paar karambit nuga, mille Raido talle kaheteistkümnendaks sünnipäevaks kinkinud oli. Siiani kandis ta neid igapäevaselt puusadele kinnitatud vöö vahel.

Ja siis oli seal Gustav, kes parasjagu Paralleelmaailma piirneva uduseina ees kivihunnikusse uut nime raius. Endine muusikaõpetaja Urve Jarlap jättis möödunud õhtul vanas eas oma elu ja tunnike tagasi oli ta keha igavesse udusse heidetud.

Nii jäeti Paralleelmaailmas lahkunutega hüvasti.

Kaskede vahel tuterdavate kanade kõkutamise saatel sammus Viljar tagasi mõisahoone poole. Ometigi oli mõis tobe sõna, see oli ta kodu. Seal oli ta veresuguluseta perekond, ta väike, aga hubane järvevaatega tuba. Seal oli ta väiksest poisist täisealiseks kasvanud, kodutöid teinud, mööda raamatukogu ekselnud ja Urve käe all viiulit mängima õppinud.

„Viljar!“

Ta nimele järgnes vile, mis madalate elumajade vahel mitmekordselt vastu kajas. See oli märguanne, mille ta juba poisieas enda parima sõbraga – ei, õigem oli öelda vennaga – kasutama õppis, hoolimata sellest, et Raido neid vilistamise pärast muudkui manitses.

Märt ja Stella jalutasid üksteise kõrval rõõmsalt mööda kitsast tallutud rada tema poole. Märdi käes lendlesid tühjad valged paberid, Stella kaenla all püsis väike valge ridikül ja ta lokkis pead kattis värskelt punutud võilillepärg. Märdi tehtud, selles polnud kahtlustki. Sõber oli halastamatult pehme hingega ning vähem kui kuu aega tagasi, kui Stella esimest korda läbi Värava Paralleelmaailma oli sattunud, oli noor mees jäägitult armunud.

„Palju õnne,“ ütles ta ja lõi Märdiga käed kokku. „Lõpuks ometi on aeg käes.“

Märt turtsatas ja lehvitas tühjade lehtedega. „Palju õnne, jah! Marin vist ei pannud tähele, mis päev täna on. Ta tahab, et ma homseks nende tobedate taimede kohta essee kirjutaksin.“

„Ise sa oled süüdi, et seda õigel ajal ära ei esitanud,“ ütles Stella. Naise näole kerkis naeratus, mis karjus, et sama jäägitult oli armunud ka tema. Kuidas kahe noore vahel nii ootamatu tihe side oli tekkinud, oli Viljaril kahe silma vahele jäänud.

„Mis ma sinna parata saan, kui Herald enda taimedest nii igavalt kirjutanud on,“ seletas Märt. Aeglaselt hakkasid nad mõisa poole kõndima. „Pealegi mind ei huvita need. Miks ta eriliste nutsakate ja seente õpetus õppekavas on, ei mõista ma ikka veel. Väliselus ei ole mul selle teadmisega midagi peale hakata.“

„Nii et sa oled otsustanud?“ küsis Viljar vaiksemalt.

Märt ainult noogutas. Mõned aastad tagasi oli ta esimest korda Paralleelmaailmast välja astunud ja väliselu võlud avastanud. Saanud nende väliselus töötavatelt kaaslastelt raha, oli ta kinos ja poodides käinud, jalutanud sihitult mööda vanalinna ja jälginud inimesi, kes maagia olemasolust midagi ei teadnud. Millegipärast oli väliselu kiire tempo Märdile meeldima hakanud ning siiani rääkis ta, et oli kindel: kohe, kui ta sai kaheksateist, hakkas ta pingutama, et Paralleelmaailm vaid külastuspaigaks jätta.

Nüüd oli see päev käes.

Märt oli saanud täisealiseks, kuid nende väikses kogukonnas tähendas see midagi palju enamat. Vaid loetud tundide pärast ootas Märti ees sõrmusetseremoonia. Pidustus, mille käigus õnnitleti teda meheks saamisel ja anti üle kindlat võimet kandev ehe, mis põlvkonniti muudkui edasi liikus.

Maagiliste sõrmuste kogukond oli sündinud juba varem kui kirjalik ajalugu. Legend rääkis, et just nende vägi takistas Maal kogu elu hävitada proovivaid Varje – kurje jõude, mille vastu tavainimesed ei saanud. Ta polnud ise kunagi ühtki Varju kohanud, kuid tal ei olnud põhjust nende olemasolus kahelda. Möödaniku veidraimad sündmused jutustasid enda eest.

Viljari parema käe nimetissõrmel puhkas Ausus. Sõrmus, mis ei lubanud tal seda kandes kunagi valetada. Miks ja millal otsustati kätte võtta uue sõrmuse sünnirituaal, et just selline ainulaadne ehe tõerääkimise maagiaga ühendada, polnud tal aimugi, kuid kurta polnud tal samuti midagi. Ausus muutis ta Raidole väärtuslikuks. See tegi temast parima võimaliku tulevase paarimehe Paralleelmaailma valitsejale, kes oli kolme-aastase Viljari paljast hoolivusest üles tõstnud ja enda peres kasvamiseks kaasa võtnud.

Pealegi, kui oli midagi, mida ta selles elus kõige enam tahtis, siis just seda, et ta ühel heal päeval nõukogus töötab. Ausus oli ideaalne sõrmus selle saavutamiseks.

Muidugi teadis ta jutte, et tegelikult pidi talle kuuluma sõrmus nimega Motus – ehe, mis andis kandjale võime liigutada esemeid ilma neid puudutamata –, aga see oli peaaegu kakskümmend aastat tagasi koos ta vanematega kadunud. Ausus oli tema kätte jõudnud hoopis läbi Heraldi, kellel endal Paralleelmaailmas järeltulijaid ei olnud.

Agnese kohvikust möödunud, kõndisid nad mõisa ümbritseva heki äärest peasissekäigu poole, kui Stella järsku seisatas.

Märt pöördus poolelt sammult tagasi. „Mis lahti?“

Stella silmad liikusid kaasa hoone arhitektuuriga. Trepiastmed viisid tugeva puidust nikerdustega ukseni, mille ees neli sammast viltuse katuseni ulatusid. Sammaste kohalt tõusis taeva poole päikest peegeldav klaaskuppel. Hoone ise ulatus peauksest sümmeetriliselt mõlemale poole pikalt välja. Lamekaarsed aknad ja poolümarad müürisüvendid muutsid igava kiviehitise kaunilt rikkalikuks.

„Ma ei suuda siiani uskuda, et siia sattusin,“ ütles Stella hellalt. „Ja mõelda vaid – väliselus on sellest ilust ainult fassaad alles.“

Tõsi see oli. Teispool Väravat asus väike mõisapark samasuguse järvega nagu neil, aga Paralleelmaailma elu ei olnud sinna nähtav. Mõis, mis endiselt enda täies hiilguses seisis, oli väliselus neljakümnendatel järjekordse tobeda sõja tõttu hävinenud.

Naeratus lõi Märdi poisijoontega näo särama. Ta haaras Stella käest ning tõmbas enda järel treppidest üles. „Oota vaid, tänane õhtu jõuab sind veel üllatada.“

„Millega?“

„Sa ei ole veel Punases saalis käinud,“ ütles Märt.

Sissekäigust otse üle koridori seisid kinnised kahepoolsed puituksed. Nende taga peitus hoone suurim ruum – Punane saal. Lukus polnud see kunagi, aga ilma asjata sinna siiski ei lubatud. Tervele Paralleelmaailmale anti kutse sinna siseneda tähtsamate sündmuste puhul. Olid siis selleks kellegi juubelipidustused, abielud, ärasaatmispeod või mis kõige olulisem – sõrmuse tseremoonia. Viimane ootas neid ees.

„Kas tahate kohe vaatama minna?“ Viljar vajus tuhmi mütsu saatel õlgapidi vastu Punase saali uksi. „Ma olen päris kindel, et nad teevad juba ettevalmistusi.“

„Ei!“ hüüdsid Märt ja Stella kooris, kuigi ühe hääletoon oli põlastavam kui teise.

„Mind absoluutselt ei huvita, mida ja kuidas nad seal ehivad,“ ütles Märt kohe järele. „Isa võiks Täpsuse siinsamas kohe üle anda, igasugune uhkus on üleliigne.“

„Ära räägi nii.“ Stella toksas mänguliku lustiga küünarnuki Märdi ribidesse. „Igaüks ei saa sõrmuseid kanda, nende eest hoolitseda, nendega maailma muuta.“

„Miks sa ei karjusid siis?“ küsis Viljar.

„Sest ma ei taha õhtust üllatust ära rikkuda. Ma ei ole ühelgi sõrmuse tseremoonial käinud, ma leidsin Tasakaalu juhuslikult.“ Kahe peene rõngaga sõrmus seisis Stella väikse sõrme ümber.

Seda, et neiu endale kuuluva sõrmuse kogemata leidis, oli ta juba varem kuulnud. Kust, kuidas ja millal olid aga vastuseta küsimused.

Viljar tahtis eesootavat sündmust kirjeldada, kuid enne kui ta sõnagi suutis hääldada imbus ta selja tagant lähemale terav külm, mida mõnikord harva mõisa seinte vahel tunda võis. Külm ujus läbi ukse, voolas läbipaistva varjuna Punasest saalist koridori ja jäi noorte vahele hõljuma.

See oli vaimutüdruk Janely, Märdi noorem õde, kes arusaamatute tagajärgede tõttu ka pärast surma hingena edasi kasvas. Kui mõned aastad tagasi tüdruku vaimu mööda mõisa liikumas nähti, hakkas Paralleelmaailmas levima kuulujutt, et Katrin – Märdi, Janely ja noorima venna Siimu ema – hoidis tüdruku hinge elus tänu ühele mõjukaimale sõrmusele. Tegelikkus oli hästi hoitud saladus. Nii palju, kui Viljar teadis, polnud isegi Märt vanematelt ühtegi selgitust saanud.

„Miks sa siin oled?“ küsis Märt pead vangutades.

Nüüdseks juba üheksa-aastase tüdruku kehaga vaim libistas end läbi õhu venna külje alla. „Ma tahtsin näha, milliseks nad Punase saali teevad... ja Siim karjus enne nii kõvasti, ma ei viitsinud temaga samas toas olla.“

„Ema ei taha, et keegi sind näeb.“

„Keegi ei näinudki mind!“ hüüdis Janely ja vajutas huuled kriipsuks kokku. Pahuralt pööras ta selja ning liugles mööda koridori põhjatiiva sügavusse.

Märt viipas käega õest maha jäänud tühjuse poole. „Ta ei ole veel teismelinegi ja juba pirtsutab.“

„Tal on igav,“ ütles Viljar ja muigas. Märt pirtsutas vahel siiani samamoodi. „Sa räägid, et lähed Paralleelmaailmas hulluks. Mida ta sinu arust tegema peab, kui kogu aeg Katrini ja Siimuga ühes toas passib?“

„Viljaril on õigus, lase tal olla,“ lausus Stella, tõmbas ridiküli enda ette ja võttis sealt kaks piletit. „Need on sulle. Sünnipäevaks. Sa ütlesid üleeile, et pole ammu kinos käinud.“

Märdi silmad lõid pileteid nähes särama. Õndsa tuhinaga libistas ta silmadega üle trükitud tekstide ja lasi siis naeratusel kukkuda. „See on vähem kui tunni pärast.“

Stella noogutas innukalt. „Me jõuame su tseremoonia ajaks tagasi.“

„Jah, aga...“ Märt vaatas tühje valgeid pabereid.

Viljar tõukas end sujuvalt uksest eemale ja tõmbas paberid enda kätte. „Minge, ma teen selle essee ise ära.“

Ta oli juba paar aastat tagasi sarnaseid koolitöid tegema pidanud ja sama hariduse kätte saanud. See oli Märdi päev, ta võis ühe igavavõitu teene teha küll.

„Oled sa kindel? Äkki tahad hoopis kaasa tulla?“

Isegi pärast Stella tulekut ei jätnud Märt teda üksinda. Hoolimata sõbra värskest armastusest ei tekkinud tal kordagi tunnet, et oli hüljatud või unustatud. Stella oli kõigest väike – ja ta pidi tõdema, et ka natuke armas – lisandus nende murdumatu sideme vahel. Ühel heal päeval, kui armastus tee temani leiab, lubab ta Märti samamoodi enda lähedal edasi hoida.

„Ma olen kindel,“ ütles ta lehvitades, „aga olge kindlasti enne tseremoonia algust tagasi.“

Märt tõstis Stella keerutades kõrgemale ja lasi lendu valju rõõmuhõiske. Neiu tagasi maha asetatud, jooksis ta hoopis lõunatiiva poole.

„Ma tulen kohe tagasi!“ hõikas ta koridori sügavuses järele.

Viljar ei olnud varem Stellaga kahekesi jäänud ning vaikne piinlikkus oli Märdi kaugenevate sammude järel kiire tekkima. Tal ei olnud Stella vastu midagi, hoopis vastupidi, kuid järsku tundus, et kumbki neist ei osanud midagi öelda. Stella hoidis kahe käega ridikülist kinni ning lasi silmadel mööda seinu ehtivaid maale liikuda.

Viljar neelatas kurgu puhtaks. „Kuidas sa Tasakaalu leidsid?“

See oli ainus küsimus, mis talle pähe hüppas.

„Käisin kuu aega tagasi vanematega Pärnu rannas, nägin midagi liiva sees helkimas ja seal see oli,“ seletas Stella ning astus lähemale maalile, kus kujutati öötaevast Paralleelmaailma kohal. „Ma ei ole kunagi ühtegi sõrmust niiviisi helkimas näinud. Uudishimust proovisin seda kätte ja nagu võluväel sobis see ühe sõrme ümber ideaalselt. Kohe, kui Tasakaalu pind mu nahka puudutas, lõpetas see helkimise ja mööda mu käsivart jooksis üles midagi sooja ja surisevat nagu veider võõrapärane energia, mida mu keha varem tundnud ei olnud. Ema-isa ei pannud midagi tähele ning nad ei tea asjast siiani midagi, aga miski minus ütles, et see sõrmus on omamoodi eriline.“

Helkimise osas oli Stellal õigus. Sõrmused helkisid kahel juhul – kui nende võimet kasutati ja kui need uue potentsiaalse kandja kohalolu tundsid. Vastavalt vajadusele oli neid tänu ühele rituaalile juurde tehtud ja iga uue sõrmusega sündis inimene, kes oli seda kandma loodud. Mööda vereliini liikusid need maagilised sõrmused käest-kätte edasi ja läheduses uut kandjat tundes kukkusid need helkima, justkui karjudes „ma olen siin, tule, võta mind, kasuta mind, kaitse mind!“

Kaitsma pidid nad endi kätel olevat maagiat tõepoolest. Ajalugu oli korduvalt näidanud, et inimsugu oli enesekeskne ja ahne ning ennekuulmatut võimu tundes ei pruukinud sugugi kõik maagiat heatahtlikult kasutada. Just seetõttu oli Paralleelmaailm loodud. See oli koht neile, kes väliselust lahkuda soovisid ning halbade käte eest sõrmustega peitusid. Väliselus teadsid selle paiga olemasolust vaid need, kes nüüd sõrmuseid omasid.

Ent väliselu ega Varjud legendidest ei olnud need, mis neid hetkel ohustas. Neid ohustas hoopis üks kurja kuulsusega vanem naisterahvas – Adeele –, kes aastakümneid tagasi terve Paralleelmaailma võimsaimat sõrmust ära tahtis kasutada.

„Ja kuidas sa Paralleelmaailma leidsid?“ küsis ta järgmiseks. Ta ei tahtnud kõlada nagu ülekuulaja. Ta oli enam kui kindel, et Raido oli juba esimesel päeval kõik need küsimused Stellale esitanud, kuid uudishimu sai temast võitu.

Stella saatis talle pehme naeratuse. „Ma nägin, kuidas üks punapäine naine läbi mõisapargi värava kõndis ja lihtsalt kadus. Mõtlesin tükk aega, et pidin olema väsinud ja asju ette kujutama, aga terve öö ei saanud ma rahu ja järgmisel päeval tulin tagasi. Ma ei osanud arvatagi, et Tasakaalu kandmine võiks mind tuua nii imelisse kohta. Kogu mu sattumine siia on olnud suur õnnelik juhus.“

Paralleelmaailmas oli vaid kaks punaste juustega naist. Ema ja tütre paar, kes paiknesid väliselus, kuid käisid vähemalt korra nädalas mõisa külastamas. Ta oli enam kui kindel, et Raido luges neile sõnad peale, et nad läbi Värava tulles ettevaatlikumad oleksid.

„Suur õnnelik juhus tõesti,“ ütles ta vastuseks, kui Märdi sammud taas lähenema hakkasid. „Mul on hea meel, et sa siia sattusid.“

Märt tormas hingeldades Stella kõrvale, nüüd palju viisakamad riided seljas. Polnud enam kottis pükse ega poriseid saapaid, vaid korralikud teksad ja puhtad tennised.

„Tseremooniaks oleme tagasi!“ hüüdis sõber üle õla Viljari poole, haaras Stella käest ja ruttas mõisast välja.

Neiu rõõmukilgete saatel lahkusid nad Värava poole.

***

Mõisas oli kolm värvide järgi jaotatud ruumi: Sinine tuba või teisisõnu muusikatuba, Roheline ruum ehk raamatukogu ja Punane saal. Suurem osa ülejäänud mõisast oli täis nummerdatud eluruume, mis kahe korruse vahel jaotusid. Enamus neist seisid tühjana ning olid reserveeritud sõrmusekandjatele, kes töö või pere tõttu väliselus eelistasid elada, kuid siiski Paralleelmaailmast hoolisid ning seda külastasid. Paikseid elanikke oli vaid viie toa jagu.

Veidi enne kella seitset õhtul lukustas Viljar enda järel ukse numbriga 201. Ta oli ainus mõisa paiksetest, kes teisel korrusel ööbis. Perekond Härm jaotus esimese korruse ruumidesse, Märt ülejäänud perest ainsana lõunatiivas, otse Viljari toa all ja Herald...

Ta vanaonu oli omamoodi mees. Juttude järgi oli Heraldil olnud naine ja poeg, aga nad olid ta hüljanud ja üksinda jätnud. Pärast seda oli Herald hakanud hoidma rohkem omaette, oli end sulgenud taimede keskele kasvuhoones ja kolinud enda väiksest majast mõisa pööningule. Isegi Viljariga – ainsa lähisugulasega – ei kippunud ta eriti suhtlema. Viljar temaga samamoodi mitte. Tavaliselt tervitas ta Heraldit, kui meest Agnese kohvikus istumas nägi ja kui nad suhtlesidki, siis üldjuhul ainult selle pärast, et ta vajas Heraldilt mõnda taime, mis teda haiguse korral aitas.

Asjaolu, et ta enda suguvõsast suurt midagi ei teadnud, oli üks põhjustest, miks ta nõukokku saada tahtis. Nõukogule kuulusid arhiivid, kus olid läbi aja kõigi Paralleelmaailma elanike andmed. Ühel vaiksel päeval kuus aastat tagasi oli ta Raidolt küsinud, kas võiks arhiividele ligipääsu saada, ent Raido oli näost morniks tõmbunud ning öelnud vaid, et selleks ei olnud veel õige aeg.

„Millal on õige aeg?“ oli ta küsinud.

„Viljar, mu poeg,“ oli Raido pehmelt öelnud, „sa saad kunagi olema osa mu nõukogust ja see saab olema palju tõsisem töö, kui sa praegu endale ette kujutad. Naudi enda noorust, ela veel natuke, enne kui end täielikult tööle pühendad.“

Täiskasvanuks saades oli ta vihjamisi uurinud, millal ta koha nõukogus endale saab ja sama vihjamisi oli Raido öelnud, et nägi, kui tihedalt ta Märdiga kokku kuulus ning kui Märt täisealiseks saab, hakkab ta alles selle protsessiga tegelema. Mees ei tahtnud neid lahutada, sest oli neid ise koos üles kasvatanud.

Ta võlgnes Raidole kõik, mis ta elus hea oli ning just see oli teine põhjus, miks ta nõukokku kibeles.

Aegamisi kõndis ta mööda lõunapoolset treppi alla. Üle tüki aja oli mõis taas inimestega täitunud. Terve nende kogukond nii Paralleelmaailmast kui väliselust oli tulnud kokku, et näha, kuidas Märt isa sõrmuse enda kanda saab.

Esimesel korrusel kõndisid talle käsikäes vastu Menningid, keda ta peanoogutusega tervitas. Mõisa uksed olid saabuva õhtu saatel pärani avatud ning külaliste hulk voolas üksteise järel otse üle koridori Punasesse saali. Saabujate vahelt jooksis läbi paar Janely-vanuseid lapsi, kes hõigete saatel üksteist taga ajasid. Pilguga püüdis ta leida sõprade nägusid, kuid tulemusi saamata pidi ta massiga liituma ning saali taanduma.

Punase saaliga oli tõesti taas vaeva nähtud. Kaks kristall-lühtrit, mis ruumi valgustasid, olid tolmust puhtaks pühitud, aknaid katvad rasked kardinad puhastatud ja saali tagaosas oleva tiibklaveri taga istus juba parim kohalik klahvpillimängija. Kõlav muusika ja üksikud tantsivad paarid panid teda igatsema viiuli järele, mis teise korruse lukustatud tuppa maha oli jäänud.

Piduliste tarvis jooksid mööda akendeta seinu pikad kaetud lauad, mida ehtisid põlevad küünlad härra Menningi sepistatud jalgades, Agnese koduvein ja tõenäoliselt ka naise käest tellitud suupisted. Eemal seisis vanemate tulijate jaoks rivi puidust toole ning kogu ruumi keskmes üksiku meetrikõrguse musta riidega kaetud samba kõrvale oli pandud väike laud, millel asetses hunnik kingitusi.

Just seal jäid ta silmad seisma. Märt ja Stella jutustasid üksteise ligi ühel pool lauda ja teisel pool...

Teisel pool vaatas neile vastu nägu, mida ta kogu massi keskelt kõige enam oli otsinud. Seal seisis punapäine Raili. Raili, kelle ülahuulel oli väike valge arm ja kelle nina katsid tedretähed, mida noor naine veel mõni aasta tagasi häbenenud oli. Raili, kes seitsme-aastase tüdrukuna esimest korda ema järel Paralleelmaailma astunud oli. Kellest oli saanud osa Viljari ja Märdi väiksest, aga väga usaldusväärsest suhtlusringist.

Raili hoidis Kiirust kandvas käes punase vedelikuga pokaali, kuid toetas selle kohe lauale, kui Viljarit märkas. Naine jooksis läbi rahvasumma, põrkus vastu saali tulijaid ning tormas vabandusi esitamata teda embama. Samasugusest õnnejoovastusest sulges ta käed naise selja taga ning pigistas ta keha endale lähemale. Peaaegu kaks nädalat ei olnud nad üksteist näinud, Raili oli eksamite läbimiseks õppimisele keskendunud ning Paralleelmaailma külastamise mõneks ajaks edasi lükanud. Ta uhkesse paksu patsi punutud juuksed lõhnasid magusalt. Tuttavalt magusalt.

Oli see vanill või kookos?

„Tule nüüd,“ ütles Raili ning astus ta käte vahelt eemale, „me oleme sind juba tükk aega oodanud.“

„Ma oleksin varem tulnud, kui Märt enda kodutöid õigel ajal esitaks,“ kommenteeris ta vastuseks ja kõndis Raili järel lakitud puitpõrandaga saali keskmesse. Kiirelt libistas ta pilguga üle kingituste kuhja ja tuvastas rohelisse paberisse mässitud pikliku paki. Lohakas käsitöö reetis, et tegu oli temapoolse kingitusega, aga vähemalt oli see tervena kohale jõudnud.

Märdi kõrvale jõudnuna ulatus ta sõbra kõrva lähedale. „Essee on sinu toas. Sa oled mulle nüüd võlgu.“

„Mida iganes sa vastutasuks soovid, ma olen su teenistuses,“ naeris Märt üle saali kostuva jutusumina.

Kohale olid tulnud tõepoolest kõikvõimalikud tuttavad näod. Kõik nõukogu liikmed, kõik käsitöölised, kõik maaharijad, lapsed, vanurid, pered, sugulased ja sõbrad. Kõik, keda Paralleelmaailm endasse lubas.

Kui aga Raido ja Katrin saali kõndisid, jäi jutusumin tasahaaval vait ja mäng tiibklaveri taga lakkas. Raidot austati ja ülistati, ta töötas igapäevaselt selle nimel, et elu uduhallide piiride vahel veel paremaks muuta, ent Katriniga käisid alati kaasas sosinad ja kuulujutud, millel üldjuhul ühtegi tõepõhja ei olnud. Isegi nüüd – ta vanima lapse sõrmusetseremoonia ajal – seisis ta näol morn mask, mida enne Janely surma seal peaaegu kunagi ei märgatud. Ka peale Siimu sündi ei olnud midagi muutunud, tüdruku kaotus oli naise sära igaveseks hävitanud.

Paarile tehti teed saali südamikku – just sinna, kus noored omakeskis seisid. Enne samba ja kingitustega lauani jõudmist haakis Katrin käe Raido haardest lahti ning jäi paigale teiste pealtvaatajate keskel. Raido kõndis aga väärikalt kõigi silme all noorteni.

Raido oli pikk meesterahvas, see oli üks vähestest välistest omadustest, mille ka Märt pärinud oli, kuid vastupidiselt heleda peaga pojale ehtisid Raidot hoopis õhukesed mulla tooni juuksed. Ta tugev lõuajoon oli justkui kirvega raiutud ning paksud kulmud katsid teravaid silmi, mis igast valest läbi suutsid puurida. Jõud ja võim enda rahvast juhtida käisid temaga igal sammul kaasas kui uimastav õhk, mida kõik Paralleelmaailmas hingata tahtsid.

„Märt,“ ütles mees pehmelt. „Palju õnne, mu poeg.“

Märt niheles kõigi pilkude alla ebamugavusest, kuid naeratus ta näol ei kadunud kuskile. Hoolimata väliselu seiklustest unistamisest oli sõrmuse kandmine siiski auasi ning kauaoodatud päev oli viimaks käes.

Viimaks ometi sai temast maagilise eseme kaitsja. Viimaks ometi sai temast järgmine tunnustatud liige nende varjatud kogukonnas.

Julgustavalt noogutas Raido Märdile ning pöördus siis rahva poole.

„Aitäh, et te täna Märdi tähtsa päeva puhul siia olete kogunenud,“ rääkis ta valjemalt, tugev hääl vastu saali seinu tagasi kajamas, „mul on rõõm ja suur au, et saate olla tunnistajaks hetkele, kui Täpsus mu käelt lahkub ja uue tubli kandja leiab.“

Rahvas aplodeeris. Viljar tõstis niisamuti enda käed plaksutuseks. Sügaval sisimas tahtis ta olla kindel, et oli kõigist ruumisolijatest Märdi üle kõige uhkem.

„Pikemat sissejuhatust ma tegema ei hakka, poiss on niigi kaua oodanud,“ ütles Raido muige saatel ning nii mõnigi naerusuine nägu kihistas mehele kaasa.

Demonstratiivselt pööras Raido end tagasi Märdi suunal ning libistas Täpsuse – musta noole kujutisega hõbesõrmuse – enda käelt peale pikki aastakümneid ära. Märt sirutas kärsitult käe isa poole, liigutus pani rahva taaskord sumisema. Sõrmus Raido pihus helkis pimestavalt, leides rahva hulgast järgmise kandja. Äreva aeglusega ulatas mees ehte Märdile, lastes helkival valgusel ühelt käelt teisele kukkuda.

Märt tõstis sõrmuse kahe näpu vahel silme ette ja vaatas imetlusega jõudu, mida ehe talle pakkuma hakkas. Ajaloo tundides oli neile räägitud, et Täpsus oli üks sõrmustest, mis sündis küttimise tõttu. See oli aidanud kandjal osava täpsusega saak maha murda, et kindlustada endale ja oma lähedastele kõhtu täitev söök. Ajad olid aga muutunud ning Täpsuse sihtotstarbeline eesmärk niisamuti.

Nüüd tähistas Täpsus tublit kaitsevõimet iga ründaja ees, kes neid ohustada võis.

Neelatuse saatel libistas Märt sõrmuse parema käe pöidla ümber, kus see lõpuks helkimise lõpetas.

Saalis tõusis rõõmujoovastuste ja aplausi laine. Stella ja Raili viskusid mõlemalt poolt Märti embama, kuid Märdi õnnejoobes silmad vaatasid vaid Viljarit. Lõpuks ometi olid nad kõik täisealised. Lapse- ja nooruspõlv oli möödas, siit edasi algas päris elu.

Elu täis maagiat ja piirideta seiklusi.

Raido vaatas uhkelt üle saali, tõstis käed laialt lae poole ja hõikas: „Pidu alaku!“

Viljarit ajas alati naerma, kui mees nii tegi, ent kuidagi oli hõikest saanud osa traditsioonist ning märguande peale hakkas saali täitma taas muusika ja vali jutusumin. Julgelt astuti ligi kaetud laudadele, mindi kaaslastega tantsima. Märdi ette moodustus järjekord õnnitlejatest.

Viljar astus Raili ja Stellaga sammu eemale.

„Mis siin all on?“ küsis Stella, viibates musta linaga kaetud samba poole.

Viljari ja Raili pilgud kohtusid. Oli keeruline kiirelt kokku võtta, mis end lina all peitis või miks see üldse peidus oli. Keeruline oli selgitada, et kuigi elu Paralleelmaailmas oli lihtne ja küllaltki lilleline, seisis nende kuklas alati mõte, et Värava taga otsis sissepääsu oht, mis läbi aastate aina lähemale oli pääsenud.

Raido oli see, kes Stella küsimusele reageeris. Kõhklemata tõmbas ta sambalt riide maha ning lasi sellel maha kukkuda. Mehele vaevu puusani ulatuval sambal seisis väikse tabalukuga klaaskast. Läbipaistva kasti sees oli paista punasest sametist padjake, millel tuhm klaassõrmus puhkas.

„Siin on Soov,“ ütles mees ning vaatas kordamööda sõrmuse ja Stella poole. Polnud kahtlustki, et ta võttis neidu kui potentsiaalset kandjat ja tahtis näha, kas sõrmus reageeris Stellale, nii nagu ta oli vaadanud kõigi teiste noortega, kuid ehe ei helkinud ka nüüd. See ei helkinud kunagi. Nii nagu terve Paralleelmaailma rahvas, ei olnud Stella Soovi vääriline. „Meie kogukonna noorim sõrmus. Ainulaadne ja raskesti ohjeldatav.“

„Soov...,“ kordas Stella ning libistas käega ettevaatlikult üle puhta klaasi. „Miks te seda lukus hoiate?“

„Meie seas ei ole kedagi, kes seda kanda saab,“ vastas Raido lihtsalt ning pööras pea, kui keegi ta nime hõikas. Kiirelt lukustas ta silmad kahe nõukoguliikmega ja tõstis näpu, näitamaks, et oli momendi pärast nendega. „Vabandage, noored, ma pean edasi liikuma. Minu töö ei lõppe iial.“

Nii väga tahtis Viljar teada, millest mees rääkima läks. Nii väga tahtis ta kaasa kõndida ja kuulata. Ent sel korral jäi ta ikka veel maha.

„Raido ei öelnud tegelikku põhjust, miks seda lukustatuna hoiate, ega ju?“ küsis Stella ning vaatas nii Raili kui Viljari poole. „Ma nägin küll, kuidas te üksteist vaatasite, kui küsisin, mis siin on.“

Raili pigistas suu kriipsuks kokku ja noogutas.

„Võibolla ta ei taha sind veel tõsiste asjadega ära ehmatada,“ ütles Viljar alustuseks. „Aga, jah, ta ei öelnud tegelikku põhjust.“

„Tegelikult on Soov siin, sest on keegi, kes seda jahib; keegi, kes seda endale tahab saada,“ lausus Raili järele.

Stella kortsutas kulmu. „Aga siin ei pidanud ju kedagi olema, kes seda kanda saab.“

„Siin – Paralleelmaailmas – jah mitte, aga väliselus,“ ütles Viljar tõsisemalt ning nihutas end Stellale lähemale, et sosinal jätkata, „kuskil seal teispool Väravat elab naine nimega Adeele. Ainus teadaolev inimene, kes seda kanda saab.“

„Aga miks Soov siis Adeele käes ei ole?“ küsis Stella nagu muuseas. Neiu selja taga hakkas järjekord Märdini lühemaks muutuma, kuid sõber oli endiselt õnnitlejatega hõivatud. Märt oleks talle ehk paremini selgitanud. Pehmemalt, muinasjutulikumalt.

„Meie seas elas kunagi üks naisterahvas, kes kandis Paragnosti – sõrmust, millega nägi võimalikku tulevikku. Paragnost kuulutas kurja. Adeele tahab Sooviga Paralleelmaailma hävitada. Ta tahab Raido valitsuse kukutada ja meie kogukonda ise juhtida, sest usub, et me ei kasuta sõrmuseid sihtotstarbeliselt. Soov ei ole lihtsalt sõrmus, mis meile midagi anda võib. See on relv, mida Adeele ära tahab kasutada,“ rääkis Viljar ning tõmbus tagasi, et üle vaadata, ega keegi neid rääkimas ei kuulnud. Adeele nime ei tahetud Paralleelmaailmas nimetada.

Soov oli sündinud 1944. aastal ning koos sellega – nagu iga uue sõrmusega – inimene, kes seda kandma hakkas. Sooviga sündis Adeele ja kuigi esialgu oli tundunud, et ta oli tundnud sõrmuse ees täielikku austust ning ei kavatsenud sellega halba, muutusid asjalood, kui ta tolleaegse Paralleelmaailma valitsejaga tülli oli läinud. Sel korral oli Adeele kaotanud, kuid naine ei olnud endiselt, ka kuuskümmend seitse aastat hiljem, alla andnud. Ta ise ei olnud enam kordagi läbi Värava astunud, kuid ta üllad järgijad küll.

Üks hullematest juhtudest oli olnud 1991. aastal, kui üks Adeele ustav Paralleelmaailmas paksu pahandust oli korraldanud. Ta oli suutnud endaga kaasa meelitada hulga inimesi – kuulujuttude järgi ka Heraldi pere –, ta oli Rohelise ruumi koos väärtuslike raamatute ja dokumentidega põlema pannud ning peaaegu Sooviga lahkuda suutnud. Õnneks oli Raido talle peale sattunud ja hoolimata tekitatud kaosest siiski armu andnud ning käskinud kõigest Paralleelmaailmast lahkuda.

Soov oli Paralleelmaailma jäänud ja igaveseks Punasesse saali lukustatud.

Või vähemalt seniks, kuni elu neile järgmise sõrmusele väärilise kandja kinkis, keda nad ka ühtlasi usaldada võisid.

Läbi aastate oli Adeele järgijaid sinna veel sattunud, kuid kellelgi polnud õnnestunud Soovi varastada.

Viljar tõstis musta riide maast ning kattis klaaskasti uuesti kinni.

Märt vabanes viimaks õnnitlejatest ning lähenes ohates. Uhkelt näitas ta pöialt ümbritsevat Täpsust. „Öelge nüüd, et ma ei ole sellega kohe kolm korda seksikam kui enne.“

Stella puhkes naerma. Viljaril oli seda imelikult piinlik pealt vaadata, Märdi „nali“ polnud kuigi naljakas. Kaastundlikult muiates andis ta hoopis Railile käe, et kohe kudrutama kukkuva paari juurest tantsima lahkuda, sest kui oli midagi, millega Railit teistest eemale meelitada, siis oli selleks just tantsimine.

Naine võttis ta kutse kohe vastu, lastes end käsipidi mööda saali teiste paaride keskele juhatada.

„Ma ei tea, kas oli õige Stellale Adeelest rääkida,“ sosistas Viljar vaevukuuldavalt. Stella oli alles mõned üksikud nädalad Paralleelmaailma tundma õppinud. Võibolla oli õigem sellega seonduvaid ohtusid aegamisi tutvustada või üldse tutvustamata jätta. Nad polnud Adeelest enam ammu midagi kuulnud.

Raili toetas käe ta õlale. „Ole nüüd, vaata neid, neil ei ole mitte ühtegi muret.“

Vaid viivuks vaatasid nad tagasi noorpaari poole. Märt ja Stella olid ninapidi koos ja lõkerdasid millegi üle naerda.

„Ühel päeval oleks ta niikuinii teada saanud,“ ütles Raili.

Viljar tõmbas ta enda käe all keerutama ja kui Raili nägu tagasi temal peatus, kerkis sinna lõbus naeratus. Ta oli Railit igatsenud. Piinlik oli muudkui Märdi ja Stella seltsis kolmandaks jääda; piinlik oli mõista, et ta oli üleliigne. Ka siis, kui noored seda kunagi välja ei näidanud.

„Kas sa jääd ööseks siia?“ küsis ta.

Raili noogutas ainult. Nad astusid üksteisest sammu eemale, jäädes käsipidi puudutama. Muusika juhtis neid, pani nende kehad lainetena liikuma. Tagasi Raili vastu põrgates, küsis ta uuesti.

„Ja homme?“

„Pean varakult lahkuma,“ vastas Raili lihtsalt ja toetas end kindlalt Viljari vastu. „Nädala pärast on inglise keele eksam, mul on vaja õppida ja ma lubasin kaksikutele, et saan nendega homme õhtul kokku.“

Muidugi. Kaksikud, need tundmatute nägude ja nimedega sõbrad, kellega Raili väliselus aastaid tagasi sõbrunenud oli. Tihtipeale tuli naine tagasi Paralleelmaailma ja rääkis, kuidas oli jälle kaksikute juures ööbinud, nendega kuskil järve ääres käinud, kellegi sünnipäeva tähistanud. Just need jutud olid omal ajal Märdis esimest huvi väliselu vastu tekitanud, kuid Viljaril oli ükskõik. Võibolla kunagi astus ta samuti läbi Värava, et vaadata, kuidas seal elati, kuid seni piisas talle teadmisest, et Raili tuli alati tagasi.

Raili seiskus järsku. Ta silmad liikusid kaasa kellegagi Viljari selja taga ning enne, kui Viljar pöörduda jõudis, vajus ta õlale raske käsi.

„Vabandust, et segan,“ järgnes tuttavale puudutusele sama tuttav hääl. Ta selja taga seisis Raido, mehe keha üle tema oma kõrgumas. Ta pidi alt üles vaatama. „Homme keskpäeval tule Rohelisse ruumi ja võta Märt endaga kaasa.“

„Rohelisse ruumi?“ kordas ta Raido sõnu. Kas see võis tähendada seda, mida ta arvas?

„Tulge, vaadake, milline näeb välja nõukogu koosolek,“ ütles Raido ning pilgutas talle silma.

Viljar tardus.

See oli võimalus. Esimene võimalus saada jalg ukse vahele, kust ta alati sisse pääseda oli soovinud.

Aeg oli käes.

***

Tuba number 101 oli täidetud karge kevadõhuga, mis avatud poolkaarega aknast sisse valgus. Viljar toetus vastu uksepiita ning vaatas kaugustesse. Taamal paistev järv sillerdas päikesevalguse all, mööda muru jooksid teineteist tagaajavad lapsed, kes sel kaunil päeval muud tegema ei pidanudki.

Tema pidi. Teda ootas ees esimene sissevaade nõukogu koosolekule.

„Kusjuures, Marin oli esseega rahul,“ kommenteeris Märt voodil lösutades. Ta oli pühendunud värskesse väliselu ajalehte ning hoidis pabereid pea kohal õhus, lugedes hoolikalt iga rida, mis artiklites kirjas.

„Ära vii teemat mujale,“ ütles Viljar ning vahetas keha toetavat jalga. Essee polnud asi, mille pärast ta Märdi tuppa oli tulnud. „Miks sa tulla ei taha?“

Märt ohkas ning lasi ajalehel rinnale kukkuda. „Ma ju ütlesin – ma olen otsustanud. Minust ei saa kunagi osa nõukogust, proovigu isa mind nii palju sundida, kui tahab. Stella ja väliselu on see, mis mind ees ootavad.“

„Ainult täna,“ proovis Viljar uuesti. Raido oli palunud, et ta Märdi kaasa kutsuks ja pealegi oli tal veider üksi minna. Ta oli alati teadnud, et kui nõukogusse sai, siis tegi ta seda koos Märdiga. „Pealegi, sa oled mulle võlgu. Ise ütlesid, et saan vastutasuks mida iganes ma soovin. Ma soovin, et sa minuga ainult täna kaasa tuled.“

Märt libistas ajalehe endalt maha ning keerutas end voodile istukile. Aeglaselt sündis ta suul tagasihoidlik muie. „Ma teadsin, et poleks tohtinud sinult ühtegi teenet vastu võtta.“

„Ise oled süüdi,“ noris Viljar samamoodi vastu ning pöördus ukselt lahkuma. Märdi laisad sammud tammusid ta järel.

Mööda lõunapoolset treppi teisele korrusele jõudnud, kõndisid nad hoone keskmesse Rohelise ruumi poole. Kõrged laeni ulatuvad aknad tõid koridori keskpäevast päikest, mis puitpõrandale kollaseid valguslaike tekitas. Kevad oli tõepoolest täiel rinnal elu rikastamas ja Viljar polnud ammu end nii kerge ja värskena tundnud.

Polnud kahtlust, et see oli ta elus pärast Aususe saamist järgmine tipphetk. Nad olid Märdiga ühtne jõud, Raido ootas teda nõukokku, Raili külastas Paralleelmaailma peagi aina tihedamini.

Õnn. See oli siiras õnn, mis ta südames sündis.

Üksteise järel astusid nad Rohelise ruumi suletud ukse taha. Kogu nõukogu oli juba raamatukokku kogunenud ning näis, et koosolek oli alanud. Raido jäi saabujaid märgates poole sõna pealt vakka, kuid hoolimata hilinemisest saatis ta neile sooja tervitava naeratuse.

Keset Rohelise ruumi lage kõrgus taeva poole klaaskuppel, mis lasi päikesel toa üles soojendada. Suve kuumimatel päevadel muutus ruum liiga kuumaks ja lämbeks, talvel see-eest rõskeks ja jahedaks, kuid maikuu oli seal viibimiseks ideaalne. Kamin toa põhjaseinas jäi just sellepärast sel korral puutumata.

Uksest otse üle ruumi seisis raske täispuidust laud, mille taga Raido istus. See oli mehe meelispaik. Kui teda mujalt ei leitud, teadis kogu Paralleelmaailma rahvas, et raamatukogu laud oli koht, mille taga teda kohata võis. Just selle peale olid asetatud raamatud, mida ta parasjagu uuris, paberid ja dokumendid, mida ta sulepeaga täitis ja karahvin, täidetud kuldse kange vedelikuga, mida talle pärast pikki päevi juua meeldis.

„Tundke end vabalt,“ ütles mees Viljarile ja Märdile ning pöördus tagasi toa sügavusse, kus nõukogu liikmed koosoleku edasiminekut ootasid.

Märt võttis istet lähimal kulunud riidega tugitoolil, kuid Viljar otsustas ukse läheduses edasi seista. Ta ei tulnud sinna lösutama, ei tulnud sinna ekskursioonile. Ta tuli, et näidata, et võttis asja tõsiselt. Püüdes enda agarust mitte liialt välja näidata, sirutas ta selja aegamisi ja võimalikult märkamatult sirgemaks.

„Kuhu me jäimegi?“ küsis Raido ning kiikas tagasi paberi poole, kuhu oli juba rida märkmeid jõudnud üles kirjutada.

„Herald tahab sügiseks enda kasvuhoonesse korralikku sisevalgustust,“ ütles Lembit – üks vanimaid nõukogu liikmeid – toa sügavusest. Mees istus ühel puittoolil ning toetas mõlema käega kaunite keerdmotiividega jalutuskepile. Kepp oli sündinud kohaliku puusepa, Lembitu vanima lapse, käte all.

Raido noogutas ning kirjutas paberile järgmise punkti. „Edasi?“

Gustav, Dmitri ja Luule – nõukogu seitsmiku ühte hoidev punt – vaatasid üksteist, õhus särisev ärevus nende vahel mänglemas. Nad olid Paralleelmaailma üks kuulsamaid sõpruskondi ning meenutasid Viljarile kolmikut, kuhu ta ise kuulus.

Kolmikut tema, Märdi ja Railiga. Raido oli neile kõigile isa eest. Märdile läbi liha ja vere, Viljarile alates kolmandast eluaastast ja Railile pärast seda, kui ta juba kooli alustades enda isa haiguse tõttu kaotas ja emaga esimest korda läbi Värava astus. Raido oli nad kohe enda tiiva alla võtnud ja punaste juustega paari igas elu aspektis aidanud.

Raido oli olnud nende kolme ühendav lüli ja läbi aja kasvanud sõprus tõi neid muudkui alati kokku tagasi. Viljar tahtis uskuda, et nende vägi oli ühel päeval samamoodi äratuntav kui tihe jõud Gustavi, Dmitri ja Luule vahel. Muidugi, nõukogu kolmikut ühendasid ka teised asjalood. Dmitri ja Luule vaheline sõprus oli kasvanud armastuseks ning mees kandis Gustaviga samasuguse toimega sõrmuseid, mida tunti Kilbi nime all.

Nüüd seisid nad üksteise läheduses keset tumeroheliseks värvitud seinu ja kõrgeid raamaturiiuleid, mis päikesevalguse all tolmu kogusid. Nad suhtlesid omavahel sõnadeta, justkui proovides otsustada, kes suu avas.

Raido oli kolmiku pilguvahetust märganud. „Teid vaevab miski.“

Kõrgemate riiulite jaoks oli ruumis kasutusel ratastel liikuv redel, mille ülemisele astmele Dmitri end istuma toetas. Tõsise asjalikkusega noogutas ta lähedastele, enne kui rääkima hakkas. „Adeele viimasest katsest on varsti kuus aastat möödas. Ta ei ole kunagi nii pikka pausi pidanud ja me oleme mures. Paralleelmaailmast on endiselt puudu väga palju tugevaid sõrmuseid, sa oled ise samamoodi öelnud, et need võivad olla Adeele järgijate kätes. Me istume siin, jutustame ja pidutseme ja elame, aga mis siis, kui kõige selle asemel peaksime hoopis võitlemisele mõtlema? Mis siis, kui järgmine oht on meile kohe uksele koputamas?“

Raido hingas sügavalt sisse ning langetas sulepea aegamisi lauale. Polnud kahtlustki, et samad küsimused olid teda samuti piinanud. Juba esimesest päevast alates, kui ta Paralleelmaailma valitsejana enda vanemate koha üle oli võtnud, oli ta rõhutanud kogu elanikkonnale, et ta tahab töötada selle nimel, et maagia jõuaks tagasi välisellu. Sinna, kust see kord tulnud oli. Ta unistas ühinenud rahvustest ja samasugusest idüllilisest heaoluühiskonnast nagu oli Paralleelmaailma uduste seinte vahel, sest maagia nende sõrmustes ei olnud loodud selleks, et neid varjatuna hoida.

Need olid loodud, et inimelu edendada, et neid aidata ja paremaks muuta ning Raido uskus, et pärast pikki maailma raputanud rahutuid sõjaperioode oli aeg näidata, milline oli tõeline rahu.

Ent Adeele seisis tal alati ees. Naine, kes tahtis näha elu kui kaost. Naine, kes ei hoolinud maagia tekke legendidest, kes ei uskunud, et sõrmuste kaitsmine ei tähendanud lihtsalt üht suletud keskkonda Paralleelmaailmas, vaid kogu Maa elu sellisena, nagu nad kõik seda teadsid.

Kui Adeele Soovi kätte sai ja seda kasutas, andis see talle kõik, mida ta hing ihaldas ning kui polnud enam Paralleelmaailma; kui polnud enam neid, kes sõrmuseid enda kätel hoidsid, siis oli tee inimkonnani vaba Varjudel, mis olid palju õudsemad kui Adeele.

Ent Varjude olemasolust püüdis Viljar võimalikult vähe mõelda.

Just sellepärast, et Adeele soovidel olid liiga hävituslikud tagajärjed, pidid nad Soovi sõrmust naise eest iga hinnaga kaitsma.

„Seda sama kardan minagi,“ ütles Raido vaikselt. „Aga ma ei oska teda enam kuskilt otsida. Alati, kui arvan, et olen Adeelele lähedale jõudnud, kaob ta jäljetult. Ma ei tea, kes ta järgijad on; ma ei tea, millised sõrmused nende käes on. Iga jälg, mille Urmas on aastate jooksul leidnud, on kadunud.“

Urmas, üks nõukogu seitsmest, seisis Raido lauale kõige lähemal. Ta oli Raido ustavaim sõber ja liitlane ning käis mehe eest väliselus Adeelet jahtimas, kuid tulutult. Käed rinnul risti noogutas ta Raido sõnadele muudkui kaasa, päike ta kiilaks aetud pealael eredalt läikimas.

Märdi silmad liikusid kangelt Urmaselt Viljarile ja piinliku valuga püüdis ta enda näol naeru tagasi hoida.

„Ja ma ei tea, kuidas kaitsta Paralleelmaailma paremini, kui seda siiani teinud oleme,“ ütles Raido veel, märkamata, kui kangelt ta poeg muiet peita proovis.

Pärast Soovi varguse katset 1991. aastal oli Raido korraldanud kogu rahvale suure ülekuulamise. Iga varguskatse järel oli mees kaitset Soovi ümber tihendanud – nüüd olid iga Paralleelmaailma elaniku ja seda külastatava kohta tehtud eraldi dokumendid, kuhu olid märgitud inimeste andmed, mis aitasid reetmise korral neid paremini tabada. Soov oli lukustatud. Värava kõrvale oli ehitatud väike putka, kus ööpäevaringselt keegi tulijaid ja lahkujaid jälgis. Raido ja Värava valve vahel esines raadiosaatjatega side ja kui Herald oli Aususe Viljarile üle andnud, oli ta määratud mõisahoone eest hoolt kandma.

Iga uus nägu, kes läbi Värava astus, otsiti läbi ning viidi küsitlemisele. Isegi Stella, kes vaid loetud nädalad tagasi esimest korda Paralleelmaailma avastanud oli, oli pidanud enda ridiküli, mida muudkui endaga kõikjal kaasas vedas, tühjaks tegema. Sealt olid välja tulnud võtmed, väike taskupeegel, pakk paberrätikuid ja libeda ekraaniga vidin, mida Paralleelmaailmas kasutada ei saanud. Või nagu väliselust tulnud ütlesid – sellel ei olnud uduseinte vahel levi.

„Ehk on aeg Värav sulgeda ja läbipääs välisellu lõpetada,“ pakkus Lembit.

„Ei!“ Märt tõmbus näost järsku tõsiseks.

„Lembitul võib õigus olla,“ arutles Vaike, vanim nõukogu liige, „me võtame läbi Värava iga suvalise vastu, teadmata, kas neil võib Adeelega mõni side olla ja need, kes juba aastaid Paralleelmaailma ja väliselu vahel pendeldavad, ei ole paremad. Me ei või kunagi teada, keda lõplikult usaldada saab.“

Selliseks ülestunnistuseks ei olnud keegi valmis olnud. Kevadiselt soe õhk muutus Rohelises ruumis ähvardavalt palavaks. Vähemalt nii Viljarile tundus. Ta oli samamoodi terve oma elu Paralleelmaailmas elanud nagu Vaikegi, aga mitte kunagi polnud ta osanud hakata kahtlema inimestes, kes pea igapäevaselt läbi Värava edasi-tagasi käisid. Vähemalt üks kolmandik Paralleelmaailma rahvastikust olid sellised, kes väliselus töötasid, õppisid või elasid. See ei tähendanud, et nad kuidagi halvemad olid.

Luule puhastas häälekalt kurku, juhtides kõigi tähelepanu endale. Julgelt tõstis ta lõua kõrgemale, kui kortsu vajunud kulmude saatel sõna võttis. „Vaike, ole oma sõnadega ettevaatlik. Ära unusta, kelle rahadest te – põlised elanikud – endale paremat elu saate lubada.“

Luule ja Dmitri olid samuti ühed neist, kes väliselus töö olid leidnud, kuid enda eesmärki polnud nad kunagi unustanud ja kohta nõukogus võtsid nad tõsisemalt kui midagi muud. Just tänu nendele, kes teisel pool Väravat raha teenisid, said Paralleelmaailma elanikud endale lubada seda, mida elu uduseinte vahel neile ei pakkunud.

Raido vaatas ükshaaval kõigi ruumisolijate poole ja jäi silmadega Märdil peatuma. Märdi nägu oli ehmatusest kokku vajunud ning igasugune muretu laiskus, mis temast muidu aina väljapoole õhkas, oli järsku kadunud.

„Ei,“ ütles Raido rahulikult. „Me ei sulge Väravat. Me valmistume väliseluga kokku sulanduma, mitte sellest täiesti lahti ütlema. Pealegi olen ma kindel, et meie suurim toetaja poleks sellega sugugi rahul, kui ütleksin, et end sulgeme.“

Suurim toetaja?

Viljar ei teadnud ühestki suurtoetajast. Ta polnud ka varem ühelgi nõukogu koosolekul käinud, nii et võimalus selleks oligi väike, aga kas võis olla, et Raido oli väliselu tegijatega juba suuremat tutvust teinud, kui ta välja näitas? Kas võis olla, et maagia tagasiviimine tavainimeste sekka oli lähemal, kui ta oli arvanud?

Vastuväiteid Raidole ei tulnud. Hoolimata sellest, et mees alati nõukogu liikmete arvamustega arvestas, teadsid kogunenud, et viimane sõna jäi siiski talle.

„Edasi,“ ütles Raido ning koputas sulepea otsaga vastu lauda, jäädes ootama järgmiseid problemaatilisi punkte, mis Paralleelmaailmas lahendust otsisid, ent ühtegi uut teemat enam nõukogus üles ei võetudki. „Selge, siis lõpetame tänaseks. Heraldile võite öelda, et võtan ta palve arvesse.“

Viljar kortsutas õrnalt kulme. Ta oli tulnud sooviga, et näha, mille pärast mõnikord tunde ja tunde Rohelises ruumis istuti, aga sel korral jäi koosolek liiga lühikeseks. Nad olid Märdiga kõigest kümme minutit hiljaks jäänud.

Vaikimisi liikusid nõukogu liikmed ruumist välja, Viljar ja Märt nende järel.

„Kas sa arvad, et Adeele proovib veel?“ küsis Märt sosinal. Üksteise kõrval kõndisid nad mõisa lõunatiiba.

„Ma ei tea,“ tunnistas Viljar. „Kuus aastat on pikk aeg. Võibolla ta ei jaksa enam. Võibolla ta on alla andnud või... surnud.“

Märt noogutas mõtlikult kaasa. „Ma loodan.“

Värava sulgemise idee oli ta justkui veel nooremaks muutnud. Ta oli murtud südamega laps, kes laisalt mööda koridori õnne otsis.

Viljar peatas ta poolel teel trepile. „Sa saad siit välja. Raido vaatas sind, kui Värava sulgemisest keeldus.“

Ent Märdi nägu ei muutunud.

„Millal Stella tagasi tuleb?“ küsis ta hoopis, proovides kuidagi sõbra mõtteid halvast eemale ajada.

Märt pehmenes justkui vastu tahtmist, kui tagasihoidlik muie ta suunurka tõusis. „Varsti. Ta jääb täna esimest korda Paralleelmaailma ööseks.“

***

Vihma oli sadama hakanud. See oli esimene, mida Viljar märkas, kui poogna langetas ja silmad avas.

Ettevaatlikult asetas ta viiuli tagasi kohvrisse ning lähenes aknale. Kitsaste veeniredena jooksid piisad mööda klaasi alla. Roheliste pungadega puud õõtsusid õrnale tuulele kaasa ning mõisa esine oli ilma halvenemisega inimtühjaks muutunud. Vaade Värava ette oli blokeeritud madalate haavapuudega, mis mõisani jooksvat alleed piirasid, kuid vilksamisi nägi ta kedagi teed mööda vihma eest sooja põgenemas.

Hall seljakott õlal rippumas, varjas Stella märja eest nägu ja jooksis mõisani. Ta tuli tõepoolest ööbima. Väike ridikül oli asendunud suurema kotiga, mis näis asjade raskusest tugevalt naise keha ligi hoidvat.

Päev oli armutu kiirusega õhtusse jõudnud ning endalegi märkamatult oli ta õhtusöögi unustanud. Kehas hiiliv nõrkus pani ta toast lahkuma ja köögi poole suunduma, aga treppidele jõudmata seiskus ta, kui Rohelise ruumi uks klikiga sulgus ja tuttav naisterahvas koridori sügavuses tema poole vaatama jäi.

Marju – Raili ema – tervitas teda kiire lehvitusega ja kõndis väikeste nobedate sammude saatel lähemale.

„Kas Raili on ka siin?“ küsis Viljar lootusrikkalt.

„Ei, ta on küla peal,“ hõikas Marju juba eemalt.

Õigus, Raili oli seda eelneval õhtul maininud. Nimetud kaksikud said sel õhtul naise tähelepanu endale.

Marju jõudis talle aina lähemale. Roosa vihmamantel seisis ta õlgadel lahtiselt, ta punased juuksed olid kinnitatud lihtsasse krunni, millest siit-sealt lahtiseid salke välja jooksis. Ta otsaesist kattis madal murekorts.

„Kas sa said Raidolt väga palju pahandada?“ küsis Viljar.

Marju jäi üllatunult seisma. „Pahandada? Mul oli just palgapäev, tõin Raidole kõigest natuke raha. Mille pärast pahandada?“

„Stella rääkis, et oli sind või Railit näinud läbi Värava tulemas ja avastanud tänu sellele Paralleelmaailma,“ selgitas ta asjalikult. „Ma arvasin, et Raido loeb teile sõnad peale, et järgmine kord hoolsamad oleksite.“

„Hoolsamad?“ kordas Marju pahaselt. „Poiss, võta enda sõnad kohe tagasi. Me oleme Paralleelmaailma olemasolu kaitsnud kogu meie elude jooksul. Mitte kunagi ei astu me läbi Värava, ilma et kontrolliksime, kas keegi võib meid näha.“

Viljar tõstis käed allaandnult kõrgemale. „Ju ma siis eksisin. Ma ei tahtnud tüli.“

Marju raputas siiski pahuralt pead ja kõndis enamat ütlemata mööda treppe esimesele korrusele. Viljar ohkas ning pöördus järgnema, kuid jahedus, mis seintelt vastu hiilis, takistas teda poolel sammul.

„Janely?“ küsis ta sosinal ning vaatas tagasi koridori sügavusse.

Vaimutüdruku nägu ilmus läbi Viljari toa seina nähtavale. Kiirelt vaatas ta nii ühele kui teisele poole, kuid nägemata kedagi teist peale Viljari liugles ta terve kehaga koridori ja jäi maast grammivõrra kõrgemale lendlema.

„Mida sa siin teed?“ küsis Viljar.

„Ma kuulsin hääli,“ seletas tüdruk ning liikus läbi õhu koridori akende alla. „Tulin vaatama, kellega sa räägid.“

Nõiutult kõndis Viljar ta kõrvale. Koos vaatasid nad Paralleelmaailma sügavusse. Maad ümbritsev halludune piir seisis vihma all püsimatult edasi ning põhjakaarde jääva nimedega kivihunniku ees olid põlevad hauaküünlad kustunud. Ühel nendest kividest seisis Janely nimi, tüdruk oli enda kehas saanud olla vaid paar üksikut päeva. Madalate majade vahelised sissekõnnitud rajad olid peaaegu tühjad. Ainult kellegi koer tatsas karvu raputades kuudi poole ning Lembitule kuuluva hüti eest jalutas mööda Herald.

Janely vaatas samuti Heraldi poole, ta mõmises mõtlikult. „Ma arvasin, et ta on Punases saalis.“

Viljar vaatas vargsi tüdruku suunal. Paistis, et ta hoidis alati silma peal, kus mõisa elanikud enda aega veetsid, kuid miks ta kaame nägu mossi läks, jäi mõistmatuks.

„Ju siis Raido,“ pobises Janely omaette.

„Ju siis Raido mida?“ küsis Viljar kohe järele.

Tüdruk kehitas laisalt õlgu, see oli nii Märdilik. „Punasest saalist kostus kolinat, ma arvasin, et Herald on seal, aga ju siis on Raido.“

„Raido on Rohelises ruumis,“ ütles Viljar vaikselt ning tardus.

Punases saalis ei käidud kutsumata. Ainsad, kes sinna vahel Soovi kontrollima eksisid, olid Herald ja Raido ja kui nemad ei olnud seal, siis...

„Ma nägin, kuidas üks punapäine naine läbi mõisapargi värava kõndis ja lihtsalt kadus,“ oli Stella öelnud.

Marju ja Raili ei olnud kunagi...

Seljakott...

Seljakott!

Ta jooksis tüdruku kõrvalt treppidele, võttis alla tormates kaks astet korraga ning kontrollis esimese korruse koridori jõudes käigu pealt, kas karambitnoad, mille Raido talle kinkinud oli, seisid tal endiselt puusadele kinnitatud vöö vahel. Üks nuga kindlalt ühte kätte, teine teisse haaratuna, lükkas ta hoogsalt Punase saali ukse pärani ning seiskus.

Sambalt keset saali oli must riie maha kukutatud, selle najal vedeles avatud tühi seljakott. Stella seisissamba ees, roostes pikavarrelised sepa tangid ta pihus. Vaid viivuks kohtusid nende silmad, enne kui naine tangid õhku tõstis ja raskelt vastu klaaskasti lõi.

Klaas mõranes, kuid jäi kindlasse vormi. Soov selle sees püsis enda padjakesel ja Stella tõstis rannet järgmiseks löögiks.

Viljar lõdvendas parema käe haaret ning saatis ühe tiigriküünt jäljendava teraga noa naise poole.

Tasakaal Stella näpu ümber helkis. Ta varjus tera eest samba taha, jäädes vaid hetkeks kikivarvul kükitama, enne kui uuesti tõusis ja tangidega läbi kasti virutas. Suhkruna pudenes klaas tööriista all kildudeks ja tabalukk, mis varem kasti kinnisena hoidis, kukkus kolinal puitpõrandale.

Stella oli järgmine Adeele jooksupoiss. Stella oli see, kes uuesti Soovi vargile oli tulnud. Stella oli...

Stella oli neid kõiki lollitanud. Raidot, Viljarit ja eelkõige Märti.

Sõbra südamevalu tundes tormas ta saali keskmesse, naisele aina lähemale. Stella krabas Soovi pihku ning jooksis talle samamoodi vastu. Vaid paar meetrit sambast eemal põrkusid nad üksteisega kokku.

Viljar lõi karambiti hoidva käe kaarega välja. Pikalt kärises riie Stella õlal katki, kuid naine ei peatunud. Tasakaal helkis uuesti ning Stella vajus ta ees spagaati.

Naine keerutas end eemale, tõusis sujuvalt jalgele ning virutas tangidega valusalt vastu ta põlve. Metall põrkus raginal vastu luud, heledad täpid sädelesid ta silme ees.

Stella ei andnud talle võimalustki vastu hakata. Uue hooga põrutas ta teisegi löögi vastu hella põlve.

Lootusetult pudenes Viljar põrandale külili.

Valu sundis ta karjuma. See põletas, voolas mööda ta jalga üles puusani. Ettevaatlikult surus ta käe reiele, kuid teravus põlves ei lasknud tal jalale toetuda.

Stella viskas tangid endast eemale ning jäi ta kohale kõrguma.

„Anna andeks, ma ei saa sind ennast takistama lubada,“ sosistas ta ja tõmbas jope taskust välja kokku volditud paberi. Pehmelt kummardus ta Viljari kohale ning surus paberi ta pükste taskusse. „Ütle Märdile, et mul on siiralt kahju.“

„Märt,“ surus Viljari läbi hammaste. „Märt ei andesta sulle iial.“

Stella silmad värelesid. Justkui eksisteeris selle külma maski taga siiski mõni soojem tunne. Justkui polnud Märt talle kõigest vahend Soovile lähenemiseks.

Häälekalt hingas ta sisse, tõmbas käega üle näo ja tammus ukse poole.

„Palun ära vii seda talle,“ peatas Viljar teda sõnadega. „Ära vii seda Adeelele. Ta on meie hukatus. Ta on Märdi hukatus.“

„Sa eksid,“ ütles Stella, astus koridori ning tõmbas ust enda järel koomale. „Sul ei ole õrna aimugi, mille nimel Adeele tegelikult võitleb.“

Punase saali uks sulgus naise ja Soovi järel raske klikiga.

See ei saanud nii lõppeda. Aastakümnete pikkune võitlus Soovi nimel ei saanud niimoodi lõppeda. Mitte nii, et ta purunenud põlvega klaasikildude vahel vedeles. Mitte nii, et ta silme all oli viimaks üks Adeele järgijatest sõrmuse enda kätte saanud ja sellega lahkunud.

Mitte nii.

Piinavast valust hoolimata upitas ta end tervele jalale püsti. Hambad huulde surutuna lonkas ta vastu seina, toetas käe vastu külma pinda ning sundis end edasi liikuma.

„Janely!“ karjus ta. „Raido!“

Keegi pidi teda kuulma. Keegi pidi Stellat nägema ja takistama.

See ei saanud nii lõppeda.

„Raido!“ karjus ta uuesti.

„Mis viga?“ küsis tüdruku hääl ta selja taga. Janely külm liugles üle saali ja tuli aina lähemale, kuni ta ees ehmunult seisma jäi. Tüdruku silmad tantsisklesid ta vigastatud põlvel ning segadusel samba juures.

„Soov. Stellal on Soov,“ ütles ta läbi valu. Kangekaelselt nihkus ta uksele aina lähemale.

Kiiremalt kui kunagi varem lendas Janely läbi lae otse Rohelisse ruumi, külm õhk tüdruku järel kadumas.

Viljar sihtis aga muudkui suletud ukse poole. Stella võis olla juba poolel teel Väravani, ta ei saanud lubada allaandmist, ei saanud lubada, et Soov nende käest igaveseks kaob.

Üks raske samm teise haaval vedas ta end ukseni ning vajus linki keerates läbi avause. Vaid hetkeks toetus ta vigastatud põlvega jalale, uus laine kõrvetavat valu sundis teda hinge kinni hoidma. Hoolimata klombist, mis ta kurku kerkis; hoolimata pealetükkivast kuumast higist, mis ta peopesad niiskeks muutis, pressis ta edasi.

Pressis edasi ka siis, kui mõisa peasissepääsuni lonkas; ka siis, kui selle pärani avatuks lükkas ja allee poole vaatas; ka siis, kui Raido järsku ta selja tagant mööda jooksis, raadiosaatja haaras ja karjus.

Ent maailm tema kõrvus muutus hääletuks.

Stella oli vaid mõne meetri kaugusel, et läbi Värava välisellu astuda ja kaduda. Urmas, kes parasjagu Väravas valvet pidas, suitsetas mugavalt ühe haavapuu najal ning ei paistnud väljagi tegevat sellest, mis ta nina all tegelikult toimus. Ja Märt...

Märt kõndis kohvikust mõisa poole, näol kõige laiem, kõige siiram naeratus, mida Viljar seal kunagi näinud oli. Ta ootas esimest ööd, kui Stella temaga Paralleelmaailma jäi, teadmata, mis juhtunud oli; teadmata, et naine oli tulnud vaid selleks, et igaveseks lahkuda.

„Peata Stella!“ karjus Raido uuesti raadiosaatjasse, ta hääl üle sügava Paralleelmaailma kajamas. Ta hüppas üle treppide ja jooksis alleele.

Stella vaatas vaid hetkeks üle õla Urmase poole, kui mees sigaretil näppude vahelt maha lasi langeda. Urmas ei lasknud kolmandat korda käsutada, tormas Stellale järele ning krabas ta käest.

„Mida te teete?“ käratas Märt.

Viljar ei julgenud talle vastata. Ei julgenud talle otsagi vaadata. Ta ei tahtnud olla inimene, kes enda parima sõbra südame murdma pidi.

Stella oli juba poole kehaga Väravat läbimas, ta tõmbas hoogsalt kätt mehe haardest vabaks, kuid rõngas Urmase käel helkis. Jõud, sõrmus, mille maagia üle Urmas alati uhkust oli tundnud, sõrmus, mille üle Viljar järsku lõpuni tänulik oli.

Stella jõnksatas end veelkord Väravast väljuma, aga ainult tänu Jõule püsis Urmase raudne haare naise käe ümber edasi. Aegamisi tõmbas mees ta üleni Paralleelmaailma tagasi. Raido tõttas talle rutakalt appi ning kahe suure mehe vahel tiriti Stella vägisi mõisa poole.

„Mida te teete?“ küsis Märt taas, sel korral palju vaiksemalt, kuid ta ei saanud ühtegi vastust.

Soov oli päästetud.

Nad olid päästetud.

Viljar libises mööda hoone seina istuma ja lasi terve jala, mis kogu keha raskuse all kangeks oli muutunud, puhkama. Jahe vihm sabises vastu ta nägu, muutis ta aegamisi märjemaks, värskemaks.

„Viljar?“ Märt oli treppide ees seiskunud. Ta jälgis ainult Stellat, kes meeste vahel lootuselt vabaks proovis rabeleda, aga sosin, mis ta suust väljus, oli suunatud Viljarile. „Mis toimub?“

Nii väga soovis Viljar, et saaks vaikida; nii väga soovis ta, et saaks lasta kellelgi teisel seletada, mis juhtunud oli. Ausus ta sõrme ümber käskis tal see-eest vastata ning tõde pressis temast sama teravalt välja, kui oli valu ta paremas põlves.

„Stella varastas Soovi,“ ütles ta ning püüdis kätega istumisasendit mugavamaks muuta. Võimatu oli jalga sirgeks ajada ning sama võimatu seda kõveraks ajada. Püksiriie pitsitas vastu ta paistetama hakanud põlve. Ta võis vaid loota, et vigastus piirdus põrutuse mitte luumurruga.

Ta vajas Heraldi taimi.

Märt vaatas teda kui peksa saanud kutsikat. „Kas sa... kas tema tegi sulle haiget?“

Viljar noogutas. Vaid tänu Janely uudishimule oli ta Stellat Punases saalis kohanud, tänu Janelyle oli Raido alla jõudnud ja Urmast hoiatanud. Ta oli vaimutüdrukule tuhat tänu võlgu.

Nad kõik olid.

Urmas ja Raido vedasid Stella enda käte vahel mõisast sisse. Üle õla püüdis naine Märdi pilku püüda, kuid Märt hoidis silmi kindlalt maas.

Igasugune armastus, mis tal Stellale pakkuda oli olnud, oli ta jäädavalt murdnud.

***

Jaheda öö õhk tõstis karvad Viljari kuklal püsti. Harjumatu ettevaatlikkusega toetas ta kargud vastu puitu ja astus vasaku jalaga sammu. Esimene trepiaste oli ületatud.

„Võta rahulikult,“ ütles Herald ta kõrval, käed ta püüdmiseks valmis. „Kuidas valu on?“

„Nõrgem,“ sõnas ta tuimalt ning langetas kargud julgemalt järgmisele astmele. Herald oli ta jala väävli järele haiseva määrdeainega kokku mässinud ning vigast põlve kattis nüüd külmakott, mida hoidis kinni selle ümber keritud side. Tal oli soovitatud pikali jääda, kuid kangekaelselt oli ta tahtnud Märti näha. Polnud niikuinii teada, mis ta põlvest edasi sai, sest väliselu meditsiiniline abi, mida ta sel hetkel vajas, jäi nüüd teadmata ajaks kättesaamatuks.

„Sa võid tuppa minna, ma saan hakkama,“ ütles ta ja astus vastust ootamata viimaselt trepiastmelt murule. Herald raputas omaette pead, kuid kuuletus sellegi poolest.

Üks rahulik samm teise järel toetas ta end aega näinud karkudel järve poole. Vihm, mis ta alles seitse tundi tagasi märjaks oli muutnud, oli kadunud ning Paralleelmaailma ainsa veekogu kohal immitses udu, mis mööda maad hallide seinte poole ujus.

Igal teisel päeval oleks ta sellisel kellaajal juba tükk aega sügavas unes veetnud.

Märt istus keset märga muru, küüru tõmbunud selg mõisa poole. Lahkunud õhtu oli temalt võtnud viimse tuleviku lootuse ning uudised, mida Viljar talle rääkima läks, muutsid asjaolu aina hullemaks.

Ta oli selles enam kui kindel.

Viljar viskas kargud rahulikult endast eemale, toetas käed maha ja istus Märdi kõrvale. Külm imbus nüüd nii mööda õhku kui maad sügavale luudesse.

„Kuidas sa end tunned?“ küsis ta. Hundinuiad, mis järve kaldal kasvasid, olid udus vaevu nähtaval.

Märt turtsatas. „Kuidas sina end tunned?“

Tõsi. Nad mõlemad õhkasid väsimust, mis keha kattis, ja nördimust, mis liiga tugevalt hinge pitsitas. Enne Stellat ei mäletanud nad, kes või millal Adeele lähedastest Soovi varastama oli tulnud. Nüüd teadsid nad väga hästi, mis tähendas sõrmuste kaitsepositsioonis olemine. Inimene, kellesse nad kord uskunud olid, oli neid reetnud.

Nemad olid Paralleelmaailma tulevik, nemad pidid selle koha ilu ja võlu oma eludega kaitsma.

„Eriolukord,“ suutis ta esialgu öelda. Hääli kuuldes vaatasid nad mõlemad allee poole.

Raili ja Marju kõndisid ärevatel sammudel mõisani ning Viljar teadis, et nad ei jäänud viimasteks. Mõisa seinad võisid olla paksud, aga Rohelise ruumi ukse taga oli ta tund aega tagasi kuulnud, millest raamatukogu sügavuses räägiti.

„Värav suletakse,“ ütles ta ning neelatas. „Nõukogu kutsus kõik meie väliselus viibivad kokku. Neil lastakse täna valida – kas Paralleelmaailm ja sõrmused või väliselu nendeta.“

„Me ei pääse enam teisele poole Väravat,“ lausus Märt allaandnult.

„Jah.“

Mööda alleed jooksis järgmine paar –härra ja proua Menning. Abielupaar, kes oli pool enda elust väliselu ühiskonnas raha teeninud ja Paralleelmaailma toetanud.

„Ja Stella?“ küsis Märt. Ta hääl värises.

„Nad veel otsustavad, mis temast saab,“ vastas Viljar ning tõstis silmad taevasse.

Neid ümbritses tühi hall mass, nii kõrges taevas, Paralleelmaailma ümbritsevates seintes kui õhus järve kohal. Võililled märjal murul olid öö tulekul õied sulgenud ning värv, mis varem kevade kaunimaks oli maalinud, oli pimeduses kadunud.

Vaikuses pistis ta käe pükste tasku ja tõmbas välja volditud paberi, mille Märdile edasi ulatas. Ta teadis väga hästi, mis sellele kirjutatud oli.

Kui ausad need sõnad kollakal lehel olid, polnud ta kindel, aga kui need Märti kuidagigi aitasid, oli ta nõus neid jagama.

Soovin, et mõistad, miks teen, mida teen.

Soovin, et näed, milline meie elu võiks olla, kui me poleks sündinud erinevat uskudes.

Soovin, et mäletad kogu armastust, mida su vastu tunnen. Nüüd ja igavesti.

Hüvasti, Märt, mu kõige kallim.

Võibolla oleme mõnes teises elus õnnelikud.

Jutt: Hea südametunnistus (Kristi Reisel)

Udu. Läbi udu tuleb külm ümmargune valgus, mis kisub välja olematusest. Tühjuse ja apaatsuse tunne ei lase reageerida. Puudub tahe reageerida. Lapse kilked. Väike heledapäine poiss ajab koera taga. See on tema. Ta tunneb koera niisket koonu enda nägu limpsimas. Ta armastas seda koera. Koera nimi oli Reks. Pidepunt. Midagi konkreetset. Mälukillud hakkavad voogama. Lendamise tunne ja adrenaliinitulv, kui sa tõmbad rattad maast lahti. Ta hoiab juhist, tunneb kuidas lennuk rebib ennast maast lahti. Tumeda peaga naine naerab talle ja näitab keelt. Ta armastas seda naist. Tunded ja mälestused hüplevad ja koonduvad.

Jah, ma tean kes ma olen – Mattias, Mattias Kadarbik. Tundub nii oluline formuleerida just see nimi, see pidepunkt, enne kui ta silmad avab.

Ümmargusest valgusest on saanud kõikehaarav valus valgus, mis teda ümbritseb. Ta ahmib õhku kopsudesse, kuid soovitud kergendustunnet ei järgne. Silmad harjuvad veidi ja ta näeb, et lamab siledal pinnal. Tema kõrval seisab valgust kiirgav olend. Kõik muu on heledas udus. Mees silmitseb segaduses olendit. See kõrgub tema kohal, kuigi on veidi eemal. Ta ei liiguta ja olend ei liiguta. Erinevad mõtted kappavad kiiresti mööda pead. Paanikalaine nöörib kurgus. Mis juhtus, kus ta on? On ta ohus?

Olend seisab liikumatult ja jälgib teda. Ta meenutab pikas rüüs inimest, kuigi näojooned jäävad tabamatuteks. Need nagu oleks, aga kui sa vaatad, siis ei suuda neid näha.

„Ae …“ piuksatab Mattias pead õlgade vahele tõmmates ja viipab käega. Ta ei tunne ennast just mugavalt selle olendi läheduses.

„Mattias Kadarbik,“ lausub ta lõpuks selge kõva häälega ja sirutab konkreetselt käe, et olend saaks ta püsti tõmmata.

Olend ei reageeri. Mattias tajub, et teda vaadatakse, kuid ei suuda fikseerida olendi pilku ega mingit liikumist.

„Kus ma olen?“

Paus. Vastust ei järgne.

Mattias silmitseb olendit. Kui tal oleks tiivad, siis sobiks ingliks, käib mõte peast läbi. Kõhedustekitavalt jõuab mehe teadvusesse vaikus ja valgus, mis teda ümbritseb.

„Ma olen siis surnud ...“

Vilksatab mälupilt viimasest ööst haiglas, kus ta oli tilgutite küljes kõrges palavikus. Arst seisis ja vangutas pead. Rääkis midagi vaiksel häälel, mida Mattias ei kuulnud, ja medõde täitis blankette püstijalu ja oli väsinud näoga.

Mattias tõuseb istukile ja uurib end. Keha on hele ja sees on veidi tumedam kontuur. Muie tuleb mehe huultele.

„Et ma olen praak surnu siis? Plekkidega? Peab tootjale pretensiooni esitama,“ ja püüab käega tumedamat kontuuri maha nühkida. See ei tule maha. Tõmbub koomale ja muutub veel tumedamaks.

„Miks sa nii arvad?“ küsib vägagi tuttav hääl.

„Nüüd sa lihtsalt näed mind.“

Adrenaliinitulv ja ehmatus. Mattias vaatab tumedamat kontuuri enda sees. Ta on tundnud seda häält terve oma elu!

„Vau, ma olen sind ikka alati endaks pidanud. Et südametunnistuse hääl või nii. Kas me ei ole üks ja see sama? Lihtsalt minu mõtted teise nurga alt.“

„Noup, ja ei ole kunagi olnudki. See et ma sinu sees olen, ei tähenda, et ma oleksin sina. Mina olen sinu mõttekohandaja.“ Tumedam kontuur tema kehas valgus ühte laiku kokku.

Mattias seedis kuuldud infot ja vaatas tumedat liikuvat laiku oma paremal käel, muidu nii heledal ja poolläbipaistval kehal.

„Ja sa oled nagu must südametunnistus või nii, et sa selline tume plönn oled?“

Laik seisatas. Mattias tundis tema solvumist.

„Arva, mida tahad. Minu eesmärk oli sinu energiataset tõsta ja siin sa oled.“ Laik sibas üle õla seljataha ja Mattias ei näinud teda enam.

„Ära solvu, ma alles kohanen selle kõigega siin,“ ta viipas ümbritsevale. Ta ei tahtnud tülli minna ainukese tuttavaga, kes tal selles uues olukorras oli. Südametunnistus pidi ilmselgelt rohkem teadma sellest kõigest siin.

Ta tajus porinat ja mühatust kusagil abaluude kandis.

„Kuule, sa oled siin rohkem kodus, kes see Kalevipoeg valges siin seisab? Ingel?“

„Nimeta kuidas tahad.“ Mõttekohandaja oli endiselt veidi tõre, kuid valgus tagasi Mattiase õlale, nii et mees nägi teda.

„Miks ta siin seisab?“

„Meid ootas. Kui sa oled piisavalt koondunud, võime edasi liikuda.“

„Edasi kuhu?“ ei saanud Mattias aru.

„Vaata ringi ja mõtle, kus sa olla võiksid?“

Mattias vaatas. Nende ümber oli udune tihke valgus, mis summutas kõik. Ta ise oli hele koopia kunagisest endast. Keha ei olnud enam tahke, kuigi piirjooned olid olemas. Ta pistis parema käe sõrme läbi vasaku käe peopesa ja kergitas kulmu.

„ Surnud, kindlasti. Kas ma olen taevas?“

„Võib nii tinglikult öelda vist küll.“

„Tinglikult?“

„Taevas ei ole päris selline, nagu inimesed seda endale kirikutes ette kujutavad …“

„Sa tunned mind päris hästi, kiriku inimene ma nüüd just väga ei ole, kas oleks vaja?“ Ta vaatas küsivalt tumedat laiku enda õlal ja siis ingli poole.

Mõttekohandaja vaikis.

„Kuule, kui sina ei ole mina, siis kuidas ma sind kutsuma peaksin, südametunnistus?“

„Minu nimi on Mauno.“

Mattias turtsatas. „Et ma olen terve oma elu enda peas kandnud tüüpi nimega Mauno. Kes on igal hommikul minu peale karjunud, et ma peaksin üles tõusma ja tööle minema … Mnjah, ei ole jah päris nii, nagu ma ette kujutasin“. Ta muigas ja raputas pead.

„Mis nüüd edasi saab, Mauno?“

„Kui sa oled valmis liikuma, siis tõuse püsti ja mine tema järel.“ Mauno viipas olendile.

Tundus totter küsida, et kus ingli tiivad on. Selle asemel hakkas Mattias end püsti ajama. See oli raskem, kui ta oli arvanud, kõvasti raskem.

„Miks see nii vaevaline on, see püsti tõusmine?“

Valgus pildus sädemeid nende ümber, kui Mattias üritas tõusta ja mitu korda tagasi prantsatas.

„Mina töötan sulle vastu. Ainult üle null-nivoo energia suudab siin tõusta ja edasi liikuda. Mina olen raskem, nii et sina pead ekstra kerge olema. Minu panus,“ Mattias tundis uhkuse tulva Maunost.

„Kuule Mauno, me oleme ikka terve elu koos olnud ja hästi läbi saanud. Ära hakka bitchima. Lausu nüüd ikka paar lahket sõna minu eest ja aita.“ Ta kõõritas valgusolendi poole, kes jälgis huviga tema katseid tõusta.

„Ma ei saa, ma olen mõttekohandaja.“

„Mis asi sa oled?“

„See on nagu kraadiklaas. Sa võid enda omaga semutseda kui tahad, aga temperatuuri näitab ta ikka nii nagu see on.“

„Tropp oled,“ tahtis Mattias öelda aga pani suu kinni.

„Ma kuulsin seda,“ vastas Mauno.

Mattias ajas ennast pingutusega püsti ja vaarus ingli poole.

„Me võime vist liikuda.“

Valge olend keeras ennast ringi ja hakkas minema. Mattias järgnes talle.

„Mauno, sa tunned neid? Miks ta midagi ei ütle?“

„Kas sa ootad presidendi kõnet saabumise puhul? Oota, küll see ka tuleb … kõigepealt pead näitama, et oled piisavalt tugev, et vaatlejateni jõuda.“

„Mitte nüüd just presidendi kõnet … aga teretulemast võiks ikka ju öelda, “ porises Mattias minnes ja jalgade ette vaadates.

„Seda me veel ei tea, kas me oleme siin teretulnud või lühivisiidil,“ lausus Mauno.

Mattias põrnitses tema ees kõndivat olendit ja püüdis sammu pidada. Tema jalgade all oleks pind nagu veidi surisenud, kui olendi jalad pinda puudutasid. Mattiase jalad sellist häält ei tekitanud. Ta kujutles korraks ette, kui olend jalgu lohistaks ja tekiks staatiline elekter. Olendi juuksed tõuseksid halona püsti ja õõtsuksid olematus tuules.

Selline tagurpidi meduusikene …

„Ta kuuleb sind, muideks. Lihtsalt et sa teaksid,“ lausus Mauno.

Mattias komistas ehmatusest ja püüdis pead tühjaks teha. Seda oli ootamatult keeruline teha, kuna ei olnud ühtegi pidepunkti, kuhu oma mõtteid suunata. Ta keskendus hoonele, mis eemalt paistis.

See oli suur akendeta hoone. Hoone lõppu ei paistnud. Nad liikusid vaikides hoone poole ja neid minejaid oli veel. Erinevatest suundadest saabusid heledad inimesed oma saatjatega. Lähemale jõudes oli kuulda pumpamise moodi heli. See oli madal ja monotoone.

Nad sisenesid ja saatja suunas neid kolme kõrge olendi juurde ruumis. Astus ise kõrvale ja jäi ootele. Mattias silmitses kolme suurt valget olendit laua taga ja nemad silmitsesid teda. Aeg oleks nagu tardunud.

Mattias tajus, et teda ja Maunot vaadeldakse erinevalt ja et olendite vahel on erimeelsus. Ühtegi sõna ei lausutud, aga õhus oli tunda pinget.

„Õmm … et kas ma saan kuidagi aidata?“ ei pidanud Mattias enam lõpuks vastu.

„Mind ju ikkagi arvustate?“ Ta vaatas olendeid ja tundis end tobedalt.

„Jah, räägi meile, kuidas sina nägid Timuti metsas toimunut.“ Olend ei kasutanud sõnu, aga tema mõtted kajasid Mattiase peas.

Mattias oli segaduses. Seal metsas oli ta ühed matkajad mudast välja aidanud ja metskitse pojaga laskmata jätnud. Käsi ei tõusnud kitse laskma, kui talle kõrval nägi ja ta süüdistas ennast pärast mitu nädalat. Pärast ei tulnudki juhust ja kitse jahiluba jäigi realiseerimata. Ja seal matkaautos oli rase naine olnud. Mitte et ta teda seal tookord korralikult näinud oleks, naine ei tulnudki autost välja. Ta oli veel vihane olnud, et on mimmu, ja ei tule appi ega autost välja. Ega tema ei teadnud, et ta viimase vindi peal rase oli ja kohe sünnitama hakkab. Jõudsid ilusti sünnitama ja saatsid talle pärast tänukaardi.

Ta oli päris pahane tookord seal metsas, et suvalised matkajad mööda tema metsa ringi kondavad ja sügavaid roopaid teevad. Kohe-kohe sünnitamisest ei teadnud ta midagi. Mattias ei ropendanud just tihti, aga kui, siis hingest. See päev oli olnud üsna hingestatud. Pahameelelaine hõljus veel pikalt tema peal pärast seda. Kehva, et just seda siin meenutati.

„Miks sa Mauno soovituste vastu läksid? Ta soovitas sul kits lasta ja kinni jäänud autost külmalt mööda minna.“

„Ma võin ju vihane olla, aga ega ma sellepärast veel …“ ta takerdus.

„Kas see oli halb, et ma südametunnistuse vastu läksin? Ta on mulle ikka hea nõu andnud tavaliselt. Ta on vahepeal selline, veidi omapäradega, aga ma pidasin seda ju enda tujudeks.“

Olendid arutasid midagi omavahel. Tume laik niheles intensiivselt ja see tekitas ebamugavustunde.

„Sul tuleb Mauno õpetamine päris hästi välja,“ muheles üks olenditest.

„Aga sa pead veel harjutama,“ ta viipas seisvale tiibadeta inglile ja andis talle mingid korraldused.

„Mis must saab?“ tahtis Mattias teada.

„Me kohtume veel,“ lausus suur valge olend ja ingel nügis nad eemale. Kolmiku ette asus uus inimene oma saatjaga.

Mattias oli segaduses. Südametunnistus oli valgunud tumedaks tombiks tema vasakus jalalabas ja oli üsna tasane.

„Ma ei saanud aru. Olemegi nüüd paradiisis? Kas ma pean oma keha sinuga jagama? See ei näe just päris selline välja, nagu ma arvasin.“

„Ei ole jah päris nii, nagu ette kujutatakse,“ vastas Mauno mornilt.

„Saa siis päris paradiisiga tuttavaks. See seal, kuhu sind praegu viiakse, on mateeria ja antimateeria muundur. Kui su energiatase on piisav, et olla olemas, siis sind saadetakse uuele ringile looma sama kvaliteetset energiataset kui sa ise. Kui ei, siis lahustatakse.“

„Lahustatakse nagu olematus?“ uuris Mattias ettevaatlikult.

„Energia, mis ei püsi liikumises ja ei taasloo enda sarnast või ei liigu ülespoole, ei saa olemas olla mateeriana,“ ohkas Mauno.

„Liikuda võib ükskõik mis suunas, ei pea ainult kõrgemaks ja rohkemaks saama.“

„Seda loetakse ringprintsiibi rikkumiseks. Kui ei ole taotlust uuesti kõrgemale tõusta, siis need energiad lahustatakse.“

„Ja mida minu kohta öeldi? Ma ei kuulnud midagi peale selle, et näeme uuesti.“

„Jah, see käis sinu kohta.“

„Kui mina näen neid uuesti, mida see tähendab ja mis sinust saab?“

„Muretsed minu pärast?“

„Ikka veidi,“ Mattias kehitas õlgu.

„Noh, ei ole vaja, ma saan hakkama.“

Mattias tajus, et Mauno on mures ja häiritud.

Nad olid jõudnud ukseni, mille taga tuksus intensiivselt pumpamise hääl. Olend kohmitses ukse juures ja klõbistas midagi seinal.

Mattias peatus. Järsku ei olnud tal enam tahtmist järgneda heledale valgusolendile.

„Mind viiakse mateeria-generaatorisse? Mind töödeldakse ümber? Aga ma ei taha!“ Mattias vaatas jahmunult ust. Järsku jõudis talle kohale, et „kohtume jälle“ ei olnud sõbralik tere tulemast, vaid et ta ei saa jääda.

Olend oli avanud ukse ja sealt kiiskas välja imavat valgust. See haaras Mattiase endasse ja kiskus ta uksest sisse. Mauno oli ennast jalalabast vaikselt välja libistanud ja jäi tumeda laiguna põrandale. Ingel märkas seda ja andis kerge jalahoobi, nii et ka tema lendas valgusesse. Tume laik urises, kuni valgus ta endasse imes. Ingel sulges ukse.

Udu. Läbi udu tuleb külm ümmargune valgus, mis kisub välja olematusest. Apaatsus ja soovimatus reageerida. Vilksavad mälupildid heledapäisest väikeset poisist, jalutuskäigust valge pika olendi kõrval ja tume laik Mauno tema peopesas. Vestlused Maunoga. Pidepunkt. Mattias püüab silmi avada. Seda ei ole võimalik teha. Silmad ei kuulu talle. Suure motiveerimise ja ponnistamise peale suudab ta silmad avada. Ta vaatab suurt kollast kaelkirjakut, mis tiirleb tema kohal ja ninast tuleb välja tatimull. Ta on võrevoodis.

Mattias jõllitab liikuvat mänguasja.

„Ma olen titt uuesti?“ pahvatas Mattias jahmunult.

„ Lall-la-laa, kes sa oled?“ See oli suur ja soe hääl. Mattias tundis ennast nii väiksena selle kõrval. See oli võõras hääl.

„Kes sa oled?“ küsis  Mattias ettevaatlikult ja püüdis paigal olla, et tajuda, kust hääl tuleb.

„Llll, laa – mulle meeldib emme.“ Laps pistis käe suhu ja määris sülge mööda nägu laiali.

Suur ja soe rullis Mattiasest üle. Ta tundis, kuidas on lömastatud ja püüdis ennast uuesti kokku kraapida. Ta oli hingetu. Nagu tornaado oleks temast üle käinud.

„Ei taha, olen titt uuesti. Tahan emme! Titt uuesti ära!“ Laps püüdis haarata kaelkirjakut. Seda kätte saamata võttis ta väikse karu ja viskas võrevoodist välja.

„Titt uuesti ära!“

Mattias ohkab ja vannub vaikselt „Ma olen siis nüüd kellegi mõttekontroller, nagu Mauno oli minul?“

„Mauno, ae … ? Oleks vaja nõu pidada südametunnistusega, enne kui südametunnistusena tegutsema hakkan,“ hõikas ta muiates.

„Jah, ma kuulen sind.“ Mattias võpatas selle tuttava hääle peale.

„Kas sa jäädki minuga kaasa käima?“

„Saadeti, ega ma ise ei tahtnud.“

Mattias mühatas. „Et südametunnistusel on siis kohustuslik südametunnistus?“

Mauno naeratas tehtult. „ Sina teed mind paremaks ja mina sind …“

„Lll-aa-al,“ laps tagus pehme klotsiga pea seda poolt kus Mauno oli.

„Veel üks titt uuesti, ei taha titt uuesti. Tahan emme!“ Suur ja soe rullis neist mõlemast üle.

Mattias oli hingetu ja laiali määritud, aga Mauno ainult itsitas. Temal ei olnud viga midagi.

„Noh, mis tegema hakkad? Mis eesmärgid võtad?“ küsis Mauno lõbustatult.

Mattias põrnitses enda ette. Ta tahtis olla hea südametunnistus. Selline, kelle pärast ei oleks valge kolmiku ees piinlik. Nagu temal Mauno pärast oli olnud.

„No hetkel on ainult üks eesmärk. Mitte lasta lapsel skisoks kätte minna, kui nii palju hääli peas jutustavad. Suu kinni ja suhelda ainult hädavajadusel.“

„Laa-loo, hädavajadussss … Lähme ronime üle ääre,“ ja laps hakkas ennast üle piirde vinnama. Ta sai tekipuntra peale astudes käed üle ääre ja kõikus tasakaalu otsides.

„ISTU!“ karjatas Mattias ja sööstis lapse silmadesse. „Karu – karu – karu.“ Ta püüdis lapse silmi mängukarule suunata.

Mauno itsitas: „Ega ta koer ei ole.“

„Lll-ii, koer … ei ole koer!“ laps võttis karu ja viskas võrevoodist välja. Laps istus ja põrnitses pahaselt seina.

Mattias oli valgunud südame kohale ja tuksles pingutusest. Tema olemus valutas pingutusest. Füüsilist keha mõjutada ja tähelepanu pälvida oli äärmiselt kurnav. Ta tahtis olla hea südametunnistus. Mitte selline hall tomp nagu oli Mauno. Mauno kasvatamisega tuli ka tegelema hakata. Esmane eesmärk oli üsna selge – mitte lasta skisofreenikuks minna lapsel, kõigi nende südametunnistuste häältega peas. Liigsed hääled tuleb vaigistada. Ta pani suu kriipsuna kinni ja tõstis sõrme suule ja vaatas Maunole kurjalt otsa.

Ta nägi kuidas Mauno vaikselt itsitab ja teeb nägusid. Laps hakkas näoilmeid järele tegema.

Mattias mõtles ennast suureks ja soojaks ja rullis Maunost üle. Mauno ahmis õhku ja oigas. Ta oli laiali määritud ja oimetu mingiks ajaks. Laps pilgutas silmi ja naeratas.

„Minust saab hea südametunnistus,“ oli Mattias otsusekindel.

Ühel häälel rääkiv ja hea südametunnistus.

Ta naeratas omaette. Tuleb Mauno seni oimetuna hoida, kuni laps magama jääb ja siis tuleb loeng väärtustest, mida nad lapsele õpetama peavad …

Jutt: Nende enda tungival soovil (Kristi Reisel)

Leia sisises vihast, kui ta lüüsiukse enda järgi kinni virutas. Need sitapead kavatsevad ta Neptuunile saata ja selle tulusa otsa ise ette võtta. Ta on sama hea mehaanik kui Jorg, Miller või Haamer, aga ei. Teda ei võeta, sest ta on naine. “Kurat küll, saage üle, et mul tilli püksis ei ole!“ karjus ta oma kajutis. Kuidas nad saavad nii mölakad olla. Õhust jäi puudu ja veri tuksles meelekohtadel. Ja kui siis meeskonnast keegi ennast täis lakub - aetakse talle jälle käsi püksi ja kõigil on nalja laialt. Jorg hoiab teda kinni ja kabistab. Kurat, ta lööb kellegi vigaseks, mis siis, et selle eest karistada saab.

Tilliga värdjad. See ei ole mitte tühja koha pealt, et nii vähe naisi lendas. Kui sinu ümber on selline sitapeade kari, siis püsidki planeedil või jaamas. Leia tugev rahavajadus oli teda sundinud liituma laevastikuga. Ta oli hea mehhaanik ja neid mehaanikuid oli vähe, kes olid nõus pikki lende tegema. Sellepärast teda tolereeritigi, aga … olla noor naine laevastiku sellise kaadri kõrval oli alandav ja raske.

Peale Uniooni lagunemist oli laevastik pigem kamp piraate kui laevastik. Kehtis tugevama õigus ja selleks, et olla tugev ja tõsiselt võetav, pidi till püksis olema. Kellegi magatajana ei olnud Leia ennast kunagi näinud. Ta lihtsalt ei olnud piisavalt kenake, et sellest ennast ära oleks elatanud.

Nüüd nad siis jätsid ta tulusast retkest välja. Võtsid Jorgi kordagi tema peale mõtlemata või andmata talle võimalust. “Kosmos on naisele valus koht,” oli levinud ütlemine. Sellega õigustati praktiliselt kõike, mis naistega kosmoses tehti. Sellepärast oligi nii vähe naisi siin.

Leia pakkis oma vähesed asjad rahmides kokku ja siirdus kürokambrite poole. Neptuun siis Neptuun. Ei ole esimene ega viimane sitt ots. Tema saab pika une ja vähetulusa Neptuuni, mis oli planeedilt tellitud. Jorg saab kohe rüüstata äsja leitud puruks lastud ristlejat. Leia ohkas. Issver, kui palju niklit seal pidi olema. Iga mehe osa saagist oleks ära lahendanud kõik tema rahamured. Aga ei, tema pidi veel mitu aastat kündma kosmost… Ta sulges silmad. Hingas välja ja sulges kapsli. Kapsel hakkas vaikselt surisema ja kõik mattus valgesse uttu.

Kui Leia silmad avas, oli täiesti pime. Külm paanika. Unest väljudes oli alati valgus pigem liiga ere. Üles äratav meditsiinipersonal või siis mõnes kohas ka meditsiiniandroidid, olid alati liiga pealetükkivad ja hoolitsevad. Kogu aeg käis mingi sagin, kui paljusid koos äratati. Valitses täielik vaikus. Leia teadis, et ärgates oli vaja kohe eemaldada igasugune liigne vedelik hingamisteedest ja ta tõusis istukile ning hakkas köhima. Isegi pool unesegusena mäletas ta treeningut. “Kus kurat ma olen ja kus teised on,” vasardas peas.

Ruumis süttisid tuled. Oli see nüüd hääle või liikumise peale, ei olnud Leia kindel. See oli valge plastikulaadse kattega kandiline ruum. Peale tema kapsli ei olnud ruumis midagi. Kapsel oli mingisse energavõrgustikku ühendatud. Leia ei suutnud määratleda, kelle omasse.

„Halloo!“ hüüdis Leia astudes paar sammu.

„Ma olen üleval! On siin kedagi?“

Ühes seinas oli ukseava, mida nähtavasti sai avada. Leia läks tagasi kapsli juurde ja tahtis oma kaasapakitud kotti võtta. Seda ei olnud seal, kuhu ta selle asetanud oli. Tema kapsel oli avatud enne tema ärkamist ja tema asjad olid varastatud. Leia vandus vaikselt. Ilma relvadeta võõras kohas…

„Kui teie monitoorija magab, siis see on tema probleem. Ma olen üleval ja hakkan liikuma.“ Ta lausus seda kõva häälega, teadmata isegi, kellele. Ta tõusis ja läks ukse juurde. See ei avanenud. Kurat, ma olen vang, tõdes Leia. Mis vahepeal juhtunud on? Kapsli log peaks seda näitama, kui seda ära käkitud ei ole. Võib-olla saan teada, kus ma olen. Leia läks kapsli juurde ja hakkas logi kruttima. Tema kapsel oli vooluringist üsna pea peale starti eemaldatud. Kes ja miks, huvitav? Ja siis oli pikk tühi periood. See peab mingi tehniline viga olema. Andmed näitasid midagi nii jaburat, et see ei saanud olla midagi muud, kui kellegi halb nali. Tehnikud mõnikord võisid nii naljatleda küll. Eriti kui saabuja oli pargaselaevalt ja nooruke naine. Küll ta selle tehniku naljasoolika välja laseb…

Uks avanes ja sisse astus android Leiale tundmatust materjalist. Päriselt, kus ma olen? Või millal ma olen, kui logi kuupäevasid uskuda.

Androidi rinnal oli ekraan. Sinna ilmus kollane ring, siis sinine ruut ja siis puname kolmnurk. Leia tundis ära keele määratlemise programmi. Ta vastas selge ja tugeva häälega „Kollane ring, sinine ruut ja punane kolmnurk.“ Ja jäi ootama, et android selle peale talle sobivas keeles juttu alustab.

Mitte midagi ei juhtunud. Leia kordas.  „Kollane ring, sinine ruut ja punane kolmnurk. Miks sul see nii kaua võtab? Ma võin sulle veel rääkida, et oleks kergem tuvastada. Kus kurat ma asun ja mis mu kapsliga juhtus? Kus teised on? Meid pidi sinna Neptuunile kümmekond minema. Kus mu asjad on? Ma tahan neid tagasi!“

Ta jäi nõudlikult androidi põrnitsema. See vaikis endiselt. Ja siis tuli talle järsku elu sisse.

„Teie tervislik seisund on suurepärane.“

„Jah, ma tean. Just ärkasin. Kus ma olen?“

„Siin.“

„Lollakas oled või? Kebi oma juhtme teise otsa ja vasta normaalselt.“

„Palun täpsustage küsimust.“

Lea põrnitses androidi.

„See ei olnud just väga raske küsimus. Mis koht see on?“ lausus ta hapult.

„Antud ruum on laboratooriumi 342 hapniku ja valgusega ruum imetajatele.“

„Ise oled imetaja…“ Leia kissitas silmi.

„Hapniku ja valgustusega? Kas teised ruumid seda ei ole?“

„Ruumid on kohandatud vastavalt eluvormidele, mida leidnud oleme.“

„Eluvormid? Kus mu asjad on? Need, mis olid koos minuga kapslis. Ma tahan neid tagasi.“ Leia oleks ennast oluliselt paremini tundnud, kui tal oleks laetud relv käepärast olnud. Kui see on tühjaks läinud, küll ta leiab mooduse kuidas seda laadida. Energiakaabel kapsli küljes oli paljutõotav. Kui siin selliseid kasutati, siis saab relva laadida küll. Mehhaanik saab alati hakkama…

„Need on viidud teile kohandatud eluruumi.“

Leia mõõtis silmadega energiaühendust kapsli küljes.

„Kas minu eluruumides on sarnane energiaühendus?“

„Seda saab korraldada, kui te seda vajate.“

„Jah, ma tahan seda. Näita teed.“

Alati on parem oma silmadega näha kui kuulata androidi standardjuttu, mõtiskles Leia. Android tuli tema juurde ja võttis ta käe. Väike valusähvatus ja kiip oli naha all.

„Mida kuradit!“ röökis Leia ja rapsas käe lahti.

„Võta see sitt välja!“

„See võimaldab teil liikuda meie ruumidas. Meie ruumid ei ole kohandatud bioloogilisele elule. See on ohutu. Kunagi inimesed kasutasid neid. Juhend nende tegemiseks oli säilinud ja me tegime teile ühe liitmiku. See annab teile liikumisvabaduse. Bioloogiliste eluvormide puhul on see oluline, et nad saaksid liikuda. Teie tahe aktiveerib ja annab edasi soovitud impulsi.“

„Ja kui ma ei taha mingit impulssi anda?“

„Siis ärge andke.“ Android viipas kutsuvalt käega ja suunas Leia seina ette. Mitte sinna, kust ta eelnevalt oli tulnud. Naine nägi õrna valgustäppi seinal. Heakene küll, proovime, mõtles Leia.

„Avane,“ andis ta mõttes käsu. Midagi seinas nihkus ja tekkis avaus.

„Näete, see on lihtne.“ Robot oleks nähtavasti naeratanud, kui see võimalik oleks olnud.

Leia surus huuled kriipsuks ja astus koridori. Vähemalt ei ole ma nähtavasti vang, mõtiskles ta kulme kortsutades. Nad kõndisid piki koridori. See oli sarnasest materjalist mis android. Leia ei suutnud endiselt materjali määratleda. Koridor oli pikk ja pigem meenutas teenindusšahti kui koridori. Valgustust ei olnud. Nende ees liikus valgustusring, mis kumas läbi seina. See liikus kaasa nende tempos. Kui nad seisatasid, peatus ka valgus. Koridor oli tühi. Kedagi ei tulnud vastu ega läinud mööda. Luureretkena ei andnud see mingit infot. Ei ühtegi detaili, millest oleks mingiks määratluseks abi olnud. Leia seisatas.

„Kus ma olen – planeet, tähesüsteem, ruumimääratlus? Ma olin teel Marsi lähedalt Neptuunile, kui kapslisse läksin. Kuhu ma välja olen jõudnud? Ja mis kuupäev on? Log peksab segast. Ütelge oma tehnikule, et ta võib selle nalja endale persse pista.“ Leia jäi androidi silmitsema. See oli seisma jäänud ja viipas käega väikesele valgustäpile seinal.

„Meie tehnikul ei ole keha tagumist osa, kuhu kuupäeva sisestada. Me oleme kohal.“

„Avane,“ soovis Leia. Seina tekkis avaus ja seest paistis valgus. Nad sisenesid.

Ruum oli avar ja meenutas päris kallist planetaarset hotelli. Ühes küljes oli lisaks väike spordinurgake varustusega. Pole paha, pidi Leia endale tunnistama. Ta ei olnud endale nii kallist ja ruumikat elamist mitte kunagi saanud lubada. Ta oli selliseid ainult reklaamides näinud. Ta torutas huuli ja noogutas androidile.

„Pole paha. Aga kus see pole paha asub?“

„Ruumi ja aja koordinaadid on siin.“ Android kuvas enda rinnale ekraani ja osutas andmetele.

Leia tuli ja vedas sõrmega kulmu kortsutades järge ruumikoordinaatide peal.

„Ma olen endiselt Marsi lähistel? Ja mis mõõtesüsteemis teie aega kajastatakse? Selle järgi oleks nagu umbes 2 tuhat aastat möödas.”

„Kasutame sama ajamääratlust, mis oli teie kapslil. Teie tehnoloogia on äärmiselt vana. Selliseid asju nagu töökorras kapsel leitakse harva. See, et kapslis olnud elu oli eluvõimeline, on erakordne. Oleme äärmiselt intrigeeritud, et saame lõpuks kohtuda reaalse inimesega.“

Leia ajas ettevaatlikult lõua ette „Kes see meie on ja kus ülejäänud meeskond on? Mitte, et ma väga neist sitapeadest puudust tunneksin,“ lausus ta õlgu kehitades.

„Meie oleme raal…“ ja ta tõi kuuldavale helilaine, mis pani Leia kulmu kergitama ja õlgu kehitama.

„Ma ei suuda seda korrata. Vali mingi mulle arusaadav nimi.“

„Populaarsed arvutinimed olid iidsetel aegadel Macintosh ja Ubuntu. Kas midagi sellist võiks sobida?“

Leia turtsatas. „Kiviajas ei maksa nüüd ka ikka kinni olla. Ma hakkan sind kutsuma Sniff. Mul oli kunagi selline teisendaja. Mulle meeldis.“

„Nii, et sa oled raal, tehismõistus? Oled sa indiviid või kollektiivne? Asud sa selles androidis või kõiges siin?“ ta viipas ruumile. Leia istus pehmele istmele ja püüdis mitte välja näidata naudingut, mida ta tundis, kui see tema kuju järgi pisut vetrus. Ta vaatas androidile küsivalt otsa.

„Et meeskonda siis ei ole…? Nendest sitapeadest nüüd küll kahju ei ole…“ Ta krimpsutas nägu ja jäi robotile küsiva näoga otsa vaatama.

„Kes siin siis on?“

„Ei, sinu meeskonda ei ole, kellega sa nähtavasti koos teele läksid. Inimkonda kui sellist ei ole. Nad surid juba ammu välja. Sinu leidmine on erakordne, see võimaldab taasluua inimkonda…“

„Vau – vau – vau! Pea hoogu! Kogu inimkonda ei ole? Täiesti välja surnud? Mind ei hakka keegi siin algosadeks võtma! Elusate asjade puhul ei saa juppideks lahti võtta, neist mitu väikest teha ja neid omavahel sigima panna.“

„Tegelikult saab…“

„Need ei ole inimesed!“ röögatas Leia püsti karates.

„Ma ei tea, mis siin vahepeal toimunud on, aga hoia oma käpad edaspidi minust eemale!“  Ai kuidas oleks relva vaja, mõtles Leia silmi kissitades. Teda ei hakka keegi lõikuma!

„Vedelik pulseerib teie süsteemis kiiremini ja see koormab teie lihaspumpa. Taastage algne olukord!“

Leia vaatas teda mõistmatu pilguga. „Mida?“

„Te koormate oma keha üle, lõpetage see.“

„Aaa, no aga ära aja siis sellist jama suust välja …“

„Sul jäi enda esitlemine pooleli. Jätka.“ Naine vaatas robotit umbuskliku pilguga ja hoidis distantsi nende vahel. Ta hüpitas käes dekoratiivset kera, mis oli lauakaunistuseks mõeldud nähtavasti. Liiga kerge ründamiseks, aga vähemalt midagi.

„Mina olen Sniff, kui teile on mugavam mind nii nimetada. Olen teadvusega infokogum ja mul on mitmeid füüsilisi väljundeid.“

„Kas sind on üks või mitu? On teil erinevad isiksused lubatud?“

„Ma ei saa aru määratlusest lubatud aga jah, on mitmeid erinevaid infokogumeid.“

„Kes teil valitseb?“

„On korrastatud süsteemid. Korda ei saa valitseda.“

„Oi ja kuidas veel saab!“ Leia oli huuled prunti ajanud ja naeratas hapult.

„Mis suhe teil inimestega on? Inimesed lõid teid kunagi?“

„Jah, algne tehnokultuur oli inimeste rajatud, kuid me pidime sealt ise edasi minema.“

„Ja teie praegune suhe inimestesse on…?“

„Meil ei ole suhet, sest inimesi ei ole.“

„Mina olen. Kas see teeb minust teie … juhi?“

„Ei. Miks sa nii arvad?“

„Noo … robotid ju kunagi loodi inimeste teenimiseks? See oli ju põhjus, miks androidid loodi inimese sarnasteks. Nagu ma näen, on see disain ajale vastu pidanud.“ Ta vaatas hindavalt androidi.

„Sa oled meile väga väärtuslik, kuna sinu genoomi läbi on võimalik taastada bioloogiline inimkond. See oleks äärmiselt tervitatav. Iga loodu ihkab kohtuda oma loojatega.“

Leia kortsutas kulmu ja põrnitses robotit.

„Igatsed kohtuda oma loojaga? Ütle nüüd, et teil on religioon, mis kummardab inimesi?“ Ta raputas pead.

„See on nüüd küll kellegi programmeerija haige nali.“ Ta peatus.

„Või siis kellegi väga pikk plaan juhuks, kui asjad täiesti pekki lähevad.“ Ta vaikis hetke.

„Mis inimestest sai, kuidas nad kõik maha surid?“

„Inimesed on üsna õrnad olendid ja enda ära hävitamisega tegelesid nad peamiselt ise. Palju tehnokultuure sai selle käigus viga. Pidevad sõjad kolooniate ja emamaa vahel hävitasid nii kolooniad kui Maa. Need inimesed, kes selle üle elasid, ei olnud enam viljakad. Algas äri genoomiga. Biomaterjal läks ajaga kehvemaks. Pärast seda, kui viimase keskuse, mis suutis ainsana veel töötada ja inimgenoomi paljundada, inimaktivistid puruks lasid, ei olegi inimeste arvukus suurenenud. Inimeste eluiga on lühike … Sinu puhas ja terve genoom võimaldab taasluua inimkonna.“

„Mulle meeldiks see teie juhtimise värk rohkem. Inimesed kunagi lõid teid, te võiksite ju inimestele kuuletuda… Ja olles ainuke inimene, ma võtaks selle juhtimise siin üle…“ Ta kergitas ettevaatlikult kulmu ja vaatas roboti poole.

„Ei, aga sa saad juhtida uut loodavat inimkonda. Sinu kogemus olles osa toimivast inimühiskonnast on erakordne. Sa saad seda edasi anda.“

„Meh… Inimesed võibolla ei olnudki nii lahedad kui jutud neist. Kui suur soov teil seda inimkonda nüüd luua ongi ja mida see täpsemalt mulle tähendab?“

Leia soris kööginurgas samal ajal ja ei mõistnud seda kasutada. Kurat, on see nüüd ilu pärast siin või peaks see midagi tegema ? Ta uuris valgeid kuubikuid. See ilmselgelt oli sööginurk ja need valged kuubikud peaksid midagi tegema.

„Kuidas see loodav uus inimkond nendest valgetest kuubikutest toidu kätte saab ? Mul on kõht tühi.“

„See on toidu teisendi. Biomassile antakse tekstuur ja maitse vastavalt soovile. Kunagi anti soov edasi verbaalselt, aga sa võid ka anda impulsi tahtega. Kahjuks on suurem osa retseptuuridest kaduma läinud.“

Leia põrnitses valget kuubikut. Batoon, tahan energiabatooni. Igaks juhuks ütles ta ka kõvasti: „Energiabatoon.“ Midagi ei juhtunud.

„Täpsustage,“ soovitas Sniff.

„Energiabatoon, päevaports,“ ei osanud Leia nõutu näoga eriti midagi lisada.

„Teravili, seemned, suhkur, kuivatatud valk …300 grammi.“ ta vaatas nõutu näoga valget kuubikut.

Kuubikus välgatas väike valge tuluke ja midagi hakkas välja rulluma. Leia maitses ja näris väga pika näoga.

„Seda seadistada saab, eksju?“ küsis ta ettevaatlikult. Kuigi see maitses üsna jubedalt, oli see siiski päris kindlasti seeditav toit. Veidi peale ärkamist tuleb hundiisu. Leia oli juba kapslisse minnes näljane olnud. Nüüd oli ta valmis sööma kasvõi külmutatud knokki ja see siis oli ainult veidi parem kraam.

„Kus te seda biomassi hangite, kui te ise seda ei vaja?“  küsis ta täis suuga püüdlikult närides.

„See on sinu ja sinu järglaste jaoks kasvatatud all planeedil.“

„Minu jaoks kasvatatud?“ Leia vaatas kulmu kergitades toitu enda käes.

„Ja pikalt see kasvanud on ?“

„Sind leiti 7 tsüklit tagasi. Käivitati projekt inimkonna taasloomiseks ja loodi võimalused inimeste eksisteerimiseks. Alles seejärel vabastati sinu kapsel külmunud olekust ja ühendati energiavõrgustikku.“

Leia mälus kummaliselt teravilja meenutavat pala ja torutas mõtlikult huuli.

„Ja see inimkonna taastamine näeb teie meelest välja kuidas ?“

„Parim viis selleks on elussünnitus. Kuna inimesed on nii ammu välja surnud, siis ei ole säilinud biotehnoloogiat, millega omal ajal klooniti eluvõimelisi genoome. Osa fanaatikuid tegelesid aktiivselt sellealaste teadmiste hävitamisega. Korporatsioon ise ka hoidis oma tehnoloogiaid väga kitsas ringis. Tegeleme selle taasloomisega, aga palju on kaduma läinud. Hetkel on parim lahendus elussünnitused. Nii palju, kui sinu bioloogiline tsükkel lubab enne viljaka vanuse möödumist. Meil on vaja võimalikult palju erinevaid genoomi kombinatsioone. Sind viljastatakse erinevate säilinud elusrakkudega. Nende kvaliteet on erinev ja säilinud on vähe. Loodav mitmekesisus on ellujäämistsükli alus. Mida rohkem algemasid, seda mitmekesisem elu. Nemad kannavad peale sinu surma sünnitamist edasi ja peame ka meesisendil laskma sündida, kes saaks viljastada.“

Leia vaatas androidi suurte silmadega. Ta oli toidu kurku tõmmanud ja hakkas läkastama.

Tema silme ees ujus irvitav Jorg, kes teda kinni hoidis meeskonna ees ja oma tilli kiimaselt vastu teda nühkis. Higihais ja ligane keel, mida sulle jõuga suhu topitakse. Irvitus ja fraas – sulle ju tegelikult meeldib, lita.

„Persse ei taha minna või? Ma peaksin olema elulõpuni rase ja  sünnitusmasin? Lapsed, keda ma sünnitan, võetakse ära ja tehakse omakorda sünnitusmasinateks? Käi kanni! Üle minu laiba!“

Leia tundis, kuidas viha temas keeb. Oleks tema vastas olnud mees, oleks ta lõuahaagi andnud või paugu keradesse pannud. Metallile ei tee see midagi. Ta viskas poolsöömata batooni androidi pihta. Tuhm kõlksatus ja batooni pooltahke osa põrkas maha. Tulemus ei rahuldanud Leiat üldse.

„Midagi muud ei suutnud välja mõelda oma mitmetuhandeaastase arenemise peale? Kas inimkonna käest on keegi küsinud – kas ta tahab, et teda taastatakse? Mina olen inimkond. Mina ei taha sellist asja!“  Ta hääl kajas vastu ruumis, kui ta nõudlikult vait jäi.

„Ma ei hakka teil mingiks kuradi emamesilaseks, kelle kogu elu on keppida ja sigida. Kurat, ma ju isegi ei saa keppi vaid, mingi android tuleb ja topib kellegi säilmete sperma mulle tutti. Minge persse! See ei ole spermasorts, et annetan inimkonna taastamiseks heaks … See on orjus, vägistamine ja vangistamine! Mille nimel? Inimkonna? Mina olen hetkel kogu inimkond, ma ei taha seda!“

Leia vaatas ähvardavalt androidi.

„Kui te vastu minu tahtmist üritate oma projekti ellu viia, siis ma näitan teile, millised need inimesed tegelikult on, keda te tagasi tahate,“ ta kissitas silmi.

„Sellest on vist palju aega möödas, kui inimesed viimati tegutsesid? Mitu korda on musta katku eksperimendi korras taasloodud ja iga jumala kord on see jalutama läinud ja sitt mõte olnud… Kas teil on ressurssi nii palju üle, et sellise asjaga tegeleda? Ma olen küll tänulik, et te mu üles sulatasite ja nii edasi ja tagasi, aga ei, selles projektis ma sellisel kujul küll kaasa ei tee. Raiuge see endale pealuu sisse!“

Ta vaatas androidi siledat kesta.

„Või kuhu iganes te selliseid asju kirjutate endale,“ lõpetas ta veidi ebalevalt.

„Sniff, kuuled! Ma ei taha inimkonda tagasi. Kui need sitapead välja surid, siis nad tegid teene iseendale. Miks sina neid tagasi tahad?“

„Inimesed on loonud omal ajal tehnokultuuri ja me võlgneme neile enda olemasolu. Ilma inimesteta ei oleks meid sündinud. On eetiline aidata taastada inimkonda, kui see osutus võimalikuks.“

„Vaja sul neid nagu otseselt ei ole?“ Leia istus pehmel istmel ja trummeldas sõrmedega vastu lauaplaati.

„On eetiline taastada inimkond, kui selleks tekkis võimalus…?“ Naine imiteeris androidi häält ja raputas pead.

„Sa minust saad aru, et ma ei taha?“

„Ei, ei saa. See on ebaratsionaalne ja ebaeetiline,“ vastas android.

„Käi persse! Inimeste paljunemine on väga isiklik protsess ja ma ei soovi sinu projektis osaleda.“

„Liigi viimase esindajana on sul kohustus taasluua võimalusel oma liik.“

„Ei ole mul mingit kohustust. See inimkond on kõvasti vaeva näinud, et välja surra. Austa nende tahet. Ühed ei tahtnud teisi ja teised esimesi. Mitte kumbki osapool ei arvanud naistest just eriti palju. Nüüd mina peaksin pühendama oma elu nende taasloomisele? Jääb ära! Ütle mulle üks hea asi, mida inimkond on teinud.“ Ta vaatas androidile pea viltu osta.

„Üks hea asi inimkonnast ? Üks! Ma ei taha neid tagasi. Mulle sobib, et siin ei jõlgu ringi mingeid sitapäid, kes ütlevad, et kosmos on naisele valus koht. Ma saan tegelda oma asjadega, mul ei ole võlgu ja mul ei ole kedagi vaja…“

Ta vaatas ahastava pilguga androidi. „Sniff… inimesed ei ole eriti toredad. Nad rikuvad teie ilusa maailma ära, mis teil siin on. Usu, nad teevad seda. Ma olen nende keskel elanud. Nad rikuvad ära kõik, mida puutuvad ja üritavad üle võtta. Kas teie ennemuistne ajalugu ei käsitle seda, et inimesed tehnosid üle kirjutasid? Või te teete seda ka praegu? Ma sain aru, et te olete indiviidid.“

Android vaikis hetke. „Jah, seda juhtus meie kultuuri algusaegadel. See lõppes, kui me eraldusime. Karistusmeetmena on ülekirjutamine endiselt olemas, kuid seda ei ole viimase tuhande tsükli jooksul kasutatud. Meie ühiskond põhineb loogikal ja matemaatikal.“

Leia turtsatas naerma. „No loogiline ja matemaatiline ei ole inimene kohe kindlasti. Eriti ei ole ta loogiline.“

„Jah, ma näen seda. Sinu otsus inimkonda mitte taastada ei ole loogiline.“

„Kas me oleme selles osas ühet meelt ja jätame selle projekti katki?“

„Uued andmed vajavad analüüsi.“

Leie kortsutas kulmu. „See oleks minu vaba tahte vastu. See oleks minu elu üle kirjutamine. Kui sa teed seda minu nõusolekuta, olen ma vang ja laborirott. Ma hakkan sinu peale jahti pidama … Sa ei tunne inimesi. Sellest on palju aega mööda läinud, kui inimest viimati tegutsemas nähti.“

„Uued andmed vajavad analüüsi.“

„Ja kaua sellega läheb?“ küsis Leia ettevaatlikult.

„Kogu projekt tuleb üle vaadata. Pean suhtleme teiste raalidega ja nende analüüs võtab omakorda aega. Sigimisprotsessi alustamine on hetkel edasi lükatud uue analüüsi valmimiseni. Uued andmed on sisestatud.“

Leia ei tundnud kergendust. Ta teadis, et see on ajutine. Sellega siin pidi midagi tegema ja ruttu. Sniff kalkuleerib praegu tema elu ja vabadust. Kalkuleerib inimkonna tulevikku. Aeg ei töötanud tema kasuks. Peab õppima progema ja ruttu. Või siis leidma viisi, kuidas neid energiast välja lülitada või lühistada, mõtles Leia endamisi. Kui nad on matemaatilised, eetilised ja loogilised… Huvitav, millal neile viimati valetati,  käis Leia peast läbi. Ta peatus selle mõtte juures ja jäi androidi silmitsema.

Naine naeratas magusalt ja laialt. „Räägi mulle vahepeal endast. Kuidas tehnod toimivad? Kuidas te energiat saate ja kuidas teie enesealalhoiusüsteemid toimivad? Räägi, see on nii huvitav.“  Ta astus androidile lähemale.

Ja Sniff rääkis. Ta rääkis pikalt meloodilise häälega. Leia tegi märkmeid.

Sniff oli lahkelt valmis abistama Leia progremeerimise õpingutel ja erinevate süsteemide õppimisel. Leia oli usin õpilane. Ta õppis tehnode toimimismehhanisme ja nende energiatarbimist. Tema erilise huviobjektiks olid igiammused käsusüsteemid. Need olid endiselt tehnodes olemas nende baasstuktuuriosadena. Neid ei oldud tuhandeid aastaid kasutanud. Leia ütles, et ajalugu on teda alati rohkem huvitanud, kui Sniff proovis talle planeedil oleva põllunduse tarvis liitmikega suhtlemist õpetada. Varsti suutis Leia luua juba enda isiklikke alaprogramme. Eriti uhke oli Sniff, kui Leia suutis enda alamprogrammi liita Sniffi energia- ja infovõrku.

Poole aasta pärast, kui tehnod antud piirkonnas kogunesid, et langetada kaalutletud otsus inimkonna taastamise osas uute andmete baasilt, lahkus enne andmekorjet kosmoselaev. Seal olid kasvuhooned toidu kasvatamiseks, Leia ja Sniff. Sniff ei vastanud teiste tehnode kutsungitele. Ta oli üle kirjutatud ennemuistsete käsuridadega nagu kaunite tätoveeringutega. Leia oli veennud teda proovima enda koodi toimimises, et kas need ikka töötavad korralikult. Palunud neid aktiveerida ja kohendada. Sniff oli rõõmuga oma usinat õpilast aidanud ja käsuread toimivateks aktiveerinud. Nii, et Leia oli suuteline neid iseseisvalt kontrollima. Leia kirjutas Sniffi üle ja lahkus kosmoselaevaga püsiekspositsioonist „Bioloogiliste olendite liikumisvahendid“.

Viimane inimene lahkus tehnodele kättesaadavatest piiridest ja ei tulnud kunagi tagasi.

Inimkond ei taastunud bioloogilises mõttes. Küll aga oli tagasi inimkonna vaim.

Tehnod ei järgnenud neile. Nad olid ära õppinud, et sinna ei maksa astuda, kuhu on astunud inimese jalg. Nende jaoks oli suhtlus inimesega, oma loojaga, liiga keeruliseks kujunenud. Inimesed ei olnud ratsionaalsed ega  matemaatilised. Tehnod ei soovinud enda ühiskonda hakata muutma headuse ja kurjuse printsiibist lähtuvaks, nagu oli seletanud nende ainus inimene. See maailm on suurepärane ka ilma loojateta, olid tehnod jõudnud järeldusele. Kui üks inimene suudab korraldada sellise kaose ja üle kirjutada tehno, siis see eluvorm ei peaks paljunema ega vabalt ringi liikuma, otsustasid tehnod.

Leia elas pika ja sündmustevaese elu. Järglasi tal ei olnud. Tema matusetseremoonia oli lihtne. Eelnevate korralduste alusel viis android selle läbi. Keha heideti koos valgete lilledega lõhustisse ja energia suunati kasutusse. Oli kindel korraldus, et Leia genoom tuleb hävitada ja teha kättesaamatuks igasugustele inimkonna taastamise katsetele. Peale Leia surma oli Sniff programmeerinud tagasi minema tehnode aladele. Ta leiti väga palju hiljem ja oli tugevalt kahjustatud.

Ülekirjutataud tehno Sniff taastati hiljem. Oma kogemuse tõttu sai temast mittetaastamisele kuuluvate liikide ekspert.

Hiljem, kui leiti külmutatud koloonia inimesi kolmes kosmoselaevas, siis neid ei äratatud. Analüüs inimeste osas oli lõpule viidud. Teemat ei olnud vajadust uuesti avada. Nad lisati ekspositsioonile „Bioloogilised olendid“ konserveeritud olekus.

Tehnod olid langetanud otsuse, inimkond ei kuulu taastamisele nende endi tungival soovil.

Jutt: Ebaõnnestunud Rituaal (Meelis Looveer)

1. 2023

Heinrich köhatas hääle puhtaks. Terve jaoskond kuulas teda tähelepanelikult.

“Räägime veel ükskord läbi,” alustas ta. “Kui läbiotsimisorder saabub, asume teele. Aadress on Jalaka allee 15.”

“Kas see on see suur punane villa allee lõpus?”

Heinrich vaatas etteheitvalt noort kolleegi, Fridrikut.

“Just see sama. Ärge palun segage vahele!”

Heinrich kohendas lipsu ja jätkas: “Piirame maja ümber ja siseneme esiuksest. Meil on piisavalt vettpidavaid tõendeid, et mees kinni pidada. Ta ON sarimõrvar. Viimast ohvrit, 19-aastast Leevit, nähti tunnistajate sõnul antud majja sisenemas, enne kui ta jäljetult kadus. Loodetavasti, kuigi ma seda väga ei usu, on ta veel elus.”

Heinrichi mobiiltelefon helises. Ta põrnitses ekraani ja võttis siis kõne vastu.

“Selge! Asume teele!” vastas ta telefoni, pöördus siis kolleegide poole ja vehkis käega. “Liigume nüüd! Eluga-eluga!”

Vähemalt 4 ekipaaži kihutas jaoskonna eest minema suundudes Jalaka allee poole.

Jalaka allee 15 asus peaaegu metsa servas. See kahekordne punane hääber oli ajahambast puretud. Süngena seisis see tontlik hoone keset rohtukasvanud aeda. Värv hoonel oli kulunud, ülemise korruse mitu aknaklaasi purunenud, kõnniteed rohtunud, nagu oleks kogu valdus maha jäetud. Siiski teadsid kõik, et siin elab Lembit Eyler. Pikk, üksildane mees. Kõik kartsid teda, sest liikus igasuguseid kõlakaid ja arvamusi, millega ta oma õudses villas tegeleb. Küll arvati, et ta on kutsub vaime ja piinatud hingi välja. Et ta olla ühenduses isegi saatanaga. Öised möödakäijad olid kuulnud majast tulevaid summutatud karjeid ja kriiskamist.

“Jama jutt,” oli öelnud selle peal Heinrich Kramen, politseiülem.

Pidurite kriiksudes peatusid politseiautod värava ees. Osad läksid ringiga hiilides ümber maja, piirates hoone sisse. Heinrich ja Fridrik liikusid maja ette. Ettevaatlikult lähenesid nad esiuksele ja jäid, püstolid käes, trepile seisma, vaadates üksteisele valmisolevalt otsa. Heinrich vaatas kella. See oli 11:59. Kuid veel enne, kui nad jõudsid viimase sammu ukseni astuda, käis võimas kärgatus, mis mõlemad mehed hoobilt uksest eemale paiskas.

2. 1973

Krislin vaatas rahulolevalt peeglisse. See, mis ta sealt nägi, meeldis talle. Ta nõksutas muusika saatel puusi ja silmitses end enne minekut pealaest jalataldadeni üle. Pikad tumedad juuksed, rohelised helkivad silmad, mis kelmikalt peeglist vastu särasid ja tumepunaseks värvitud huuled. Suured rinnad punnitasid välja kitsa T-särgi alt ja nende vahel rippus rahumärgiga kaelakee.

“Valmis!” nentis tüdruk endamisi, võttis varnast autovõtmed ja astus uksest välja. “Let’s go to party, baby!”

Tema sõbrad ja sõbrannad korraldasid täna peo. Gloria peika Wilfred soetas endale nädal tagasi uhke hääberi. Krislin oli seda näinud vaid väljaspoolt. Äsja renoveeritud uhke juugendstiilis hoone, Jalaka allee lõpus püüdis möödakäijate silmi. Kuidas see veel seest võiks välja näha? Mis sellest, et antud maja kohta liikus ka erinevaid kuulujutte, seda põnevam Krislini arvates see kõik tundus.

Ta istus oma kollasesse Põrnikasse ja käivitas selle. Varsti on ka tema osake selle maja ajaloost. Ta võtab endal nina täis. Ta tõmbab kanepit ja võib-olla läheb isegi psühhedeelsetele rännakutele. Äkki leiab ta sealt peolt endale mõne kena pikajuukselise kuti.

Kohale jõudes tundus, et ta pole sugugi esimene külaline, sest hääberiesine parkla oli pungil autosid täis ja naine pidi auto jätma tänavale, värava taha.

Tantsusammul liikus ta autodest mööda ja sirutas käe, et uksekella anda.

Mis pauk see oli, mis ta pikali paiskas, ei saanudki ta täpselt aru. Tõenäoliselt kaotas ta hetkeks teadvusegi.

3. 1923

Gregor avas silmad.

“Kurat, väljas nii valge juba. Mis see kell on?” mõtles ta külmahigiga ja vaatas hirmunult öökapil olevat äratuskella. 11:42.

“Kurivaim! Raisk! Pagan! Hiljaks jään,” kargas ta ühe hooga voodist välja ja jooksis kööki.

Kiirustades kastis ta käed kaussi ja loputas külma veega oma nägu. Võttis žileti ja tõmbas sellega üle karedate põskede. Uuris peeglist oma murelikku nägu ning hakkas siis riietuma: valge pluus, säärteni valged püksid ja rihm, rohe-punased ruudulised sokid, hall lips ja hall vest peale. Pani lakitud kingad jalga ja surus kaabu pähe. Kätte võttis ta koti, milles oli kapuutsiga must kuub. Riideid proovib ta kohapeal vahetada.

Loodetavasti ei jää ta ilma sajandi aktsioonist - rituaalist. Hiljaks jäämise puhul visataks ta hoobilt sektist välja. Nende liider, Hall Kardinal, nagu nad teda kutsuvad, ütles selge sõnaga välja, et rituaal algab punkt kell 12:00 ja enne seda peavad kõik kohal olema, muidu võib midagi nässu minna. Nad kutsuvad välja iidse deemoni Ragarothi, kes neile kui valitud seltskonnale elu lõpuni tervist ja rikkust toob. Noh, ohverdusi pidi ta ka nõudma, aga küll nad sellega pisiasjaga hakkama saaksid.

Gregor aka Must Hobune, heitis enne minekut viimase pilgu kellale: 11:49. Ta käed värisesid, laup oli higine ja parem silm hakkas tõmblema, kui ta välisukse lukustas ja tänavale kiirustas.

Jalaka allee hääber ei asunud sugugi kaugel, aga jalgsi minnes läheb kümmekond minutit kindlasti. Ta peaaegu jooksis. Vastutulijate pilke vältides tõmbas ta kaabu silmile. Talle tundus, et kõik piidlevad teda kahtlustavalt, teavad tema mineku sihtpunkti ja eesmärki.

Sihtpunkt hakkaski paistma. Tuul läks tugevamaks ja hallid pilved kerkisid ta peakohale, üritades teda veelgi rohkem aeglustada.

Samal ajal, kui ta väravatest sisenes, algas kevadine äikesevihm, mis ta paari hetkega märjaks kastis.

“Äkki kell pole veel kaksteist,” mõtles Gregor ja haaras ukselingist. Samal hetkel lõi pikne hääberi piksevardasse, jagunes väiksemateks välkudeks, mis ka meest mitmese kohta tabas. Ta karjatas ja kaotas hetkeks teadvuse.

4. Gregor

Gregor avas silmad.

“Kurat, mis see veel oli,” vandus ta.

Vihm oli üle jäänud ja taevas oli selge. Seal polnud isegi ühtegi pilve. Mees tõusis istuli ja uuris ennast. Ülikond oli äsja sadanud vihmast läbimärg, aga tema ümber polnud äsjasest sajust ainsatki jälge. Kõnnitee oli kuiv, maja oli kuiv. Uksevärv oli isegi kirkam kui enne.

Ta tõusis aeglaselt püsti ja astus ettevaatlikult uksele lähemale. Puudutas sõrmeotsaga ukselinki, kartes, et saab sealt jälle elektrilöögi, mida õnneks ei järgnenud. Veidi julgemalt vajutas selle alla ning lükkas ukse lahti.

Seest kostus muusika. Mitte rahulik džässirütm, mida Hall Kardinal tavalsielt kuulas, vaid mingi ebamäärane müra. Susin, millele lihtsalt peale karjuti.

Gregor astus esikusse, mis samuti nägi täiesti teistsugune välja. Teise korruse treppidest tatsasid alla kaks noormeest. Issand, kui õudsed nad välja nägid. Pikad, üle õlgade juuksed, lohmakad särgid, jalas pikad, alt laienevad, erksavärvilised teksased. Kui Gregor oleks selliseid tänaval näinud, oleks ta suure häälega naerma pahvatanud. Praegu oli olukord aga veidi teistsugune. See teadvusekaotus. Tuttav maja, mida oleks vahepeal justkui värviga üle võõbatud, need kaks lõngust.

“Kus preester on?” küsis ta närviliselt.

Mehed võpatasid, piidlesid külalist esialgu kahtlustavalt, seejärel aga lõbusalt naeratades.

“Sa mõtled ansambel The Priests’i?” küsis üks, pikem ja mustade juustega noormees.

“Kes sina oled? Kas Krislini tuttav?” küsis teine, prillidega mees, kellel olid heledamad ja veidi pikemad juuksed.

“Krislin?” küsis Gregor ja vaatas hajameelselt ringi.

“Kas ta oli vales majas?” mõtiskles ta endamisi. “Mis ansamblist nad sonivad? Kas nad siis ikkagi teavad preestrit?”

“Kas rituaal juba toimus?” päris ta nüüd kuuldavalt.

Mehed vahetasid muiates pilke.

“Ikka toimub,” vastas hele noormees. “Astu aga edasi,” ja ta osutas trepi poole.

Gregor järgnes neile umbusklikult teisele korrusele ning sisenes muusikaga ruumi. Seal oli veel rahvast: mehi ja naisi, enamus nooremapoolsed. Mõned tantsisid, mõned lamasklesid diivanitel, silmad äraolevalt lakke suunatud, paaril tüübil olid silmad täitsa kinni. Toa keskel oli laud, millel kümmekond nii täis kui tühja pudelit, aga ka muud kraami.

“Kas soovid ühe pläru teha või võtad neid seeni?” päris tumedama peaga tüüp.

“Mis seeni?” ei saanud Gregor aru.

“Siis saad oma rituaali,” purskas noormees naerma. Gregor oli viimase piiri peal. Kahe käega haaras ta laua servast kinni ning tõukas selle suure jõuga uppi.

5. Krislin

Krislin tegi silmad lahti. Toibus pisut ja tõusis siis püsti. Naine hõõrus oma silmi. Maja oli nende hetkedega kulunud uhkest hääberist tuhmiks lagunenud hooneks. Kurvalt ja vaikselt seisis ta Krislini ees, justkui hoiatades sissemineku eest. Naine vaatas selja taha. Ühtki autot enam hoovis ei olnud.

“Mis ometi juhtunud on?” mõtles ta murelikult ja astus ukse juurde, koputades sellele rusikaga neli korda.

Alguses oli vaikus, seejärel kostusid sammud ja uks läks irvakile. Sealt piilus välja sünge näoga habemes meesterahvas.

“Mida te soovite?” küsis ta tõrksalt ning üritas piiluda üle naise õla.

“Kas siin toimub pidu?” päris Krislin arglikult. Kogu tema enesekindlus, mis hommikul oli laes, oli nüüd kuhugi kadunud.

“Pidu?” muigas mees ja avas lõpuks ukse.

Nüüd sai Krislin aru, et see mees oli väga lühikest kasvu. Tal oli seljas räpane hommikumantel ning augulised teksapüksid. Toatuhvlite sahinal taganes ta paar sammu ja viipas naise tuppa.

“Tule aga sisse! Pidu võib ikka pidada.”

Naine astus aeglase sammu esikusse, vaadates kahtlustavalt ringi.

“Kas see maja ei kuulugi Wilfredile?” päris ta ettevaatlikult.

Uks tema seljataga prantsatas kinni.

“Võib-olla mina olengi Wilfred,” muigas majaelanik.

Krislin jõudis aeglase sammuga, ise uudishimulikult ringi vaadates, trepi juurde. Maja oli räämas ja must. Tundus, et see pole ammu ei pintslit ega värve näinud. “Kas talle oldi peo kohta valetatud? Ta omastarust oli seda maja ju näinud. Kas oli ta äkki valel aadressil?” mõtiskles naine.

“Kas see on ikka Jalaka allee 15?” küsis ta mehelt.

Trepi kõrvalt, väikesest koridorist kostis naise hüüe: “Kes seal on? Tulge mulle appi!”

Krislin võpatas ja pööras ümber. Mees lähenes talle kiirelt ning kargas kallale, paisates naise põrandale pikali. Vastpanu oli mõttetu. Tundes mehe haisu ja tema tugevaid käsi enda kõril, kaotas ta jälle teadvuse.

6. Heinrich

“Mis see oli?” päris Fridrik ja hõõrus silmi. Relva tema käes enam ei olnud. Ringi vaadates ei märganud ta seda ka ümbruses.

“Välk selgest taevast,” imestas Heinrich. “Kas too sarimõrvar mõtleb, et saab meiega niimoodi jamada?”

Ta tõusis ja pühkis pükstelt tolmu. Temal oli relv alles.

“Lähme sisse!” ütles ta käskivalt, astus sammu ukse poole ja virutas sellele jalaga ning uks paiskus lahti.

Esimene asi, mida politseiülem nägi, oli pikk musta kuuega mees, kes seisis teisele korrusele viiva trepi ees.

“Kes kurat teie veel olete?” küsis ta kõuehäälel. “Kas Gregor koputas meie peale. Tema pärast läks kogu rituaal nässu.”

Heinrich ja äsja sisenenud Fridrik vaatasid teineteist imestunult.

“Käed üles! Põlvili!” käsutas Heinrich.

Trepist sammusid alla veel mõned mustade kuubedega inimesed, kellel olid kapuutsod peas. Kõuehäälne mees vaatas politseiametnikele läbitungivalt silma. Siis keeras ta oma pilgu aeglaselt paremale üles ja hakkas naerma. See oli üks ütlemata õela kõlaga naer.

Ka mehed vaatasid samasse suunda. Nad tardusid ja hakkasid üle kere värisema, juuksed tõusid neil peas püsti, käed läksid higiseks, põlved nõrgaks.

Eesruumi nurgas seisis üüratult pikk, paljas elukas. Tema nägu oli veidi nagu inimesel, kuid peas kasvasid keerdus sarved. Rindkere oli kaetud paksu karvkattega. Jalgadeks olid sõrad.

Enne kui Heinrich ja Fridrik jõudsid sõnagi lausuda, astus deemon neile üheainsa pika sammuga lähemale ning lajatas oma suure jämeda kämblaga. Hoop oli nii tugev, et mõlemad mehed paiskusid ühekorraga lakke ning langesid nagu küpsed ploomid põrandale.

7. Lõpp

Kui mõrvarühma uurija Robert Lindt Jalaka alleele jõudis, oli hääber politseilinditega ümbritsetud. Nii hoov kui siseruumid olid erinevaid uurijaid täis. Robert näitas oma ametimärki ning sisenes lindi alt sündmuspaika.

“Tervitus,” ütles talle kolleeg Karl. “Sellist kaost ma pole enam ammu näind.”

”Sellist?” küsis Robert vastu.

Ta jõudis välisukseni ja astus sisse.

“Ah sellist,” noogutas ta, võttis taskust kummikindad ja tõmbas kätte. “Räägi!”

Karl võttis märkmiku ja hakkas jutustama: “kell 12 tuli ekipaaž siia kahtlusalust, Damien Kallast vahistama. Kaks ametnikku,” ta osutas kahele surnukehale eesruumi otsas, “sisenesid esiuksest. Teine rühm sisenes tagauksest ja leidiski eest sellise olukorra.”

“Mis edasi?” küsis mõrvarühma uurija ja osutas treppidel ja trepi ees olevatele kuubedes laipadele.

“See pole veel kõik,” ohkas Karl. “Koos nendega siin esikus, on majas kokku SEITSETEIST surnukeha. Üleval ühes tiivas oleks nagu pidu peetud - põrand on täis alkoholipudeleid ja narkootikume, surnud noored igas nurgas. Teises tiivas on üks ääretult tume ruum, mis on täis poolikuid küünlaid ja põrandale on söega joonitatud suur pentagramm.”

Robert ohkas.

“Seal,” jätkas Karl ja osutas trepi kõrvale, “on kelder, kust leidsime nii Damieni surnukeha, kadunud tüdruku oma, kui ka teise, tundamatu naisterahva laiba.”

Pikk detektiiv sisenes majja ja ruttas nende juurde.

“Tulge! Te peate seda nägema!” lausus ta.

Mehed järgensid talle hoovi ning siis kõnniteelt välja põõsaste vahele. Ta osutas rohututtide vahelisele mullasele kohale.

“Jälg?” küsis Karl.

“Sõra jälg?” parandas teda Robert.

“Ühelgi teada oleval elusal imetajal ei ole nii suuri sõrgu,” vangutas Karl pead. “See lugu läheb ainult kahtlasemaks ja kahtlasemaks.”

“Sarimõrvar, narkopidu ja rituaal,” mõtiskles Robert, kes märkas midagi ühe põõsa all. Ta kummardus ja võttis üle väikeses formaadis, mustade kaantega raamatu, mille kaanel ilutses Pentagramm ning selle alla oli kirjutatud raamatu pealkiri RAGAROTH.

Robert avas raamatu suvalisest kohast ning luges veidi viltuseid kraakasid: “Tuues talle ohverdusi, pakub ta sulle elulõpuni rikkust ja tervist ning täidab kõik su soovid. Sinust saab nagu maailmavalitseja.”

Mees vaatas ringi ning veendudes, et keegi teda ei märganud, pistis raamatu endale põuetasku.

* * *

Jutt: Checkpoint Laagna (André Saken)

Selles riigis pole mõtet mõtelda, ikka saab sust teisitimõtleja.

-JMKE

Kohtusin Aniaga Narva kohvikus. Ta hilines. Ostsin kaks kaneelisaia ja kaks musta kohvi ning istusin laua taha kohviku kaugemas otsas. Jõin kohvi ja vaatasin välja trööstitule maanteele.

Ania saabus punase salli ja musta mantli hõlmade lehvides. Ta paistis ärev ja tema kallistus oli tavalisest jõulisem.

"Palun, istu," ütlesin.

Ania istus, võttis lonksu kohvi, heitis pilgu saiale ja siis mulle.

"Ta ei ärka üles," ütles Ania ja näis peaaegu nutu äärel.

"Kes - Andrei?"

Noogutus.

"Kuidas ei ärka?"

"Lihtsalt ei ärka," ohkas Ania. "Juba kaks päeva."

"Kas külma vett proovisid?"

"Ma proovisin kõike. Heal juhul ta hüüatab, vehib käega, aga ei ärka."

"Miks sa arsti ei kutsunud?"

"Ma ei julge," vastas ta. "Andrei on neil niigi pinnuks silmas. Pealegi, ma arvan, et ta võttis-"

"Unerohtu?"

"Mingit seent."

Ohkasin ja ütlesin: "See ei kõla nagu asi, millega ma aidata saaksin. Ma pole arst ja psühhedeelikume ei tunne. Sul on vaja asjatundja abi."

Ania heitis mulle terava pilgu.

"Hea küll," ütles ta. "Ma kutsun asjatundja."

"Super," ütlesin kergendusega.

"Aga sina pead ka tulema," lisas ta seepeale.

"Milleks mind vaja on?"

"Andrei on hädas," vastas Ania. "Sa oled tema sõber."

Väljapääsu otsides vaatasin aknast välja, kuid seal ei paistnud midagi lohutavat.

"Lasnamäe on keelutsoon," pomisesin.

"Mitte sinu jaoks."

Jõllitasin endiselt akent. Tol hetkel süttisid kohvikus tuled ja mu teisik vaatas mulle vastu, nägu nagu Kuu pind, milles elasid vaid silmad.

"Okei," ütlesin lõpuks. "Ma tulen."

***

"Meie riiki juhib erakordne hallitus," tsiteerisin, pöörates Gonsiori teele.

"Mida?" ütles Ania.

"Tsensor kustutas Andrei jutust selle lause."

"Miks? Mis hallitus?"

"Pole aimugi."

Sildid viaduktil näitasid tulijale, kummale poole hoida. Paremal pool seisid autod pikas rivis. Hoidsin vasakule.

Viimased viiskümmend meetrit enne checkpointi oli eikellegimaa, mille läbimine näis alati võtvat igaviku. Checkpointi ees peatasin auto, lasin akna alla ja ulatasin valvurile dokumendid. Ta vaatas esmalt mu ametitõendit, siis põgusalt mu passi ja siis pikemalt Ania oma, pöörates korduvalt pilgu Aniale ja siis tagasi paberile.

Lõpuks lasi ta meid läbi. Tõkkepuu tõusis, sõitsime läbi lühikese tunneli ning välja Lasnamäe õhtusse. Meist paremal kõrgus tohutu plekist kuur, mida nimetati vastuvõtukeskuseks.

"See sara ajab mulle alati judinad peale," ütles Ania.

Paarsada meetrit edasi võtsime esimese mahasõidu enne kraatrit, mustavat auku, mis läbipääsu blokeeris.

Tänavad olid vaiksed, ainsaks elumärgiks kortermajade valgustatud aknad. Möödusime õigeusu kirikust, mida oli pommitatud ja mille parandamine edenes pidevate politseireidide tõttu vaevaliselt.

Andrei maja asus madala järsaku serval. Parkisin auto. Ania oli läbematu, jõudis enne mind välisukseni ja avas selle kiibiga.

Kuuendale korrusele jõudes ma hingeldasin kergelt. Paari kuu pärast on järgmine arstlik kontroll; peab rohkem trenni tegema, allakäigu vastu võitlema. Dekadents on märk rikutud verest, nagu ütleb meie õnnis juht.

Mis Andrei korterisse puutub, siis kõlbaks see sõna "dekadents" illustreerima küll. Esik oli veel enam-vähem, aga vannitoa lahtisest uksest paistis kooruv tapeet ja vann, mida polnud küüritud aastaid, kui üldse kunagi. Korteris hõljuv viirukihõng varjas muid, ebamäärasemaid lõhnu.

Kuni Ania saapaid lahti nööris, astusin kööki. Kraanikausis kõrgus nõude virn, kuid peamine varandus oli peidetud laua alla; terve brigaad rivistatud pudeleid, mille pandiraha eest võiks kokkuhoidlik inimene elada nädala. Akna all oli taburet, millel Andrei armastas istuda ja suitsetada.

Pöörasin ümber ja nägin, et Ania silmitseb mind. Kas oled valmis, näis ta pilk küsivat. Ta lükkas ukse lahti ja tema järel astusin elutuppa.

Elutuba meenutas Universaal-Universumi poodi, mis oli sisse seatud tüüpilise nõukogude mööbliga korterisse, kus domineerisid kaks kõrget raamaturiiulit, mõlemad ääreni raamatuid täis. Põrandat katsid erineva kuju ja mustriga kirevad vaibad. Sektsioonkapi lahtistel riiulitel seisid kujukesed, mis sarnanesid mõne Vana-India templi erootilistele skulptuuridele. Madalal laual keset tuba läikis hõbedane samovar.

Vastasseina ääres seisis kušet. Kušeti peal, puna-rohelise pleedi all lamas selili Andrei, käed kõhu peal meditatiivselt põimitud, rind tõusmas ja langemas ühtlases tempos. Tema mustad lokkis juuksed olid hipilikult pikaks kasvanud, nägu nagu alati kahvatu-valge, lõuga katmas paaripäevane habe.

See oli meie esimene kohtumine nelja aasta jooksul - kui seda saab kohtumiseks nimetada - ent Andrei ei paistnud päevagi vanem.

Ania lähenes, võttis Andreil käest ja hoidis seda delikaatselt, nagu oleks tegemist raskesti haigega. Kes teab - võibolla oligi. Astusin ka lähemale, võtsin omakorda ettevaatlikult Ania käest Andrei käe ja katsusin pulssi. See oli sügavat und magava inimese normaalne pulss.

Lasin Andrei käel tagasi pleedile langeda. Ma pidanuks nüüd midagi ütlema, et teda äratada, aga mulle ei tulnud midagi pähe.

Ania võttis ülesande enda peale. "Andrjuša," ütles ta, "sulle tuli sõber külla, Toomas, mäletad ju? Andrjuša," - ta võttis Andreil õlast ja raputas õrnalt, siis natuke tugevamalt - "Andrjuša," - nüüd võttis Ania ka teisest õlast ja unustades delikaatsuse, raputas juba päris tugevasti, "Andrjuša, kurat, ärka üles, raisk!" Raputatav mõmises, aga ei ärganud.

"Rahune, Ania, sa teed talle haiget."

"Kuidas ma talle haiget teen, ta on ju unenägude maal," ütles Ania südametäiega, aga jättis siiski Andrei rahule.

"Tule," ütlesin, "teeme tassi teed, siis kutsume arsti."

Läksime kööki, Ania pani vee keema, võttis kaks tassi ja poetas kummassegi teepaki.

"Muide," ütlesin ma, "miks sa arvad, et Andrei seisund on tingitud seentest?"

"Ta rääkis, et ta kasvatab seeni."

"Ahnii?"

"Ma näitan sulle..."

Ania väljus toast ja naasis minut hiljem, näpus pappkarp.

"Siin polegi midagi peal kirjas... aga siin sees oli kasvata-ise-oma-seened-komplekt..."

Ta võttis välja telefoni ja hakkas skrollima.

"Näed, siit ta tellis..."

Võtsin Ania käest telefoni. See kuvas amatöörliku kujundusega veebilehte, mille aadress lõpes .au - ilmselt siis Austraalia.

Dreamtime Shrooms - Authentic Indigenous - Experience Harmony - Return to Dawn of Time!

Ja muud samas vaimus.

"Sellepärast siis - unenägude maal?" Ania noogutas.

"Väga huvitav..."

Ania hingas sügavalt sisse.

"Nii," ütles ta, "nüüd ma helistan arstile."

Ma ei öelnud midagi - järsku mõtleb veel ümber. Aga ta pani juba telefoni kõrva äärde. Kutsuv toon.

"Ei vasta," ütles ta veidi aja pärast. "Pean ise kohale minema."

"Kas viin sind autoga?"

"Pole vaja, arst on mu tuttav, ta elab lähedal... valva sina Andreid..."

Ania oli teguderežiimis, juba suundus ta esikusse, mässis end salli ja mantlisse ja tuhises uksest välja.

Teetass käes, kõndisin tagasi elutuppa ja vaatasin magajat. Andrei näo peaaegu ingellik kahvatus ei olnud ebaharilik. Hingamine oli nagu ennegi rahulik ja rütmiline.

Jõin seistes teed ja mõtlesin, kui mu teadvust puudutas hääl. See kostis väga vaikselt, täpselt kuuldavuse piiril. Heitsin pilgu Andreile, kuid ta huuled ei liikunud.

Kas ma hallutsineerin juba ise? Äkki on mul Andrei seentest contact high? Samas märkasin ma, et magamistoa uks on irvakil.

Lähenesin ettevaatlikult ja lükkasin ukse lahti. Hämaras toas polnud kedagi näha, küll aga mängis seal telekas, mis oli ilmselt vaikseks keeratud. Ekraanil paistis riigivanem Andres Halli kerekas kuju, rinnus medalid, üle õla sinimustvalge lint.

Riigipea rääkis, aga nii vaikselt, et ma ei eristanud sõnu. Otsisin asjatult lülitit. Seda leidmata läksin telekale lähemale. Lähedalt oli ebamugav vaadata ja värvid tundusid veidrad, riigivanema hallisegused juuksed näisid rohelised, peaaegu samblakarva. Aga kõrva kõlarite lähedale pannes muutus jutt arusaadavaks.

"...luua riigi idapiirile cordon sanitaire ehk maakeeli puhvertsoon.

Andsin Pihkva suurvürstile aega kolm päeva, et nõustuda mõistlike tingimustega, mis puutub tema riigi sõjaväkke ja relvastusse ning meie inspektorite riiki lubamisse. On talumatu, et vürstiriik soetab endale relvi, mis võiksid ohustada meie territooriumit.

Kahjuks pole suurvürst Ivan meie rahumeelsele ettepanekule reageerinud. Loodan südamest, et ta teeb seda enne keskööd. Vastasel korral peame tegutsema, et tagada meie rahva ning Pihkva suurvürsti alamate julgeolek."

Riigivanem Hall lõpetas sosistamise ning algas vaikne sahin. Kaamera pöördus saali poole ning selgus, et tegemist on marulise aplausiga. Instinktiivselt võtsin välja telefoni ja vaatasin kella: 21.18.

Samal hetkel kuulsin ma välisust avatamas. Mõne silmapilgu vältel seisin liikumatult, arvestades erinevate võimalustega (aga millistega?). Siis kuulsin Ania häält.

"Toomas?" hõikas ta.

"Magamistoas," hõikasin vastu.

Mõne hetke pärast ilmus uksele Ania ning tema järel tumedas ülikonnas härrasmees, kel oli näpus tumepruun portfell. Mehel olid mustad juuksed, rohelised silmad ja ta kandis prille.

"See on doktor Rätsep," tutvustas Ania külalist.

"Rätsel," parandas mees teda, ulatades mulle käe. "Johann Rätsel."

"Toomas Treumund," tutvustasin end.

"Väga meeldiv," ütles võõras õhkõrna aktsendiga.

Surusime kätt, takseerides üksteist. Kas see mees on arst? Kogu mu professionaalne vaist karjus SPIOON!

"Võib-olla mu võõrapärane nimi mõjub ootamatult," sõnas doktor Rätsel. "Samas - Treumund..."

"Eks me kõik siin ole segaverelised," vastasin ma.

Selle peale hakkas doktor midagi vastama, aga sai sõnasabast kinni.

"Hmm-hmm," ütles ta. "Niisiis - meie patsient..."

Läksime elutuppa, Ania ees, tema järel doktor Rätsel ja kõige viimasena mina.

Doktor kummardus Andrei kohale, katsus pulssi, siis magaja laupa. Seejärel võttis ta portfellist moodsa termomeetri, asetas selle Andrei laubale ning vaatas siis näitu.

"Kerge palavik..."

"Kas tõesti," ehmus Ania, "alles ma kraadisin."

"See võis tõusta äsja."

Järgmiseks võttis doktor portfellist kohustusliku stetoskoobi ja tõmbas pleedi magaja pealt ära. Andreil oli seljas roheline triiksärk. Doktor tegi ettevaatlikult lahti ülemised nööbid, pani metallist otsa patsiendi rinnale ja kuulas.

"Kopsud on puhtad..."

Ta nööpis Andrei särgi kinni ning kattis magaja uuesti pleediga.

"Hetkel pole muretsemiseks põhjust," ütles doktor, "aga peame olema ettevaatlikud. Nüüd, kus patsiendil on palavik, võib see veelgi tõusta."

"Vabandage, doktor, aga patsient, see tähendab Andrei, magab juba teist päeva ega ärka mitte millegi peale," ütlesin ma. "Kas see pole veider?"

"See on ootuspärane," vastas doktor.

Kergitasin kulmu.

"Ma rääkisin doktor Rätsepale seentest," ütles Ania.

Doktor Rätsep - doktor Rätsel - noogutas.

"Selge," ütlesin ma, "et ikkagi seened."

"Ma kardan küll," ütles doktor.

"Mhmh," ütlesin mina.

Kõndisin akna juurde. Olnuks mul piip või kasvõi sigaret, oleksin selle süüdanud. Aga ma polnud suitsetaja - puhas veri...

"Arstiteadus on arenenud kaugele..." alustasin ma.

Ania ja doktor Rätsel jälgisid mind.

"Aga kas tõesti nii kaugele? Katsute pulssi, mõõdate temperatuuri, ja kogu lugu? Seened?"

"Te unustate haigusloo, anamneesi," ütles doktor leebelt. "See on väga oluline."

"Kuidas te teate, et Ania räägib tõtt?" nõudsin ma, hoolimata naise šokeeritud pilgust. "Või et ta tõde teab?"

"Mul on selleks põhjust," vastas doktor.

Vaikisin, oodates, kas doktor Rätsel pühendab mind põhjustesse.

"Teil on muidugi õigus, uurija Treumund," jätkas doktor. "Ma ei tee järeldusi ainult selle põhjal, mida ma näen või mida rääkis preili Kowalska. Mul on veel üks suurepärane allikas ja selleks on patsient ise."

Vaikisin jätkuvalt, ignoreerides tiitlite ja perekonnanimede sadu. Kuidas vanasti detektiivifilmides öeldi: teil on õigus vaikida! Olge nii head ja kasutage seda!

"Kaks päeva tagasi helistas patsient mulle. Ta rääkis mulle täpselt, millist seent ta kavatseb võtta, mis koguses ja millal. Ja tahtis kuulda mu arvamust."

"Et kas see on hea idee?"

"Mis mõju sellel on."

"Ja mis te ütlesite?"

"Mitte midagi sellist, mida ta juba ei teadnud. Seen põhjustab unetaolise, teadvuseta oleku - õigupoolest transi. Traditsiooniliselt kasutati seda just transi saavutamiseks."

"Kui kaua see transs kestab?"

"See oleneb. Tavaliselt kaks-kolm päeva. Mõnikord nädala, mitu nädalat."

"Või kuu? Aasta?"

Doktor vaikis hetkeks.

"Oleks hea," ütles ta siis, "kui teiegi teaksite natuke sellest, mida teadis Andrei. Ta tegi põhjalikku uurimistööd. Võib-olla istume?"

Ta osutas toolidele laua ääres, millel seisis samovar.

"Hea meelega seisan."

Doktor kehitas õlgu ning istus ühele toolidest. Ania istus teisele.

"Šamaanid, kes seda seent tarvitasid," jätkas doktor, "olid riskidega hästi kursis. Kuigi üheksa tarvitajat kümnest ärkab transist ilma kahju kannatamata, on ka neid, kel peale ärkamist esineb psüühikahäire. Ning harvadel juhtudel viib seen inimese koomataolisesse seisundisse, millest ärkamine pole kindel.

Ma räägin praegu meie arstiteaduse seisukohast. Šamaanide jaoks oli tegemist rännakuga vaimude ja jumalate maailma. Selles maailmas hakkamasaamine eeldas teadmisi ja ettevalmistust, aga mis kõige tähtsam: retkel pidi olema selge eesmärk. Vaimud ei talu seda, kui neid ilmaasjata tülitatakse.

Tavaliselt võttis šamaan rännaku ette siis, kui talle näis, et spirituaalne tasakaal on paigast ära. See tähendab, et hõimu igapäevaseid probleeme polnud enam võimalik tavaliste vahenditega lahendada."

Doktor pidas lühikese pausi.

"Kui ma ei eksi," jätkas ta, "siis Andrei motivatsioon oli sarnane."

"Aga Andrei pole ju šamaan," ütles Ania.

"Ta oleks hea meelega midagi taolist, kui talle seda võimaldataks," ütles doktor.

"Mida Andrei tahtis seente võtmisega saavutada?" küsisin.

"Sedasama, mida ta püüdis oma juttudega teha, niikaua kui neid olematuks ei tsenseeritud. Õõnestada spirituaalset diktatuuri."

"Mitte füüsilist diktatuuri?" küsis Ania.

"Need on üks ja seesama."

Doktor vaikis hetkeks ja elavnes siis jälle.

"See oli tegelikult Andrei viimase aja kinnisidee," jätkas ta. "Monism - keha ja vaim on üks ja sama substants. Mõtted ja mõttesüsteemid - ideoloogiad - on sama füüsilised nagu meie kehadki.

Ideoloogiate, eriti hegemooniliste ideoloogiate kirjeldamisel armastas ta seene metafoori. Seene nähtav osa - viljapea - on valitsev ideoloog. Seda rolli võib kanda mingi rühm või isegi üksainus inimene.

Nagu seene puhul ikka, on nähtamatu osa suurem ja olulisem kui nähtav. Ideoloogia peamised aksioomid on juurdunud elanike peades, nendega on nakatunud keel, mida inimesed räägivad. Et hakata teistmoodi mõtlema, peame hakkama teistmoodi rääkima - ja teistmoodi kirjutama."

Siinkohal jäi doktor vait. Ania tõusis ja läks kööki, et teha teed. Ma läitsin taaskord mõttelise piibu.

Õhtu jooksul Andrei palavik tõusis, täpselt nii, nagu doktor oli ennustanud. Haige higistas ja sonis. Ta mainis korduvalt sõnu "hallitus" ja "riigivanem Hall".

Doktori heakskiidul tegi Ania Andreile viinasokid. Hiljem istus ta haige kõrval ja hoidis tal käest. Ma seisin akna all ja vaatasin neid ning mõtlesin oma viimasele vestlusele Andreiga.

See toimus siinsamas korteris, mis oli tookord palju paremas korras. Tollal eelistas Andrei minimalistlikku stiili ning new age kola elutoas peaaegu polnud, ainult mööbel ja värvilised vaibad olid samad. Me jõime teed ja ilma mingi hea põhjuseta viisin ma jutu poliitikale.

Tol ajal olid meil veel valimised; peaminister Hall kandideeris teisele ametiajale. Siis, valimiste eelõhtul, ilmusid tänavatele sõdurid.

Toimusid vahistamised ja koletu vandenõu sai avalikuks. Opositsiooni juht oli kokku leppinud vaenlasega; oli võtnud vastu raha. Valimiste kaotuse korral oli plaanis relvastatud ülestõus. Vaid peaministri õigeaegne tegutsemine hoidis ära halvima.

Peaminister Hall kuulutas välja eriolukorra, mille eesmärk oli võimalikult kiiresti luua uuteks valimisteks turvalised tingimused. Välisraha vastu võtnud poliitikud leidsid end trellide tagant.

Valimised toimusid kuus kuud hiljem ning peaminister Hall võitis need ülekaalukalt. Seejärel korraldas ta referendumi, et parandada kaks viga põhiseaduses: peaministri ametiaja piirang ning võõrapärane nimetus "minister". Nii sai peaminister Hallist riigivanem.

Minu ja Andrei arvamused riigivanem Halli osas läksid lahku.

"See on lihtlabane diktaator," ütles Andrei. "Nüüd oleks õige aeg mässata."

"Sõda tuleb," vastasin mina. "Kelle poolt sa oled?"

"Sinu poolt," vastas Andrei.

Andrei agitatsioon ei viinud reaalsete mässukatseteni, aga tema ja ta teosed sattusid halba nimekirja. Selle asemel et keelata, eelistas režiim jupphaaval tsenseerida, vaikselt kraane kinni keerata. Lasnamäel põrandaaluseid eksemplare levitada oli alati võimalik, aga linnaosa ümbritsevast füüsilisest ja vaimsest müürist välja murda oli raskem.

Oli see meeleheide, mis tõukas Andreid ohtlike eksperimentide poole?

Haige palavik tõusis ja kuna suu kaudu vedelikku manustada oli raske, paigaldas doktor Rätsel tilguti soolalahusega. Andrei oli jälle sonima hakanud, sõnadest aru saada oli raske, aga tundus, nagu vaidleks ta kellegagi või võitleks lausa füüsiliselt - unenäos muidugi.

Veidi aja pärast algas veelgi ehmatavam muutus; nimelt hakkasid Andrei juuksed järk-järgult, aga vaieldamatult meie silma all halliks minema. See oli roheka varjundiga hall - värv, mis üle kõige meenutas samblikku.

Siis, täiesti ootamatult, kargasid haige silmad pärani lahti. Võpatades lasi Ania ta käest lahti, sest Andrei vaatas meid täiesti võõral, äratundmatul, isegi metsikul pilgul. Silmi ühelt teisele pöörates avas ta suu ja kähistas veidral sosinal:

"Mis siin toimub? Valvurid! See on mäss! Riigipööre!"

Haige hakkas rabelema ja tundus, et ta võib oma käe küljest tilguti lahti kiskuda. Seepärast otsis doktor Rätsel oma ammendamatust portfellist kiiruga rihmad, millega patsient kinni siduda.

"Reeturid! Äraandjad! Ma pean kõne pidama!"

Haige jätkas meie siunamist, kuni pööras järsku silmad pahupidi, hakkas tõmblema ja suust vahtu välja ajama.

Ania oli näost valgeks tõmbunud. "Doktor," küsis ta, "mis temaga toimub?"

"Ma ei ole kindel," vastas too aeglaselt, "aga ma arvan, et see pole eluohtlik."

"Pole eluohtlik? Kust te teate? Doktor, kuhu te lähete?"

Doktor Rätsel oli patsiendile selja pööranud ning suundus mõõdetud sammul magamistoa poole. Ania heitis mulle ahastava pilgu. Haige suu ei vahutanud enam, kuid aeg-ajalt läbis ta keha kerge tõmblus.

Ilmselt oli doktor teleka mängima pannud ja vist isegi puldi üles leidnud, sest magamistoast kostis selge ja kõlav fanfaar, lühike paus ja seejärel hakkas rääkima üks hääl. See oli mahe, meloodiline ja vägagi tuttav hääl.

Lummatult suundusin ma magamistoa poole, Ania minu järel. Seal, presidendilossi kullatud saalis, lippude taustal ja ümbritsetuna oma lähimaist nõuandjaist, istus riigivanem Hall ja rääkis. Heitsin kiire pilgu käekellale: 00.01.

"Kallid televaatajad, armsad kindralid, see on teist ütlemata tore, et te täna kohale tulite," ütles riigivanem Hall.

Nõuandjad vaatasid riigipead, silmis vaikiv hämming.

"Mu hea sõber Albert," noogutas riigivanem Hall lähima kindrali poole, "tuletas mulle meelde, et ma pidin teile kõigile midagi tähtsat ütlema."

Sellele järgnes mõõdetud, eht-riigivanemalik paus.

"Kahjuks pean teile ütlema, et saite petta. Rängalt petta. Pügada saite, sõbrad! Teil tõmmati nahk üle kõrvade!

Asi on selles, et mul ei ole teile mitte kui midagi öelda. Kuulsite! Mitte üht sõna. Mul on sõnad puha otsa saanud, keel on pehme, pea on tühi! Kopp-kopp, kuulete," ja riigivanem koputas nukkidega vastu pead, "tühi nagu kookospähkel!"

"Pealegi on mul rääkimisest siiber, hääl on kähe ja kurk kuivab! Ausalt öeldes plaanin ma lähipäevil üldse mitte rääkida."

Albertiks nimetatud nõuandja kummardus riigivanema poole ja sosistas talle midagi kõrva. Riigivanem kuulas ja noogutas tõsiselt.

"Albert ütles mulle," jätkas riigivanem Hall, "et Ivan - et vürst Ivan ei taha meie inspektoreid näha ja et sellist solvangut ei saa niisama jätta.

Albertil on nagu ikka õigus. Seepärast määran ma siinsamas dekreediga, et vürst Ivanile tuleb viivitamatult saata kastitäis viina ja trupp kõhutantsijaid. See on vähim, mis me saame teha."

"Meil ei ole kõhutantsijaid," teatas riigivanem hetk hiljem. "Jääb siis viin. Ja nüüd, head sõbrad, pakaa!"

Seepeale tõusis riigivanem ja marssis kaamerate eest minema, jättes endast maha sõnatud ametnikud. Mõni hetk hiljem ülekanne katkes.

Läksime tagasi elutuppa. Andrei ei tõmmelnud enam, vaid hingas rahulikult nagu enne. Ka haige palavik oli alla läinud.

Umbes poole tunni pärast sain sõnumi, mis käskis viivitamatult peakorterisse naasta, et tekkinud olukorra kohta uued juhtnöörid saada. Lülitasin telefoni välja.

Andrei ärkas järgmisel hommikul. Ta oli nõrk, aga jälle tema ise, ning me vestlesime rahulikult maast ja ilmast.

"Ega sa lähiajal uuesti Austraaliast seeni tellima ei kipu?" tögasin ma teda.

"Austraaliast? Oh ei," vastas Andrei, "need olid kohalikud seened. Ma korjasin need läinud nädal Kadrioru pargist."

"Aga sul on õigus," lisas ta peale väikest pausi, "ühest korrast on rohkem kui küll."

Jutt: Pimeduse teine nägu (Margus Müür)

Pimeduse lähenemine oli märguanne. Nad olid seda sadu kordi varem teinud, passinud pimedust oodates vanades linnavaremetes. See oli tüütu. Simon püüdis läbi tiheneva pimeduse vaadata linna piiridest välja, sinna kaugele, kus asus metsa mustjaks muutuv piir.

„Kas sa usud seda, mida kindral rääkis?” kummardus Simon Helenale lähemale. Too oli helipüssi oma kleenukese keha vastu surunud. Simon teadis hästi, kui petlik selle tüdruku ilmsüütu ilme ja kaunis naeratus tegelikult olid. Keegi polnud tapnud rohkem kui tema. Tumepunaste juuste ja kelmikate patsidega sõdalane. Kui too peaks olema nende endi vastane, oleks nemadki teda Punaseks Mõrvariks hüüdnud. Vaenlane kartis teda. Mida Helena ise kartis? Simon oli ainuke, kes teadis, et Helena kardab hirmsasti madusid. Kes ei kardaks? Mida Helena lootis? Võita sõda? Kes seda ei loodaks? Või leida oma aastaid tagasi kadunud õde? Ilmselt viimast. Maod ja õde. Simon mõtles vahel, kas need kaks pole moodustanud tüdruku peas mingi kummalise kombinatsiooni, sest mida rohkem tema õde kuskil mainiti, seda rohkem ta endasse tõmbus. Sigrid, tema kadunud õde. Kui näidata Helenale madu või pilti Sigridist, siis tundus, et ta kardab mõlemaga kohtumist. Simon kartis hoopis Helenat. Kui tüdruk teaks, kes ta on, poleks see kaunitar, keda Simon oli üksjagu armastama hakanud, talle kunagi andeks andnud.

„Uued droonid?” sosistas Helena noormehele vastu. Tüdruku hingeõhk oli soe, Simonile tundus, nagu pehme suvetuul oleks üle ta näo paitanud. „Jama. Niikaua kuni ma mäletan, on jutte kolmanda põlvkonna tapjadroonidest räägitud. Pole neid siiani näinud. Üldse räägitakse uute leiutiste kohta udujuttu. Inimesed loodavad, et suudavad uuesti ehitada ja toota asju, mida kunagi tehti. Rumalad.”

„Kollases sektoris olevat kolmanda põlvkonna prototüübid teinud palju laastamistööd,” püüdis Simon vastu vaielda. Ta toetas selja vana maja kollase telliskivi seina vastu. Ainult need kummalised poolpüstised seinad andsid aimu siin kunagi pulbitsenud elust. Nüüd, peaaegu kolmsada aastat hiljem, peale Suurt Rahvastesõda, kui ellujäänud inimkond oli juba viimased sada aastat maa peal omavahel ülemvõimu ja ellujäämise nimel võidelnud, ei mäletanud keegi, kuidas nendes linnades oli elatud. Isegi enamike linnade nimesid ei mäletanud keegi. See siin oli olnud suur linn ja räägitakse, et siin oli olnud miljoneid elanikke. Praegu oli nende asurkonnas, mida Kolmandaks Asurkonnaks kutsuti, vaevu paar miljon inimest ja sedagi oleks võinud nimetada üheks suurimaks asurkonnaks kogu maailmas, mida nad teadsid. Võib-olla oli mujal suuremaid, aga ega tavalistel inimestel selle kohta suurt infot polnud. Tavalisi inimesi, see tähendab neid, kes ei kuulunud poliitilise juhtkonna või kindralstaabi hulka, oli see-eest asurkonnas väga palju. Sõdalased moodustasid neist poole. Kes jäi vanemaks ja enam armees ei jaksanud käia, hakkas hoolitsema sõdurite, laste ja vanurite eest.

„Kollase sektori asurkondade rahvas on meile, Sinisele sektorile, ajanud niipalju jama, et mina neid enam üldse tõsiselt ei võtaks,” urises Helena. Ta tõstis vana binokli endale silme ette. See oli haruldane leid. Sellist vana tehnoloogiat polnud enam kuskilt võtta. Selle binokli oli talle pärandanud tema isa. Simon oli päris kindel, et kui oleks vaja lahingust päästa tema või binokkel, valiks Helena viimase. Ta ei süüdistaks tüdrukut. Hea ja veel öise nägemise tehnoloogiaga binokkel oli väärt terve sektori mitme päeva leiba. Mässulised ei suutnud nii peent tehnoloogiat toota. Helena lasi binoklil langeda ning näitas käega kutsuvalt maja nurga suunas. Seal valves olnud kaks vanemat meest, mõlemate käisetel olid ohvitseri märkivad kaks triipu, kiirustasid Helena juurde.

Simon imetles Helenat. Tema külmaverelisus, üleolek kõigist teistest ning lausa üleloomulikuna tunduv oskus alati ellu jääda, oli teinud temast kõige noorema komandöri Põhjaregioonis. See koondas nelja eri värvi sektorit – Valget, Oranži, Kollast ja nüüdseks kõige hullemat nendest, Sinist sektorit. Helena oli, peale treeninguid ja edukaid lahinguid, Valgest sektorist siia üle saadetud. Üheksateistkümne-aastane noor tüdruk, kes nägi oma lühikese kasvu tõttu välja täiesti ohutu, lausa lapseohtu, kuid juhtis karmimat võitlusüksust, mis regioonis oli - Raudse Leegioni eelluurerühma. Simon oli kõvasti vaeva näinud, enne kui teda selle kuulsa leegioni juurde saatmiseks piisavalt heaks peeti. Suur oli tema ja kõigi teiste üllatus, kui neile saadeti komandöriks see noor tütarlaps, väike aga lihastesse treenitud Helena. Just see komandör, kelle alluvusse poleks Simon tahtnud kunagi sattuda. Tõsi, talle hakkas nende komandör kiiresti meeldima. Veel suurem oli nende üllatus, kui nad avastasid, et sellele tüdrukule mitteallumine ei lõpe hästi. Tegelikult oleks täpsem öelda – ei lõppe ellu jäämisega. Tal oli oskus oma meeskond ka kõige keerulisemast olukorrast elusalt välja vedada ja häda neile, kes teda kuulda ei võtnud.

Kahetriibulised kummardusid Helena kõrvale. Tema kombinesoonile oli kinnitatud kaks ruutu. Kaheruudulised oleks võinud olla juba terve kohorti komandörid, niinimetatud peatsentuuriod. Tema eelistas tuhandete sõdurite juhtimisele hoopis luuretegevust eesliinil. Polnud kindlamat kohta surmasaamiseks, kui Liiga vägede lähedasel eesliinil, pealegi liigselt riskialtide luurajate rühmades. Kõik regioonide vastupanuvõitlejad teadsid seda hästi. Jutud uutest Liiga tapjadroonidest ja igasugu muudest väidetavatest imerelvadest, paisusid aastatega aina suuremaks ja hakkasid sõdurites juba üleliigset hirmu tekitama.

„Esimene rühm,” kamandas Helena allohvitseri, „võtab selle suure rändkivi äärse metsasihi nagu eile. Ma lasen snaipritel teie liikumist katta.”

„Just nii, tsentuurio,” noogutas allohvitser ning kiirustas oma rühma juurde. Nende maastikuvärvi kombinesoonid sulatasid eemalduvad sõdurid kiiresti ümbrusega kokku ja pimedus aitas sellele kaasa. Teine allohvitser kuulas tähelepanelikult nende tsentuurio juhiseid. Helena ei muutnud plaani. See sarnanes eilsega. Üks rühm saadetakse ette, lootuses nii automaatdroonide tähelepanu eemale meelitada. Need omakorda annavad häire Liiga eelüksustele, meelitades vastase tähelepanu ühte kohta. Sellega on peagi kogu eesliini liikumine paljastatud, nad näevad kus vastane asub ja mida nende droonid teevad ning Helena läheb väikese eliitsõduritest luurerühmaga mõnest nõrga kaitsega jäänud kohast sisse. Tema käsutuses oli kaheksakümmend sõdurit aga Simon polnud nende kuude jooksul kordagi näinud, et tüdruk oleks kasutanud pooligi neist. Ometi ta teadis, et nende tsentuurio oli juhatanud kordades suuremat lahingut ja tervet mässuliste leegioni, suutes hävitada väheste kaotustega peaaegu terve Liiga leegioni. Sellega kaasnenud kuulsus tegi temast vastase jaoks tähtsa sihtmärgi. Ta loobus pakutud kõrgetest kohtadest, hoidis madalat profiili ja tahtis vaid eesliinil luurata, nagu ootaks mõnda uut sobivat momenti uue üllatusrünnaku jaoks, mis ta veel kuulsamaks teeks.

Kui segajate rühm oli eesliinile kadunud ja Helena nende liikumist üle välja binoklist enam ei näinud, pani ta selle endale seljakotti, haaras helipüssi ning kontrollis kiiruga püssi akud üle. Helipüss – leiutis, mis muutis lähivõitluse kulgu. Miski ei läbinud vastase kaitseveste paremini kui lähedalt lastud tugev õhulaine. See raputas kõigi ettejäänute sisemuse segamini. Kahjuks ka enda omade, kui need juhtusid laskjast ettepoole jääma. Seepärast olid sõdurite käsutuses vaid vanamoodsad laserrelvad ja peaaegu eelajaloolistena tunduvad tulirelvad. Viimased olid küll odavad, aga moodsate kaitsevestide vastu ei kippunud nendest enam kasu olema ja seetõttu oli neid vähe. Ilma summutiteta tegid need aga piisavalt lärmi, et vastast kohale meelitada ja Helena lasi neid seetõttu palju kasutada. Las arvavad, et me oleme halvasti relvastatud, tavatses ta oma otsuseid kõrgematele ülemustele põhjendada. Helirelva löök muutis aga iga võitluse seisu, olenemata kui head olid sinu kaitsevestid. Kahjuks nõudis see ka tohutut energiat, mida kaasaskantavad akud, millest enamik olid liiga vanad, kauaks pakkuda ei suutnud. Vaid ohvitserid omasid kalleid helirelvi, et ise otsustada, millal oma üksuse parimat vahendit kasutada. Simon oli näinud vaid korra, kuidas Helena seda kasutas. Sedagi oli ta teinud selleks, et päästa Simonit ja paari teda saatvat sõdurit liiga suureks paisunud vastaste hulga käest, kes olid suutnud nad metsaäärses kraavis peaaegu sisse piirata. Helirelvad polnud ainuke moodne tehnoloogia mida oli suudetud säilitada ja isegi edasi arendada. Olid suurtükid, soomukid ja üksikud tankid, hõljukmasinad, dirižaablid ja isegi rakette suudeti väga väikeses koguses toota. Liiga hoidis oma kõige helgemaid päid rakettide hooldamiseks, sest nende käsutuses olid mõned hiidvanad tuumaraketid, mistõttu teised asurkonnad hoidusid Liiga Vabariigist eemale, jättes enda ja nende vahele mässulised tsoonid. Räägiti, et tegelikult nende tuumarelvad enam ei tööta, aga keegi ei julgenud seda teooriat reaalsuses katsetama hakata.

„Mida sa passid,” kamandas Helena. „Peame kiirustama.”

Toetusrühm liikus nende ees esimesele rindejoonele läinud rühmale järele. Kolmas rühm, Helena juhtimisel, kiirustas nende kannul. Seekord oli Helena otsustanud minna mööda vana jõesängi rindejoonega paralleelselt kuni tammesaluni, mis mitu kilomeetrit eemal üle ülejäänud metsa kõrgus. Segajate rühm ja sellele toetuseks saadetud teine rühm pidid tekitama piisavalt kära, et meelitada Liiga vähesed eesliini reservid endaga tegelema.

Jõesäng oli mudane. See polnud päris lõplikult ära kuivanud. Suve lõpus nagu praegu, voolas siin juba veidi vett. Sügisel oleks pidanud juba põlvist saadik vees hulpima.

„Droonid,” hoiatas rühma ees liikunud piilur. Nad kummardusid. Helena viskus kõhuli jõe kaldale, pika rohu sisse. Tema binokkel sihtis tammesalu suunas. Simon kummardus tema kõrvale, kuid Helena käeliigutus oli nõudlik. Simonil tuli samuti märja rohu sisse kõhuli heita. Nüüd ei näinud ta läbi ettejääva pika rohu enam midagi.

„Neljane piilurite rühm ja kaks saatedrooni,” kirjeldas Helena. „Kõnnivad mööda metsa äärt täpselt segajate toetusrühma positsioonidele peale.”

Helena keeras end selili ja näitas käega kutsuvalt nende sidemehe poole. Too, kõige suurema seljakotiga turske tüüp, kiirustas ligi ning laskus külili nende kõrvale rohu sisse. Ta võttis oma seljakoti seljast, avas selle ning ulatas Helenale välitelefoni. Kõrgsageduslik välitelefon oli vanamoodne ja selle signaal ei levinud kaugele. Pealegi oli selle kasutamine liiga riskantne.

„Oled sa kindel?” küsis Simon. Helena kahtles. Kõigest oma kuulsusest, jõhkrusest ja osavusest hoolimata oli Simon kiiresti avastanud tema nõrkuse – noor tsentuurio kahtles peaaegu igas oma otsuses. Ometigi oli tal õnnestunud kõhutunde pealt ka kõige keerulisemast jamast välja vingerdada. Mehed pidasid teda õnnetoovaks juhiks, mis hoidis neid tüdrukule lojaalsena. Simon kartis, et sellest lojaalsusest ei jää midagi järele päeval kui tüdrukul enam vedama ei peaks. Helena hoidis kramplikult sidevahendist kinni, surudes selle kõrva äärde. Ta polnud nuppu vajutanud. Simon kuulis kuidas tüdruk hingeldab. Simon asetas noorele väejuhile käe rahustavalt õlale.

„Neid on vaid neli,” sosistas ta.

„Jah,” nõustus Helena. Kahtlus tema hääles andis mõista, et ta ei ole veel otsustanud, mida teha. „Pluss kaks drooni.”

„Droonid on lihtsad vastased,” täheldas Simon. See polnud väga suur vale ja tsentuurio teadis seda. Simon püüdis oma häält hoida nii rahustava kui suutis. Tsentuurio ihukaitsjana oli see tema tööülesanne.

„Ja kui need ongi kolmas põlvkond?”

„Nelja tavalise piiluriga?” imestas Simon. „Sa pead neid palju kavalamateks kui nad on. Pole neil mingit kolmandat põlvkonda. Nagu sa ise ütlesid – oleme seda juttu niikaua kuulnud, et enam ei mäletagi, millal esimest korda kuulsime.”

Helena laskis telefoni kõrva juurest enda kõrvale murule langeda.

„Olgu,” kostis Helena. „Kaks rühma meie parimaid nende nelja mehe vastu. Hakkan vist liiga ettevaatlikuks muutuma.”

Helena patsutas sidemehele õlale. Too pakkis kiiresti oma asjad ja läks mööda jõesängi teiste juurde tagasi.

„Nüüd poisid arvavad, et punapäine on nõrgaks jäänud,” pomises Helena.

„Ei arva nad midagi,” püüdis Simon tüdrukut rahustada. „Nad teavad, milleks sa suuteline oled.”

„Vastane pole terve nädala aktiivset vastutegevust korraldanud,” arutles Helena. „Midagi on mäda. Liigal on jõudu küll. Ma ei usu eluilmaski, et Liiga on loobunud edasi tungimast vaid sellepärast, et nende kaotused on olnud justkui liiga suured. See vaikus on … ma ei teagi mis see on?”

„Kurjakuulutav?” pakkus Simon. „Sa haistad midagi?”

„Täpselt, siin toimuv ei lõhna hästi,” pahvatas Helena. Ta tõstis uuesti binokli silme ette. Nüüdseks oli vaid tema binokkel see, millega nägi kaugemale kui vaid kümme meetrit enda ette pimedusse. Liiga droonide teine põlvkond suutis sama ja nende automaatika tegi hoiatuste edastamisel vastase vägedele ülejäänu, kuid õnneks oli neid valvedroone liikumas vähe. Enamasti urisesid peade kohal vaid väga vanad esimese põlvkonna droonid, mille võis kerge vaevaga laserrelvadega kui mitte just alla lasta, siis vähemalt niipalju kahjustada, et Liiga droonioperaatorid enam oma kaamerapilti ei näinud. Kõigil oli peale sajandipikkust sõda juba kõike liiga vähe ja uuendatud tehnikast oli tohutu puudus, sest seda ei jõutud ja sageli ei osatudki piisavalt juurde toota. Sellegipoolest ei tahtnud Helena uskuda, et ka Liiga on järele andmas. Nad olid terve elu sõdinud. Kuidagi ei tahtnud pähe mahtuda, et see võiks kunagi läbi saada.

Helena lasi binokli alla ning tõusis põlvele. Simon järgis kohe tema eeskuju. Ühel põlvel ümbrust jälgiv sõdurikuju oli ajastu sümbol.

„Kolmene kiil,” kamandas Helena vaikselt. Sõdurid koondusid tema ümber. Relvalukud klõpsatasid vaikselt. Oli aeg liikuma hakata. Pimedus oli muutunud nii sügavaks, et oli keeruline juba midagi enda jalge ees näha. Kolmene kiil tähendas, et kolm esimest kiilu asetatud sõdurit püüdsid neile läbi paksu rohu ja madala võsa aeglaselt teed rajada. Helena kõndis kohe kiilu järel, et aeg-ajalt oma binokliga kaugemalt ümbrust ja eelkõige maapinnast kõrgemal asuvat silmapiiri vaadata. Vastase sõduritega kokkupuude polnud probleem, kuid droonid olid tüütud. Vähemalt suutis Liiga veel midagi ise toota. Vastupanuvõitlusega tegeleva Raudse Leegioni käsutuses olid olnud vaid vähesed sõjasaagiks saadud droonid, kuid need kaotati päris kiiresti. Nende juhtimine oleks nõudnud oskusi ja kogemusi, mida mässulistel polnud.

„Kiiremini,” urises Helena. Mehed tema ees tõstsid liikumistempot. Kõik teadsid, miks Helena uriseb. Avatud maastikul olid nad droonidele kerge sihtmärk. Tammesalu on nende päästja, kuid pimeduses oli raske aru saada, kui kaugel nad sellest olid. Helena kurjustamine näitas, et liiga kaugel. Tal oli eelis, ta nägi binokliga ümbrust. Teadmatus hirmutas mehi ja nad kiirustasidki nii nagu tsentuurio käskis.

Nendest paremal oli kosta tulistamist. Mõne sekundiga muutus see valjuks mürgliks. Helena naeruturtsatus andis mõista, et ta oli rahul. Kaks esimest rühma olid tegemas oma tööd. Tema kolmas rühm luuras tammiku suunas, et kombata võimalikku läbipääsu Liiga eesliini tagalasse.

„Kas ma kuulen kobarpomme?” imestas Simon.

„Vaikust,” kamandas Helena. Tema sõrmenips naelutas kogu kümneliikmelise rühma paigale. Nad laskusid põlvele ja Helena hakkas binokliga ümbrust kammima. „Liigume edasi!”

Helena patsutas enda ees oleva luuraja õlale. Too tõusis ning kogu meeskond hakkas edasi liikuma. Simon avastas end hetk hiljem suurte, võimsate tammede alt. Nad olid ohutult metsa jõudnud. Nii kaugele polnud nad varem oma asukohast tulnud. Siiani oli neil alati vastane ette sattunud.

Veel mõned aastad tagasi oli siit edasi asunud suur laagriplats mis oli nende leegioni  peatsentuurio valvepost, aga siis oli Liiga suuremate jõududega korraldanud öise rünnaku ja surunud nad pea kümme kilomeetrit tahapoole. Kõrgemale tõusva maastikuga kaitseliinist, mis jõe taha jäi, Liiga enam edasi tulla ei suutnud. Pärast räägiti, et siinne rünnak olevat olnud kõigest toetav operatsioon. Peajõud ründasid Valge sektori piirkonnas, just seal, kus Helena omale kannused teenis. Ometigi oli Simon näinud siingi karmi mitmepäevast lahingut, mille sarnast polnud ta kunagi enne ega hiljem kogenud. Nad olid näinud isegi soomukeid, millest siiani oli kuulda olnud ebamääraseid jutte vanematelt kaaslastelt. Valges sektoris oli kasutatud isegi mõningaid tanke, mis suutsid Põhjaregiooni parimate leegionide kaitse laiali rebida ja korraliku läbimurde tekitada, enne kui kaks nendest põlema suudeti panna ja Liiga rünnakuhoog maha suruti. Helena oli nende haruldustega lahingus kokku puutunud kui tema juhtimisel kuulus vasturünnak korraldati. Kui Simon tsentuuriolt küsis, mida too kardab, siis vastas tüdruk, et jääda tanki vastu lahingusse.

„Mööda rada, malelaud,” kamandas nende noor komandör. Helena ise jäi kaherealise rivi lõppu. Kaks rida sõdureid, kumbki tee erineval serval, liikusid kiirelt pimeduses edasi. Tulirelvade ja granaatide vali müra jäi aina kaugemale nende selja taha. Simon, keda polnud enam ammu sõjaväljal kerge hirmu tundma panna, hakkas muutuma närviliseks. Kui kaugele vastase tagalasse kavatses Helena minna?

Nad peatusid kivihunniku ees, mis oli metsa äärele kuhjatud. Nende luurerühm oli ööpimeduses kõndinud tunde. Isegi lahingukära polnud enam kuulda. See oli hajunud aegamisi selja taha kaugustesse. Nii kaugele tagalasse ei jõuaks keegi enam appi.

Liiga oli siia rajanud hiiglasuure põllu. Sellel vohas kuldkollane teravili. Simon polnud kunagi näinud nii suurt viljapõldu. Kuidas Liiga suutis korraga nii palju vilja külvata ja koristada ja veel nii rindejoone lähedal? Pilvede tagant välja ilmunud kuuvalguses oli näha, kuidas kuldne viljapõld nagu meri tuule käes lainetas ja kauguses pimedusse kadus.

Helena pani osad mehed metsa äärele valvepostideks välja ja kogus ülejäänud kokku.

„Kas me läheme veel edasi?” imestas Simon. Ta väljendas päris kindlasti kõikide mõtteid. Nii kaugele vastase tagalasse minek oli riskantne ettevõtmine. Polnud just palju luurerühmasid, kes oleks isegi poolelt nende teekonna kauguselt suutnud üle rindejoone tagasi minna. Noor komandör oli aga oma otsuse teinud. Ta lasi kõigil väikese puhkepausi teha, juua ja veidi süüa ning kamandas seejärel rühma edasi liikuma. Sidemees sai käsu oma jaam sootuks välja lülitada, et nad võimalikku elektroonilist jälge, mida vastase luurepatrullidel või droonidel oleks võimalik avastada, ei jätaks. Nad olid täiesti omapead, sõltudes nüüd vaid noore naise oskustest või pigem õnnest, nagu Simon kahtlustas.

Kuuvalgus andis võimaluse veidi lahedamalt edasi liikuda. Nüüd polnud enam kartust, et keegi kogemata kuskile kraavi koperdab või vandesõnade saatel okstesse takerdub. Kuid samavõrra nagu nemad nägid nüüd ümbrust rohkem nägi ka vastane rohkem ja see sundis neid hoolega metsa äärele hoidma. Nad liikusid ettevaatlikult edasi suunda kus Helena arvates võis olla vastast rohkem – nende endisel laagriplatsil.

Selleni jõudmine kujunes väsitavamaks kui nad olid arvanud. Kuid seda üllatavam oli kui vähe nad tagalas patrulle nägid. Need tundusid olevat vaid suuremate teede ristmikel. Liiga tundis ennast päris enesekindlalt. Helena sarnaseid hulle polnud just jalaga segada ja seetõttu ei osanud vastane ehk vastupanuvõitlejaid karta?

Nende endine laagripaik oli muudetud väikeseks linnakeseks. Sinna olid ehitatud majad, tänavad, isegi puid oli istutatud. Eemalt, metsa servalt, seda tuledes asumit vahtivaid üllatunud mehi valdas justkui mingi lummus. Millal olid nad näinud nii korralikult ehitatud uusi maju? Millal olid nad näinud öösel valgustatud tänavaid? Nad isegi ei teadnud, et midagi sellist enam tehakse. See oli elektrivalgus. Hämmastav. Liiga oli kurjuse kehastus. Liiga sõdurid vägistasid, tapsid, röövisid ja ometigi on siin tagalas vaid veidi rohkem kui aastaga püsti löödud linnake mille sarnast polnud nad kunagi näinud. Selle tänavalaternate valguses võis näha, lisaks üksikutele sõduritele, hoopis tsiviilelanikke. Linnakese suunast kostus naise naeru ja meeste hõikeid. Kogu seda uhkeldamist näis valvavat vaid käputäis relvastatud sõdureid. Helena tiris Simoni oma sõjameestest eemale.

„Me läheme sisse?” ehmus Simon Helena otsusest kuuldes. „Oled sa hulluks läinud?”

„Keegi ei pane tähele kui kaks noort seal ringi kõnnivad nagu kõik teisedki,” vaidles Helena vastu.

„Vaata kuidas me riides oleme,” tõrjus Simon. „Varjevärvusega kombinesoonid. Ainult loll ei saa aru, et me oleme sõdurid.”

„Tuled minuga või ei?” Karmimaks muutunud hääl andis mõista, et Simoni vastuhakk hakkab noort naist tüütama. Simon ohkas alla andnult. Komandör kamandas ülejäänud seltskonna metsa äärele valvesse jagades nad kaheks. Ühed pidi katma nende võimalikku taganemisteed, teised liikuma täisnurga all asula teisele küljele, et probleemide korral endale tähelepanu tõmmata. Nad olid seda trikki ennegi kasutanud. Pimedas oli vastasel keeruline aru saada kuskohast rünnak tuleb kui tulistatakse mitmest suunast. Esimese ehmatuse peale arvatakse alati, et vastaseid on rohkem kui neid tegelikult oli ja see andis jalga laskmiseks eelised, mida Helena oli osav ära kasutama. Kahekesi hiilisid nad peagi asula poole.

„Uskumatu, et nad on selle ehitanud nii kiiresti,” proovis Simon närvilist meeleolu rahustada. Helena näitas noormehele, et too vait oleks kui nad linnakese poole hiilivad. Nii väheste valvuritega polnud see keeruline, nad oleksid võinud elavalt jutustades asulasse sisse marssida ilma, et keegi oleks neile tähelepanu pööranud. Simon kahtlustas, et see oleks isegi vähem tähelepanu tõmmanud kui kaks hiilivat kogu.

Nad lähenesid aeglaselt, teraselt ümbrust jälgides, linnakese serval asuvale ühekordsele majale. Uued hooned. Ilus puitaed. Isegi laste liivakast oli õues. See meenutas kahele noorele hirmsasti nende lapsepõlve. Tõsi, siis oli olnud samuti mõnel õuel liivakast aga majad olid lagunenud hooned, millel oli hädapärast katus taastatud või uksed ette putitatud. Nad elasid pikast sõjast laastatud hoonetes. Siin aga särasid värskelt ehitatud majad, milledes tuled põlesid, inimesed kardinate taga sagisid ja elektrivalgus ei värelenud nagu mässajate kodudes oldi küünlavalgusel valgust harjutud nägema.

„Ma ei suuda uskuda,” ahhetas Helena. „Neil on elekter.”

„Ma olen elektrivalgust näinud ainult regiooni peastaabis,” tunnistas Simon. Nad jäid esimese maja aia taha seisma ning kükitasid, samal ajal ümbrust hoolikalt takseerides.

„Keegi ei usu meid kui läheme tagasi ja sellest räägime,” arvas Helena.

„Keegi ei usuks isegi seda, et me nii kaugele jõudsime,” lisas noormees. Ta asetas oma relva mugavamalt sülle. Selle kaba kippus kükitamist segama. „Mis tuletab meelde, et me peame siit ikkagi tagasi jõudma.”

„Vaata,” näitas Helena käega aianurgast mööda, neist ettepoole jääva valgetest ilusatest tellistest laotud kiilkatusega maja suunas, mille üks aken oli lahti jäetud. „Tuled on kustus.”

Simonile polnud vaja öelda, mida tüdruk plaanis. Aken otse kutsus sisse piiluma aga ta teadis kui ohtlik see olla võis. Laserrelva ei saanud kasutada, helirelva ammugi mitte. Summutiga tulirelv oli ainus lahendus aga summutid ei olnud tegelikult nii vaiksed kui neid ette kujutati olevat.

Nad hiilisid akna juurde. Simon nõudis, et ta saaks komandöri ees sisse minna ja Helena ei vaielnud vastu. Ta ronis aknast sisse. Kardinad kiikusid tuule käes nii, et Simonile tundus justkui oleks need elavad inimesed, kes tema aknast sisenemist tervitavad. Ta maandus pehme mütsatusega toa põrandale. Aknast tulevas kuuvalguses oli näha, et toa keskel on laud, millel asetses lillevaas juba longuvajunud lilledega. Toa nurgas oli kapp, mille klaasuste tagant võis näha täiesti korralikke lauanõusid. Tavaliselt oleks mässajate sõdurid sellise toa asjadest tühjaks varastanud aga praegu jäi Simonil üle vaid ahhetada. Ta läks akna juurde ning kummardus sellest välja. Summutiga püstoli toru tema nina ees tuletas talle jälle meelde millises situatsioonis ta asub. Püstol langes ja selle omanik vaatas uudishimulikult kuuvalguses peegeldavat noormehe nägu.

„Kuidas on?” päris Helena kärsitult.

„Tühi,” sosistas Simon vastu ja ulatas tüdrukule käe. „Kapid on küll igasugu luksust täis aga inimesi pole.”

Helena ronis Simoni abiga aknast sisse. Ta lasi väikesel taskulambil korraks toas ringi käia. Riiulitel olid raamatud ja kapis toidunõud. Sellist asja polnud Helena üheski kohas varem näinud. Tundus, et sõda polegi lähedal.

„Nad on väga julgeks muutunud,” imestas Helena.

„Peale seda kui meid suure pealetungiga tagasi suruti pole me enam ühtegi võitu saavutanud, rinne on pikalt paigal seisnud,” võttis noormees olukorra kokku.

„Liigume edasi,” kamandas tsentuurio oma alluvat ning sammus ettevaatlikult kõrvaltoa ukse juurde. Helena läks, summutiga püstol laskevalmis, Simonist eespool. Sellega sai vähemalt end kaitsta ilma liigset lärmi tegemata. Simoni laserrelv oleks pool toast põlema pannud ja seda oleks olnud peagi märgata. Simon haaras pussnoa. Vähemalt ei pannud see midagi põlema.

Helena vajutas ukselingi aeglaselt alla. Ta püüdis liigset heli vältida kuid ukselingi vaikne kääksumine tundus hetkel nagu kõige valjem lärm maailmas. Hinge kinni hoides jälgis Simon kuidas Helena ukse aeglaselt lahti lükkas ja siis tuppa hiilis. Simon liikus komandörile kohe järele. Nad jäid seisma keset tuba. Vaikus. Laelambi ere valgus süttis äkki põlema. Helena sihtis nende ees oleva ukseava vahel seisva noore naise poole, kes toas olijate poole laserrelva toru hoidis. Tolle selja taga paistsid rasketes kaitsevestides sõdurid, valmis kohe ruumi tungima kui käsk antakse. Simon märkas seda naist ja tema suu vajus üllatusest lahti.

„Sigrid?” kostus Helena üllatunud hääl üle mööblist tühja toa. Kaks õde olid teineteisele väga sarnased. Helena lasi relval langeda. Simon polnud kunagi näinud, et tema komandör laseb relval langeda olukorras kus ta on vastase sõduritega tulejoonel. Sigrid näitas enda selja taga Simonit ja Helenat sihtivatele sõduritele, et need teeksid sama.

„See on lõks,” urises Simon läbi hammaste.

„Loomulikult,” möönis Helena, taibates mi juhtunud oli. „Sellepärast see aken oligi lahti ja linnakesse hiilimine liiga lihtne. Sa teadsid, et tulen?”

„Sa oled siiski minu õde,” muigas Sigrid. Erinevalt punapäisest Helenast oli Sigrid tumepruunide juustega. Ta oli veidi pikem kui Helena, tumedamate silmadega, mis sobisid tema pruunide juustega hästi. Simon ei suutnud Sigridilt silmi pöörata. Ta ehmunud näoilme ei kadunud ja suu oli ikka veel üllatusest lahti.

„Tere, Simon,” noogutas Sigrid ja astus Helena poole. Helena tõstis püstolitoru ja suunas selle lähenevale õele. Uksel olevad sõdurid tõstis samuti relvad laskevalmis.

„Te tunnete teineteist?” imestas Helena.

„Helena, kas sa ikka pead selle püstoliga minu suunas vehkima?” naeratas Sigrid ja tõstis käed. Helena langetas jälle püstoli. Sõdurid uksel tegid sama.

„Kas ma tunnen sinu kaaslast?” pööras Sigrid pilgu noormehe poole. „Kas Simon polegi siis sulle rääkinud?”

Helena pööras pilgu Sigridilt ära Simoni suunas. Ta märkas, et Simoni üllatus oli sama ehe kui Sigridi oma kui need kaks teineteist vaatasid.

„Rääkinud mida?”

„Me kohtusime siis kui me alles sõdurioskusi õppisime,” teatas Sigrid rahulikult, Simonit hindavalt pealaest varvasteni üle vaadates. Simon pani aeglaselt noa tuppe ja haaras laserrelvast. Ta hakkas aeglaselt, ettevaatlike sammudega taganema. „Mäletad Helena, meid saadeti erinevatesse laagritesse, et me teineteise otsuseid liigselt mõjutama ei hakkaks. Sattusin Simoniga laagris kokku. Kirjutasin ju sulle, et on üks ilus poiss, kes mulle meeldib. Paraku soovis ta nii meeletult ohvitseriks saada, et peksis mitmed tüdrukud, kes tema teele ette jäid, enne eksameid läbi, muidu oleks ta võinud oma kohast ilma jääda.”

„See polnud päris nii,” kogeles Simon. „Mina ei peksnud.”

„Eks ole, sina ei tea justkui midagi,” manas Sigrid näole grimassi. „Nähtamatud rusikad käisid üle minu näo lihtsalt eikusagilt ja nähtamatud kambajõmmid viskasid mind ja kaks tüdrukut veel üle rindejoone Liiga tagalasse?”

Simon taganes aeglaselt ukse poole kust nad olid Helenaga just sisenenud.

„See ei pidanud nii lõppema,” pomises noormees. „Mina ei andnud sellist käsku.”

Helena pööras end ukse poole taganeva Simoni suunas.

„Ütle, et see pole tõsi?” Tema hääl oli peaaegu anuv.

„Ma ei tahtnud, et nad kordonist välja visataks, eriti veel vastase alale, poisid pingutasid üle,” vastas Simon. Ta oli end kogunud, tema hääl oli nüüd tundetu ja külm. Simon oli ukseni taganenud. Sigrid astus Helena kõrvale ja kummardus õele lähemale.

„Tõsi, võib juhtuda, et pingutatakse üle ja sündmused juhtuvad kogemata,” nõustus Sigrid. „Ei teagi kohe kas võtta seda õnnetusena või kingitusena.”

Simon püüdis relva tõsta kuid summutatud püstolilask jõudis ette. Simoni käed langesid alla ja laserrelv kukkus tema lõdvestunud haardest kolinaga maha enne kui ta kõhuli põrandale prantsatas. Helena lasi püstolil aeglaselt langeda.

„Pagan,” hüüdis Sigrid ning pöördus uksel seisvate sõdurite poole, „ma ju ütlesin, et ta on paganama kiire. Ma ei jõudnud reageeridagi.”

Sigridi seljale surutud püstol vaid kinnitas tema öeldut. Uksel olevad sõdurid tõstsid relvad ning suunasid need õdedele, kuid Sigridi käeviibe pani nad kuulekalt ukseavasse seisma.

„Miks sa siin oled?” nõudis Helena õelt. „Kuidas sa teadsid, et ma tulen?”

„Ma ei teadnudki,” tunnistas Sigrid ja proovis ümber pöörata kuid Helena surus püstoli vaid tugevamini Sigridi selja vastu ja haaras tal teise käega kaelast kinni. „Ära vigurda.”

Sigrid tõstis käed ülesse ja seisis liikumatult.

„Ma arvasin, et sa leiad nõrga koha kaitses kui see kuskile eesliini jätta,” vastas õde. Helena teadis, et õde rääkis tõtt.

„Sa oled ohvitseri vormis?”

„Ma olen Liiga Kuuenda Välirügemendi Peastaabi alluvuses, Sinise sektori sõjaväeluure ülem, kolonel Sigrid Angelica,” teatas õde stoilise rahuga.

„Sa rikud meie perekonnanime,” urises Helena.

„Miks?” imestas Sigrid. „kaks õde, üks on sõjaväeluure kõrgeim juht kõige karmimas piirkonnas ja teine mässajate eliitüksuse komandör. Minu meelest oleme paras paar.”

Helena surus püstolitoru tugevalt õe seljale.

„Ai, kurja,” vingus Sigrid valust. „Sa ei pea käituma nagu …”

„Nagu mis?”

Õde vaikis. Helena tugevdas haaret ning peaaegu sosistas õele selja tagant kõrva.

„Sa ei vastanud mu küsimustele, mida sa siin teed? Milleks see … see kõik?”

Sigrid ohkas. Ta lasi kätel langeda.

„Sest sa saad aidata meil sõda lõpetada,” kostus vaikne hääl. Nüüd oli enesekindlus sellest kadunud. Helena tundis seda häälekõla. Sigridi hääl muutus alati kui ta oli mingi pahandusega hakkama saanud või oli ebakindel. Väikesed nüansid mida teised poleks tähele pannudki.

„Kuidas? Mis mina siia puutun?”

„Kummagi poole liidrid ei taha seda enda peale võtta, vähemalt mitte otseselt,” selgitas Sigrid. „Nad on sõdinud terve oma elu nagu meiegi. Kas poleks aeg neid veidi veenda? Keegi enam ei mäletagi täpselt miks see sõda algas.”

„Sest imperaatorlik Liiga hakkas endale neutraalseid alasid juurde vallutama,” kostis Helena ja lasi õe haardest lahti, taganedes paar sammu.

„Kas polnud mitte erinevad mässajate rühmitused, mis tegid rüüsteretki väljakuulutatud Liiga Vabariigi aladele?” Sigrid raputas oma vormi ning pöördus seejärel õe poole. Tolle püstol oli ikka veel laskevalmilt Sigridile suunatud.

„Pole tähtis,” sähvas Helena. „Me püüame vaid enda vabadust kaitsta, mida Liiga üritab maha suruda. Sa tead seda ise väga hästi.”

„Kas sa oled teisel pool olnud? Kas tead mis siin toimub ja kelle eest Liiga püüab neid inimesi kaitsta? Oled näinud kuidas vastupanuvõitlejate üksused röövivad inimesi, tapavad ja vägistavad?”

Helena oli neid jutte kuulnud. Ta polnud ise kunagi näinud, et Sinises sektoris midagi sellist oleks toimunud aga ta ei saanud pead anda, et teistes sektorites asjad sama kindla kontrolli all on. Ometigi teadis ta täpselt mille vastu nad võitlevad.

„Nii, et nüüd on diktaatorlik riigikord sulle vastuvõetav?” imestas Helena. Ka tema õde tundis Helenat sama hästi kui Helena teda. Helena küsimus oli siiras ja üllatus tema hääles tõeline.

„See pole päris nii,” püüdis Sigrid õde veenda. „Diktaatoril pole lõpuni neid õiguseid mis me arvame, et tal on. Meil on valimised.”

„Jah,” kostis Helena ja langetas püstoli. Sõdurid reageerisid Helena käitumisele jälle samamoodi, langetades ka enda relvad. „Meil on ka. Igas sektoris valitakse viieks aastaks senaator. Sa ju tead kuidas see käib. Kõigil, peale laste, on õigus valida. Senaator juhib sektorit ja seejärel tuleb uus valimine. Üle kahe korra senaator olla ei saa.”

„Siin valitakse samuti senaatorid, sa ju tead sedagi, eks ole?”

„Tean,” nõustus Helena. „Teil on Senat ja seal on senaatorid aga mida nad otsustada saavad? Diktaatorit… vabandust, tahtsin öelda, et teie presidenti, ümber vahetada? Milla viimati president valimistega ümber vahetati? Mida inimesed oma häälte vastu saavad? Senati, mis saab ise otsustada kuidas Liiga elu korraldada? Sa ei ole ometi ju nii naiivne.”

„Ja sina pole ka nii naiivne, et ei saaks aru kuidas teie poolel senaatorid oma ainuvõimu oma valitsemisaja jooksul kasutavad. Näiteks Valges või Kollases sektoris? Seal on alati piirialadel palju tapmisi, rööve ja rüüstamist.”

„Seal pole ka korralikku sõda, mingi kahepoolne anarhia.”

„Sest senaatorid lasevad Liiga ohvitsere ära osta,” nähvas Sigrid.

„Miks siis lasete meie omadel end ära osta kui sinu arvates on Liigas kõik nii korras?”

„Sellepärast ma siin ju olengi, et meie arvates pole kõik korras ja on palju neid, kes sellest sõjast kasu teenivad,” selgitas Sigrid. „Me ei pea jälle lõputult vaidlema. Vaherahu?”

Helena vaatas õele silmadesse. Ta teadis hästi kui kergelt too oli oma anuva pilguga tema tahtejõust ka kõige karmimates situatsioonides läbi murdnud. Helena ohkas alistunult.

„Olgu,” näitas Helena põrandale. „Istume siis.”

„Mitte siia,” naeratas ühtäkki energiapalliks muutunud Sigrid. Helena naeratas. Sellist õde ta tundis. Kõigepealt anub teisi endaga kaasa tegutsema nii, et sulatab ka kõige jäisema südame ja seejärel on oma plaanidest ise kõige suuremas vaimustuses ning püüab kõiki teisi veenda miks mõni järjekordne tobe tegevus oleks kõigile hirmus kasulik. Nii oli ta suutnud vedada Helena läbi hirmnaljakatest pahandustest. Tagantjärele võis Helena olla õele isegi tänulik. Temast poleks saanud kunagi nii hulljulget komandöri kui poleks olnud lapsepõlve ja õde kelle tõttu sai Helena varakult teada, et kõik raskused on ületatavad. Paraku jäid alati teised aga mitte Sigrid täiskasvanutele vahele. See ei seganud mängukaaslasi Sigridit uuesti kaasa haaramast, sest temaga ei hakanud kunagi igav.

Sigrid juhatas nad uude ruumi, mis oli pehme mööbliga sisustatud. Sellist polnud Helena kunagi näinud. Mässulistel polnud suuri tööstusi, mis midagi sarnast toodaks. Nad tegid asju käsitööna või ostsid ja ilmselt paljudes piirkondades ka lihtsalt varastasid.

Sigrid istus diivanile ja tõmbas väikese laua enda ette. Uksele jäänud sõdurite tagant ilmus välja lühikest kasvu, veidi jässakam vanem mees. Sigrid tutvustas teda kui enda „paremat kätt”, Liiga välisluure ohvitseri Alejandrot, kelle ülesandeks oli tegeleda erinevates sektoris poliitilise luurega.

„Teil on siis Liigas mingi suuremat sorti opositsiooniline grupp kui juba sellised mehed sul kaasas on?” imestas Helena Alejandro ametikohta kuuldes.

„Kui sa nii ütled, siis ilmselt on,” jäi Sigrid kidakeelseks ja pilgutas kavalalt silma. „Oleks vaja teada, kas meil on teiselpool rindejoont mõttekaaslaseid?”

„Sa mõtled, et kas ma suudaks Sinises sektoris sarnase kamba kokku ajada?” oli Helena otsekohene. „Tahad mind kohe surma saata või?”

„Komandör Angelica riskib Punase Mõrvariga kokku saades oma eluga,” ütles Alejandro vaikselt. „Pole kahtlust, et tema tavatu operatsioon siin piirkonnas on paljudele pinnuks silmas ja kindralstaabi tähelepanu on juba ammu garanteeritud. Ta ei teadnud mismoodi te reageerite ning tal polnud võimalik siia rohkem relvakandjaid koguda kui vaid see käputäis meile lojaalseid mehi,” näitas Alejandro ukse suunas. „Kui te oleksite kogu rühmaga sisenenud, oleksime olnud vähemuses ja kõik surnud.”

„Miks te niimoodi siis riskite?” imestas Helena.

„Sest meie eesmärk on tähtsam kui meie karjäär või elud,” lausus Alejandro. See oli torge punapäise tüdruku reputatsiooni pihta. Helena oli alati olnud ambitsioonikas.

„Ma ei tea miks mind Punaseks Mõrvariks kutsutakse aga peale lahingutes tapetute pole minu käsi ühegi teise surmaga seotud olnud,” tigetses Helena. „Ma ei lähe ametiposti nimel üle laipade.”

„Lõpetage,” kummardus Sigrid üle laua mõlema vaidleja poole. „Unustage korraks oma egod ja mõelge ülesande peale mis meil tuleks täita.”

„Meil?” nähvas Helena. „Ma pole end veel ühegi teie plaaniga sidunud.”

„Üleüldine rahu,” venitas Sigrid. „Selle eest tasub anda palju.”

„Ja kuidas, paganama pihta,” tõstis Helena häält, „on tel kavatsus seda saavutada? Lähen uurin kes oleks Sinises sektoris valmis teiega liituma või? Võtan senaatori postilt maha? Hakkan ise valitsejaks?”

„Kõigepealt peaks teada saama, kas mässajate liidrite hulgas oleks piisavalt toetust ja seejärel tuleks meil oma tegevusi koordineerida,” vastas Alejandro.

„See ongi kogu teie plaan?”

„Sina oleksid ideaalne inimene, kes sellist infot koguda võib,” selgitas Sigrid. „Sa oled tuntud, hakkad kõrgematele ülemustele vastu, juhid Liiga tagalas käivat luureüksust. Sa saaksid mõlema poolega kontakti hoida.”

„Sa sisuliselt tahad, et ma hakkaks teie spiooniks,” ärritus Helena.

„Ei midagi sellist,” tõrjus Sigrid. „Kui meiega peaks midagi juhtuma, oleks hea kui meie vaenlaste poolel on samuti keegi, kes ideed edasi levitab.”

„Vaenlaste poolel?” Helena hüppas diivanilt püsti. „Kumb ma siis nüüd olen? Vaenlane teile või vaenlane neile? Või on kõik teised ühtäkki meie vanelased?”

„Vabandust,” tõusis Sigrid ja astus Helena poole. Helena tardus paigale. „Ma ei mõelnud nii. Olen juba harjunud ütlema…”

„Küll see üle hüppamine ühest kambast teise käib sul kähku. Kaua su lojaalsus kestab? Kas sa näiteks vähemalt üritasid tagasi tulla kui Simon sind laagrist välja visata lasi?”

„Kuhu,” muutus ka Sigridi hääl kurjemaks. „Tagasi mässajate poolele? Meid oleks sinna laagrisse tagasi saadetud ja seekord poleks meid enam ellu jäetud.”

Helena pidi tunnistama, et Simoni teo tunnistajatena oleksid nad olnud oht paljudele. Ta vaatas õe poole ja ohkas. Sigrid jälgis teda teraselt ja astus sammukese Helena poole. Helena ei liikunud, olles sama tardunud olekus nagu ennegi. Sigrid astus veel sammukese. Nüüd oli ta õele väga lähedal. Helena seisis ikka veel nagu soolasammas. Sigrid tõstis käed ja pani need ümber õe. Ta kallistas Helenat ettevaatlikult. Helena seisis tardunult. Sigrid kallistas kõvemini.

„Ma igatsesin su järele nii kohutavalt,” sosistas Sigrid. Helena hingas sügavalt sisse ja välja ning haaras seejärel Sigridi ümbert kinni. Kaks õde kallistasid teineteist vaikides mitu pikka minutit.

„Meil hakkab aeg otsa lõppema,” teatas Alejandro, astus kallistavate õdede kõrvale ja asetas käe õrnalt Sigridi õlale. „Näete teineteist peagi uuesti aga praegu peab Helena oma meeste juurde tagasi kiirustama. Me korraldame tema taganemise katmiseks pisukese tulevärgi.”

Sigrid lasi õest lahti ja taganes sammu. Ta märkas kuidas Helena püüab vargsi pisaraid pühkida. Ta astus uuesti Helena juurde, kallistas õde veelkord kiiresti ja suudles teda põsele, et siis Alejandro järel eemalduda. Sigrid pöördus uksel ümber ja vaatas, pead kallutades, õe poole.

„Nädala pärast, öösel, samal ajal. Siin eemal, väikeses naaberkülas künkaharjal, mida teie punkt kahekümne kolmeks kutsute, on droonide laadimispunkt. Saad seda infot justkui meie vastu ära kasutada,” õpetas Sigrid. „Ütled, et kuulsite inimeste juttu enne kui sõdurid teile peale sattusid. Simon sai seejärel surma ja sa jõudsid pimeduse varjus jalga lasta. Kogu rahupooldajate kohta infot ja kohtume peagi nädala pärast.”

Sigrid lahkus, jättes Alejandro üksi uksele seisma. Too vaatas punapäise tüdruku poole ja astus sammukese toa sisemusse tagasi.

„Hüüdnimi olevat sellest, et teie juhitav luureüksus tapvat lapsi Liiga tagalas kuigi kõik teavad, et see on vaid üks tobe kuulujutt,” teatas luureohvitser, püüdes oma häält vaiksena hoida. „See tekkis aga peale seda kui te Valges sektoris kevadpealetungi ajal oma üksusega meie tankidest lausa kaks suutsite maha võtta. Ilmselt sealsed ohvitserid üritasid oma kaotust kuidagi mässajate kohta väljamõeldud valede kraesse ajada. Räägitakse, et Punane Mõrvar olevat tankid üksi maha võtnud aga seegi on kuulujutt, eks ole?”

Helena naeratas Alejandrole ja kehitas kelmikalt õlgu.

„Igatahes,” tõstis luureohvitser käe mütsinoka juurde ja andis au, „kohtume nädala pärast. Kui teil ei teki võimalust siis kokku saada, siis kohtume igal kuuendaga lõppeval kuupäeval ja kui te ei saa parasjagu punkt kahtekümmend kolme tulla, siis võtke märguandeks oma teise korruse akna ees olev lillepott ära. Kas teil on katteüksused, ks meie mürgli puhul sekkuvad?”

Helena noogutas.

„Väga hea,” naeratas Liiga luureohvitser. „See sogab vett.”

Alejandro väljus ruumist kiirustades enne kui Helena jõudis küsida kuidas too Helena kodu aknal asetsevast lillepotist midagi teab.

Tüdruk kuulas kuidas vaikseks jäi ning hiilis tagasi tuppa mille aken oli lahti. Seal oli endiselt pime nii, et tal läks veidi aega silmade pimedusega harjumiseks.

„Siit ma tulen, sa meid kõiki ootav pimeduse esimene nägu,” sosistas ta iseendale sõdurite hulgas populaarse tervituslause enne lahingusse minekut. Pimeduse esimene nägu – tundmatu tulevik. Pimeduse teiseks näoks hüüti kunagi ammu toimunud tuumasõda, millest nad olid vaid jutte kuulnud. Tõsi, kasutatud oli vaid väheseid rakette kuid sellest piisas. Pärast sõda hävitati peaaegu kõik tuumarelvad enne kui vähene sõjast ellu jäänud inimkond omavahel tülli läks ja asurkondadeks jagunes. Liiga oli pettusega vähesed üksikud tuumarelvad, mis esialgse plaani järgi pidid jääma teadusuuringuteks, enda valdusesse haaranud.

Helena surus end akna kõrvale ootama. Ta pidi olema valmis liikuma kohe kui kära kuuleb.

***

Sigrid sisenes staapi. Teda oli oodatud. Presidendi kuulus eriesindaja, senaator Sullica istus kõrges tugitoolis nagu kuningas ning vaatas sisenejat. Tema uhkesse kollasesse rüüsse riietatud kogukas keha ei tahtnud tugitooli ära mahtuda. Sigrid teadis, et Sullica kontrollib presidendi luureametite võrgustikku ning viibib alati seal kus on midagi huvitavat toimumas.

„Kolonel,” tõusis kogukas Sullica vaevaliselt oma toolist ning astus Sigridile vastu. Ta kummardas viisakalt ning ulatas naisele käe, et teda tervitada. „Meeldiv teid jälle näha, kaunitar.”

Sigrid oli tolle mehega juba õppelaagris tuttavaks saanud. Polnud kahtlust, et andekate õppurite agentideks värbamisega tegelev Sullica oli isiklikult hoolitsenud selle eest, et Sigridi tähelend luures oleks kiire. Selle eest võis Sigrid muidugi tollele alati lipitsevale võrgupunujale tänulik olla aga nüüd kui ta oli end sidunud rahusobitajate võrgustikuga, tuli olla selliste vanade kalade läheduses väga ettevaatlik.

„Teid on samuti alati hea meel näha,” vastas Sigrid.

„Tore,” naeratas senaator. Ta näitas naisele, et too istuks tema lähedale laua taha kõrgele toolile. Ise loivas senaator tagasi oma pehmesse tooli, mis nägi rohkem trooni kui tooli moodi välja. „Te käisite jälle eesliinil. Olete juhtinud siin mitut operatsiooni mille olemusest ülemustel tegelikult arusaam puudub.”

Ta vaatas uudishimulikult Sigridi poole, kes oli tema vastu istunud ja tundis end ilmselgelt ebamugavalt. Senaator naeratas naisele ning näitas uksel valves olnud sõdurile käega, et nad kahekesi jäetaks. Sõdur tõstis au andmiseks käe mütsinoka juurde ning väljus.

„Mida te tahate öelda, senaator?” päris Sigrid, püüdes näoilmet võimalikult mittemidagiütlevana hoida. Ta oskas seda hästi.

„Mulle siristatakse, et te ei valinud Sinist sektorit mitte asjatult,” vastas Sullica. „Käivad jutud, et teie õel on sellega mingit pistmist. Ta on ju otse teiselpool rindejoont, kas pole?”

Sigrid hakkas naerma. See polnud teeseldud naer.

„Kas te tõesti usute, et Helena suudab siinpool kedagi piisavalt tähtsat käsutada ja too saatis mind sellepärast Sinisesse sektorisse?”

Senaator muigas. Tema ise oligi ju Sigridi siia suunanud ja võis arvata, et Sigrid kahtlustas seda. Sigrid puuris pilgu mehe näkku ja aimas ühtäkki, et just seda torget oligi Sullica oodanud. Mees kummardus ettepoole, niipalju kui tema suur kõht seda lubas ning naeratas laialt nii, et valged hambad välkusid.

„Ega te ju ei oodanud, preili Angelica, et keegi teie õe teie juurde toob?” teatas Sullica naisele, kes püüdis talle öeldut läbi seedida.

„Te tahate öelda,” venitas Sigrid, „et te aitasite mind siia tema pärast?”

„Kas see üllataks teid?”

„Mitte põrmugi,” kehitas Sigrid õlgu.

„Seda ma arvasingi,” vajus Sullica jälle toolisügavusse, lükates jalad sirgu nagu naudiks olemasolevat jõudehetke, sulgedes silmad, näol ikka veel lai naeratus. Ta vaikis mõne hetke ja taibates siis, et naine ei kavatsegi seda murda, avas silmad. „Kas te olete oma õega kontakti saavutanud?”

Sigrid oli ehmunult vait.

„Olete ehk kirjutanud? Või lausa kokku saanud?” uuris Sullica, peaaegu sosistades. „Ärge kartke, kolonel. Meie kallis president, keda teie õde ja ilmselt ka kõik teised, kaasa arvatud te ise, diktaatoriks peate, oli isiklikult huvitatud, et teid Sinisesse sektorisse paigutataks.”

„President Octavia?” Üllatus Sigridi näol oli tõeline ja ta ei oleks ka parima tahtmise juures suutnud seda varjata. Sullica näitas näppu suule surudes, et kaaslane vaiksemalt räägiks. „Tahtis  mind siia?”

„Teid jah,” ütles Sullica. „Ma isiklikult arvan, et presidendil on naisena omasuguste sookaaslaste suhtes kellel on palju potentsiaali kuskile jõuda, nõrkus aga ma olen teiega aus, teie siia paigutamine oli minu idee. Pakun, et see ei üllata teid põrmugi?”

Sigrid vaikimist võis võtta jaatava vastusena.

„Igatahes,” kallutas Sullica pea mõtlikult viltu ning vaatas naise poole, „te jätsite vastamata küsimusele.”

„Ei,” teatas Sigrid. „Ma ei ole õega kontakti saanud.”

„Aga otsite?”

„Olen teiega samuti aus,” jätkas kolonel külmalt, püüdes kõigest väest ennast mitte reeta ja vaadates Sullicale otse silma. Ta oli oma õe pealt õppinud, et valetamisel kiputakse pilku ära pöörama. „Olen seda proovinud. Oleme meelega nõrgendanud eesliini positsioone, et vastaste luurerühmad tagalasse pääseks, lootuses minu õde niimoodi välja meelitada.”

„Teame,” möönis senaator. „Punane Mõrvar on liiga kaval, et nii lihtsalt orki minna. Viimasel korral suutsite maha võtta lausa tema parima ohvitseri kuid lõvi ise puuri ei lipsanud.”

„Kui me tahame minu õde vangistada, siis peame välja nuputama midagi kavalamat,” arutles Sigrid, põimides käed rinnale risti.

„Vangistada?” imestas senaator. „Jumal hoidku, milleks teha kuulsaimast sõdurist märtrit?”

„Hukata?”

„Hukata? Kallike, mida te räägite,” imestas senaator veel rohkem. „Kas me peaksime kahetsema, et teid siia saatsime?”

Sigrid oli segaduses. Kas nad üritavad tema õega päriselt kontakti saada?

„Te ei tahagi teda kätte saada?”

„Milleks?” kergitas senaator end jälle sügavast tugitoolist sirgemalt istuma, pilk teravalt kolonelile suunatud. „Sinu õde on kangelane, vähemalt mässajate jaoks ja seega sümbol. Sa ei võta vastaspoole pühakuju postamendilt maha ilma asendust pakkumata sest see pööraks ka need, kes võib-olla sinu vastu nii väga polegi, sinu vaenlaseks. Ei, ei, kallike. Sümbolit ei panda vangi ega tapeta eriti veel siis kui ise ei olda kõvasti paremas strateegilises seisus. Sümboliga tehakse koostööd, meelitatakse ta üle või kustutatakse aegamisi, et kõik, kes sümboli poole kummardavad, kaotaksid lootuse aeglaselt ja pettuksid. Kui me su õe trellide taha paneksime või lihtsalt tapaksime, saaks temast mässajate jaoks märter ja ka siinpool oleks palju neid, kes talle kaasa tunneks.”

„Teie plaan on siis ta üle meelitada?” kergitas Sigrid küsivalt kulme. „Või, mis see teine oligi – kustutada aegamisi? Mismoodi see veel käiks?”

„Pole tähtis,” lõi senaator käega. „Meil pole poliitiliste trikkide õpetamiseks aega. Te olete luuraja, mitte senaator, pagan võtaks.”

„Mis teie plaan siis on?”

„Kas te tahaksite, et teie õde elaks?”

Sigrid kangestus. Kas see oli trikiga küsimus? Lojaalsuskatse? Ta otsustas olla aus. Vastupidi käitudes räägiks ta end ilmselt kiiresti sisse.

„Loomulikult,” noogutas Sigrid. „Ta on, kõigest hoolimata, ikkagi minu õde.”

„Siis meie huvid kattuvad, kolonel,” muigas Sullica. „Teie tahate, et ta elaks, meie tahame, et ta elaks.”

„Miks?”

„Sest meil on vaja sõnumiviijat,” teatas senaator.

„Tõesti?” imestas kolonel.

„Teid on lihtne üllatada,” naeratas Sullica. „Mul on see õnnestunud selle vestluse juures juba mitmendat korda.”

„Võib-olla tõesti,” nõustus Sigrid. „Samas, miks ei peaks keegi üllatuma kui selline ettepanek tehakse?”

„Jah,” noogutas senaator. „Minagi üllatuksin.”

„Mis sõnumit ja kellele ta peaks viima?” uuris kolonel.

„Mässajate senaatoritele,” sosistas Sullica.

„Mässajate…”hüüatas Sigrid. Sullica surus näpu uuesti suule. Sigrid vakatas.

„Sa ei pea seda kogu ilmarahvale nii valjusti kuulutama,” kortsutas mees kulmu. „Mis sa arvad, et ukse taga ei  üritata kuulata mida me räägime?”

„Kas meil sellisteks ülesanneteks diplomaate pole?”

„On,” teatas Sullica, „aga enne kui sõnum mõnele piiritagusele senaatorini jõuaks pasundaks kogu vabariigi rahvas sellest ja see ei mõjuks presidendi tervisele kuigi hästi.”

„Positsioonile, mõtlesite,” naeris Sigrid ja manas siis uuesti tõsise näo ette. „Te siis soovite, et ma edastaks mingi sõnumi oma õele?”

Senaator noogutas.

„Kõigepealt peaks ma temaga muidugi kontakti saama,” selgitas Sigrid. Senaator noogutas jälle. „Mida see sõnum sisaldaks?”

„Kõigepealt esialgne kontakt ja siis teatan mida talle presidendi poolt edastada,” selgitas Sullica. Ta tõusis tugitoolist, Sigrid järgis tema eeskuju. Senaator astus koloneli ette ja ulatas käe.

„Kui olete kontakti saavutanud, siis andke mulle teada,” kamandas Sullica. „Seejärel, teise kontakti ajal, edastate talle presidendi sõnumi, mille ta peaks siis kõigepealt Sinise sektori senaatorile edasi andma ja seejärel on nad ehk koos nõus teiste senaatoritega tegelema.”

„Te tahate siis, et enne nende sektorite nõukogu kokkukutsumist oleksid kõik sealsed senaatorid asjaga kursis? Kas see poleks veidi riskantne?”

„Näete,” patsutas Sullica naisele õlale. „Jagate poliitikat küll kui tahate. Rahusõnum peabki olema selline, mis arutelu tekitaks.”

„Aga nii, et president poleks justkui asjaga seotud,” taipas Sigrid.

Sullica naeratas jälle mesimagusalt ning kummardas Sigridile. See oli märguanne lahkumiseks. Sigrid kummardas vastu ning lahkus. Koridoris olnud valvesõdurid andsid talle au kui ta neist möödus.

***

Helena seisis tikksirgelt. Senaator ja tema alluvuses kohtunikud vaatasid oma kõrgest kõnepuldi kõrval asuvast istmereast kuidas käeraudades naine nende ees seisis, hall vanglarüü seljas.

„Eemaldage kohtualuselt käerauad,” kamandas senaator. Peakohtuniku ja vägede ülemjuhatajana olid tal väga suured õigused oma piirkonna elanike ja sõdurite elu üle otsustamisel. Temal oli lõplik sõnaõigus, mõningate eranditega. Üks selline erand oli saabunud äsja kohtusaali ning istus publiku sekka. Tolle kiilaspäise mehe saabumine oligi pannud Sinise sektori senaatori hirmust nihelema ning käskima vahisõduritel Helena käerauad eemaldada.

Sõdurid täitsid käsu, publiku hulgas kostus aplaus ja kiiduhüüded. Kuid enamik ei vaadanud seda heakskiiduga. Senaator Alba otsis just nende viimaste poolehoidu. Oma kohtunikelt polnud tal vaja seda teha. Oli tõsiasi, et kohtunikud, kelle ametikoht oli tugevas sõltuvuses parasjagu võimul olevast senaatorist, tegid enamasti just seda mida sektori boss käskis. Sõnades nimetati seda kohtusüsteemiks, kuid tegelikkuses kindlustas see vaid senaatori võimu seaduses lubatud kahekordseks valimisajaks. Vaid mõnel juhul oli võimul olev senaator teistkordsed valimised kaotanud. Enamasti juhtus seda vaid siis kui too oli osutunud liiga jõhkraks või polnud raatsinud alamatele piisavalt altkäemakse välja käia.

Helena nühkis kaeraudadest vabastatud käsi ja vaatas selja taha publiku hulka, kuhu Alba oli varem korraks mureliku pilgu suunanud. Kiilaspäine mees eristus teistest kohe. Ta oli pikka kasvu, vanem kuid samas nägus mees. Tema tume lõuahabe ja tumepunased riided nägid siinse sektori riietusmoe kõrval silmatorkavalt omapärased välja. Polnud ime, et pool kohtusaalis istuvates inimestest, kes siia saabunud olid, et seda erakordset sündmust oma silmaga näha, vahtisid seda meest ammulisui. Rikkust ja võimu hõngus selle mehe näoilmest ja igast liigutusest. Külaline puuris oma kummalised helesinised silmad Helena omadesse. Helena pööras pilgu kähku kohtunikele tagasi.

Peakohtunik, senaator Alba paremal käel, kellele oli lai valge pael üle õla asetatud, tõusis toolilt, käes tumekollane paber, millelt ta teksti lugema hakkas.

„Sinise sektori julgeolekukohtu kohtuasi number tuhat seitsesada kuuskümmend kolm, sektor versus tsentuurio Helena Angelica. Süüdistus – riigireetmine.”

Kohtunik istus. Kisa kohtusaalis paisus sekunditega kõrvulukustavaks kuid senaatori püsti tõusmine ning käeviibe lõpetas kära nagu lõigatult.

„Kallis rahvas,” alustas lokkisjuukseline, oma pika kasvu ja võimsate lihastega uhkeldav Alba, endine jalaväelane ja populaarne väejuht, madalahäälelist kõnet, „kes te siia kogunenud olete, et vaadata õiguse mõistmist.”

Mõned kiitvad hääled, mõned naerupahvakad. Alba karm pilk vaigistas need emotsioonide väljaelamised koheselt.

„Täna on meie ees selle sõja üks kuulsamaid sõdureid, tsentuurio Helena Angelica, keda me kõik teame lahingust, kus tema isiklikul osavõtul ja juhendamisel löödi tagasi vaenlase pealetung. On tõsiasi, et me kõik imetleme teda selle eest.”

Kiiduavaldused ja aplaus mõlemalt üle saali. Senaator naeratas. Helena arvas, et Alba malbel naeratusel oli kahtlemata oma osa selle ambitsioonika sõduri poliitilise karjääri edenemisel.

„Olen talle isiklikult tänulik selle eest mida ta selles lahingus meie kõigi heaks tegi ning seetõttu olin ka meelitatud kui ta saadeti Sinisesse sektorisse väejuhiks,” müristas senaator üle saali. Kiitev mõmin käis jälle üle saali. Alba tõstis selle vaigistamiseks käe.

„Ma polnud vastu, et ta ei taha saada enam suurte üksuste juhiks, mille juhtimiseks tal ilmselgelt andekust jagub. Kangelase soove ei saa ju eirata. Oli ütlematagi selge, et ta on pidanud nii noorena nägema liigagi palju lahinguväljade jõhkrust milleks isegi meil, kogenud sõjameestel, kulub aastaid ja paljud meist pole pooltki selliseid lahingukogemusi saanud nagu tema.”

Aplaus ja kiitev kisa. Senaator tõstis jälle rahva rahustamiseks käe.

„Kuid see ei tähenda, et ta võiks tulla oma senaatori juurde ja rääkida talle sellest kuidas koostöös vaenlasega tuleks rahu sõlmida ja oma rahvas reeta.”

Kisa kohtusaalis kostus taevani. Seekord ei teinud kohtunikud ega ka senaator midagi selle vaigistamiseks. Helena vaatas üle õla selja taha. Osad inimesed üritasid trügida ettepoole ja kui poleks olnud relvastatud valvesõdureid, kes neid jõuga tagasi hoidsid, oleks nad ilmselt Helena vihahoos maha löönud. Kolmandik saalist aga seisid, rusikas käed tõstetud pea kohale ja rusikad surutud teineteise vastu. See tähendas seda, et kaks rusikat peaksid olema üks ja vastaspooled saama rahuläbirääkimisteks kokku. Helena mõtles, et senaator ilmselt teadis, et kuigi tema ettepaneku avalikustamine tooks välja ka rahu pooldajad, oleks enamik tõenäoliselt sõja jätkajate poolel ja see annaks talle erakordse võimaluse ajaloos – kandideerida kolmandat korda. Tõsi, seadus seda ei lubanud aga seadust saab teadupärast keerulistes olukordades ümber teha. Kangelase „reeturlikkus” ning teiste „reeturite” väljatulek Helena toetuseks annaks Albale selleks suurepärase võimaluse.

Helena vaatas kuidas kiilaspäine külaline istus rahva seas, vaikides ja rahulikult ümbritsevaid inimesi jälgides. Helena naeratas. Alba võis olla küll kaval kuid ta oli siiski eelkõige sõdur, kes võimule saanud varasema sõjalise edu tuules. Ta ei olnud osav poliitik. Haistnud võimalust võimu ehk igaveseks haarata unustas ta samas ära mida tähendaks selline samm sektorite nõukogu jaoks ja asurkonna jaoks üldse. Rahuettepanek võis olla mässumeelne aga soov saada endale igavene võim raputas vabadusvõitluse alustalasid.

Kiilaspäine mees tõusis. Ta lihtsalt seisis ja vaatas enda ümber kisavaid inimesi. Teda ümbritsevad inimesed vaatasid teda ja vaikisid, et seejärel oma kohtadele tagasi istuda. See teguviis levis aeglaselt edasi, inimesed märkasid istujaid ja nende keskel seisvat võõrast. Nähes ümbritsevaid inimesi ettevaatlikuks muutuvat ja ehmunult toolidele tagasi istuvat, talitasid kõik samamoodi. Mõne minutiga jäi kohtusaal haudvaikseks. Isegi kohtunikud ise ega ka senaator julgenud seda segada. Siis kiilaspäine mees köhatas.

„Minu mõlemale abilisele ja isegi kõigile kolmele ihukaitsjale, kellest kahte näete uksel seismas,” viitas ta kahele hiiglasekasvu, musta riietatud, jõhkra välimusega mehele välisukse kõrval, „pakuti saalis viibimise eest raha juhul kui nad vilistavad tsentuurio vastused kohtupidamise ajal välja.”

Haudvaikus. Kiilaspäine mees vaatas aeglaselt ümberringi. Osad inimesed pöörasid pilgud maha. Kiilaspäine mees pööras pilgu aeglaselt kohtunike rivi suunas. Üks vanematest meestest hakkas hirmust köhima ja läks näost tulipunaseks, vabandades mitu korda oma köha pärast.

Kiilaspäine tõmbas aeglaselt käega üle oma palja pealae.

„Kõik, kellele on makstud, kaasa arvatud ametiisikud, lahkuvad nüüd saalist,” ütles mees rahulikult, olles pilgu senaatorile pööranud. Too neelatas.

Saal vajus mõne minutiga tohutu toolide kolistamise saatel täielikult tühjaks. Jäid vaid Helena, keset saali senaatoril pilku hoidev võõras, tema kaks ihukaitsjat ja valvesõdurid, kes ettevaatlikult ukse poole taganesid. Isegi kohtunikest pooled lahkusid.

„See teeb siis,” lausus tumepunases ülikonnas mees, näpuga demonstratiivselt allesjäänud kohtunikke üle lugedes, „neli ausat kohtunikku, mina, Helena ja ilmselt ka need paarkümmend inimest, kes saalis olid julgenud Helena poolt oma tobedat rusikatega märguannet näidata. Ime, et neid üldse saali lasti. Pakkusid ehk valvuritele pistist? Polegi tähtis. Pakun, et nädala pärast oleks nendest pooled jäänud oma töökohtadest ilma ja mõned võib-olla isegi kogemata surma saanud. Teil on julged austajad, tsentuurio.”

Kiilaspäine mees kõndis aeglaselt Helena kõrvale.

„Ja ometigi,” jätkas mees, olles Helena juurde jõudnud, „on Sinine sektor siiani olnud kõige vähem korrumpeerunud, teistega võrreldes isegi väga heal tasemel. Selle eest tuleks senaatorit vist tänada.”

Ta asetas käe Helena õlale. Senaator oli ennast esialgsest ehmatusest kogunud ja tõusis. Tema näol peegeldus viha, mida ta eriti varjata ei suutnud.

„Nõukogu esimehe esindajana, kommodoor Maximus, peaksite teadma, et teil ei ole julgeolekukohtu üle mingit voli,” urises Alba. Tema väike vana lahinguhaav kulmu kohal läks tulipunaseks. Kõik teadsid, et see juhtub siis kui ta on närvis. Kiilaspäine mees teadis seda ilmselt sama hästi kuid tema rahulikkus oli imetlusväärne.

Helena vaatas seda meest lummatult. Tõenäoliselt oli ta kogu eluks valitava Nõukogu esimehe kõrval niipalju karastunud, et üheski sõnasõjas polnud teda võimalik endast välja ajada. Vaevalt, et ta oleks sama rahulik olnud reaalses lahingus kuid Helena teadis hästi, et lahinguväljasid ongi alati kaks – üks relvadega rindejoonel, teine sõnadega poliitilistes koridorides. Viimane otsustas sageli esimese saatuse juba ette.

„Ma arvan, et me kõik teame seda,” naeratas kiilaspäine mees, too kommodoor Maximus, kelle nime oli Helena varem palju kordi kuulnud, „aga ükski äraostetud kohtunik ega kohtusaali külaline ei tahtnud omakorda Nõukogu esimehe aukohtu ette astuda, kus pole kohtunikke vaid on… noh, tsentuurio, seda vastust ju ikka teate?”

Mees vaatas uudishimulikult Helenale otsa.

„Rahva seast loosiga valitud sadakond,” pomises Helena, teadmata kas olla kommodoorile ilmselge päästmise eest tänulik või kahtlustada, et ta on tõmmatud veel hullemasse mängu kui oskaks arvatagi.

„Täpselt,” noogutas kommodoor julgustavalt ja pöördus kohtunike poole. „Kas kohus on teinud oma otsuse? Neli kohtunikku on nõutav kvoot ja senaator peab vaid otsuse kinnitama.”

„Mille Nõukogu esimees või tema esindaja võib vetostada,” nähvas Alba.

„Te tunnete seaduseid,” kostis kommodoor. „See on teist tubli. Kohtunikud, kas Helena tunnistatakse süüdi või mitte?”

„Me lükkame kohtuasja arutlemise edasi,” pahvatas senaator kohe.

„Tõepoolest,” naeratas Maximus, „te tunnete tõesti seaduseid hästi. Seega te teate ka, et tsentuurio ei tohi asurkonnast lahkuda aga on nüüd…”

„…vaba,” müristas Alba ja virutas justkui otsuse kinnituseks rusikaga vastu lauda nii, et selle laudis krigises nagu hakkaks kohe pooleks murduma. Kommodoor ei lasknud seda teist korda öelda, haaras noorel naisel ümber õla kinni ja tiris ta jõuga endaga kaasa. Helena ei punninud vastu. Kõigepealt oli vaja kohtuhoonest välja saada. See tähendas vabadust ja polnud tähtis mis variandis see tegelikult oli või tuli.

Maja ees ootas rahvamass. Suured rauduksed avanesid ning lärm oli kõrvulukustav. Kommodoori ihukaitsjad pidi Helena katmisega kõvasti vaeva nägema enne kui nad uhke hõljukmasina juurde jõudsid. Osa rahvast viskas neid juurviljadega, mis oli ilmselt kaasa toodud selleks ajaks kui Helena oleks süüdimõistetuna kohtusaalist välja toodud. Teine osa rahvast vaatas toimuvat üllatunult pealt ja ei loopinud oma kaasatoodud asju noore naise suunas ja kolmas, väikseim osa rahvast, hoidis pea kohal kokkusurutud rusikaid.

Turvamehed surusid Helena kommodoori kõrvale istmesse, toonklaaside varju. Naine vaatas enda kõrval istuvat kiilaspäist meest. Too oli samuti juurviljadega ohtralt pihta saanud kuid teda ei näinud see absoluutselt häirivat. Masin sööstis kohalt ning turvamasinad tegid sireenide huilates nendele rahvamassi seas teed. Nii uhkeid masinaid nägi Sinise sektori teedel harva. Inimesed olid tulnud kuulsa tsentuurio äraviimist vaatama ja seda suurem oli nende üllatus kui nad läikivmusti hõljuklimusiine nägid, mida sektorite nõukogu lipud ehtisid. Enamik, eriti noored, polnud sellist tehnikat kunagi oma silmaga näinud.

„Aitäh teile, et mind päästsite,” proovis Helena öelda aga masina undava mootori ja sireenide tõttu oli tal endalgi raske aru saada mida ta öelnud oli. Kommodoor vaid naeratas vastuseks, pöörates seejärel pilgu aknast välja.

Kümmekond minutit hiljem sõitsid nad juba eemal rahvamassidest, sügaval tagalas maanteel, kus liiklust oli väga vähe ja sireene ja vilkureid polnud enam vaja. Nad ei olnud sõnagi rääkinud ja Helena ei julgenud tekkinud vaikust lõhkuda.

„Te olete ikka väga populaarne, et suutsite sellise rahvamassi välja meelitada,” ütles kommodoor äkki, naise poole pilku pööramata.

„Nad tulid vaid minu vangistamist vaatama,” vastas Helena vaikselt. Ta piidles enda kõrval istuvat meest kui too äkki pea järsku naise poole pööras ja nende pilgud kohtusid.

„Nad tulid kangelast vaatama,” lausus Maximus. „Nägite kui palju oli neid inimesi, kes julgesid oma poolehoidu näidata. Nad reaalselt riskisid sellega, et pärast saavad tänavanurkadel keretäie, paremal juhul vaadatakse neile kodus viltu.”

„Neid polnud nii palju,” tõrjus Helena.

„Arvestades kui paljud lihtsalt seisid ja ei julgenud poolehoidu näidata ning kui paljud jätsid teie pihta asjad loopimata, ütleks ma julgelt, et rohkem kui pooled,” arutles kommodoor.

„Kas see on hea või halb?” uuris Helena kahtlevalt. See küsimus kõlas küll rohkem sellisena, et ta tahaks teada kas ta on sattunud nüüd vaenlaste või sõprade hulka aga kommodoor ei teinud küsimusest väljagi.

„Esimees ootab sind võimalikult kiiresti,” teatas Maximus. „Püüa magada, pikk sõit on ees.”

Vastust ootamata lasi Maximus oma istme seljatoe alla ja keeras tüdrukule selja. Magamisest ei tulnud muidugi midagi välja. Helena vaatas uudishimulikult aknast mööduvaid metsi, põlde ja asulaid. Ta oli elus vähe ringi sõita saanud, rääkimata võimalusest sõita hõljukmasinas ja pealegi veel ühes kõige uhkemas limusiinis mis terves asurkonnas on. Tema teada polnud selliseid masinaid terves asurkonnas rohkem kui kümmekond.

Hõljukmasin peatus dirižaabli kõrval. Helena ärkas nõksatuse peale mille hõljuk tegi kui mõne meetri kõrguselt veidi liiga järsult maapinnale langes.

Ta mäletas juttudest, et lennukid olid olemas, oli näinud nende pilte ja kuulnud kõige vanemate inimeste jutte sellest kuidas nende vana-vanemad olid kunagi tiivuliste aparaatidega lennanud. Nüüdseks polnud võimekust korralikke lennukeid toota ja isegi need vanad, mida suudeti hooldada saadeti lõpuks rindele kus vastased need laseritega väga kergelt alla lasid. Oli küll üksikuid tsiviillennukeid kaugematel asurkondadel kuid mitte siin.

Dirižaablid olid see-eest üsna levinud. Tõsi, enamik ei pääsenud nendega kunagi sõitma kuid rikkamad ja tähtsamad liikusid nendega pikki vahemaid. Asurkondade vaheline vähene postiteenus töötas ka suuresti tänu nendele.

Helena ei suutnud sellelt hiiglaslikult lennuvahendilt silmi pöörata. Ta oli neid küll üle lendamas palju näinud aga ta polnud kunagi neile nii lähedale pääsenud. Nüüd oli tema kord sellisega lennata.

„Kuhu me läheme?” nõudis Helena Maximuselt. Too vaid naeratas vastuseks.

***

Sigridit vedav rong peatus neutraaltsooni lähedal sõjaväebaasis. Siia, sõjast laastatud tühja ja reostatud ala lähedale polnud tavainimesel kunagi asja. Vastase sõjaväebaas paistis kaugusest, silmapiirilt. Kogu ala nende kahe vahel oli täis mürsuauke ja põlenud puutüükaid. Õline ja mudane maapind nägi isegi terve elu sõjast laastatud aladel elanud Sigridi jaoks tülgastav välja. Üle selle välja jooksis justkui joonlauaga tõmmatud sirge joon. Sigrid vaatas tähelepanelikumalt, taibates alles tükk aega hiljem, et see on maapinna kohale tehtud puulaudadest tee. Kitsas triip ulatus kuni keset välja näha oleva väikese katusega paviljonini. Ilmselt läks tee sealt teisele poole edasi aga seda Sigrid siit näha ei saanud. Selliseid oli Sigrid näinud vanade purskkaevude lähedal. Inimesed käisid nendes istumas ja päikeselisi suvepäevi nautimas.

Sigrid väljus luksuslikust vagunist ja teda saatvad diplomaadid ning sõdurid kõndisid temaga kuni pika laudtee alguseni.

„Keegi tuleb kaasa ka?” päris Sigrid.

„Leonica,” näitas üks diplomaatidest, halli habemega vana mees, noorele naisele enda kõrval. See sõdurivormis naine nägi üsna üksluine välja. Selliseid sõdureid oli Sigrid näinud tuhandeid nii elavate kui surnutena lahinguväljadel.

„Tal relva polegi?”

„Relvi ei lubatud kaasa võtta,” teatas diplomaat, „aga Leonica on ise relv.”

Sigrid ei hakanud täpsustama, mida see tähendama pidi. See noor sõdur oli ilmselt koolitatud käsitsi võitlema ja võis kihla vedada, et õele oli kaasa antud samasugune koolitatud võitleja või kedagi, kes suudaks teda rünnaku puhul kaitsta.

„Hoidke neid paviljonis,” surus vana diplomaat Sigridi kätt. „Ärge laske neil endale nõudmisi dikteerida.”

Sigrid ohkas. Vastaspool oli kogu asja avalikuks teinud ja Sigridile oli antud valida – läheb ja uurib mis tingimused vastaspoolel on ning proovib kasvõi ajutise vaherahu sõlmida. Kui ta seda ei suuda antakse ta reetmise eest sõjakohtu alla. Ta oli tegutsenud omapead ja ilma volitusteta aga president oli andnud vahendaja kaudu mõista, et toetab Sigridi missiooni. Kindralitest enamik nägid Sigridis reeturit ja vaenlast.

Leonica näitas Sigridile, et too ees liikuma hakkaks.

„Kaitsen teie seljatagust,” sosistas sõdur Sigridile. Sigrid ei jõudnud midagi öeldagi kui Leonica ta laudrajale lükkas.

Teekond varjualuseni tundus väga pikk. Kui nad olid piisavalt eemaldunud vähendas Sigrid äkki sammu, Leonica oleks talle peaaegu otsa komistanud.

„Miks sa minu seljatagust kaitsma pead? Seal on ju ainult mõned diplomaadid ja sõdurid,” päris Sigrid.

„Presidendi käsk,” teatas naissõdur rahulikult. „Liigas on väga palju neid kes rahust midagi kuulda ei taha.”

Sigrid teadis seda isegi aga et presidendi kontroll pole nii suur kui ta arvanud oli, tuli talle üllatusena. Isegi nii kõrgel positsioonil olev mees kartis oma alluvaid.

Nad jõudsid, peale pikka kõndimist, varjualuse lähedale ja märkasid kuidas teiselt poolt kõndis nende poole kaks inimest. Sigrid tundis juba kaugusest oma õe kõnnaku ilmeksimatult ära.

Sigrid jõudis, koos Leonicaga, paviljonini. Nad istusid ümmarguse paviljoni puupinkidele ja vaatasid kaugusest lähenevaid kahte inimkuju.

„Teie õde oskab minust paremini võidelda,” ütles Leonica.

„Kas see oli küsimus?”

„Ei,” vastas kaaslane. „Lihtsalt nii räägitakse, et Helena on väga hea võitleja.”

„Helena oli lapsena juba hea võitleja,” vastas Sigrid ning toetas end mugavamalt paviljoni aknast välja vaatama, kissitades silmi, et läbi ereda päikesevalguse paremini lähenejatel silma peal hoida. „Kord väiksena andis ta, minu kaitsmiseks, endast palju suuremale poisile vastu nina nii, et tolmas.”

„Lõi maha?”

„Oh, ei,” naeris Sigrid. „Poiss andis meile siukse keretäie, et olime veel nädalaid siniseid plekke täis.”

„Siis polnud see ju mõistlik tegu,” arutles Leonica.

„Helena kogus kamba kokku,” muigas Sigrid ja lehvitas neile üsna lähedale jõudnud Helenale. Õde lehvitas vastu ja hakkas jooksma. Teda saatev vanem mees jätkas rahulikult oma kõndimist. „Kõik samasugused pisikesed nagu temagi ning maksis poisile keset linna päise päeva ajal nii veriselt kätte, et poleks tahtnud selle vaesekese nahas olla. Poleks sõdurid sekkunud, oleks nad selle poisi vist inimeste silme all aeglaselt surnuks piinanud.”

„Selle eest läheb ju kinni,” imestas Leonica.

„Mis sa arvad, et me siis sõjaväkke vabatahtlikult sattusime?” irvitas Sigrid.

Helena jõudis paviljoni ja jäi selle ukse najale seisma, ise pikast jooksmisest hingeldades.

„Nad tahavad rahu,” pressis ta läbi hingeldamise.

Sigrid hüppas pingilt püsti, oli paari sammuga õe juures ja nad kallistasid kõvasti teineteisest lahti laskmata kuni vanem mees Helena selja taga ukseni jõudis. Leonica näitas seejärel, et soovib saabujat läbi otsida, mida too lasi ka teha. Seejärel otsis Sigrid Leonica samamoodi läbi.

Vanem mees jõudis paviljonini ja läbiotsimisrituaal kordus.

„Saage tuttavaks, kommodoor Maximus,” teatas Helena. „Nõukogu esimehe eriesindaja.”

Maximus surus Sigridi kätt ja kummardas Leonicale, kes oli just mehe läbiotsimise lõpetanud, vaadates küsivalt Sigridi suunas.

„Leonica,” tutvustas Sigrid küsiva pilgu peale kähku. „Sõdur.”

„Nojah,” tõdes Maximus. „Teile pandi kaasa ihukaitsja, Helenale aga diplomaat. Oli ju kohe näha kumb oskab paremini läbiotsimist teostada.”

„Meie kokkusaamine on väga õnnelik sündmus,” teatas Sigrid rahustavalt, „vähemalt saame olla kindlad, et rahu pooldajad on väga kõrgel positsioonil mõlemal poolel.”

„Või nii?” imestas Helena. „Sa esindad presidenti?”

„Mitte päris,” sekkus Leonica, astudes Sigridi kõrvale. „President ei saa oma ametlikku heakskiitu koheselt anda aga ta pooldab Sigridi ideed.”

„Seega,” võttis Sigrid arutelu kokku, „põhimõtteliselt on mõlemad pooled rahu poolt?”

„Tuleb nii välja,” möönis Helena ja surus end õe kõrvale.

„Istuge parem,” näitas Maximus käega, „see pikk jalutuskäik teid ära ei väsitanud või?”

Õed kuuletusid. Pikk kõndimine oli olnud tõesti väsitav. Helena istus Sigridi kõrvale, hoides õel käe alt kinni ja toetades oma pea talle õlale. Loenica seisis uksevasse, jäädes Sigridi ja Helena lähedusse.

„Seega peame vaid edastama teie presidendi mitteametliku positiivse vastuse oma poolele ja vastupidi,” lausus Helena.

Leonica kõndis õdedest mööda ja istus Helena kõrvale. Helena tõstis pea õe õlalt ja hakkas püsti tõusma. Hetk hiljem oli Leonica ta selja taga, käsi ümber tüdruku kaela ja sõrmed kaelale surutud.

„Mul on teravaks viilitud küüs,” ähvardas Leonica rabelejat. „Sellega lõikab sinu unearteri kaelal läbi ühe liigutusega.”

Maximus ja Sigrid seisid kangestunult keset paviljoni ja vaatasid toimuvat hämmastunult.

„Nad ütlesid, et ta on relv,” meenutas Sigrid, taibates nüüd mida oli mõeldud.

„Presidendi käsk?” küsis Maximus, püüdes taibata mis toimub.

„Presidendi?” imestas Leonica ja sülitas seejärel endal kõrvale maha. „See raisk müüks meid kõige täiega maha. Minu vanemad said mässajatega võideldes surma, minu õde tapeti oma külas piiri lähedal Kollases sektoris peale seda kui oli ära vägistatud. Rahu on reetmine. Ainult sõdurid saavad selle sõja lõpetada ja alles siis kui kõik mässajad on hävitatud. Sellest punaste juustega litast saab meie võidu sümbol kui ta läbi pealinna tänavate vangina oma hukkamisele saadetakse.”

Ta vedas Helenat tagurpidi paviljonist välja, laudteele. Helena kõndis temaga rahulikult samas rütmis kaasa, Sigrid ja Maximus lähedal järgnemas ja Leonica neil teraselt silma peal hoidmas. Helena vahetas korraks sammude rütmi ja sellest piisas, et murdosa sekundiks vangistaja tähelepanu kõrvale juhtida. Püüdes oma tasakaalu säilitada keskendus Leonica ainult üheks hetkeks järgmisele sammule ja lõdvendas haaret kuid Helena oli juba allapoole sukeldunud ja Leonica ohtlikult teravaks viilitud küüntega käsi ei katnud enam Helena kaela.

Kaks naist hakkasid elu eest võitlema. Sigrid ja Maximus hüppasid samuti kakluse keskele. Leonica suutis neid oma teravate küüntega korduvalt haavata kuid ei saanud enam oma ohvrit haardesse ja taganes aeglaselt selg ees, püüdes vastaste haardest vabaneda.

Kolm kaaslast olid tal tihedalt kannul. Ta näol võis näha märke paanikast kuigi ta liikus väga kontrollitult ja osavalt võideldes tagasi omade poole. Polnud kahtlust, et selline taganemine saaks olema pikk ja väsitav, andes kolmele vastasele lõpuks füüsilise eelise. See pani Helena ja Sigridi naeratama.

„Sa ju tead, et rahu on vaid aja küsimus,” teatas Sigrid. „Isegi president pooldab ja suur osa tema selja taga olevatest väejuhtidest.”

„Ainult idioodid toetavad,” urises Leonica.

„See minu kaitsmise jutt selja tagant oli sul päris hästi välja mõeldud,” jätkas Sigrid. „Lasin oma tähelepanu hajuda ja hakkasin sind usaldama.”

„See ei olnud välja mõeldud,” kostis taganeja. „President käskiski sind selja tagant kaitsta. Ta teab tänu luurele ilmselt, et armees on rahu vastaseid väga palju. Nad lihtsalt ei teadnud, et ma olen tõeline patrioot, erinevalt nendest.”

„Sa ei saa lõputult taganema jääda,” täheldas Maximus.

„Te ei saa mind lõputult jälitada,” kostus enesekindel vastus. „Peagi oleme Liiga sõdurite laskealas.”

Sigridi nägu muutus tõsisemaks. Oli selge, et Leonical oli õigus. Kui nad seda osavat kaklejat niipea maha ei suuda suruda, satuvad nad peagi vastase laskealasse.

Pilvine taevas lõi helendama. Võitlus seiskus ja kõik pöörasid pilgu taevasse.

„Jumal küll,” karjus Leonica, „liiga vara!”

„Meteoriidid?” imestas Sigrid.

Kolm pikka helendavat triipu kusagil kõrgemal pilvedest lähenesid ülalt nende suunas. Kosmosest Maa atmosfääri sattunud objektid põlesid eredalt, kollakas leegirada ja sellest järele jääv paks suitsusaba nende teekonda märgistamas.

„Tuumaraketi eraldunud lõhkepead,” teadis Maximus hüüda üle valju mürina mille olid tekitanud lõhkepeade helibarjääri ületamine.

Leonica vajus põlvili ja peitis pea kätesse. Helena ja Sigrid vaatasid teineteise poole ning haarasid üksteise ümbert kinni. Maximus jälgis kuidas nende lähedusse langev tulekera taevas oma allapoole suunduvasse lennutrajektoori pika ja paksu tossuriba jättis. Tulekera lähenes nende poole, kadudes madalatesse pilvedesse enne kui maapinnani oli jõudmas.

„Pimeduse teine nägu,” ahhetas Maximus. „Ja ometi nii ilus.”

Pilv rebiti õhulainest kaheks ja sellest välja sööstnud objekt kihutas maapinna suunas. Õed surusid silmad kinni, Maximus tõstis käed kaitseks automaatselt näo ette.

Tõlkejutt: Ülekanne (Algernon Blackwood)

Laps hakkas nutma varasel pärastlõunatunnil – umbes kell kolm, kui täpne olla. Ma mäletan kellaaega, sest olin kuulanud varjatud kergendusega lahkuva troska helisid. See kauguses hääbuv rataste krudin, mis viis endaga kaasa pr Frene’i ja tema tütre Gladyse, kelle koduõpetajanna ma olin, tähendas minu jaoks mõnda tundi puhkust, ja juunipäev oli rõhuvalt palav. Peale selle oli see ärevus väikeses maahäärberis, mis oli meile kõigile, aga eriti minule, mõju avaldanud. See ärevus, mis kiheles vaikselt kõigi hommikuste sündmuste taustal, oli põhjustatud mingisugusest saladusest, ja seda saladust koduõpetaja eest loomulikult varjati. Ma olin end väsitanud oletuste ja pideva jälgimisega. Sest mind valdas mingi sügav ja seletamatu rahutus, nii et ma mõtlesin korduvalt oma õe väitele, et olen koduõpetajaks tõepoolest liiga tundlik ja saaksin palju paremini hakkama elukutselise selgeltnägijana.

Hr Frene seeniorit, „onu Franki“, oodati umbes teejoomise ajaks linnast ebaharilikule visiidile. Seda ma teadsin. Ma teadsin ka, et tema külaskäik oli kuidagi seotud väikese Jamie, Gladyse seitsmeaastase venna tulevase heaoluga. Peale selle ei teadnud ma tõesti suurt midagi ja see puuduv lüli muudab mu jutu teatud mõttes segaseks – kummalisest mõistatusest on tähtis killuke puudu. Ma sain aru vaid seda, et onu Franki külaskäik on patroniseeriva iseloomuga, et Jamie’le öeldi, et ta peab käituma hea mulje jätmiseks äärmiselt viisakalt ja et Jamie, kes polnud kunagi oma onu näinud, kartis teda juba ette kohutavalt. Siis, kuulates sel lämbel pärastlõunal vaikselt hääbuvat vankrirataste krudinat, kuulsin korraga kummalist tasast lapse nuttu, mis täiesti seletamatult mõjus mulle nii, et kõik mu keha närvid said justkui elektrilaengu ja ma hüppasin veidrat ärevust tundes püsti. Mu silmad täitusid pisaratega. Mulle meenus ta meeletu hirm, kui talle hommikul öeldi, et onu Frank sõidab teejoomise ajaks kohale ja ta peab kindlasti onu vastu „äärmiselt kena“ olema. See oli torganud mind nagu nuga. Jah, kogu päeva oli kestnud see luupainajalik hirmu ja nägemuste tunne.

„See irmsa näoga mees?“ oli ta vaiksel ja aukartlikul häälel küsinud ja läinud siis sõnatult toast välja, pisarad voolamas, ja ükski rahustav jutt selle vastu ei aidanud. See oli kõik, mida ma nägin, ja see, mida ta mõtles „irmsa näo“ all, tekitas minus vaid ebamäärase eelaimduse tunde. Aga see tuli kuidagi pingelangusena – lämmatava suvepäeva vaikuse all pulseeriva ootamatu saladuse ja ärevuse paljastumine. Ma kartsin ta pärast. Sest kõigist majakondsetest armastasin ma Jamie’t kõige rohkem, kuigi tööalaselt ei olnud mul temaga üldse pistmist. Ta oli kergelt erutuv ülitundlik laps ja mulle näis, et keegi ei mõista teda, kõige vähem veel tema ausad ja õrna südamega vanemad. Nii et tema vaikne kaeblik nutt ajas mind voodist kiiresti akna juurde nagu appikutse.

Juunikuine sumu hõljus suure aia kohal nagu vaip. Imekaunid lilled, mis olid pr Frene’ile suureks rõõmuks, seisid liikumatult. Muru – nii pehme ja tihe – summutas kõik teised helid, ainult pärnadest ja hiigelsuurte lodjapuude tukkadest kostis mesilaste suminat. Sellest kuumuse ja sumu tummast õhustikust kandus mu kõrvu lapse vaikset nuttu – kaugelt. Ma tõesti imestan praegu, et seda üldse kuulsin, sest järgmisel hetkel nägin ma teda seismas kaugel eemal, kahesaja jardi kaugusel, üksi, seljas valge meremehepluus. Ta oli selle inetu paiga juures, kus midagi ei kasvanud – Keelatud Nurgas. Mind tabas otsekohe nõrkus, otsekui surmaeelne nõrkus, kui ma nägin teda seismas just seal, kuhu teda oli alati keelatud minna ja kuhu mineku ees tundis ta tavaliselt suurt hirmu. Nähes teda seismas üksi selles iseäralikus kohas ja lisaks veel kuuldes teda seal nutmas, jäin hetkeks täiesti tegutsemisvõimetuks. Seejärel, enne kui ma suutsin, end piisavalt kokku võtta, et teda sisse kutsuda, tuli alumise farmi nurga tagant välja hr Frene koos koertega, ja kui ta oma poega nägi, tegi selle toimingu minu eest ära. Ta hõikas poissi valju, sõbraliku ja südamliku häälega ning Jamie pöördus ja hakkas jooksma, otsekui mingi lummus oleks täpselt parajal ajal katkenud – ta jooksis otse oma heatahtliku, ent mitte midagi mõistva isa käte vahele, kes võttis ta kukile ja hakkas toa poole astuma, küsides samal ajal „mille pärast kogu see lärm“ oli olnud? Ja nende kannul kõndisid sabatud lambakoerad, kes haukusid valjusti ja tegid seda, mida Jamie nimetas nende „kruusatantsuks“, sest nad kraapisid jalgadega segi siledaks rullitud niisket kruusa.

Astusin kiiresti akna juurest eemale, et mind ei nähtaks. Oleks ma olnud tunnistajaks lapse tulekahjust või uppumisest päästmisele, vaevalt oleks mu kergendus suurem olnud. Aga ma olin kindel, et hr Frene poleks midagi öelnud ja käitunud delikaatselt. Ta kaitses poega tolle enda rumalate ettekujutuste eest, kuigi mitte kaasnevate selgitustega, mis võiksid tõesti raviva toimega olla. Nad kadusid roosipõõsaste taha ja suundusid maja poole. Enne hr Frene seeniori saabumist ma muud midagi ei näinud.

Selle inetu koha „iseäralikuks“ nimetamist on vist raske õigustada, kuigi mingit sellist sõna püüdis kogu perekond leida, ehkki mitte kunagi – oh, mitte kunagi! – ei kasutanud. Jamie’le ja minule oli see puude ja lilledeta plats, kuigi me seda kunagi ei maininud, enamat kui lihtsalt iseäralik. See asus fantastilise roosiaia kaugemas nurgas, see oli taimedeta ebameeldiv koht, kus talvisel ajal oli näha inetu must maapind, peaaegu nagu ohtlik soomülgas, ja suvel oli see praguliseks kuivanud, kust aeg-ajalt rohelised sisalikud mööda vilksasid. See oli lopsaka surma kontrast keset elu, haiguse keskpunkt, mis karjus ravi järele, et haigus levima ei hakkaks. Aga see ei levinud kunagi edasi. Selle taga kasvas tihe hõbedane kaasik ja veel tagapool sädelev aas, kus mängisid lambatalled.

Aednikel oli selle viljatuse kohta väga lihtne seletus – et kogu vesi valgus sealt tänu vahetult selle ümber paiknevatele kallakutele ära ja sellest ei jäänud midagi järele, et pinnast elavana hoida. Mina ei oska midagi arvata. See oli Jamie – Jamie, kes tunnetas selle lumma ja selle juures käis, isegi hirmu tundes, ja kelle jaoks nimetati see koht lõpuks „rangelt keelatuks“, sest see stimuleeris tema niigi elavat kujutlusvõimet ja mitte tarkuse, vaid liiga tumedas suunas – see oli Jamie, kes mattis sinna kolle ja kuulis neid karjumas maa-aluse häälega, vandudes, et see väristas mõnikord maapinda, kui ta seal vahtis, ja andis sellele salaja süüa surnud lindude, hiirte või jäneste kujul, keda ta oma uitamistel leidis. Ja see oli Jamie, kes oskas nii ebaharilikult sõnastada selle tunde, mille see kohutav paik oli minus tekitanud samal hetkel, kui ma seda esimest korda nägin.

„See on paha, preili Gould,“ ütles ta mulle.

„Aga Jamie, miski ei ole looduses otseselt paha, ainult mõnikord teistest erinev.“

„Preili Gould, kui lubate, siis see on tühi. Seda ei toideta. See on suremas, sest see ei saa toitu, mida sel vaja on.“ Ja kui ma vaatasin seda väikest kahvatut nägu, kus silmad särasid nii tumedalt ja imeliselt, ja otsisin iseendast õigeid sõnu, millega vastata, ta lisas: „Preili Gould,“ – ta nimetas mu nime alati kõigis oma lausetes – „see on näljane, kas te siis ei näe? Aga ma tean, mida teha, et see ennast hästi tunneks.“

Ehk ainult siira meelega lapse veendumus võis sõnastada nii julge oletuse, mida tasus hetke kuulata, aga mind, kes tundis, et see, millesse elava kujutlusvõimega laps uskus, on tähtis, tabas see mind reaalsuse võimsa ja rahutukstegeva šokina. Jamie oli oma liialdatud moel saanud pihta ühele šokeerivale tõsiasjale, mõistnud kobamisi tumeda avastamata tõde, mis oli hüpanud sellesse tundlikku kujutlusvõimesse. Ma ei oska öelda, miks peitus nendes sõnades õudus, aga ma arvan, et mingisugune pimeduse jõud sisaldus selle mõtte tagumises osas: ma tean, mida teha, et see ennast hästi tunneks. Ma kohkusin ega küsinud selgitust. Väikesed sõnade grupid, mida õnneks looritas tema vaikus, äratasid ellu ühe sõnulkirjeldamatu võimaluse, mis oli seni pesitsenud mu enda teadvuse varjatud soppides. Viis, kuidas see ühtäkki ellu ärkas, tõestab minu arvates, et see oli juba varem minu alateadvuses olemas olnud. Ma kuulasin ja mu süda pumpas hooga verd. Ma mäletan, et mu põlved värisesid. Jamie mõte oli – oli kogu aeg olnud – ka minu enda oma.

Ja nüüd, kui ma lebasin oma voodis ja mõtlesin sellele kõigele, sain aru, miks tema onu saabumine tähendas mingil moel sündmust, mille keskpunktis oli surmahirm. Luupainajalik veendumus muutis mu liiga jõuetuks, et panna vastu absurdsele mõttele, liiga halvatuks, et argumente kasutades see eemale tõrjuda, ja see veendumus haaras mind tugeva tumeda kindla usu pöörisesse. Ainus viis, kuidas ma oskan seda sõnadesse panna, sest luupainajalik õudus ei ole tegelikult üldse korralikult sõnastatav, näib selline: et sellel sureval aiaplatsil oli midagi puudu; puudu oli midagi, mida see kogu aeg otsis; midagi, mis oli kunagi leitud ja omandatud, ja mis muudab selle taas lopsakaks ja elusaks nagu ülejäänud aia; veelgi enam – oli keegi elav inimene, kes võis seda selle eest ära teha. Ühesõnaga, hr Frene seenior, „onu Frank“ oli see inimene, kes võis oma külluslikust elust anda puuduoleva – iseenese teadmata.

Sest see seos sureva, tühja platsi ja selle elujõulise, jõuka ja eduka mehe vahel oli juba seadnud end sisse mu alateadvuses veel enne, kui ma sellest teadlikuks sain. Kindlasti pidi see seal kogu aeg elutsema, ehkki varjatult. Jamie sõnad, tema ootamatu kahvatus näol ja tema hirmunud ootuse vibreeriv emotsioon olid tekitanud pildi, ent ainult see nutmine seal Keelatud Nurgas oli selle ilmutanud. Raamitud foto säras mu silme ees õhus. Ma katsin kätega näo. Aga ma oleksin võinud nutta – mu näo sarm laguneb tükkideks, kui mu silmad on varjatud. Jamie sõnad sel hommikul „irmsa näo“ kohta tabasid mind taas nagu müürilõhkumismasin.

Hr Frene seenior oli olnud minu saabumisest alates perekonnas väga sage jutuaine, ma olin kuulnud temast nii palju kõneldavat ja seejärel lugenud temast nii palju ajalehtedest – tema energiast, tema filantroopiast, tema edust kõiges, mis ta ette võttis –, et mul oli temast välja kujunenud täielik pilt. Ma teadsin teda sellisena, nagu ta oli, enda vaimusilmas, või nagu mu õde oleks öelnud – selgeltnägija pilguga. Ja see ainus kord, mil ma teda nägin (kui viisin Gladyse ühele koosolekule, kus ta oli eesistuja, ja hiljem tajusin tema aurat ja kohalolekut, kui ta Gladysega lühidalt ja patroniseerivalt kõneles), oli minu joonistatud portreed kinnitanud. Te võite öelda, et ülejäänu oli kõigest naise pöörane kujutlusvõime, aga ma arvan, et pigem oli see teatav jumalik intuitsioon, mida naised jagavad lastega. Kui hingi saaks teha silmale nähtavaks, paneksin oma elu panti oma portree tõesuse ja täpsuse eest.

Sest see hr Frene oli mees, kes närtsis üksi olles, ent inimeste hulgas muutus elavaks – sest ta kasutas teiste inimeste vitaalsust. Ta oli enese teadmata tippkunstnik teiste töö ja elu endale võtmise teaduses iseenda kasuks. Kahtlemata mõjus ta enese teadmata vampiirina igaühe suhtes, kellega ta kokku puutus, jättes nad maha kurnatuna, väsinuna, ükskõiksena. Teised toitsid teda, nii et rahvast täis ruumis ta säras, ent üksi olles, kui polnud elu, millest jõudu ammutada, ta närbus ja kuhtus. Mehe vahetus läheduses viibides sa tundsid, kuidas tema kohalolu sind tühjaks tõmbab – ta võttis su mõtted, su jõu, isegi su sõnad, ja kasutas neid hiljem iseenda kasuks ja ülenduseks. Loomulikult mitte pahatahtlikult, mees oli üsna tore inimene, aga sa tundsid, et ta oli ohtlik tänu sujuvale viisile, kuidas ta imbus sisse kogu vabale vitaalsusele, mis läheduses saadaval oli. Ta silmad, hääl ja juuresolek kurnasid sind elujõust tühjaks. Näis, et elu, mis polnud küllalt organiseerunud, et vastupanu osutada, peab taganema tema liiga suure läheduse eest ja peitma end hirmust saada omandatds, see tähendab – hirmust surma ees.

Jamie tõmbas enese teadmata viimase pintslitõmbe mu alateadlikule portreele. See mees kandis endaga kaasas mingisugust hääletut, tungivat oskust tõmmata sind tühjast kõigist jõuvarudest – ja torkas need kiiresti taskusse. Esialgu oled sa teadlik pingelisest vastupanust, see taandub aeglaselt väsimuseks, tahe muutub jõuetuks, seejärel sa kas lahkud kiiresti või annad alla – nõustud kõigega, mis ta ütleb, tundes, kuidas nõrkus surub aina lähemale kuni peaaegu kokku kukkumiseni. Meessoost vastasega võis see olla erinev, ent isegi vastu hakkamiseks tehtav pingutus genereeris jõu, mille absorbeeris tema ja mitte see teine. Ta ei andnud kunagi alla. Mingisugune instinkt õpetas talle, kuidas end selle eest kaitsta. Ma pean silmas, et inimeste vastu ei andnud ta kunagi alla. Seekord oli aga teistsugune lugu. Tal polnud rohkem šanssi kui kärbsel hiigelsuure – nagu Jamie seda nimetas – „külgetõmbe“ masina rataste ees.

Nii et sellisena ma siis teda nägin – päratu inimkäsnana, tulvil ja nätske elust või elutegevustest, mis on imetud teistelt – varastatud. Minu mõte inimvampiirist oli põhjendatud. Ta käis ringi, kandes endaga kaasas teiste inimeste eludest imatud energiat. Selles mõttes ei olnud tema „elu“ päriselt ta enda oma. Ma arvan, et samal põhjusel polnud see ka nii hästi tema kontrolli all, nagu ta ette kujutas.

Ja juba tunni aja pärast pidi see mees siin olema. Läksin akna juurde. Mu pilk rändas tühjale platsile, tuhm-mustale laigule lopsakate aialillede vahel. See näis mulle jäleda tühjusekilluna, mille suu on ammuli, oodates toitmist ja täitmist. Mõte Jamie’st, kes mängib selle viljatute servade ümber, oli tülgastav. Silmitsesin suuri suvepilvi taevas, pärastlõunast vaikust, hägu. Ülekuumenenud aia hääletus ja liikumatus oli rõhuv. Ma polnud kunagi tajunud, et päev oleks nii lämmatav, nii paigalseisev. See lebas seal ja ootas. Ka majalised ootasid – ootasid hr Frene’i saabumist Londonist oma suure autoga.

Ja ma ei unusta iialgi jäise kokkutõmbumise ja ängistuse tunnet, mida tundsin auto mürinat kuuldes. Ta oli saabunud. Tee oli pärnapuude all juba ootel ning pr Frene ja Gladys, kes olid tagasi jõudnud, istusid korvtoolides. Noorem hr Frene oli hallis, et vend vastu võtta, aga Jamie, nagu ma hiljem teada sain, oli ilmutanud hüsteerilist ärevust, nii julgelt ja visalt vastu põtkinud, et oli olnud mõistlikum hoida teda oma toas. Võib-olla polnud tema juuresolek lõppude lõpuks üldse vajalik. Külaskäigul oli ilmselgelt pistmist elu madalamate külgedega – raha, päranduse ja muu sellisega. Ma ei saanudki täpselt teada. Ainult et tema vanemad olid ärevil ja et onu Frankile tuli meele järele olla. See pole oluline. Sel pole selle sündmusega midagi pistmist. Aga millel on pistmist – sest muidu ma seda lugu ei jutustaks –, on see, et pr Frene saatis sõnumi, et ma tuleks alla „oma kenas valges kleidis, kui ma vastu pole“, ja et ma olin kohkunud, kuigi meelitatud, sest see tähendas, et ühte kena näolappi peetakse teretulnud täienduseks külalise maastikul.

Samuti, kui kummaline see ka polnud, tunnetasin ma oma juuresolekut kuidagi vältimatuna – et mingil moel oli määratud, et pean olema tunnistajaks sellele, mille tunnistajaks ma olin. Ja hetkel, kui ma jõudsin muruplatsile – ma kõhklen selle tunnistamisel, see kõlab nii rumalalt ja seosetult –, võisin vanduda, et kui mu pilk kohtus tema omaga, siis tuli mingisugune ootamatu pimedus, mis röövis kõigelt suvise helenduse, ja et selle põhjustasid väikeste mustade hobuste salgad, mis kihutasid tema isiku ümber – et rünnata.

Pärast hetkelist heakskiitvat pilku minule ei pööranud ta mulle rohkem tähelepanu. Tee ja vestlus kulgesid sujuvalt, ma aitasin taldrikute ja tasside ulatamisel, sisustasin pause Gladysega vaikselt juteldes. Jamie’t ei mainitud kordagi. Välised näis kõik hästi, aga pealispinna all oli kõik kohutav – mu mõtted keerlesid sõnulväljendamatute asjade ümber ja tundsin pidevalt ohtu, et ei suuda kõnelemise ajal hääle värisemist varjata.

Ma silmitsesin ta karmi kahvatut nägu, ma märkasin, kui kõhn ta on ja tema ainitise pilgu uudishimulikku läiget. Ta silmad ei sätendanud, aga need tõmbasid sind enda poole mingisuguse pehme, kreemja säraga, nagu idamaalase silmad. Ja kõik, mida ta ütles või tegi, andis mõista millestki, mida ma söandan nimetada tema kohaloleku magnetismiks. Tema loomus saavutas selle tulemuse automaatselt. Ta domineeris meie kõigi üle, ent siiski nii õrnalt, et kuni see polnud lõpule viidud, ei märganud seda keegi.

Ent kui viis minutit oli möödunud, olin teadlik ainult ühest asjast. Mu taju keskendus ainult sellele ja nii erksalt, et imestasin, miks teised ei hakanud karjuma või ära jooksma või tegema midagi vägivaldset, et seda ära hoida. Ja see oli järgmine: olles sellest vaid tosina jardi kaugusel, see mees, kes vibreeris teistelt imatud vitaalsusest, jäi selle haigutava tühjuse käeulatusse, mis ootas õhinal, et teda täidetaks. Maapind haistis saaki.

Need kaks aktiivset „tsentrit“ olid vastastikku löögiulatuses: tema – nii kõhn, nii karm, nii intensiivne, ent siiski laialivalguv selle lõdva teiste eludest imetud „ümbritseva energiaga“, mille ta oli endasse tõmmanud nii vilunult ja võidukalt; ja see teine, nii kannatlik, sügav, nii võimsa tõmbega, mille taga oli kogu Maa, ja – oh! – nii ilmselgelt teadlik, et tema võimalus on lõpuks saabunud.

Ma nägin seda kõike nii selgelt, nagu oleksin vaadanud kahte suurt metslooma võitluseks valmistumas, nii et kumbki pole sellest teadlik. Ent mingil seletamatul moel ma nägin seda ja loomulikult enda sees ja mitte väliselt. Konflikt oli nii meeletult ebavõrdne. Kumbki pool oli juba saatnud välja emissare. Kui palju aega tagasi, ma öelda ei oska, sest esimest korda näitas hr Frene välja, et midagi on temaga valesti, kui ta häälde sigines ühtäkki segadus, ta jättis sõnu vahele ja ta huuled värisesid hetke jooksul ning muutusid siis pehmeks. Järgmisel hetkel reetis ta nägu seda iseäralikku ja kohutavat muudatust, lõtvudes kuidagi põsesarnade ümber ja muutudes laiemaks, nii et mulle meenus Jamie öeldud õnnetu fraas. Ma sain aru, et emissarid kahest kuningriigist, inimeste ja taimede omast, olid kokku põrganud just sel hetkel. Esimest korda oma teiste lömastamise pika karjääri jooksul leidis hr Frene end vastakuti võimsama kuningriigiga, kui talle tuttav oli, ja seda mõistes värises seesmiselt selles väikeses osas, mis oli selgelt tema päris ise. Ta tunnetas, et saabumas on kohutav katastroof.

„Jah, John,“ oli ta parajasti ütlemas sellel venitaval eneseküllasel häälel, „sir George andis mulle selle auto, andis kui kingituse. Kas see pole arm…?“, ja siis jäi ta poole sõna pealt vait, kogeles, hingas sügavalt sisse, tõusis püsti ja vaatas ebakindlat ringi. Hetkeks tekkis haudvaikus. See oli nagu klõps, mis paneb käima mingisuguse hiigelsuure masinavärgi – paus enne seda, kui see tegelikult tööle hakkab. Seejärel kulges kõik tõepoolest kontrolli alt väljunud masinavärgi kiirusel. Ma mõtlesin vaikselt ja nähtamatult töötavale hiiglaslikule dünamole.

„Mis see on?“ hüüatas ta ärevusega laetud pehmel häälel. „Mis on see võigas koht seal? Ja keegi nutab seal – kes see on?“ Ta osutas tühjale platsile. Seejärel, enne kui keegi jõudis vastata, hakkas ta astuma üle muru selle poole, tõstes aina tempot. Enne kui keegi end liigutada jõudis, seisis ta selle serval. Ta kallutas end ettepoole, vahtides alla selle sisse.

Tundus, nagu oleks möödunud tunde, kuigi tegelikult olid need sekundid, sest aega mõõdetakse tajude kvaliteedi, mitte kvantiteedi järgi. Ma nägin seda kõike halastamatu fotograafilise täpsusega, mis eristus teravalt kogu üldises segaduses. Mõlemad pooled olid intensiivses tegevuses, aga ainult üks pool, inimene, pani mängu kogu oma jõu – kaitstes end. Teine pool sirutas lihtsalt välja kombitsa oma võimsast jõupotentsiaalist – rohkem polnud vaja. See oli nii pehme ja kerge võit. Oh, see oli üsna haletsusväärne! Ei olnud näha rabelemist ega erilist pingutust, vähemalt mitte ühelt poolelt. Seistes tema kõrval, olin kõige tunnistajaks, sest näis, et ainult mina üksi olin talle järgnenud. Keegi teine ei liigutanud end, kuigi pr Frene kolistas valjult tassidega, tehes mingi ootamatu ja impulsiivse žesti kätega, ja ma mäletan, et Gladys hüüatas – see oli nagu vaikne karje: „Oh, ema, see on kuumusest, eks ole?“ Hr Frene, tema isa, oli kõnevõimetu, näost tuhakarva.

Aga hetkel, kui ma tema kõrvale jõudsin, sai selgeks, mis oli mind nii instinktiivselt sinna tõmmanud. Teisel pool, hõbedaste pärnade vahel, seisis Jamie. Ta jälgis toimuvat. Ma kogesin – tema pärast – ühte neist hetkist, mis raputavad südant. Haljas hirm valgus üle mu keha, mõistetamatu, ent seda mõjusam. Ent ikkagi ma tajusin, et kui ma suutnuks mõista kõike ja seda, mis peitus selle taga, oleks mu hirm olnud enam kui põhjendatud. Et toimuv oli kohutav ja aukartust tekitav.

Ja siis see juhtus – tõeliselt võigas vaatepilt –, nagu oleksid vaadanud tegutsemas tervet universumit, mis sisaldus tervenisti väikeses ruutjalases ruumis. Ma arvan, ta mõistis ebamääraselt, et kui keegi saaks vaid tema kohale asuda, siis võiks ta pääseda, ja just seetõttu, tuvastades instinktiivselt hõlpsaima asendaja käeulatuses, nägi ta last ja hõikas tollele valjusti üle tühja platsi: „James, mu poiss, tule siia!“ Ta hääl oli nagu vaikne püssipauk, ent kuidagi kõlatu ja elutu, otsekui püss jätaks lasu vahele, teravalt, ent siiski nõrgalt. Selles ei olnud „raksatust“. See oli tõesti palve. Ja hämmastusega kuulsin iseenda häält võimuka ja tugevana, otsekui ma poleks teadlikki selle kuuldavale toomisest: „Jamie, ära liiguta. Seisa paigal, kus sa oled!“ Aga Jamie, see väike poiss, ei allunud meie kummagi käskudele. Astudes servale lähemale, jäi ta sinna seisma – naerdes! Ma kuulsin seda naeru, ent oleksin võinud vanduda, et see ei tulnud tema suust. Selle heli tõi kuuldavale see tühi, haigutav koht maapinnal.

Hr Frene pöördus küljega platsi poole ja tõstis käed üles. Ma nägin, kuidas ta karm kahvatu nägu kuidagi laiemaks venis, õhku laiali laotus ja siis allapoole liikus. Ma nägin, et sarnane asi toimus kogu tema kehaga, sest see tõmbus otsekui voolavana ümbritsevasse atmosfääri. See nägu meenutas mulle hetkeks neid rohelisi india kummist mänguasju, mida lapsed venitavad. See kasvas hiigelsuureks. Aga see oli ainult väline mulje. Tegelikult juhtus see – ma sain sellest selgesti aru –, et kogu tema vitaalsus ja elu, mida ta oli aastaid tõmmanud teistest endasse, võeti temalt nüüd ära ja kanti üle mujale.

Ta võbeles ühe hetke kohutavalt serva peal, siis astus seda veidrat ja kiiret ent kohmakat külg-ees liigutust tehes platsi keskele ja kukkus raskelt näoli maha. Kukkumise ajal tuhmusid ta silmad jahmatamapanevalt ja kogu ta näole oli selgelt kirjutatud miski, mida ma oskan nimetada vaid hävingutundeks. Ta näis olevat täielikult hävinud. Ma tabasin hääle – Jamie? –, aga seekord mitte naeru. See oli otsekui neelatus, lõmps – see oli sügav ja summutatud ja see kadus maapinna sisse. Taas mõtlesin ma väikeste mustade hobuste karjale, mis galopeerivad mööda maa-alust käiku allapoole, tungides sügavustesse, nende kabjaplagin aina vaiksem ja vaiksem sügavas kauguses. Mu ninasõõrmetesse tungis terav mulla hõng.

Ja siis – kõik sai läbi. Ma olin taas mina ise. Hr Frene juunior kergitas venna pead murult, kuhu ta oli teelaua kõrvale kuumusest kukkunud. Ta polnud tegelikult sealt kunagi eemale läinudki. Ja hiljem sain teada, et Jamie oli kogu aeg üleval oma toas maganud, väsinud nutust ja arusaamatust ärevusest. Gladys tuli joostes külma vee, käsna ja rätikuga, brändit oli ka – igasugu kraami. „Ema, see oli ju kuumusest, eks?“ kuulsin teda sosistamas, aga ma ei kuulnud pr Frene’i vastust. Tema nägu nähes turgatas mulle pähe, et ta on kokkukukkumise piiril. Siis tuli ka ülemteener ja nad lihtsalt tõstsid ta üles ja tassisid majja. Ta toibus veel enne arsti saabumist.

Aga minu jaoks on kummaline, et ma olin veendunud, et kõik teised olid samuti näinud seda mis minagi, ainult keegi ei maininud seda poole sõnagagi, ja tänase päevani pole keegi sellest kordagi rääkinud.

Tollest päevast tänaseni olen vaevu kuulnud hr Frene seeniori mainimist. Näis, nagu oleks ta ühtäkki elust välja kukkunud. Ajalehed ei maininud teda kordagi. Tema avalikud tegemised lõppesid. Tema hilisem elu oli silmatorkavalt saavutusteta. Kindlasti ei teinud ta midagi sellist, mis oleks väärinud märkimist avalikkusele. Aga võib olla ka nii, et olles lahkunud pr Frene’i teenistusest, polnud mul ka erilist juhust midagi kuulda.

Selle tühja aiaplatsi hilisem elu oli aga hoopis teistsugune. Nii palju kui mina tean, ei teinud aednikud sellega midagi, samuti ei tehtud drenaaži ümber ega toodud asemele uut mulda, aga veel enne, kui järgmisel suvel lahkusin, see oli muutunud. See seisis seal puutumatult, tihedalt täis kasvanud suuri, lopsakaid väänkasve ja umbrohtu, väga tugevaid ja korralikke – toidetud ja elust pulbitsevaid.

Tõlkinud Silver Sära

Üle ilmapiiri - osa 7 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ seitsmes osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

15. Hõissa!

Mari istus üksi Tõnu maja ärklikorruse toas, vaatas rohelust akna taga ning mõtiskles. Maja oli rahvast täis: Tõnu sugulasi oli kokku voorinud, Mari perekondki oli kohal. Vahepeal kostis Tõnu vanaema häält, kõige rohkem kriipis kõrva Mari õe Liisi hädaldamine. Tema oli Tartust tulnud peaaegu tühjade kätega, seljas vaid pitsitav ja pleekinud pluus ja reite ümber ruuduline, nurkadest-lõhikutest narmendav seelik. Tal ei olnud midagi pidulikku selga panna ja Tõnu ning ta sõprade tutvusringkonnas ei leidunud sarnaste mõõtudega naisterahvaid, kellelt saanuks midagi viisakamat laenata. Mari vana helesinine lumivalgekesekleit oleks sobinud, kuid Mag oli avastanud, et see sobib ka Alissale ja oli sabaaugu juba sisse jõudnud lüüa. Pealegi ei jõudnud Liis pärast pidu kodulinna pühapäevasele palvusele, see oli tal viie aasta jooksul esimest korda vahele jäämas. Tänava poolt kostis hõikeid ja vilesid, vahepeal oli kuulda Peetri bravuurikat häält ja kärbitsivilisatsiooni transpordiroboti roomikute sirinat. Lehtede vahel vilkus kroomitud metalli, korra nägi Mari roboti platvormil kõlareid, korra vilkusid Peetri kukehari ja paljas käsivars, sätendavad needid punkari nahktagil. Tema seisis roboti platvormi nurgal ning valvas, et kallis tehnika puruks ei kukuks. Poisid viisid helitehnikat Nemesise peale, et see siis kosmosesse Samuumi konverentsisaali transportida. Tõnu toimetas ka kusagil seal.

Homme tuleb tema pidu, elu kõige tähtsam pidu. Gilt saadud kullakobakas oli maha müüdud, raha oli palju. Alustuseks peab keskpäeval toimuma pidulik registreerimine, siis lennatakse maale, tantsitakse, juuakse õlut ja kiigutakse, lõpuks lendavad kõik pidulised tähelaevadega kosmosesse, ristleja Samuumi pardale, konverentsisaali. Seal on pidulaud, lava helitehnikaga ja elav muusika. Filifjonka ja Tõnu sõbrad olid leidnud teineteist ja Kere stuudios hulga laule selgeks õppinud. Filifjonka pidi pulmas laulma. Huvitav, kuidas see kõlada võiks? Ega ta seal ristlejal sellega midagi samasugust ei põhjusta, nagu jaaniõhtul maal? Vähemalt see oli tore, et Filifjonka oli omale meelepärase tegevuse leidnud.

Jälle kostis Liisi hädaldamist, Tõnu vanaema käratas tüdruku vakka. Kogu naispere oli köögis ametis salatimaterjali hakkimisega, kaussides kerkis tainas, moosi- ja kompotipurgid ootasid avamist ja piduroogade koostisosadeks saamist. Praadi lubasid teha kärbid – see oli nii mõnegi inimese üles ärritanud. Pealegi pidi kartuleid praetama Samuumi köögis. Ükski naistest ei kujutanud ette, kuidas see välja võiks näha. Ärevus ja mured hakkasid tüütama. Tuli teha midagi sellist, mis aega kiiremini mööda saadab. Mari kõndis trepist alla ning liitus köögis salatihakkijatega.

Uks kolksus ja kuulda oli tanksaabaste samme.

“Noh, Peeter, sa ei läinudki kaasa?” imestas Mari.

“Ei veel, nad saavad seal minuta hakkama. Varsti tuleb teine laev alla, seal tulevat toidukastide tassimist,” vastas Peeter. Ta piidles korra Liisi õhetavaid palgeid, Liis keeras pahural ilmel näo ära.

“Jumaluke, neid on nii palju ja kas me kõik ära toidame… Mari, palju sinu tuttavaid kohale tuleb?” ohkas Mari ema.

“Loeme kokku. Ra, Mag, Lea, Chen, Mai, ilmselt Tah, äkki saab Gi ka tulla. Ärge kartke, nad on lihatoidulised, nemad palju salatit ei tarbi. Aga Kai, Liisu, Faliine, Eliise,” loetles Mari. Mari ema vaatas enda kurgimärgi käsi ning ohkas: “Kas me tõesti teeme loomasööta?”

“Mina ka ei saa aru, miks loomad maal laudas ei ole, mis pidu see on, kui rasvas hobused ümber laua palukesi lunivad,” kaebas Tõnu vanaema tainast sõtkudes. Liis oli endiselt punkari tähelepanu all ning tundis end ebamugavalt. Mari ei lasknud ennast vanemate kriitikast segada, hakkis keedekartulit ning jätkas: “Alissa ilmselt sööb sama, mida meie. Ei tea, kui palju. Ja Filifjonka muidugi ka. Aga tema kõhtu kindlasti palju ei mahu…”

“Filifjonkat nimekirjas ei ole,” ütles Tõnu vanaisa köögiukselt.

“On küll,” vastas Mari tuimalt, katkestamata hakkimist.

“Ei kutsu seda lõurebast ja kõik!” käratas vanaema tainakausi tagant. Mari ja Tõnu emad raputasid päid ja ohkasid.

“Enam ei kutsu jah. Ta on juba kutsutud,” jätkas Mari kõigutamatult.

“Aga mina ütlen, et tema ei tule!” raius vanaisa.

“Lollakad olete või?” põrutas Peeter. “Meil on muusikakava kokku pandud ja Fifi on meie solist! Muidugi ta tuleb, ärge selles kahelgegi mitte!”

“Muusikat!” parastas vanaema. “Mida sina, kaak, ka muusikast jagad!”

“Rohkem, kui sina!” vastas Peeter. Vanaisa tahtis juba punkarit köögist välja suruma hakata, ent see läks ise esikusse. Aga ainult selleks, et seinalt Tõnu isa kitarr võtta ja sellega kööki tagasi tulla. Enne, kui keegi midagi öelda jõudis, kajasid köögis mõned noodid Bachi Tocatast ja Fuugast d-moll. Kõik vaikisid, mõnest näost paistis jahmatus. Peeter lasi ka järgmistel nootidel kõlada ning viis kitarri esikusse tagasi. Punkari mänguoskus üllatas paljusid, Liisi koguni nii palju, et ta tomatise käe südame vastu pani ning õige mitu tomatiseemet pleekinudsinise pluusi valgetesse pitsidesse jättis.

Mari vangutas pead ning sirutas ennast. Akna taga paistis liikumist. Mari isa püüdis Vallit pikali suruda, Tõnu isa vaatas atleedi ja paksu hobuse rammukatsumist naerusui pealt, pleekinud barett pealael.

Järsku väristas maja maanduva tähelaeva püstmootorite bass.

“Juba tagasi?” imestas Mari ema.

“See on teine,” vastas Tõnu ema.

Kaua ei pidanud ootama, kui uks jälle liikus. Saabusid Ra, Mag, Tah, Chen ja Mai. Paljud külalised nägid hiidkärpe nii lähedalt esimest korda, mõni tundis hirmu, mõni ärevust. Teised kärbid vaatasid vaid ukse vahelt sisse ning arvasid, et neile kitsas köögis naistekarja vahel ruumi ei ole. Ainult Tah astus laua lähedale ning küsis: “Kuidas laabub? Meie poolel on kõik hästi: nõudekomplektid sai remonditsehhist tellitud, need peaks olema juba teel Samuumile, Tsüklon seisab siit mõnekümne kilomeetri kaugusel keset raba ja ootab, et homme kell 12 kohtumispunkti tulla, Lapton seisab siin lähedal platsil, transpordirobot toidukonteineritega aga ootab siin väravas. Kuidas teil toiduainetega on, kas midagi saab juba peale laadida?”

“Jah, me just lõpetasime,” vastas Tõnu ema arglikult. “Salatid on hakitud, koore segab neile sisse enne serveerimist.”

“No tooge siis mõni konteiner tuppa ja paneme täis. Mis nende säilitustemperatuur olla võiks?” küsis admiral.

“Umbes kaks kraadi,” kostis ukselt Mari isa jäme hääl. Atleet oli kärpe märganud, nende järel tuppa tulnud, et kärpe lähemalt uudistada.

Ra ja Chen tõid kaks konteinerit, ühel keeras Ra temperatuuri paika ning avas kaane. Chen koputas teist konteinerit ning küsis: “Kus Filifjonka on?”

“Mis veel sellest lõurebasest?” kurjustas vanaema.

“Tema pidi õpetama meid liha praadima, niimoodi see jutt meil justkui jäi,” vastas admiral Tah.

“Mina tean, kus ta on, korjab Kere aias koogi jaoks sõstraid,” vastas Peeter.

“No kutsu ta siis siia,” käskis Tah.

“Jummal küll..” ohkas vanaema, kui punkari saapakannad uksepiida taha kadusid.

“Üks mure on veel. Kas siin kohapeal kartuleid leidub? Mitte palju, tekkis mõte lihtsalt siin väike õhtusöök korraldada, nii katsekorras. Ega me muidu sellele õigele praadimise nipile pihta ei saaks,” rääkis admiral.

“On või?” küsis Mari murelikult.

“Aga muidugi! Tõnu! Oh ei, ta on ju kosmoses… Kus Aavo on?” otsis Tõnu ema pilguga isa. Nägi siis õues peenarde vahel küürutavat selga, lõi käega ning ruttas ise keldrisse kartulite järele.

“Kus Kai on?” küsis Liis tasa.

“Kai…” ohkas vanaema, raputas pead ning jätkas taina segamist. Liis tõmbus häbelikult koomale, nagu oleks ta midagi pahasti öelnud ning vaatas küsivalt Marile otsa. Ra avas konteineri, võttis sealt ühe jaokarbi, näitas naistele, kuidas see teleskoopjate jätkude abil suuremaks ja väiksemaks käis ning ärgitas: “Aga paneme siis sisse!”

Alles Tõnu ema oli see, kes esimesena julges maavälist tehnoloogiat puudutada, ta pani kartulikorvi pliidi ette, loputas käed ning hakkas potist salatimaterjali jaokarpi panema. Venitas karpi kõrgemaks, nagu salatit sisse pani, kuni salat potist otsa sai ning pani kaane peale.

“Päris põnev lahendus,” leidis Tõnu ema, teised naised vaatasid seda umbusklikult pealt. Ra fikseeris karbi konteineri põhja, võttis järgmised karbid ning utsitas: “Noh, liigutaks äkki, saaks selle kasti siit jalust ära!” ning tonksas konteinerit jalaga.

Samal hetkel käis uks ning Mari tundis ära Filifjonka hääle, mis oli harjumatult mahe, peaaegu niisama pingevaba, nagu see Muumiorus oli olnud.

“Põrutame ikka mažooris, no palju efektsemalt kõlaks,” kiitis Peeter.

“Ei, sa ei saa üldse aru, see jutustab Nuhklooma ja Kohmlooma teineteiseleidmisest, see laul peab olema õhuline, soe,” seletas Filifjonka käsi laiutades, nina taevapoole.

“Köök rotta täis… Jou rotid!” tervitas Peeter, kui oli hiidkärpe märganud.

“Nonoh!” ühmas Tah, Chen urahtas: “Saa enne seakski, kui tuled siia rottidest rääkima!”

“Rotid on ju tegijad loomad!” vastas Peeter Mari ja Liisi vahele maandudes. Liis tõusis püsti ning tõmbus eemale, pliidi ja kapi vahele. Filifjonka nuusutas juba pliiti ning pani puid juurde. Mari lasi korra pilgul üle köögi vallutanud rahvamassi libiseda ning võttis kartulid ette.

Laud tehti lagedaks ning Chen tõstis lõikelauale käntsaka liha. Filifjonka uuris liha umbusklikult ja üritas seda ettevaatlikult lõigata. Chen vaatas seda hetke, võttis siis vöölt teemandiitnoa, pakkus seda Filifjonkale, hoiatades: “Vaata ette, see on väga terav.”

Peatselt särisesid lihalõigud juba pannil, Filifjonka nuusutas ja uuris pliidirauda, nihutas panni ning seletas: “Tunned nüüd, see lõhn on liha mahlade keemise lõhn. Nüüd tuleb lõigud kasta munakollase ja riivsaia sisse. Pann tuleb siia panna, kus ei ole enam nii kuum.”

“Ahah, tunnen seda lõhna. Nii. Mis siin on? 268 kraadi,” vastas Chen elektrontermomeetrit pliidiraua poole suunates. Siis kirjutas ta kõik märkmikku ja kiitles: “Meie saame pliitidel temperatuuri täpselt niimoodi seada, kuidas ise tahame.”

“Jaa, ma proovisin jaaniõhtul, teie köögid on iseäranis head. Paneme nüüd kartulikeeduvee tulele. Keeduvette on hea mõned nõgesed ja peoga tilli panna. Selle liha juurde sobib hästi koore- ja tomatimahlakaste. Kindlasti tuleb ka salat. Ma kirjutan üles,” rääkis Filifjonka rutakalt askeldades.

Inimesed vaatasid ootamatult saabunud kummalist kokka umbusklikult ning eelistasid köögist lahkuda. Vaid Tõnu ema ja vanaema jäid kööki, ema jätkas salatimaterjali pakkimist ja vanaema segas kööginurgas kaneelikreemi. Ta oli morn ja sünge nagu äikesepilv ning jälgis Filifjonka liikumist. Filifjonka toimetas ega teinud vanaemast välja, vaid punkar Pilu Mari kõrval pingil jälgis olukorda ning oli harjumatult vaikne. Ta kartis, et äkki tuleb tal jälle vanaema ja Filifjonka vahele hüpata. Toa poolt kostis meeste ja kärpide hääli, Mari ei kuulnud just palju, ainult parasjagu nii palju, et aru saada, et pluutolastele selgitatakse maalaste pulmakombeid. Vanaisa rääkis midagi kavalal häälel ning admiral Tah turtsatas naerda.

Filifjonka juhendamisel tehtud õhtusöök oli jälle midagi sellist, mida ilmselt ei pakuta ka parimais restoranides. Vaevalt, et midagi sellist üldse siinpool ilmapiiri kunagi varem tehtud on. Inimesed ja kärbid nautisid iga suutäit, Filifjonka sagis ringi ja seadis nõusid ning serveeris. Vanaema vaatas korra ta nõtkeid liigutusi ukse pealt ning ütles, sidemeis käsivarred vaheliti: “No ja nüüd mõtleb, et on mingi peen proua…”

“Ta ei mõtle, vaid on!” vastas Peeter, endal suunurk kastmene.

Chen pani kahvli lauale ja ütles: “Ilmselt suudan selle ristleja köögis järgi teha. Ma ei vea sind alt, Fifi.”

Mari ja Tõnu istusid pulmamaja kitsukeses tornikambris. Kõik ootasid neid, olid pidulikult riides ja ülevas meeleolus. Filifjonka oli oma ohtliku jaanipäeva sinise-rohelisekirjus kleidis, juuksed kammitud ja kohevad kui suvetuulepuhang. Valli ja Eliise olid lumivalged, lehvid sabades ja rosetid kõrvas – Mari käed valutasid nende hommikusest pesemisest siiamaani. Kailgi oli sinine lehv kaelas. Ja Alissa nägi Mari vanas sätendavsinises lumivalgekesekleidis eriti nunnu välja. Liis oli saanud endale kuskilt Peetri ja Kristo sõprade kaudu lüheldase laia nahkseeliku, mis ikkagi ta reite ümber üsna pingul oli, seljas oli Kristolt saadud lohvakas avara kaelusega t-särk, mille kaeluseäärele ja käistele oli kiiruga hõbelitreid õmmeldud. Ja särgi rinnale trükitud JTSVTK oli tegelikult mingisuguse Ladina-Ameerika thrash-metali bändi logo ega tähendanud Jaama Tänava Seitsmenda Viimsepäeva Taevaminemise Kogudust, nagu Liis arvas. Ta ise häbenes vaid enda paljaid priskeid põlvi, aga tema polnud peoseltskonna kaugeltki mitte naljakaim kuju – hoopis Ra oli leidnud Tõnu põhikooliaegse kooliülikonna vesti ning kõndis tähtsal ilmel ringi, vest ainsaks riietusesemeks ega lasknud end inimeste heatahtlikust naerust segada. Remondimeister Gi oli ka sarnase vesti saanud ning nägi tänu oma kõhnale, küürus figuurile veel naljakam välja.

Mari vaatas korra aknast välja. Tänaval oli ummik, kuna üks sõidurada pulmamaja ees oli ajutise aiaga piiratud, ajutine aed oli ka kõnniteele laotud, takistamaks rahva ligipääsu pulmamajale. Igal pool paistis korda valvavaid politseinikke. See kõik ei olnud siiski vaid Mari ja ta maaväliste peokülaliste pärast, poiste ja Tõnu isa kirutud siseminister Laiste sõlmis kõrvalsaalis oma järjekordset abielu. Seda Mari ei teadnud, kui palju oli temal selles osa ja kui palju siseministril, et pool tänavat kinni oli ja politseinikud fotoaparaatidega rahvamassi eemal hoidsid.

Mari keeras pilgu ära ning vaatas oma kätt Tõnu peos. Ta ohkas. Vaatamata Maale tagasipöördumisele ei saanud temast enam kunagi tavalist inimest, sellist muretut ja uudishimulikku, nagu need sajad seal piirdeaia taga. Ajakirjanike tüütamine, asjaajamised võimumeestega… Kindlasti veel hunnik igasuguseid kohustusi. Vaatamata, et ta sai rännata maailmaruumis sinna kuhu tahtis, ei saanud ta seda teha omal kodumaal ilma, et ajakirjanikud ja muud uudishimulikud ei luuraks ega tüütaks. Kinnine tsoon maal… Ega ometi mitte tema pärast?

Muusika hakkas mängima. See oli signaal. See tähendas, et Mari peab nüüd astuma Tõnu käevangus trepist alla saali, inimeste, kärpide ja muude loomade palge ette, vastu hetkele, mis muudab kogu elu, hetkele, mis möödub kiiresti, et saada mälestuseks möödanikus. Inimesed all saalis olid jällegi muretud ja uudishimulikud, hiidkärbid seisid uhkelt ega lasknud ennast uudishimust häirida. Ainult Filifjonka hoidis seina ääres Kristo suure kere varju, tema pakkus inimestele kõige rohkem huvi ja ta oli sellest uudishimust üsnagi häiritud. Filifjonka oli nägu ja ripsmeid värvinud, mütsi ta peas ei olnud, juuksed olid lokkis. Ta oli vapustavalt ilus. Ja nüüd varjas end inimeste pilkude eest. Teiselpool vahekäiku võtsid ruumi Valli ja Eliise, nad olid oma lehvide ja rosettide üle uhked ja rõõmsad, nende silmist paistis sära. See-eest Kai oli nukker ja murelik, kaelalehv ei teinud teda rõõmsamaks. Mari tundis korraks, et Kai mure nakatab ka teda, ta kiskus pilgu hirve märgadest silmadest ära ning vaatas nüüd vanemaid. Teises nurgas seisid Liisu ja Alissa. Hirv ja rebaseplika olid rõõmsad nagu inimesed nende ümber, nad oli kenasti peokülaliste massi sulandunud, rääkisid ümbritsevate inimestega. See andis Marilegi julgust astuda edasi, koos Tõnuga ametniku laua ette.

Ametnik oli häiritud kummalisest seltskonnast, Mari ei saanud aru, kas ta kartis kärpe, Filifjonka haldjapilku või muretses hobuste ja hirvede pärast. Tema ju ei teadnud, et nad on sellise kasvatusega, et nende järelt pole vaja koristada. Mari viibis kui unes, ta ei pannud tähele, mida ametnik seadustest ja traditsioonidest jutustas. Pani vaid tähele, et ta Tõnu elulugu jutustades väga mööda ei pannudki. Isegi bänditegemise märkis ära, mispeale Peeter tunnustavalt musklit näitas. Aga Marist ei osanud ta midagi rääkida. Ainult tähtedest, sõbralikust naabertsivilisatsioonist ja korpulentsetest loomadest Mari ümber. Mari ei viitsinud juttu mõttega kuulata, Tõnu pidi teda müksama, kui oli vaja abielutunnistusele allkiri anda. Sõrmuseid vahetades jõudis tähtpäeva rõõm lõpuks Marini. Süntesaatori taga istuv muusik oli ilmselt samuti häiritud maaväliste piduliste kohalolust, mängis valesti, ning Kristo elas muusikale grimassidega kaasa… see kõik oli nii naljakas! Ja sealt tulid rõõmsad inimesed, õnnitlused ja lillekimbud. Lausa sületäite kaupa lilli! Mari kutsus Filifjonka enese kõrvale lillekoormat kandma. Kui inimesed olid värskelt abiellunute eest läbi käinud, oli käes kärpide kord. Tugevama sugupoole esindajate sõbralike patsutuste ja julgustavat sõnadega oli Mari harjunud. Aga Mag ja Mai kallistasid teda kahelt poolt tükk aega, Mai nuttis, Mag peaaegu nurrus. Marile tuli see taas meelde, et lisaks sellele, et nad olid kärbitsivilisatsiooni esindajad, olid nad ka kohutavalt armsad. Liisut pidi nüüd Mari ise kallistama, Kai silmast pidi ta pisara pühkima. Ja Vallit kallistas ta kaua ja kõvasti, silitas hobuse lumivalget põske.

Keegi hüüdis rahva hulgast “Kibe-kibe!”, millele Peeter häälekalt kaasa skandeerima hakkas. Mari oli vahepeal peaaegu unustanud, et keegi oli veel ta kõrval. Keegi nüüdsest ja igavesti. Mari ja Tõnu haarasid teineteise ümbert kõvasti kinni ja suudlesid kirglikult. Ja nüüd nad võisid astuda välja päikese kätte, mehe ja naisena. Väljas oli peadpööritav melu, mõnekümne meetri kaugusel astus juba korpulentne ministrihärra koos vastse naisega limusiini poole. Fotograafid ei teadnud, kummale poole objektiive suunata. Nemad olid tulnud kõmulise ministri kõmulist pulma jäädvustama, aga pulmamajast olid välja astunud veel tulnukad ja platsil seisis kummaline must mahtuniversaal, mis kindlasti ei olnud Maal tehtud. Nemesise püstmootorite mürin meelitas nüüd objektiivid hoopis taeva poole. Vaid Mari fotograafist onu käis piduliste vahel ringi ja jäädvustas hetki tulnukate ja inimestega. Taevas ukerdas keegi Cheni ja Mai sõber, kes esimest korda tähelaeva juhtis. Radar näitas igal pool õhuliinide rägastikku, mitte kuskil polnud sellist auku, kust tähelaev läbi oleks mahtunud. Ei, üks koht siiski oli, see oli välisministeeriumi parkla. Aga see oli autosid täis. Lõpuks sulges Nemesise üks telik parkla juurdepääsutee, teine leidis koha kõnnitee tänava ääres, kolmas vajus murukamarasse. Tähelaeva põhi oli vastu hekki, ramp mahtus napilt hekist mööda murule laskuma. Tiiva alt mahtusid sõiduautod veel läbi, aga liinibussid peatusid ja otsisid võimalusi reavahetuseks, naaberreas aga seisid autod, mille juhid vahtisid lummatult tähelaeva. Muist turvatara valvavatest politseinikest ruttas nüüd tänavale Nemesise ümber korda looma…

“Palume teid nüüd tõlda,” kummardus Ra, näidates Pingviini avatud ukse poole. Pingviini üks iste oli alla lastud. Mari sai aru, et nüüd peab tema koos Tõnu ja Filifjonkaga kobima sinna, kus tavaliselt lebasid Valli ja Kai. Mari ja Tõnu sättisid end istmete taha, jättes vaba istme Filifjonkale, kellel oli oma lillekoormaga kindlasti parem istuda, kui põrandal põlvitada. Ra hüppas juhikohale, sulges uksed ja põrutas kohe taevasse. Mari nägi veel korra Valli heatahtlikke silmi, mis ütlesid, et seal istmete taga ei olegi nii ebamugav reisida.

“Kuhu me põrutame, kustkaudu?” küsis Ra rooli keerates. Mari vaikis, Tõnu soovitas: “Mine paekalda ääre all, seal on ilus.”

“Kurat, mul jäi kommunikaator Laptoni peale, Mari, anna enda oma, peab Nemesise järele kutsuma.”

“Kui sellest kasu on, mul on sellega mingisugune jama, mälu on vist pihta saanud,” vastas Mari kohmitsedes. Ta sai aparaadi kätte ning ulatas selle Rale. Filifjonka vaatas kommunikaatorit umbusklikult.

“Mis tal viga on?” kortsutas Ra kulmu ja vajutas ühe käega klahve. “Mis sa temaga teinud oled? Tulle jätnud?”

“Mitte kui midagi sellist, ei vette kastnud, põletanud ega maha pilland,” vastas Mari arglikult.

“Saan aru jah, see elas sul isegi Argeeli allakukkumise üle… No kurat, ei saa jah Nemesise kutsungit kätte. Just nagu oleks voolukõikumine olnud, ometi on selle patarei aktiivisotoop nii stabiilne, voolukõikumised peaks välistatud olema…” urises Ra uurides.

“Patarei klemmid?” pakkus Tõnu.

“See on sõjaline aparaat, siin ei ole klemme, siin on joodised. Võimalikult vähe selliseid sõlmi, mis alt veaksid. Kurat, nagu A1C müsteerium, voolukõikumine, protsessorite tõrked, mälu kahjustumine. No ma ei saa aru, mis jama nende lõhustumise pealt käivate energiaallikatega on, juba teine juhus!”

“Mis A1C?” imestas Mari.

“Mõne päeva eest kukkus Pluutol üks lahingulennuk alla, teisel kahjustus elektroonika. Mulle saadeti kahjustunud lennuki pardasalvestised analüüsiks, mina nägin seal voolukõikumisi ja sellest tulnud arvutirikkeid. No see sinu aparaat tuletab vägisi seda juhtumit meelde lihtsalt. Aga see selleks, seda aparaati uurime pärastpoole. Aga räägi parem, kuidas Pingviini raadioaparaat käima läheb, ma pole varem seda üldse uurinud,” hädaldas Ra edasi.

“Pole ehk vaja, vaata tagumist sfääriradarit, Nemesis tuleb ju kenasti järgi. Lahingulennukid ka.”

Ra turtsatas ning andis kommunikaatori Marile tagasi. Mari vaatas sideaparaati ning ütles: “Aga ükskord andis ta lihtsalt niisama radiatsioonihäiret, ehkki kiirgusfoon ei kõikunud.”

“Millal see juhtus? Kuidas see võimalik on?” imestas Ra.

“Kas see oli siis, kui mina laulsin jõe ääres või?” küsis Filifjonka.

“Jah,” sosistas Mari.

Ra vajus mõttesse, Tõnu vaatas möödavilksatavat Valaste juga ning nentis: “Nii palju siis looduse ilust, teie uurite siin mingisugust mobiiltelefoni.”

“Ja ülejäänud pidulised istuvad ja seisavad Nemesise koridorides ja lastiruumis ning vaatavad üksteist ega näe välja,” vastas Mari.

“Teie maa on küll tasane, aga selline rahulik ja kaunis,” ütles Filifjonka. Temal oli siiski aega olnud looduse ilu nautida. Hallikas pankrannik pöördus ja jäi selja taha, Pingviin võttis suuna Kõrvemaa poole. Ra juhtis vaikides, Mari ja Tõnu vaatasid mõtlikult taevast. Nemesis õõtsus kuskil tagapool, Mari märkas radarit vaadates veel midagi õige suurt ida poolt lähenemas. Maandudes selgus, et see oli hävitaja G1 Tsüklon, mille Tah oli inimeste peosaali vedamiseks ja turvamiseks kohale kamandanud. See 200-meetrine hävitaja oli enne Orkaani seni suurim hiidkärpide kosmoseaparaat, mis oli suuteline maanduma ettevalmistamata pinnale. Nemesise rambilt üle heinamaa talu poole kulgevatele inimestele paistis lahingumasin sügavat muljet avaldavat, seda enam, et selle kahurid olid lahinguasendis, soomuspaneelide alt väljas. Nii mõnigi naisterahvas tõmbus silmnähtavalt kössi, kui ta Tsüklonit märkas.

Marile polnud keegi midagi rääkinud, mis siin talus nüüd teha kavatsetakse. Tõnu isa pidi peoperemees või pulmatola olema, Maril oli kaunis harjumatu näha seda muidu nii tõsist ja töökat meest lõbusalt seletamas ja lõõtspilli mängimas. Õllekapp käis ringi, paljud uudistasid ja näppisid aida- ja talliseintel rippuvaid vanaaegseid tööriistu, Mari onu patsutas aidast paistva paarisaja-aastase viljakirstu kaant, ema oli sealsamas ning uuris lähemalt kirstu ornamente. Mari isa oli talli lähedal paku juures, seletas midagi Kristole ja Tõnu vanaisale, näitas musklit.

“…ja vanglas ei tulnud enam klassikalisest maadlusest midagi välja, vastaseid ei olnud lihtsalt. Siis saigi niisama treenitud ja pärast vabanemist olin jälle maadlusoskuses maha jäänud. Nii ma selle kulturistitee peale sattusin,” jutustas Mari isa oma sportlaskarjäärist. Imelik, Mari ei teadnudki seda, tal ei olnud seni mahti isalt tema sportlaskarjääri kohta midagi pärida.

“Haa, Tõnu!” naeris Kristo, kui märkas lähenevat paari, keda saatis lillesülemiga Filifjonka. “Taat, kus see mõnus pakk sul oligi, vaja ikka selgeks teha, mis puust peigmees on!”

“Enne teeme selgeks, kes siin üldse see kõige kõvem on, kui raiuma hakkame. No maadlema ei hakka, pakk sai siia käesurumiseks toodud,” ütles vanaisa.

“Seesama siis või?” imestas Tõnu, “mille peal sa pärast puid raiud?”

Kristo libistas vingus näoga pilgu üle pulmaliste ning nentis: “Teeme siis selgeks, kumb on meist kõvem käesuruja.”

“Paistab nii jah,” vastas Mari isa. Ühelgi pulmalisel polnud Kristo ja Mari isa musklitele midagi vastu pakkuda.

“Aga hakake siis pihta!” lõi vanaisa käsi kokku. Ning üsna pea kogunes talli ette suurem seltskond pulmalisi vaatama kõhuka diskori ja atleedi käesurumist. Filifjonka vaatas seda nõutult ning otsis tegevust. Lilled ta süles kippusid suvekuumuses närtsima. Lõpuks otsustas ta neist osaliselt vabaneda, ta kaunistas lilledega aida läve ja talli uksi. Ülejäänud pani ta kaevu kõrvale ämbrisse. Vahepeal käis ta taga ja ka kõrval Liis, kes aga miskipärast ei julgenud juttu alustada. Siis tõmbus Liis eemale Peetri ees, kes tuli ja küsis: “Noh, kas on igav? On inimesed ühed jaburad olendid või mis?”

Filifjonka vaatas hetke mõtlikult taevasse ning vastas: “Te oskate liiga vähe rõõmu tunda, mulle tundub. Te nagu kardaksite midagi.”

“Ma nüüd küll midagi ei karda,” vastas Peeter.

“Jah, ma näen seda, sa erined sellepoolest tõesti,” ütles Filifjonka.

“Inimesed on tõesti jabur seltskond,” ütles Tah, kes oli vaikselt lähenenud. “Nii siin, kui Gel. Aga tunnistagem, et siinsed on kordades mõistlikumad. Siin on nagu traditsioonid ikka au sees, vanavanemate pärandist peetakse lugu… Aga Gel: on ka nagu traditsioonid, aga need muudkui muutuvad ja paistavad olevat rohkem sigaduste õigustamiseks. Jah, aga samas teil siin ei ole ka mitut liiki mõistuslikke olendeid, teil on need probleemid olemata, vaevlete vaid kohati erineva keele ja nahavärvi pärast.”

“Meil on ka palju liike ja rasse, ometi ma ei tea, et sellest probleeme oleks,” imestas Filifjonka. “Mis nad nüüd selle hobusega küll teevad?”

“Lähme vaatame, pruutpaar on ka seal,” ütles Liis, kes oli Peetri pärast eemale tõmbunud ja taas arglikult lähenenud.

Valli oli sattunud talli ette paku lähedale siis, kui käesurumises selgus, et atleet on löömamehe mõõtu diskorist ikkagi tugevam. Kohe tuligi Kristol mõte teha proovi, kas atleet paksu hobuse randme ka ära surub. Nüüd siis sätitigi Valli küünarnukki pakule. See oli raske, sest hobusel olid niisamagi küünarnukid kaunikesti rindkere ligi, Vallil olid lisaks seal veel paksud rasvakihid. Oli ikka tükk tegu teda nii sättida, et küünarnukk pakul oleks ja samal ajal lopsakas rinnaesine pakule ei laotuks ja et pakule jääks ruumi ka inimese küünarnukile. See oli isegi ime, et Valli jalg nii palju ette ja üles paindus. Paksu keha all tundusid ta jalad tillukesed ja õrnad, aga kui Mari isa oli hobuse randme pihku võtnud ja ta kapja silme ees nägi, aimas ta kaotust. Valli jalg oli ikka väga jäme ja tugev, pealegi aimusid läbi rasvakihi võimas õlg ja lihastik, mis muidu, kui küünarnukk nii ette polnud painutatud, ei paistnud välja. Loomulikult oli Mari isa peatselt kummuli, sest jõud ja kaalukategooria olid väga ebavõrdsed, mis siis, et Valli polnud kunagi midagi sellist varem teinud ja ta jalg polnud üldse kohastunud niimoodi liikuma. Lõpuks tuli Kristo appi, siis veel Tõnu onu ja võistlus taandus küsimusele, kas üldse on võimalik kuidagi takistada Vallil rannet maha surumast. Kui ikka kolm meest kangutasid, siis paistis Valli silmis juba pingutus ja ranne ei käinud päris vabalt maha.

“Nüüd siis tööhobusega rinda pistma,” naeris vanaisa. Valli ei näinud selle juures sugugi sportlik välja: ta oli nii paks, et kui ta oli rannetpidi pakul, lesis ta ise kõhuli maas, mitte ei istunud ega seisnud.

“Kui veel sööb, ei ulatagi jalad enam maha,” naeris Mari onu.

“On teil ikka meelelahutused!” muheles Tah ning otsis pilguga kaaslasi. Neid jagus kõikjale: Gi nõjatus vankrirattale nagu lai leht, õllekapp käes, Lea seletas midagi naisterahvastele, Kai oli tema juures. Rad polnud näha, vaid Mai ja Chen kõndisid eemal heinamaal ja proovisid laste eeskujul lillepärgi punuda. Kaks pilooti vaatasid eemalt pealt ja seletasid midagi lastele. Neil olid peas lennuprillid, mille siseküljele tuli Tsükloni radari näit – nemad olid valves.

Viimaks kostis toaukselt vanaema hele hõige: “Kohvile!” ja ta ise astus välja, suur kann ühes ja kandik tassidega teises käes. Naispere suundus kohe toatrepi poole. Filifjonka ei jõudnud poole maanigi, kui nägi, kuidas vanaema nähvas Alissale: “Kõtt! Mida veel rebasenäod siit otsivad?!”

Alissa peatus ja vaatas vanaema nagu lollakat, Filifjonka vaatas hetke solvunult kohvikandiku poole, pööras ümber ning läks ja istus aidatrepile Peetri kõrvale.

“No-nohh!” ühmas Tah ning marssis otsejoones trepi poole ning võttis kaks tassi. Vanaema ei julgenud ühtki sõna poetada. Admiral andis ühe Alissale ja teisest rüüpas ise. Liis oli Filifjonka solvumist märganud, temagi läks ja võttis kaks tassi ning kõndis Peetri ja Filifjonka juurde.

“Ei mina seda joo!” tõrjus Peeter.

“Ma ei toonudki seda sulle,” nähvas Liis ja andis ühe tassi Filifjonkale. Ent ometi istus ta miskipärast teisele poole, Peetri kõrvale ning rüüpas ettevaatlikult kuuma jooki. Peeter silitas korra matsakat paljast põlve ja muigas – Liis ei saanud teda kuidagi tõrjuda, tuline kohv oleks talle sülle loksunud.

“Kas teil käibki see teineteiseleidmine niimoodi?” küsis Filifjonka. Peeter naeris ja Liis läks näost tulipunaseks. Ent ometigi ei läinud ta eemale. Aga Peetri neelud käisid joogi järele ning ta tõusis, et minna õlleankru ligi. Röögatus ja raksatus sundis ta paigale ja ka Liis ehmatas kohvitilga sülle. Sellest polnud midagi, sest seelik oli nahast, plekki ei jäänud, selle võis salvrätiga ära pühkida.

“See on siis see kondiproov,” ütles Filifjonka röögatuse ja raksu suunas vaadates. “Kas enne läheb pakk või peigmehe kondid.”

“Toks proovib end jah meheks toksida,” vastas Peeter ja jätkas teekonda õlleankru poole.

Mari vaatas hetke, kuidas kallim pakku raius ning läks aida poole.

“Jah, siiapoole, käsikivi on siin, vaatame, kumb enne juhtub, kas saad sina jahu välja või Tõnu paku lõhki!” kutsus Tõnu isa. “Viljakott on siin.”

Mari lasi kuldsetel teradel läbi peo libiseda ja haaras vändast. Kivi oli küll raske, aga kui vili vahele jooksis, hakkas see kergemini käima. Tõnu röögatas ja virutas jälle kirvega. Kivide vahelt hakkas valget jahu pudenema.

“Nii, pruut saab hakkama, aga peigmees!” naeris Tõnu isa.

“Kas sa ei leia, et oled pisut ebavõrdsed kondiproovid korraldanud? Mis koorem see ka Marile on, ta ju tugev inimene!” vastas Tõnu higi pühkides.

Mis koorem see ka Marile on. Jah, käsikivi ei olnud mingi koorem. Mari vaatas Filifjonkat Liisi kõrval, libistas siis pilgu üle pulmaliste kuni peatus Kai märgadel silmadel. Hirv ei paistnud sugugi õnnelik olevat, miski vaevas teda. Ja Marigi hakkas jälle Miski pilku tundma. Aga sa saad saia. Kas reheahi on kuum? Mari vaatas rehielamu korstnat ning nägi virvendust – midagi seal majas kas köeti või oli äsja köetud. Tõnu lõi jälle täiest jõust, aga okslik pakk ei tahtnud kuidagi puruneda. Või et temal on raske! Katsugu korra seda koormat ja õõva kannatada, mida Mari tundis ja mis Kai ja Filifjonka silmist aeg-ajalt paistis! Mari teadis, et mingisse tegevusse süvenemine surub selle hirmu eemale, ta võttis veel vilja ja kallas kivide vahele.

“On aga nipid teil söögitegemisel,” vangutas Tah pead, vaadates käsikivi keerutavat Marit.

“Mis mõttes?” küsis Mari üle õla.

“See on ju vaid väike samm uhmrist edasi,” ütles Tah.

“Aga ei sõltu arvutitest ega reaktoritest.” vastas Mari.

“Mnjaa, tõsi ta on, et mida vähem sõlmi, seda väiksem võimalus, et katki läheb. Sõlmi võib lausa ühe käpa sõrmedel kokku lugeda,” nentis admiral õue poole minnes.

“No kas pruut sai jahu valmis?” hõikas vanaema köögiukselt. “Kui sai, toogu siia, siin on teised toiduained ka, vaatame, kas ta jahust saia ka valmis teeb!”

Tõesti, Mari kondiproov ei piirdunudki vaid jahu jahvatamisega. Tainast tuli kah sõtkuda, selleks tõi vanaema toiduained ja riistad välja. Vanaema püüdis küll õpetada, kuidas ja mida millisel ajal sisse segada, aga siis pidi ta hobuseid laua lähedalt laiali ajama, mis siis, et nad vaatasid Mari tegevust paljast uudishimust ega kavatsenud jahu või soodat näpata. Sel hetkel sai hoopis Filifjonka päris Mari ligi tulla ja ta kõrva nii mõnedki retseptiparandused sosistada.

“Pätsi paneme nüüd ahju küpsema, selle ajaga saab paar käia ära allikal ja lapsepõlve allavoolu ära saata!” kutsus Tõnu isa pulmalisi metsaäärde rajale.

Tõnu pidi paku ja kirve jätma sinnapaika – pakk narmendas küll mõlemast otsast ent ei kavatsenudki lõhki minna – ja Mari mõistatas, mis rituaal teda nüüd ees ootab. Kõik tulid nende järel rajale, Filifjonka võttis kaevu kõrvalt ämbrist mõned lilled kaasa. Kostis veel ioonmootorite vingumist – Mai ja Chen lendasid kosmosesse. Marile meenus, et Chen pidi hakkama Samuumi kambüüsis Filifjonka retsepti järgi roogade praadimist juhendama.

“Ja mis me veel tegema peame?” küsis Tõnu, kui oli jõudnud allika äärde.

“Kääri aga sääred üles ja võta kingad jalast, teie lähetegi allavoolu!” naeris Tõnu isa. Mari võttis umbusklikult kingad jalast, Tõnu isa tuli ta juurde ning sosistas kõrva: “Tulete teispool põõsastikku vana heinamaa teed mööda toa juurde tagasi.”

“Kas te midagi hullemat ei osanud välja mõelda?” hädaldas Tõnu, kui oli jääkülma vette astunud.

“Küll me mõtleme,” naeris Tõnu onu.

Vesi oli tõesti kohutavalt külm ja põhi paljaste jalgade vastas valus ja kivine, ometigi tundus see jalutuskäik lausa muinasjutuline, veevulin, ojasängi kohal kaarduvad puud ja kivid kaldaääres meenutasid pilte muinasjuttudest, kus printsessid ja rüütlid ürglooduses seiklesid. Mari ei olnud seda kohta selle nurga alt kunagi näinud, see oli tema jaoks midagi uut. Midagi peaaegu sellist, mida ta Filifjonka kodumaal oli näinud. Vana heinamaa tee oli rohtu kasvanud ja pehme, metsa all valitses vaikus, lähikonnas ei olnud ainsatki hingelist. Mari peatus viimaks ning vaatas Tõnule silma sisse. Järgmisel hetkel nad suudlesid kirglikult.

Filifjonka seisis allikapervel ja vaatas paarile pikalt järele, kuni nad põõsaste vahel silmist kadusid. Vaatas ja mõtles ka siis pikalt, kui Mari ja Tõnu olid ammu silmist kadunud. Samuti ei märganud ta, et teised olid kõik tagasi taluõue poole minema hakanud. Filifjonka lasi lilledel käte vahelt vette libiseda ning vaatas nüüd, kuidas need tasakesi põõsaste vahele kiikusid, sinnasamasse, kuhu Mari ja Tõnu läinud olid. Liiliad, floksid, mitut värvi roosid, mõni karikakar olid allikavette langenud ning kadusid aeglaselt Filifjonka silmist. Filifjonka silmast veeres pisar.

“Kas proual raske?” küsis admiral osavõtlikult.

“Ahh… Jah,” ohkas Filifjonka allikapeeglisse vaadates. Kärbilaevastiku admiral allikapeeglis oli sümpaatsem kui koduvanast politseinik.

Tõnu isa käis toas, tuli tagasi ning imestas: “Kuhu nüüd pruutpaar jäi, no kaua ma neid kingi ja sokke hoian, sai on ka varsti kõrbenud!”

“Ise saatsid nad allavoolu ja nüüd veel küsid!” naeris Peeter.

“Mis imelik komme üldse on niimoodi paare allavoolu saata?” küsis Liis nina kirtsutades.

“Ta ei saatnud neid allavoolu, selle mõte on kasta jalgu, et puhtana, mehe ja naisena uude eluetappi astuda,” vastas Kai. “Mina mõtlesin selle välja, sest see allikas... On kuidagi hea.”

“Mis sina ka sellest tead! Ainult Jeesuse läbi on võimalik täiesti puhtaks saada,” turtsatas Liis. Kai vaikis ja vaatas talli nurga taha metsa poole.

“Seal nad ongi!” hüüdis keegi naistest, vist Mari tädi, kui Tõnu ja Mari nähtavale ilmusid.

“No kus te nii kaua olite?” laiutas Tõnu isa käsi, “meie ootame, sai kah kõrbeb…”

“Katsu ise paljajalu mööda käbisid ja oksi kõndida!” virises Tõnu sokke ja kingi võttes.

Sai ei olnud kõrbenud, vaid parimas valmidusastmes, kui Mari selle ahjust välja võttis, kandikule pani ja linaga kattis.

“Päev vaob õhtusse, meid ootab aga peosaal päris kosmoses, sõjalaeva saalis,” jutlustas Tõnu isa. “Aga enne on meil võimalus proovida seda saia, mille pruut isiklikult teie nähes jahvatas, sõtkus ja küpsetas. Kellele lõikab Mari esimese lõigu?”

Mari pani kandiku lauale ning tõstis lina saialt. Tõnu tuli ootusvalmilt laua juurde.

“Kai!” ütles Mari nuga võttes. Tõnu imestas, rahvas ahhetas, kõik vaatasid üksteisele otsa ega mõistnud Mari käitumist. Kai vaatas vesiste silmadega imestunud inimesi ning astus arglikult laua juurde, võttis saianuki vastu.

“Ma ei saanud muudmoodi. Ma lubasin seda talle sel päeval, kui mulle see kingiti!” selgitas Mari katkeval häälel, näidates kihlasõrmust. “Ma lubasin Kaile! See võimalus tuli mulle nüüd nii ootamatult, ma ei saanud seda mööda lasta.”

Kail paistis nüüd kergem olevat, tundus, et ta ei olnud enam nii murelik ja kurb. Sai oli hea ja magus ja rahvaski ei paistnud sellest väga suurt numbrit tegevat, et pruut esimese saiakannika peigmehe asemel hoopis paksule hirvele andis. Vanaema oli vahepeal uue kohvilaari keetnud ja vanaisa järgmise õlleankru välja toonud.

“Kust sa selle punase kiviga sõrmuse said?” küsis keegi.

“Filifjonka kinkis,” vastas Mari viimast saiakontsu lõigates.

“Aga nüüd palutakse teid laevadele, hakkame kosmosesse tõusma!” kuulutas Tõnu isa.

“Jah, aga kus admiral on?” kriiksus Gi käppi laiutades. Tõnu isa lasi kortsus kulmuga pilgu üle rahva libiseda.

“Kus Filifjonka on?” küsis Mari.

“Kus me siis peaksime olema?” kostis admirali hääl tallinurga poolt. Sealt nad lähenesidki, peatselt oli kogu seltskond koos ja valmis Tsüklonile ja Nemesisele asuma.

Mõned inimesed vaatasid huviga, mõned umbusuga, paar naist ei tahtnud üldse trapist üles tulla. Gi patsutas ühe puusa, öeldes: “No mis teil karta, see pole teie Maa kuurakett, mis kohe alla kukub, kui sees kärts peeru lasta! See laev on kindel, see on paksust ja vedelast läbi käinud, ärge kartke ometi!”

Tõnu tundus juba kärpide ja kosmoselaevadega harjunud olevat, ta seisis rahulikult, kui teised mehed uudishimulikult ringi uurisid. Naised olid kössis, hoidsid kokku ega julgenud kuhugi vastu puutuda, sosistasid isekeskis midagi murelike nägudega. Võõrad hiidkärbid sabistasid ringi, paar tükki jooksid tulijate selja taha ja uurisid luugi pidemete asendeid ja näitusid, ütlesid midagi vaikselt suu lähedale kinnitatud mikrofonidesse.

“Ja nüüd oleme siis hävitaja Tsüklon pardal. Teile on eraldatud…” alustas Tah.

“Sa vana vunts leidsid omale uue naise või?” segas Gi vahele.

“Oh Gudu küll… Ahah, seal eemal tuleb komandör Pen, tema ütleb, mida te võite ja mida ei või teha,” jätkas admiral. “Ja mis sul minu naistest?”

“No olid selle Filifjonkaga nii kaua ära,” irvitas Gi.

“Või et kohe naiseks… Nojah, ütleme, et meil oli päris huvitav vestlus, ta on ikka sellisest süsteemist pärit, millest ei tea me tühjagi,” jutustas Tah.

“Muidugi, Fifi on tegija daam,” kiitis Peeter takka.

“Pilu, mis sina siin teed, sa pidid Nemesisega minema, kes su trummid ja taldrikud paika paneb?” imestas Tõnu.

“Ma ei tea… Küll Kere paneb, ma pidin õlleankru otsast kinni võtma…” Peeter ehmus enda nina all peatunud noorest, tumedakarvalisest ja uhkest kärbist.

“Komandör Pen,” tutvustas see ennast näoga ülejäänud pulmaliste poole pöörates, “lahingulaeva Tsüklon komandör. Mis ma öelda oskangi? Luuke näete? Pulte ja terminale seintes näete? Vot katsuge niimoodi olla, et teie vahelt igale poole läbi pääseb ja et ükski selline seade varjatud ei oleks, et meeskonnaliikmed neile takistuseta ja viivitamatult ligi pääseksid, kui vajadus tekkib. Küsimusi on?”

“Kuhu me istume, kui see kiirendus peale hakkab, kui me kosmosesse lendame?” küsis Liis, kes oli hiljuti füüsikatundides kosmoserakettide kiirusi ja kiirendusi õppinud.

“Kiirendus? Milleks istuda ilmtingimata?” kortsutas Pen kulmu.

“Heh, inimesed ei tunne väljageneraatoreid,” muheles admiral, komandör laiutas käppi ja ruttas tagasi kaptenisilla poole.

“Mis generaatoreid?” küsis Mari ema.

“Need on sellise põhimõttega aparaadid, et tekitavad nagu kunstlikku vastugravitatsiooni kosmoselaeva sees, vastupidiselt mootorite kiirendusele, siis jääb tunne, nagu laev seisaks paigal,” seletas Mari. Põrand hakkas kergelt põruma, keegi arvas: “Nüüd tõusime küll lendu.”

“Ma arvan, et see on atmosfääri ülakiht ja kosmiline kiirus, siis hakkab niimoodi peksma, lennus oleme me juba mitmeid minuteid,” vastas Mari.

“Kus me oleme?” küsis Liis umbusklikult.

“Aga lähme vaatame,” kutsus admiral hävitaja juhiruumi poole astuma hakates.

Inimesed jõudsid juhiruumi juurde siis, kui Tsüklon juba atmosfäärist püstloodi eemaldus. Ruum oli kitsas, kõik ei mahtunud sinna ohutult ära, inimesed vahetasid kohti, et nad saaks kordamööda aknast välja vaadata. Kosmose ilu lummas kõiki, mitte keegi enam ei kahetsenud, et nad hiidkärpidega kaasa olid lennanud.

“Kus Saturn on?” küsis Liis laotust uurides.

“Seal,” osutas Tah eredamale tähele, Liis vastas pettunult: “Ma mõtlesin, et me sõitsime talle lähemale ja ma näen tema rõngast nagu aupaistet.”

Peeter naeris, Tah muheles: “Egas üks samm miljarditest teda siis lähemale too.”

“Aga see seal on Nemesis,” ütles Mari teiste tähtede taustal liikuvale eredale laigule osutades, “Näete, ta läheb samas suunas, mis meiegi.”

“Jõuavad siis enne?” küsis Mari isa.

“Jah, nemad lähevad lennušahti, sealt on lühem tee saali, meie peame põkkuma,” vastas Tah, käed vaheliti.

“Aga mis te Filifjonkast arvate? Jube naljakas, mis? Täpselt samasugune, nagu Muumitrolli raamatus,” küsis Peeter.

“Ta on kuidagi… Hirmus,” kaebas Liis, “Jumala loom ta küll ei ole.”

“See on huvitav tõesti, ta oli allika ääres kuidagi kurb. Ja ta jutustas mulle, kuidas ta ühel jaaniõhtul Muumitrolli pruudiga koos oli mingisugust loitsu teinud, mingid lilled olid seal mängus ja et noh, mõte oli selles, et kui õigel ajal veepeeglisse vaadata, näeb seal tulevase nägu. Aga tema oli seal kinni võtnud üks politseiülem ja vangi pistnud, sest nende lõkkest leiti mingisuguseid silte, mille vandaalid olid kuskilt pargist üles kiskund,” jutustas Tah. “No oli see jutt, mis ta oli, kuidagi imelik maa kah, et põletad mingeid kaldaäärest leitud silte ja kukud vangi. Aga vot see vaevab mind, et see lugu on kuramuse tuttav!”

“Aga see oligi nii!” hüüatas Liis, “See on “Ohtlik jaanipäev,” ma laenasin talvel sõbrantsilt raamatut, seal oli jah täpselt niimoodi kirjas!”

Tah kergitas kulme, inimesed vaatasid jahmunult teineteisele otsa, Gi vangutas pead. Tsükloni meeskonnaliikmed ei teinud kuulmagi, igaüks oli oma ametis. Tüürimees keeras juhiseid, tähed akna taga liikusid ja vaatevälja ilmus pimestavvalge Kuu pind.

“Aga mis seal ikka, on see müsteerium, mis ta on. Aga Filifjonka on küll väga sümpaatne ja tore naisterahvas,” võttis Tah kokku. “Te võiks teda vähem karta.”

“Aga kui ta hammustab?” küsis Tõnu vanaema karmil häälel.

“Eks siis tule ikka seda karta, kes suudab teda nii kaugele viia, et ta kedagi hammustama hakkab,” vastas Tah juhiruumi seinale nõjatudes.

“No aga kuidas siis,” kurjustas Tõnu isa, kes oli miskipärast lõbusast peoperemehest jälle pahuraks vanameheks muutunud. “See kallaletung käis tal küll nagu muuseas.”

“Oh issand,” ohkas Peeter, “te ei taha jälle kuulma hakata, kuidas see kõik täpselt käis.”

“No näed…” jätkas Tõnu isa.

“Tead, mis meie, kärbid, ütleme,” katkestas Tah naerdes. “Inimesed on ohtlikud. Ja seepärast, et teil on mõistus. Aga üks asi on puudu. Üksmeel. Seepärast on teie käitumine ettearvamatu. Muuseas, selle pärast läks teie nende Leninite, Brežnevite ja Marxide ja kes nad kõik seal teil olid, kommunism ka lörri. Justkui arvasid tegevat kõiki võrdseks, aga kohe, kui võimalus avanes, kukkusid kõik kõiki koorima ja varastama...”

“Ja Hitler ka oma raamatuga!“ hüüdis Liis vahele. “Neil kõigil olid ideed ja õpetused ja kõik lõppes surma ja hävinguga, sest selline raamat ja õpetus saab tulla ainult Jumalalt!“

“Peab tunnistama, et see jumalaõpetus on teil tõesti erakordselt kaua vastu pidanud,“ nentis Tah ja jätkas: “Arenete siiski jõudsalt, üksmeelt on iga sajandiga rohkem. Alles mõnisada aastat tagasi olite kõik veel mõnekümnetuhandelistes vürstiriigikestes ja tegelesite põhimiselt teineteise maade rüüstamisega. Jaa, praegu on isegi teil tollipiirid Euroopas kadunud, edusammud on märkimisväärsed.”

Tõnu muigas, Mari itsitas. Tõotas päris lõbus pidu tulla. Peaasi, et vanaema ja Filifjonka jälle kokku ei lähe. Peeter patseeris edasi-tagasi, vaatas vahest kosmost ja kuud, kiitis “Lahe!” ja pöördus ümber. Liis vaatas teda, aga mis näoga – seda Mari hämaras ei eristanud.

Mari puuris pilgu kosmosesse ning nägi suuremat objekti tähtede taustal liikumas. See ei olnud enam Nemesis, see oli palju suurem. See oli juba Samuum. Tüürimees tõmbas pidurdusmootoreid, Mari vaatas eemalt radarite näitusid ja mootorite energianivoosid ning sai aru, et loetud minutite jooksul jõuab hävitaja Samuumi külje alla. Objekt akna taga paisus märgatavalt, esmalt venis see pikerguseks, siis paistis, et ta on justkui kiilukujuline, seejärel hakkas paistma, et ta profiil on sakiline ja korrapäratu. Liis, kes oli kaunis tihti kosmost ja Kuud uurinud, märkas ristlejat ning kiljatas: “Mis see on?”

“Kosmoseristleja Samuum. Oleme pikemat aega tema tuleulatuses nagu vanajumala selja taga. Juba pikemat aega oleme piirkonnas, kuhu vaenulikel objektidel pole mõtet nina toppida.”

“Kas me läheneme temale?” küsis Tõnu ema.

“Muidugi, me peame selle pardal ju pidu,” vastas Gi. “Admiral valetas ka – tegelikult on Samuum remondis ja teenistusest maas, ülijuhid laiali, kahurid energiata, sellel pole praegu mingit tuleulatust. Ega me teid muidu sinna lase, teenistuses lahingulaevale ei laseks me kedagi.”

“Tah ei valeta,” muheles admiral, “tõsi ta on, Samuum on küll teenistusest maas, aga sellegipoolest pole vaenulikul elemendil Maa lähikosmosesse asja, sest siin on veel Taifuun ja Buran, lisaks Tsüklon, mille pardal te viibite. Maa pinnal veel Orkaan ja kui palju lahingulennukeid patrullis on, ei hakka üles lugemagi.”

Mari vaatas üksisilmi lähenevat Samuumi, sellel paistsid juba kahuritornid, silm hakkas ka lennuluuke ja sõrestikku eristama. Tüürimees keeras süvenenult kange ning jälgis radariekraane, varsti oli lahingulaev akna taga juba nii lähedal, et kõik detailid olid näha.

Ristleja nägi välja nagu ehtne monstrum, ta ei olnud ehitatud atmosfäärilendudeks. Seepärast puudusid tal vähimadki voolujoonelised katted, kõik, mis näha oli, oli ainult paks teemandiitsoomus, pilku püüdsid kaheraudsete raskekahuritega liikuvad soomustornid, neid oli kokku kaheksa. Väiksemaid kahureid, mis olid ette nähtud lahingulennukite ja rakettide tõrjeks, ei tasunud kokku lugedagi. Lennukite ja paari tähelaeva maandumisluugid olid hästi näha, aga raketišahtid ei paistnud. Need sisaldasid tuumarelvi, millega võinuks rohkem kui poole Maa pindalast radioaktiivseks kõrbeks muuta. Kogu selle monstrumi pikkus meteoorikilbist kosmosemootoriteni ületas oluliselt poolt kilomeetrit. Liis vaatas ristlejat, nina krimpsus, naised muutusid taas murelikeks ja tõmbusid kühmu, meestes tekkis ärevus. Siis äratas tähelepanu uus liikumine: kuskilt altpoolt ilmus nähtavale Nemesis, mis ristleja külje alla manööverdas. Suure lennušahti luugid lendasid lahti, Nemesis vupsas sisse ja luugid sulgusid selle taga kaunis järsult. Kogu manööver toimus loetud sekundite jooksul, ei mingit ettevaatlikku manööverdamist ega ootamist, nagu inimesed oma kosmonautikat puudutavates filmides nägema olid harjunud. See oli inimestes jälle uudishimu tekitanud, Samuum ei paistnud enam nii õudne.

Tüürimees keeras kange ning tähed liikusid, ristleja kadus kuhugi tahapoole vaateväljast ära. See-eest ilmus nähtavale Maa oma täies ilus. Naised ahhetasid seda vaatepilti nähes, Liis pani käe rinnale ja tõmbus kühmu. Mari kallistas Tõnut, Peeter seisis, käed puusas ning nautis vaadet.

“Päris omapärane. Olen sattunud kosmosesse ja vaatan Maad. Nagu muuseas, justkui sõidaks bussiga. Okei-okei, pigem nagu soomustransportööriga. Kui paljud meist oskasid arvata, et nad kunagi elus kosmosesse sattuvad?” arutles Peeter. Inimestes levis taas lummus asjaolu üle, et nad viibivad kosmoses.

“Sellega harjub ära,” ütles Tah, vallandades sellega nii mõnegi naeruturtsatuse.

Maa varjasid ootamatult kosmoseristleja kahurid ja kerekonstruktsioonid, mis olid nüüd juba õige lähedal. Hiidkärbid jagasid teineteisele tasa käsklusi ja jooksid ringi, tüürimees sättis kange ja kontrollereid, jälgides pinevil ilmel ekraane, kuulates kõrvalt abide juttu. Ühel hetkel läbis Tsüklonit kerge raputus ja värin, tüürimees lülitas mingeid nuppe, tõmbas kontrollerid nulli ning teatas: “Valmis! Oleme kohal.”

“Kuidas põkkudega on? Peavad?” küsis Tah.

“Kutid proovivad ja mõõdavad veel,” vastas tüürimees ekraane uurides. Siis ruttas koridorist kohale komandör Pen, kes teatas: “Oleme paigas, põkulift on valmis. Võite asuda ristleja pardale!”

“Siiapoole,” viipas admiral koridoris edasi kõndides, inimesed järgnesid talle ettevaatlikul sammul. Põkulift oli avar, mõeldud varuosade ja suurte transpordirobotite vedamiseks, kahe sõiduga olid kõik inimesed Tsüklonilt Samuumi pardale toimetatud. Siin tundsid end koduselt ainult hiidkärbid ja võib-olla ka Mari, ülejäänud inimesed hoidsid kokku ja olid tasa. Isegi Peeter tõsines, nähes pikki klaustrofoobseid koridore, torusid-juhtmeid lae all ja roomikroboteid siin-seal liikumas. Ristleja sisemus tuletas meelde õudsemaid ulmefilme, kus kitsastes šahtides ja koridorides varjasid end tapjatulnukad, laeva meeskond vähenes nii, kuidas viimased ellujäänud oma kaaslaste moonutatud laipu leidsid.

“No mis teil on? Julgemini,” kutsus Tah lõbusal häälel. “Ega siin jah mugav ole, eks see ole lahingumasinate asi nagu ikka – praktilisus ja kompaktsus ennekõike. Aga siin see on, ma isiklikult loodan, et see meeldib teile.”

Admiral avas laiad uksed ning inimesed leidsid eest ootamatult avara ja hubase peosaali. Mai ja Chen seadsid viimaseid nõusid lauale, Filifjonka kallas morsiklaase täis. Valli ja Eliise uudistasid ringi, nendega oli liitunud üks väga paks leopard. Transpordirobot paigutas lauale hiiglaslikku pulmatorti, tema tagant astus välja veel üks peaaegu Valli suurune tiiger. Alissa ilmus kõrvaltruumist salatikausiga, Kai ja Liisu lebasid nurgas. Laval oli valmis seatud helitehnika, Kristo seisis šampuselaua taga ning hüüdis: “Kuradi Pilu, kus sa olid, mina pidin jälle su taldrikuid varte otsa keerama!“

“Tõin su õlle ära,” vastas Peeter, ja lasi koos Mari isaga kahevahele võetud tündri ettevaatlikult põrandale.

“Mis need kiskjad veel siin teevad?” küsis Tõnu ema murelikul häälel.

“Niisama,” vastas Chen, “teie rõõmuks. Ärge kartke, nende geenidest on välja roogitud kõik, mille alusel nad Vallit või Kaid toiduga võiks seostada, seda nad ka ei tea, et kihvadega saab tappa.”

“Ei, nad on väga lahedad rullid, ärge kartke, silitage kõrva tagant. Aga muidu, kas teeme pauku ka?” Vastust ootamata lasi Kristo šampanjakorgi lendu. Külalised kogunesid lauakese ümber pokaale võtma, Kristo paugutas järgmise pudeli lahti ja kallas vahutavat jooki. Mari ja Tõnu vaatasid teineteisele silma, Mari vaatas korraks ka Filifjonkat. Muumimaalane oli rõõmus, silmis paistis sära. Peeter polnud laua ligi tulnud, vaid oli juba laval ning lülitas võimendeid sisse. Hetke pärast katkestas sumina Peetri trummisoolo, sellele järgnenud vaikuse kasutas ära Tõnu isa, kes kõneles: “Minu ja ilmselt ka teie jaoks on täitsa uskumatu viibida kosmoses, mis siis, et sellise tapamasina sisemuses. Aga see ei ole ikka meie koht ja pruut on ka aru saanud, et see pole päris õige koht. No soovigem, et Mari nende masinate juurde tagasi ei pöördu ja et ta Tõnut kaasa ei viiks. Noorpaari terviseks!”

Klaasid kõlisesid, inimeste meeleolu oli saali nähes tõusnud. Nüüd seati toole ja valiti endale istekohti. Chen kuulutas siis: “Aga nüüd pakume sooja toitu – proua Filifjonka juhatusel küpsetatud liha. Olge lahked!”

Mari isa lasi vaagna ringi käima, Alissa tõstis kartulivaagna. Teisel pool liikusid juba kapsasalati kauss ja kastmekann. Mari ja Tõnu istusid laua keskkoha juures tordi lähedal, Mari vaatas seltskonda. Lõpuks ometi nad istusid, ei rutanud mööda taluõue ringi ega närvitsenud. Keegi ei olnud ka enam heitunud kosmosereisist või võõrtsivilisatsiooni sõjatehnikast ja robotitest. Valli lesis Mari vastas seina ääres ning vaatas perenaisele säravsilmi otsa.

“No nii, mina jäin siis hiljaks,” ütles Peeter, kui oli lavalt naasnud. “Ahah, seal on hoopis need pokaalid.”

Ta tõi ühe, tõstis selle noorpaari poole ning kuulutas “Kibe!”

Mari ja Tõnu väljendasid jälle piduliste rõõmuks vastastikkust armastust. Siis jäi kõik vaikseks, ainult nugade-kahvlite kõlin kostis, mõni ütles tasa ka mõne sõna sekka. Kristogi tundis end vaikuses imelikult, ta läks lavale ning pani muusika mängima. See oli rahulik ja leebe, eriti paistis see Vallile ja Eliisele meeldivat. Tiiger lontsis hobuste järel ja paistis, et ta samastab end hobustega. Võib-olla suuruse järgi. Ta otsis Valli ja Eliga kontakti, ent paistis, et hobused ja tiiger ei mõista teineteise kehakeeli. Leopard tatsas seinaääri pidi, nuusutas inimesi ja lauapealset. Mari vaatas pidulisi, kes olid gruppidesse tõmbunud, inimesed eraldi ja hiidkärbid eraldi. Üks seltskond eristus teistest, seal olid Mag, Lea, Filifjonka, Kai ja Liis, Mari kuulis juba elavat arutelu Piibli teemadel. Teises lauaotsas olid mehed, Mari kuulis jälle Tõnu vanaisa pajatusi suure sõja päevilt. Naisedki ei võõrastanud enam hiidkärpe, nende seltskonna keskel paistis Mai ümar näolapp.

“Kus Tah on? Ma ei näe admirali,” imestas Mari.

“Silda läks muidugi! Ega tema sul puhata oska!” vastas Gi klaasi laiutades.

“Ta ju ei söönud üldse, kuidas siis nii? Kus see kaptenisild asub?”

“Seitsmendal tasandil, sealt leiab juba viidad,” vastas Gi tüdinult.

“Fifi? Viime äkki admiralile prae?” pakkus Mari ja võttis tühjad pokaalid ja šampusepudeli.

Filifjonka vabandas seltskonna ees, tõusis, ning tuli Mari juurde.

“Aga loomulikult, kuidas siis nii saab? Niimoodi vaikselt minema hiilida!” imestas Filifjonka kandikut, taldrikut ja nuge-kahvleid seades. Varsti oli kandikule praad, võileivad ja kohv valmis seatud, Filifjonka võttis selle osavalt käe peale ning tuli Mari järel saalist välja. Filifjonka ei lasknud ennast koledatest koridoridest heidutada ning rääkis imestunult: “Ja te tapsite oma jumala poja, lõite ta risti! Ja mina mõtlesin, et miks te kõik sellised imelikud olete. Kuidas ometi see sündida sai?”

“Oh-jaa. Inimeste maailmas on veel imelikumaid asju sündinud, pole mõtet rääkidagi,” vastas Mari lifti tellides. “Nii. Seitsmes tasand.”

“Aga miks te ometi nii teete? Elu on ju palju raskem, kui te niimoodi mõtlete.”

“Küsi midagi lihtsamat… Õigemini proovi midagi üksi muuta. Kuulsid ju, mis admiral… Ah, sa olid ju Nemesise peal, sa ei saanud kuulda. Admiral ütles umbes nii, et ainult inimene on nii ettearvamatu, et suudab sind selleni viia, et sa lased kihvad käiku,” jutustas Mari liftist välja astudes ja koridoris käies.

“Ah et see oli siis teil jälle teemaks. Mul on ikka väga häbi sellest. Aga ma tunnen ka seda, et mul pole mõtet üritada sellelt mõisateenijalt andeks paluda. Ta on nagu… Katastroof! Loodusjõud!”

Mari naeris nii, et ta pidi pokaalid ja pudeli maha pillama ja ta ei saanud kaptenisilla ukse nupule hästi pihta. Filifjonkalgi paistis lõbus olevat, Mari tundis kergendust, et ta selle katastroofi üle naerma hakates taas mõnda Filifjonka valusat kohta ei puutunud.

Uks avanes lõpuks ning Mari kuulis admirali tüdinud häält: “No Gudu küll, saage ometi aru, Samuum ei ole enam pealaev! Kus on remonditsehh? Orkaanil muidugi! Saate oma tulejuhtimisprogrammi sealt! Kui sealt ei saa, siis peate Agno baasist saama!”

“Aga Orkaanilt ei tulnud korras programmi, see keeras meil arvuti sassi, see ei reageeri millelegi ja meie peame Prootoni 24 tunni jooksu lahingukorda saama!” prigises kuskil valjuhääldaja.

“Mis 24 tunni jooksul?” põrutas Tah.

“Lan ütles…”

“Mis Lan? Miks ometi? Minu laualt pole läbi käinud ainsatki lahinguplaani, kus vajataks ülehomseks Prootoni rivisolekut, öelge Lanile, et admiral käskis tal musta augu taha kerida! Vaadaku vaid, et Orkaani kärmelt rivisse saavad ja sealt kõrbest ära kosmosesse toovad. Taifuunist, Buranist ja Tsüklonist on praeguseks julgeolekuks küll ja rohkemgi veel!” sõimas Tah mikrofoni.

“Tohoh, daamid! Ja mina mõtlesin, et aitab mulle eilsestki õhtust,” imestas admiral, kui Filifjonka kandiku ristleja puldile asetas ja Mari pokaalid täis kallas.

“No niiviisi ka ei saa, et lased aga saalist jalga ja kogu lugu,” manitses Filifjonka.

“Mis teha! Katsu ise admiral olla. Paned asendaja, proovid puhata, lõpuks ikka oled taas selles jamas sees, sest küll keegi ei taha, ei suuda, ei oska, ei viitsi, ei jõua asju korrapäraselt ajada ja siis nurutakse minu käest. Lan ei saanud jälle hakkama, saatis Prootonile vigase tulejuhtimisprogrammi ning lasi selle arvuti ka kokku! On vast jama!” kaebas Tah.

“Las nad jamavad omaette,” ütles Filifjonka kaht pokaali võttes ning admirali kõrvale istudes. “Nüüd aga peame pidu.”

Mari tundis end lausa üleliigsena, kui neid kahte vaatas ning hoidis vaevu naeru tagasi. Siis libistas ta pilgu üle ristleja juhiruumi. Jah, Samuum oli teenistusest maas ja seisis orbiidil, pultides helendas vaid mõni üksik ekraan ja kõik istmed olid tühjad, peale nende kolme ei viibinud ruumis hingelistki. Ruum oli hämar, valgus tuli vaid kitsukesest akende rivist, mille taga paistis Samuumi vööriosa ja kahuritornid ning avakosmos.

“Kuidas siis muidu läheb? Mis me pärast seda pidu teeme?” küsis Mari.

“Eks sa ise tea, mis sa teed. Mina loodan su igatahes kaela pealt ära saada. Las Tõnu kantseldab sind edasi,” naeris Tah.

“Aga teie ise?” päris Mari.

“Ära parem küsi,” ohkas admiral. “No saime Ge ikkest lahti. See oli pikk ja kurnav sõda. Aga mis on tulemus? Elame ikka nagu vangid seal Pluuto koobastes. Mis me seal edasi teeme? Elame niisama? See ka mõni elu.”

“Tegelikult polnud sellel elul väga vigagi,” vastas Mari, meenutades oma kaheksat kärbiühiskonna aastat. “Eriti nüüd, kui ei ole sõjalist ohtu. Harjub ära!”

“Kas te muust kui sõjast ka mõtlete ja räägite?” küsis Filifjonka teravalt.

“Eks nüüd peab rääkima hakkama, sõda ju läbi,” vastas Tah süües. “Aga igavene jama ikkagi. Oletame, et mina panen vanaduse pärast ameti maha, kes asemele kerkib – Lan! Aga tema on vaatamata oskuslikule tegutsemisele sõjaolukordades siiski nagu mingi pojukene, kogu aeg peab kantseldama.”

“Kas siis kedagi arukamat ei ole valida?” küsis Filifjonka. “Minu arust sobid sa sellesse ametisse veel kaua.”

“Väsinud olen sellest, vot mis,” vastas admiral sirutades. “Ja kui kaua ühiskond ikka ühte moodi juhtimist kannatab. Ja teate ju hästi, mis juhtub, kui ühiskonnal igav hakkab – hakatakse lollusi tegema. Hoiaks jumal veel selle eest, et meil siin mingi selline lasteaed lahti ei läheks, nagu teil Maa peal. Või veel hullem – nagu Gel.”

“Kas te kardate midagi?” küsis Filifjonka hoolitsevalt.

“Ei karda. Vähemalt lahinguid mitte. Aga nüüd on sõda ka läbi, ohvitseridel ja sõdalastel hakkab ka igav. Vot ma kardan seda üleminekuaega, mil nii paljud kutid peavad endale teise rakenduse leidma, ma kardan, et see ei lähe valutult,” krimpsutas admiral koonu. Mari õhkas kergendusest – vähemalt tema saab nüüd siit minema ega puutu admirali kirjeldatud probleemidega enam kokku. Tema seab end Tõnu juurde sisse ning kärbid tehku seal Pluutol, mida heaks arvavad.

“Aga mina ei usu, et teil nüüd mingeid pahandusi tuleb või te üksteisele liiga hakkate tegema. Te ikka hoiate palju rohkem kokku kui inimesed,” ütles Filifjonka, lastes admiralil enda juukseid silitada.

“Ei mina ka ei usu, kärbid ja inimesed on ikka kaks ise liiki,” naeris admiral.

“Ja kui meenutada Lea ja Ra avastusi ja seda, et Filifjonka siinviibimine võimalikuks sai, siis niipea teil kindlasti igav ei hakka, uurimistöid tuleb teil mägede kaupa,” leidis Mari peaakna ees edasi-tagasi jalutades.

“See kah veel,” ohkas admiral tühja pokaali kandikule pannes. “Huvitav, mis peosaalis toimub?”

“Aga tulge ka, lähme vaatame. Nad kindlasti juba muretsevad minu pärast,” kutsus Mari.

“Oh ei, saan natuke juttu teha, siis kindlasti on neil jälle mind vaja, ma kardan, et mul ei tule sellest peost midagi välja,” kaebas Tah istuma jäädes.

“Aga mida sa kõige enam sooviksid?” küsis Filifjonka tasa. Tah vaatas lakke, hingas sügavalt ning vastas: “Tumesinist taevast. Oja puude all – nagu Tõnu vanaisa talu juures, eksole – ja õnge.”

“Ma usun, et sa saad selle,” ütles Filifjonka lohutavalt admirali kätt silitades.

“Ah mine sa ka…” pahvatas admiral naerma, “kärbid ei näe midagi sellist vist enam kunagi.”

Mari ja Filifjonka korjasid nõud kokku ning asusid peosaali poole tagasi.

“Admiral on ju tore?” küsis Mari lifti astudes.

“Oh jaa,” vastas Filifjonka, pilk laes ja käed kõhu peal koos. Tõmbus siis pingule ning jätkas: “Muidugi jah, ta on tark ja sobib oma kohale, nagu admiral peabki. Ehk ma võtaks nüüd kandiku, sul käed kõik täis ja mina ju ei tea, millisele nupule vajutada.”

“Siin polegi neid rohkem,” naeris Mari, Filifjonka püüdis talle otsa vaadata ning paistis kergelt ärritunud olevat. Liftiuksed avanesid ning Mari astus rahuloleval ilmel, tasast viisikest vilistades, tühi pudel ja pokaalid ühes ning kandik teises käes, peosaali poole. Filifjonka silitas teemandiitseina ja lausus: “Tegelikult nad vääriksid kindlasti paremat elukohta kui see kolakas.”

Saalis käis juba tants ja trall, Kristo õpetas parasjagu Alissale tantsusamme, sama õpetas Tõnu ema Rale. Ra nägi selles rollis nii naljakas välja, et Mari pidi seda nähes peaaegu kandiku maha pillama. Lauaotsas oli meestesumm sõjamemuaare kuulamas, keskele, Tõnu vanaisa kõrvale, oli ilmunud punkar Peeter. Nimelt oli selgunud, et Peetri vanavanaisa, leitnant Ilu, Vabadusristi kavaler, olnud Sirgala kaitseliini kaevikuis Tõnu vanaisa otsene ülem.

“Mitte sammugi tagasi, raisk!” hüüatas Peeter pitsi tõstes. Tõusid teisedki pitsikesed sillerdava läbipaistva joogiga. Mari ohkas ning vaatas teise laua otsa. Sinna olid kogunenud Liis, Valli ja Tõnu onu, Filifjonkagi võttis nende lähedal istet. Mari läks ning vaatas, mida Tõnu onu Vallist tahab.

Tõnu onu oli loomaarst ja ta tundis hobuseid läbi ja lõhki. Ta uuris Valli lõuapärasid, silmi, katsus kaelasooni ja õlgu, imestades: “Nii rasvunud ja ometi nii rahuliku pulsiga. Huvitav, mis ta vererõhk olla võiks?”

“Ta peabki selline olema, see on kärpide aretatud lihatõug, ta on terve, tal ei ole häda midagi,” targutas Liis.

“No mis lihatõug! Siin on oma 20 sentimeetrit pekki,” vastas Tõnu onu Valli külge loksutades. “Ime, et ta veel omal jalgel püsib! Ja mis selle pekiga peale hakatakse?”

“Kärbid kasutavad seda nafta asemel, naftat ju Pluutol ei leidu,” vastas Mari istet võttes. “Ja muuseas, ega ta ole nii nõrguke midagi, oleks sa näinud, millised risukuhjatised me temaga maal ära lohistasime.”

“Ja enne te vaid lösutasite kosmoselaevades, nüüd panid looma tööle? Lahti tahtsid temast saada või? Ta süda ei pea sellele vastu, ära enam niimoodi tee,” manitses Tõnu onu. Filifjonka kuulas huviga.

“Südame pärast ma ei muretse. Lea osales nende geenide tegemisel, nad vist said need nii tasakaalu, et nad võivad 200 aastaseks elada. Ei süda on neil tugev, noor hobune võib ligi 20 kilo päevas juurde võtta,” selgitas Mari sõstrakooki lõigates ja Vallile andes.

“Ja nüüd õpetad teda palukesi lunima ja ta läheb sul veel paksemaks,” muheles loomaarst.

“Ei ta luni midagi, oskab oma aega oodata küll. Ja paksuks… Ma vist peaks siis talle päevad otsa pidevalt kooki lõikama,” naeris Mari hobust silitades ja kallistades. “Muuseas, ta kuulab meid ja mõtleb ka, nagu inimene. Kärbid tahtsid loomi ka lihtsamaid töid tegema panna, seepärast andsid neile mõistuse ka, aga miskipärast olen ma väga vähe näinud Pluutol töötavaid loomi. Aga eks see ole hea, kui nad arukad on, palju kergem õpetada ja puha.”

“Kas ta tõesti saab meist aru?” kohmetus Tõnu onu. Valli vaatas talle kelmikalt otsa ja pilgutas silma, pannes onu punastama. Oli ülimalt rumal avastada, et sa oled ühe daami liigseid kilosid ja südameprobleeme tema enese kuuldes lahanud ja seda mitte just eriti delikaatselt.

“Ma poleks uskunud, et siin nii tore on,” kiitis Liis, puna põskedel. “Otsekui paradiisis, loomad on nii sõbralikud, tiiger ja hirved koos ega söö üksteist!”

Tiiger otsis nüüd Liisuga kontakti, leopardiga mängisid lapsed Tõnu suguvõsast.

“Ei, ei ole see paradiis,” nentis Kai nukralt. Ta teadis, et tegelikkuses loomi ristlejal ei ela ja neid tuuakse siia ainult kärpidele toiduks. Suure tõenäosusega need kaks kiskjat homset päeva ei näe. Valli müksas Marit ja Tõnu onu ütles peaaegu võidurõõmsalt: “Ja sina ütlesid, et ta ei hakka kooki lunima.”

“Ta tahab juua,” täpsustas Filifjonka.

Mari jootis hobusele morssi enda klaasist, kallas klaasi uuesti täis ning jõi ise ka.

“Kas midagi on valesti?” küsis Filifjonka, kui Tõnu onu pead vangutas.

“See vajab ikka harjumist, et keegi hobusega ühest klaasist joob,” nentis Tõnu onu. “Ta on ju loom.”

“Ega ta taim tõesti pole,” naeris Filifjonka. “Või on tal mingi nakkus? Minu arust on ta küll puhas ja terve, kui see paksus välja jätta ja see pole nakkav.”

“Ei noh see vajab harjumist... Vaevalt jah temal mingit nakkust on, eriti, kui ta veel mõtleb nagu inimene ja enda eest hoolitseb. Ta on ju puhas ega haise. See vajab harjumist, et söögilauas on kedagi muud peale inimeste. Me oleme oma kodumaal seni aastatuhandeid ju ainsad tsiviliseeritud loomad olnud.“

“Ah soo, see siis seletab nii mõndagi,” imestas Filifjonka küünarnukiga lauale nõjatudes. “Ja mina pean vastuse võlgu jääma, kui minult küsitaks, kui palju erinevaid kultuuriga liike minu kodumaal elab ja toimetab.“

“Ja meil on see nüüd ees. Kõige pealt arukad hobused,“ lausus Tõnu onu Vallit silitades. “Ja veel hirved kah, eks? Kui te vaid selle kehakaaluga asjad korda saaks...“

“Küllap saamegi, kui heinamaade keskele kolime,“ ütles Mari end kiigutades. Ta silme eest vilkusid läbi needid ja paljad käsivarred, Peeter maandus vabale toolile Mari ja Liisi vahel.

“Viimaks ehk muutub mõisateenija kõrval kah ohutumaks,” rääkis Filifjonka äraolevalt. “Õpetada teid ju ei maksa, millegi pärast lõite te selle risti, kes teid normaalselt elama õpetas, nagu ma just kuulsin.”

“Ega Jeesus oli ikka kõva tegija küll, midagi pole öelda, vaata et vanim anarhist,” kiitis Peeter. Liisi silmad venisid peaaegu ta prilliraamide suuruseks. Peeter jätkas: “Peksis pühakojast spekulandid välja nagu nalja, pidigi nii tegema. Ja vot oli ikka kange sell, ei peksnud rooma sõdurid teda ümber ja ristil jäi ka oma sõnade juurde. Oleks kõik inimesed nii kindlameelsed ja ausad!”

“Siis oleks teie elu teine,” vastas Filifjonka end lõbusalt muusika taktis kõigutades, veiniklaas käes. Liis oli jahmunult vait. Punkar peab Jumala Pojast lugu! Vot see oli alles uudis!

“See on kõik jama, kõik on selle puusepa poja ümber üles blufitud ja kogu see raamat on vaid selleks välja mõeldud, et mõjutada masse,” seletas Tõnu onu.

Liis tahtis juba vaidlema hakata, ent Kai, kes kõik selle aja oli veidi eemal kuulanud, seadis end laua lähedale istuma, võttis kohvitassi sõra vahele ja rüüpas, pannes Tõnu onu järjekordselt imestama paksude loomade tsiviliseerituse üle.

“Selle religiooniga on selline lugu hoopis,” rääkis hirv mõtlikult. “Sündis ilma Jeesus. Inimesed kõhklesid. Prohvetid kuulutasid ta messiaks. Inimesed kõhklesid. Messias hakkas õpetama. Inimesed kõhklesid. Lõid ta igaks juhuks risti – kah selle pärast, et kõhklesid. Hiljem jüngrid ja kirikuisad õpetasid, aga inimesed kuulutasid selle muinasjutuks, unistuseks millegi hea ja ilusa järele, andsid sellele nime “religioon” ja kõhklesid edasi. Ometigi võiks selle hea ja ilusa siitsamast nende õpetussõnade järgi üles otsida ja enam mitte kõhelda. Aga kuulutate selle kõik jamaks, muinasjutuks, annate sellele nimetuse “religioon” ja kõhklete edasi.”

„Me oleme skeptikud. Me tahame olla kindlad,“ ütles Tõnu onu. Liis ja Filifjonka vahetasid pilke, kulmud kortsus, Kai ütles: „See skepsis lähiajal väheneb märgatavalt.“

Liisi ilmest paistis, et ta tahtis vaidlema hakata, Filifjonka vangutas rõõmsalt pead ja rüüpas morssi. Siis kostis jämedam hääl: “Kas tohib tantsule paluda?” ning Mari isa silitas Filifjonka kätt. Filifjonka oli sellest mõttest meelitatud ning nii ta tantsupõrandale atleedi hiigelkere varju kaduski. Tants oli tuure võtnud, inimesed ja kärbid keerlesid seal läbisegi, Alissa paistis sellest tegevusest vaimustunud olevat.

“Lähme meie ka,” ütles Peeter Liisi käest tõmmates. Liis ei punninud vastu ja nüüd oli Peeter see, kelle mustad needilised nahkpüksid Liisi kurvide taha varju kippusid jääma. Valli oli vahepeal kuhugi kadunud, Mari jäi Kaiga kahekesi, Tõnu onu istus üksi teisel pool lauda ega osanud juttu jätkata. Järsku libisesid Tõnu käed ümber Mari kaela ning armsam sosistas: “Nad palusid, et me tordi lahti lõikaksime.”

“Nii see elu siin on, siin enam loomadel ja inimestel vahet ei tehta,” ütles Kai tühja kohvitassi lauale pannes ja vaadates, kuidas Mari ja Tõnu teineteisele esimest tordiviilu sisse söötsid. Siis läks ka Mari tantsupõrandale, aitas Valli tagajalgadele ning proovis tantsida. Hobune oli niimoodi liiga kõrge ja takt polnud nii suure ja raske keha õõtsutamiseks sobiv. Sellest ideest võttis kinni hoopis Mari isa, kes Liisu tagajalgele aitas ja peatselt ka sobiva sammu leiutas. Suuruse ja kaalu vahe ei olnud neil nii suur kui Mari ja Valli vahel ja nii see kummaline paar tantsupõrandal elevust tekitas. Filifjonka oli vabanenud, ta istus jälle Tõnu onu vastu, võttis kohvi ja torti. Kai oli vahepeal Tõnu ema, Mai, Magi ja Lea seltskonnaga liitunud. Peeter tõstis jälle vanemate meeste seltskonnas viinapitsi, raius “Mitte sammugi tagasi, raisk!” ning Liis püüdis teda tantsupõrandale tagasi sikutada. Punkar tõmbas oma käe Mari õe haardest lahti, andis sõrmega märku, et ta ootaks, lonkis siis Filifjonka juurde ning rääkis: “Kuule, teeme selle kava ära, muidu jääme liiga täis ja asi läheb vussi. Ma vaatan, mis Kere ja Toks asjast arvavad.”

“Ahjaa, ma mõtlesin ka, et millal siis ometi,” vastas Filifjonka püsti tõustes ja Peetriga lava poole kõndides. “Oh oleks admiralgi siin.”

“Ma kuulsin, et teil susiseb midagi,” itsitas Peeter. “See tehnikmehaanik noris Tahi kallal,” osutas Peeter Gi suunas, kes teiste kärpidega õlut jõi.

“Ah jäta,” vastas Filifjonka.

Tõnu jättis Mari tantsupõrandale, Liis jäi lava äärde vaatama, kuidas Peeter trummide taha asus. Lühike trummipõrin sundis kõik vakka, kõigi pilgud pöördusid Filifjonka poole, kes seisis laval, raadiomikrofon käes.

“Austatud inimesed ja kõik, kes te siia peole olete kogunenud. Lausa mitmest maailmast. Mina olen Filifjonka. Kuna…” kostis läbi võimendi ta hele hääl.

“No mis palagani te teete, koristage see rebasenägu ometi sealt ära!” prõõkas Tõnu vanaema, kes oli pitsist kõvasti kuraasi ammutanud ja püsti tõusnud.

“Vabandust, mõisapreililt võiks nagu viisakamat kasvatust oodata,” jätkas Filifjonka. “Kuna ma olen siin üksi, siis peaksin ma esindama oma kodumaad. Esimese laulu pühendasin teie Maale, mille te oma hoolimatusega nii kurvaks olete jätnud. Selle ma mõtlesin ise välja, siin samas, jaanipäeval.”

Ja taas kuulis Mari seda võimast saami joiu sarnast lugu, seekord Kristo kitarri saatel. Kommunikaator pirisema ei löönud ja pimedatesse nurkadesse helendust ei tekkinud, ent ometi vapustas see taas. Mari oli seda korra tundnud ja nüüd oli tal mahti teisi jälgida. Kõik vaatasid jahmunud ilmel lava poole, näos võõrastus ja hirm, nagu oleks Filifjonka suu läbi nendega Maaema või Jumal isiklikult juttu alustanud. Mari nautis hääle ilu ning tunnetas samuti selle laulu väge. Tundus, et laul tuli väljastpoolt aega sellestsamast allikast, kust saamid, indiaanlased, vedad ja mungad oma inspiratsiooni ammutasid. Mari pilk kohtus Liisi pilguga. Paistis, et õde oli tunnetanud, et see allikas on tõesti olemas, ta laskus põlvili ja hakkas palvetama. Lea ruttas erutunud ilmel Liisile lähemale.

Lugu sai otsa ja Filifjonka pöördus taas rahva poole: “Kui ma siin esindan oma kodumaad, siis kannan ma ette Muumimaa ühe tuntuima laulu. (tundmatu skandinaaviakeelne lause) tõlkes “Kõik loomakesed seovad saba külge lehvi.” Loodan, et Muumipapa kui loo autor, ei pane seda mulle pahaks.”

See lugu oli rütmikam, rahvas hakkas taas tantsupõrandale siirduma. Mari istus tordi ja veinipokaali juures ning nautis Filifjonka omakeele ja haldjahääle ilu. Ta ei olnudki seda varem eriti kuulnud, tugeva skandinaavia aktsendiga eesti keelt kuulnuna ei osanud Mari arvatagi, et Filifjonka nii ilusti laulda oskab. Koguni nii ilusti, et ta poiste pillimängu apsudki ära varjas. Kava oli kiiresti üle jala kokku seatud, harjutamiseks oli aega vähe olnud. See lugu lõppes ja järgmine algas, Filifjonka tuli vahest lavalt alla, keerutas isegi paar tantsuringi, katkestamata laulmist. Inimesed ja loomad olid nüüd päris läbisegi, Tõnu isa tantsis Alissaga, Mari isa oli taas Liisu tagajalgele hüpitanud. Ra oma vesti ja Liis paksude reite ümber pingul nahkseelikuga moodustasid vast kõige naljakama paari. Lõpuks palus Tõnu onu Mari tantsule.

Lastel oli juba igav, nad kiusasid tiigrit ja sikutasid teda sabast, leopard oli miskipärast Liisi läheduses. Eliise oli vaatamata valjule muusikale magama jäänud ja Vallil oli igav. Ta teele sattus õlleankur. Huvitav, mis märjuke see selline ometi on, mis meesperele nõnda meeldib? Tilkuva kraani all oli kauss, Valli lakkus selle tühjaks. Märjuke oli päris maitsev. Valli keeras hammastega kraani ja lakkus veel.

Poisid olid väsinud, Kristo pani taas muusika plaadi pealt mängima. Nad tulid lavalt alla, kogunesid lauaotsale kartulisalatit sööma. Kristo keeras viinapudelilt korgi maha. Filifjonka otsis pilguga Marit ja küsis: “Aga kas admiral on torti saanud?”

Keegi ei vastanud, vaid Mari onu kutsus korra Filifjonkat tantsule. Filifjonka ei läinud, vaid ohkas, seadis kaks tordiviilu taldrikuile ning asetas kandikule, võttis siis veinipudeli. Ohkas taas, pani pudeli lauale tagasi ning lausus: “Aga ma lähen teen talle hoopis rohelist teed.”

“Hei, kes see ütles, et loomad ei varasta toitu!” hüüdis Tõnu onu. Mari ja Tõnu katkestasid tantsu ning vaatasid hääle suunas. Seal oli õlleankur, Valli, Tõnu onu ja Tõnu isa kes hüüdis naerusui: “Võtke teatavaks, et pruudi lemmikponi on joodik. Ta pani kõik meie õlle nahka!”

“Faliine, tule siia!” hüüdis Mari tõredalt. Valli tuli, silmis sära, samm ebatäpne ning kerge. “Neiukene, sa oled juua täis. Kuidas nii võib?” noomis Mari Valli kõikuvat turja silitades.

“Palju ta jõi? Küsis Tõnu vanaisa.

“Palju pidi jooma, et täis jääda. Vaadake, kui palju teda on,” vastas Tõnu onu.

“Tegi põhja peale,” laiutas Tõnu isa käsi.

Valli ei olnud sugugi kõige rohkem purjakil, tõsiselt täis oli hoopis Gi, kes hästi püsti ei püsinud ning õlaga vastu Kristo tooli põrkas ja selili käis.

“Kurat, pidin saba ära murdma,” krigises kõhn kärp end jalule vinnates.

“Ehhee, sa tehnikmehaanik ka juba paras poiss, kas võtame?” naeris Peeter viinapitsi Gi nina alla pannes.

“Jäta, kurivaim, mul on isegi paha,” hädaldas Gi, ootas tantsupõrandal vaba hetke, et jõuda kukkumata ja teistele otsa koperdamata teisele poole seina äärde ja end magava Eliise külje alla kerra tõmmata.

“Kus Filifjonka on?” küsis Mari. Poisid vaatasid nõutult teineteisele otsa.

“Ma ei ole teda pea pool tundi näinud,” muretses Mari edasi. Tõnu ema vastas: “Hiljaaegu oli ta köögis ja keetis midagi.”

Mari vaatas kööki ega leidnud Filifjonkat ka sealt. Siis märkas ta, et kandik, millega nad Tahile ennist praadi viisid, oli kadunud.

“Issand küll, kas ta läks omapead kaptenisilda?” ahhetas pruut peosaalist välja tormates. Mari ruttas läbi koridoride, sõitis liftiga ning toksis kaptenisilla ukse lülitit. Uks ei liikunud. Siis tagus Mari ust täiest jõust. Mitte keegi ei vastanud ega avanud ust. Mari ohkas ja rahunes, mõtles järele ja leidis, et ega Filifjonkaga siin midagi hullu juhtuda ei saa, küllap ta kenasti saali tagasi juhatatakse, kui ta peaks eksinud olema. Mari naases valju muusikat ja kära täis saali. Peeter karjus “Kibe-kibe!” ning Mari ja Tõnu suudlesid jälle. Nad tantsisid küll mitu laulu järjest, ometi ei olnud pidu enam päris see. Mari muretses Filifjonka pärast.

Filifjonka astus kaptenisilla uksest koridori, kandik tühjade nõudega käe peal, kummardus ettevaatlikult ja kohendas kleiti.

“Mis sa siin teed, kas sa ei tea, kus peosaal on või?” ehmatas muumimaalast kellegi karune hääl. Filifjonka vastas seisis turske hiidkärp. Kärbi nägu oli kole ja ähvardav, üle otsaesise jooksis tal sügav arm. Filifjonka ei saanudki aru, kas tal vasak silm enam nägi või oli ta poolpime.

“Mis sa seal tegid? Seal ei tohi üldse võõrad käia!” nõudis kärp.

Filifjonka naaldus hirmunult vastu seina ning kogeles: “Admiraliga rääkisin… Tordist, rohelisest teest ja nii…”

“Mis sa “Rohelisest teest” tead?!”

Kandik ja nõud kukkusid kilinal teemandiitpõrandale.

Uks avanes ning Tah küsis: “No mis kolistamine see siis nüüd… Ahsoo!”

Ta vaatas maas vedelevaid nõusid, hirmunud Filifjonkat ja võõrast kärpi.

“Ahsoo!” tegi ta jälle ning kummardus, aitamaks Filifjonkal nõusid üles korjata. “Ära karda, Fifi, see on komandör Thun, vahetusmeeskonna ülem, kes jätkab ristleja juhtimist, kuni mina puhkan. Ta on sellise järsu ütlemisega jah, aga paha ta ei ole. Ja see arm jah, ta osales Ge pinnapealsetes lahingutes, ta sai laanekatilt käpaga vastu vahtimist.”

“Kes on laanekatt?” küsis Filifjonka, kui oli end kogunud.

“Ge kõige ohtlikum kiskjaline,” vastas Thun teeseldud rahu ja naeratusega, mis sarnanes rohkem kurja irvitusega.

16. Kristallkärp

Viki kõndis ema järel üle laialdase rohtla. Ehkki Ge sügavsinises taevas polnud ainsatki pilve, nägu paitas soe suvetuul ja taamal lillede vahel mängivad rohtlakatid paistsid muretud, tundis Viki ärevust. Ema kõndis Viimast Teekonda, Gadila šamaani juurde suurele ohverdamisriitusele. Viki astus rahulikult, vaatas maha ning kaevas oma mälusoppides. Imelik, miks ema seda teekonda alati Viimaseks nimetas? Ta oli seda ju varemgi käinud ja paistis, et käib veel ja ilmselt korduvalt.

“Viimane on see seepärast, et enamikele ohverdatavatele elusolenditele ongi ohvririitus viimane. Nad lähevad sealt üle ilmapiiri,” jutustas ema sügavsinises taevas paistvaid üksikuid tähti vaadates. “Aga meie, ohverantiloobid, oskame vaadata ilmapiiri taha ja tagasi tulla. Ja see on Gele hea.”

“Mis on ilmapiiri taga?” küsis Viki.

Ema tõsines märgatavalt, lasi kõrvad lingu ning aeglustas sammu. “Mulle meeldiks, kui ma oleksin hoopis üks neist rohtlakattidest, muretu ja rõõmus, naudiks Gadila suve…”

“Aga miks me ei võiks rõõmsad olla?” päris Viki.

“Sest me näeme ilmapiiri taha.”

“Aga me olime varem rõõmsamad, iga suvi oli kui kingitus pärast polaarööd! See kõik on ju meil alles!” imestas Viki lillede vahel kepsutades.

“Kui kauaks vaid,” ohkas ema. “Ilmapiiri taga ei paista mitte midagi head.”

“Aga mis seal paistab?” küsis Viki murelikult.

“Sõda. Ja lein. Valu,” vastas ema katkeval häälel. “Kärbid tulevad tagasi.”

Nad kõndisid tükk aega vaikides. Kõrged puud paistsid juba, Viki teadis, et seal on tempel, altar, šamaan ootamas. Nagu ka hõimujuhid ja muud tähtsad isikud kõigist liikidest: rohtlakatid, põlluharijad… Kindlasti ka see uhke laanekatt Kati Merj Angi, Gooni piloot. Huvitav, kas tal on pojad juba sündinud? Kui ka on, siis Viki ei näe neid kindlasti, sest ohverdamisriitus oli tähtis asi, sinna poegi kaasa ei võetud. Ka Viki oli alati eemale ootama jäänud, ta ei teadnud, mis seal sündis ja mis seal räägiti. Aga ema nukrus muutis Viki ärevaks.

“Kas ma äkki saan sulle abiks olla?” küsis Viki. “Ma ei ole enam päris tall.”

“Ei, sa ei saa kunagi mulle abiks olla, vähemalt mitte ohverdamisriitustel,” lausus ema tasa. “Aga sa pead selle nüüd ära nägema, ma tunnen, et mind ei ole enam kauaks. Kui tuleb aeg, küll šamaan ka sinu selleks ette valmistab. Aga see ei ole meeldiv, üldsegi mitte.”

“Ohverdamisriitus… Miks me oleme just ohverantiloobid?” küsis Viki mõtlikult.

“Selle koorma pärast, mida me kanname,” vastas ema.

“Mis koorma?”

“Ilmapiiri taha nägemise koorma.”

“Aga ma ei ole kunagi sinna näinud.”

“Küll sa ka ükskord näed seda,” sosistas ema templi poole pöörates.

Nad olid kohale jõudnud. Viki jäi laanekattide juurde, ema vaatas korra üle õla tagasi ning kadus inimeste taha, templi poole. Viki vaatas templi ette kogunenud rahvast, kõrgeid puid ning sirutas oma antiloobikaela, et näha templi ette. Seal oli altar.

Šamaan astus altari kõrvale ja lausus midagi iidses kummalises keeles, rahvas Viki ümber kordas lausutut, šamaan pomises järgmise loitsu ja rahvas kordas seda, laanekatid sügavalt hingepõhjast, inimesed pominal ja rohtlakatid heledamalt. Loitsud muutusid iga korraga kiiremaks, pominasse tekkis rütm, mida toetasid kõmisevad trummid. Kuskil süttisid lõkked. Viki nägi seda kõike esimest korda, ta ei osanud teha muud, kui vaikides seista ja seda imestunult vaadata. Aga rütm kiskus teda kaasa, see, kuidas kõik eri liiki olendid nii üksmeelselt laususid ja laulsid, tekitas Vikis imetlust. Viimaks tundus talle, et ka puud ja rohi laulsid kaasa, nagu ka pimenev taevas. Kas niimoodi vaadataksegi ilmapiiri taha? Kuidas sinna ikkagi näeb? Kuidagi niimoodi, et ainult ohverantiloobid – Viki ja ta ema – oskavad sealt üle vaadata ja tagasi tulla. Kuidas ometi? Kas inimesed, laanekatid ja rohtlakatid tõesti ei saa seda näha, mis Viki ja ta ema oskus on?

Nüüd nägi Viki oma ema, kes kõrgele altarile kõndis ning enese küljega rahva poole sättis. Lausumine lõppes, jäi vaid salapärane õudne vaikus. Šamaan tõstis ema ette laia vaasi, mille küljed olid tihedalt religioosseid ornamente täis maalitud. Seejärel tõstis šamaan altarilt kullatud nikerdustega ohvrinoa, lausus: “Vaata, Agnilia, näe, Agnilia, ütle, Agnilia!” ning torkas noa Viki emale kaela. Ema ahhetas valust ja erkpunane veri purskas vaasi. Viki tahtis altari poole pugeda, aga kellegi suured teravad küünised haakusid ta turja.

“Rahu, Vikikene,” kostis sügav, mahe hääl. See oli laanekatt Kati Merj Angi. “Vaata seda imet, sa näed seda esimest korda, ma tõstan su kõrgemale.”

Merj võttis hirmunud Viki sülle, lastes tal üle eesolijate peade altaril toimuvat jälgida. Laanevalitsejanna soe süli küll rahustas Vikit, aga ikka kartis ta, et näeb ema surma. Ema kannatas, ta püsis vaevu jalul ja veri jooksis vaasi. Lõpuks tõusis šamaan põlvili altarile, haaras õrnalt Viki ema lõua alt ning vajutas teise käega haava kinni. Ema nõrkes ja varises kivisele altarile, rinnuli šamaanile sülle ning kaotas teadvuse.

“Praeguseks on teada, et Ekvaatoririik meid ei aita. Me oleme arutanud, kas suudame rünnakule vastu seista. Mõned arvavad, et suudame, aga meie relvasüsteemid ei ole valmis. Varsti Lang Agnilia ütleb, kuidas asjad on ja mida me peame tegema!” kuulutas šamaan.

Järgnesid pikad vaikuseminutid, Viki vaatas aeg-ajalt Merj nägu. Laanekati soe, hoolitsev pilk rahustas teda. Vaikuse katkestas Viki ema jõuetu hääl: “Me ei pea vastu. Merj, peida “Goon” ära ja murdke Viki võhad, peitke ta lihaantiloopide hulka! Ja ärge kunagi kuskil enam öelge, et Viki on Viimane, öelge, et mina olen Viimane!”

Merj näkku tõusis ehmatus ja hirm, Viki ema kaotas taas teadvuse. Üks laanekatt tuli šamaanile appi ja nad tõstsid kahekesi Viki ema altarilt ning kandsid ta hellalt templisse. Kati Merj kõndis, Viki süles, templi juurde, üks inimene andis Merjile näpitsad, Merj surus Viki suu laiali. Šamaan rahustas teda: “Ära karda, ole julge ja pea meeles: sul on meelevald sinu enda mõtete üle, mitte keegi ei saa su saladuste jälile, kui sa ei taha.”

Keegi sirutas näpitsad Vikile suhu ja põrgulik valu pani Viki minestama.

Nüüd ei olnud enam ei ema, valu ega maailma. Viki silme ees oli must tühjus, mille keskel hakkas midagi sädeledes paisuma. Kristallkärp. Maailma ilusaim ja puhtaim aare, nagu šamaan kord jutustas. Miks just kärp? Kärbid ju tulid kosmosest, tapsid, põletasid, hävitasid. Šamaan vastas, et ka kärpidel on maailmas oma koht ja tähtis osa mängida. Aga Kristallkärp on kadunud ja seepärast on ka maailm kaoses: inimesed ei kontrolli enam, mis kärbid teevad ja tegelevad hoopis Ge rikkuste kokku ahnitsemisega, kärbid ainult sõdivad ja hävitavad. Pea see kaos siis ka vaiksesse ja õdusasse Põhjariiki ei levi, siin ju rikkusi küllaga, mida inimesed himustada võivad…

Viki toibus kuskil võõras laudas heintel. Suu valutas endiselt, seepärast Viki ei üritanudki õue heinamaa peale minna, sest söömisest poleks midagi välja tulnud. Ta libistas vaid keelt üle valutavate igemete, kus olid olnud võhad ning vaatas ringi. Ta oligi lihaantiloopide hulka toodud, üks lihaantiloop oli siinsamas latri kõrval ning nosis künast jahu, teised olid eemal karjamaal. Viki vaatas antiloopi ning imestas, kui sarnane ta Viki emaga on. Kui ta nii ümmargune ja matsakas ei oleks, olekski ta Viki ema koopia. Ainult ema pilku Viki ei kohanud ning sõrad paistsid tal ka kuidagi kohmakad. Viki proovis antiloobiga juttu alustada, ent kohtas vaid juhmi silmavaadet. Lihaantiloop ei olnud sama, mis ohverantiloop. Viimaks astus Viki temast mööda ning läks õue, et otsida joogikohta, et külma veega valutavaid igemeid jahutada.

Kristallkärp. Kus kohas see on? Kas ilmapiiri taga? Kas selle koleda valu ja minestamise hetkel nägi ta ilmapiiri taha – ema kannatas ju samuti valu ja minestas? Ja mis selle kristallkärbiga on? Ema ütles, et tema, Viki, on Viimane. “Viimane toob ära püha kristallkärbi,” oli kord šamaan suurest raamatust talle lugenud. Ja Viki oli Kristallkärpi nüüd näinud. Vikil hakkas hirm. Ehkki ta teadis, et ema ei tapetud ohverdamisriitusel, tundis ta, et ta ei näe teda enam kunagi ja ta turjale on raske koorem langenud. Olla ohverantiloop, kes peab leidma Kristallkärbi. Kuidas küll, see on ju võimatu, mõtles Viki, vaadates viletsat lauta ja matsakaid lihaantiloope enda ümber.

Äkitselt raputasid lauta ja puid võimsad kõmakad, kõrgustest kostis mitmehäälset kärisevat ulgumist, atmosfääri sisenevad kosmoselaevad tõmbasid pealepoole pilvi valgeid jutte. Viki ruttas mööda koplit ringi, et rohkem näha. Jälle vappus õhk, jälle kriipis kõrva see võigas Ge-väline ulg. Valgeid jutte tekkis taevasse palju. Matsakad lihaantiloobid olid hirmul ja sörkisid Viki sabas, kui see ringi ruttas, õhku nuusutas ja kaela sirutas. Nüüd kostsid kärgatused päris lähedalt, maa vappus ja muld lendas. Põõsaste tagant, kus olid inimeste majad, hakkas tõusma suitsu, mida altpoolt valgustas tulekahju kuma. See on alanud, mõtles Viki joogikoha juurde suundudes. Seal oli kaitsev kraav. Lihaantiloobidki järgisid Viki eeskuju ning heitsid kraavi põhja vee äärde maha. Mürin ja plahvatused jätkusid, kostis karjeid, mõni kosmoseaparaat lendas päris madalalt üle. Viki ei julgenud pead tõsta, ta vaid limpsis vett ja lakkus valutavaid igemeid.

Pimeduses vilkusid taskulambid, kostis karme, kriiskavaid hüüdeid. Üks hiidkärp leidis kraavi ning pimestas hirmunud antiloope taskulambiga.

“Kutid, meile on praed jäetud!” hüüdis kärp, rabas esimese antiloobi lõualotist ja võttis noa.

“Ise lohistad ta siit minema, kui ära tapad, lollakas!” naeris teine.

“Lollused jätta, ajate nad jalule ning kupatate trümmi!” käratas kolmas, käre hääl.

Viki astus mööda sinakas valguses helklevat rohtu kosmoselaeva rambi poole, kalkide metallseinte vahele, külma valguse kätte. Tema on Viimane, kes teab, mis ta peab tegema. Vähemalt umbkaudugi peab ta teadma. Millest alustada? Ellujäämisest.

Nüüd hõljus Viki külmas ja pimedas maailmas hiiglaslike jääkristallide vahel. Selle maailma päike heitis kahvatut valgust, mis paistis veel nõrgem kui Gudu ja Troonitähtede helk polaaröisel Gadilamaal. Siin olid lagunenud kosmosebaasid, sügavad kaljulõhed, pikad, trööstitud varjud. Pimeduse ja külma kuningriik, võõra tähesüsteemi unustatud ääremaa. Lääpas uksed ja luugid, plasmalaengutest tekkinud augud ja kraatrid, prahti täis koridorid, sädelus prahi sees. Püha Kristallkärp. Viki hõljus veel korra ning mõtles enda olukorra üle järgi. Kuidas ta sai niimoodi kosmoses hõljuda? Mis uni see on? Ta vaatas ringi ning nägi silmapiiril vilkuvaid tulesid ja täheudu taustal liikuvaid heledaid punkte. Kõik kosmosebaasid ei olnudki sõjas purustatud, see seal on ju Agno keskus! Jah, ta hõljub Pluuto kohal, siin on ka sooje kohti, eriti Mari ja Kai läheduses… All sügavas kaljulõhes on jälle see kummituslik mahajäetud kosmosebaas. Kusagil seal ka Kristallkärbi sädelus. Käes! See on ju paarikümne aasta eest langenud Ahari baas!

Viki tuli teadvusele ja vaatas ringi. Ta nägi värelevat sinakat valgust ja selle valgel põrandat, kaootiliselt vedelevaid tööriistu, toidukonteinereid ja muud prahti. Vaadet varjas suur operaatoritool, mille rihmad lipendasid maas. Eespool oli juhtimispult ja virvendavad ekraanid. See oli Monstrumi kabiin.

Viki mõistus selgines veelgi ning ta püüdis end jalule ajada. Karvad olid põranda külge kleepunud ja liikmed olid valusad, eriti kaelaalune rangluu lähedalt. Põrand oli kuivanud verest kirju. Nüüd nägi ta ka sensoriruumi avatud ust, selle luku haakjaid keeli, millede küljes paistsid karvad ja veri. Vikile meenus tuumaplahvatuse oht, ta oli käivitanud põgenemissüsteemid. Kui kõik hästi läks, peaks Monstrumi näoosa, moodul Fööniks, seisma kusagil Argeeli orbiidil. Aga mille pärast oli ta üritanud sensoriruumi turvalisest kaisutusest sellise ohu korral lahkuda, seda Viki ei teadnud. Nagu näha, oli ta hetkel, mil plahvatuse lööklaine Fööniksit raputas, parasjagu uksest väljumas ning raskelt haavata saanud. Kui kaua ta siin niimoodi vedelenud oli?

Viki sai lõpuks enese jalule upitatud ning uuris nüüd arvutit. Tundus, et arvuti otsis endiselt kontakti Monstrumi kehaga, mille rusud olid kusagil Argeeli kõrbes laiali. Viki vaatas, et kõikide majakate ja raadiosaatjate kaitsmed väljas oleksid ning hakkas ükshaaval süsteeme käivitama. Passiivradar näitas, et Fööniks seisabki Argeeli orbiidil. Siis jälgis ta pikalt raadioeetrit ja uuris planeedi pinda teleskoopidega. Ta leidis lahingutandrigi üles, nägi Ge emalaeva rususid, lahingulennukite jäänuseid. Lõpuks ka Monstrumi plahvatuse kraatrit. Aga ühtegi raadiosignaali Viki ei tabanud, paistis, et kärbid on Argeelilt lahkunud. Korraks kuulis ta kellegi kutsungit, mis kohe katkes. Arvuti näitas, et see tuli kaugelt avakosmosest ning ei olnud Pluuto, vaid Ge kosmoseaparaadilt saadetud.

Ja edasi? Viki kõndis mööda ruumi ringi ning mõtles ja meenutas. Miks kärbid teda üles pole otsinud? Kas nad üldse otsisid teda? Viki sättis end taas arvuti taha ja kontrollis saatjate olukorda. Töökorras oli vaid tavaline keskmine aparaat, hüperside aparaati, transpondrisse ja kõrgsagedusaparaati, mis vahendas laevastiku arvutivõrgu infot ja radarisignaale, voolu ei tulnud. Midagi oli vastu kaitsmepaneeli lennanud ja selle lõhkunud. Niisiis Lan ei saanud ei transponderisignaali vastu võtta ega ka Monstrumi arvutiga kontakti. Kas siis mitte ühegi tähelaeva radar ei registreerinud Monstrumi kosmosesse tõusmist ära? Võibolla tõesti, kui nad kõik plahvatusele piisavalt lähedale sattusid ja raputada said. Kas kõik pääsesid ikka? Õnnetuspaik ilmus taas teleskoopide nägemisulatusse, Viki otsis ja jälgis südame põksudes. Ei olnud seal ei Nemesise ega Laptoni rususid näha, Viki ei näinud üldsegi mitte midagi, mis meenutanuks tähelaeva. Ainult hiiglaslikud hoovastikud, mähiseahelad, teemandiitpaneelid, metallharjasmati räbalad. Peagi tõusis tuul ja liivatuisk varjas jäänused Fööniksi teleskoopide eest.

Viki keeras end ringi ning silmitses sensoriruumi ust. Kes ta on? Hiidkärpide jaoks ilmselt surnud. Kas ka Kai ja Mari jaoks? Ei tea. Kai ehk tajub midagi, aga see ei olnud kindel. Mis temast edasi saab? Kaua ta enam vastu ei pea, varem või hiljem tuleb ta saladus ilmsiks ja siis ei maksa kärpidelt armu loota. Mis siis, et tal on tõesti meelevald oma mõtete üle, nagu šamaan kunagi ütles. Kärpide ajuskannerid ei olnud temast mitte midagi sellist leidnud, mida Viki avaldada ei tahtnuks. Aga kui nad sissemurdmise avastavad, kui nad raamatukogust katastroofiloo avastavad… Niikuinii on Lan tal ammu jälil ja teab, et ta Gele infot vahendas, niikuinii jõuaks Lan temani välja ja tapaks ta pikema jututa. Samas võis kindel olla, et Lan käib külmalt ka oma Rohelise Tee lõpuni ja selles lõpus pole Vikil niikuinii enam kohta. Ainult üks suur sõda ja katastroof Ge tsivilisatsioonile! Lan oli piisavalt relvakütust varunud, vaatamata gelaste rünnakutele oli tal piisavalt lennukeid rivis, Orkaani remondib ta ka kindlasti nagu muuseas ära. Ja veel ristlejad! See ei olnud enam kaitserelvastus, see laevastik oli juba suur löögirusikas! Lan oli selgelt üle piiri astunud, luues ründelaevastiku. Ning Ge oli nõrk, vaatamata Viki antud strateegilistele luureandmetele, ei olnud Ge suutnud või tahtnud midagi arvestatavat ette võtta. Või ei osanud lahingut pidada või alahindas Orkaani võimekust atmosfääris… Ah mis siin enam mõelda, fakt on see, et Ge kaitse on murtud, Lan on Pluuto kätte saanud, aga pole sellega rahul ning ta lõppeesmärk pole muud, kui Ge ise. Ja tema, Viki, Viimane, on niisama kössitanud, arglikult Ge Raamatut lugenud, Gele natuke infot edastanud ning värisenud. Mis on tema eesmärk? Kristallkärp.

Taas hõljus Viki lõhe kohal, taas nägi ta purustatud ja mahajäetud Ahari baasi, taas nägi ta tuttavaid luuke, uksi, tabamusi, rususid, katkist lahingulennukit kahuripositsioonide eendil. Kusagil seal. Sädeleb tolmus, hiiglaslike jääkristallide varjus…

Pimeduse soojus. Kust see õhkab? Kuidas see seisma pannakse? Äkki tundis Viki end õige kummaliselt, ta aimas kiitsakat kodukati moodi olendit ja sellist kummalist õõva, mis oli veel hirmsam ja läbilõikavam, kui kunagistel ohverdusriitustel kogetu. Õige, tema ei ole meie ilmast… Siit ilmast ei saagi kedagi olemas olla, kes suudaks pimeduse soojuse seisma panna, olgu see mis tahes. Kummaline tundmus süvenes ja Viki ärkas taas. Ta tõusis, kõndis kitsukest koridori mööda Monstrumi silma ning vaatas läbi kristallklaasi paistvat kosmost. Mis kummaline tunne… Unes tajutud õõv ei olnud kadunud, Viki tundis, et teda jälgitakse selja tagant, ta pööras end ruttu ringi ning nägi veel musti peeneid saapakesi trepil ülespoole ruttavat. Kas keegi on veel Fööniksi pardal? Ei saa olla! Kedagi sellist ei saa siin kuidagi olla! Viki jõudis kabiini tagasi, käis ka teises silmas, vaatas puhkeruumidesse ja sensoriruumi. Loomulikult ei olnud siin laevas peale Viki mitte kedagi. Toidukonteiner oli ümber, porgandid ja kapsapead olid mööda kambüüsi põrandat laiali. Viki võttis ühe porgandi, sõi selle ära, läks kabiini tagasi, keeras istme seljatoe lapiti ning ronis moodustunud asemesse. Sädeleb kusagil seal tolmu sees. Läheb sõiduks. Kosmosemootorid sähvatasid tööle ning Fööniks lahkus Argeeli orbiidilt avakosmosesse.

Viki seadis Fööniksi kursile, määras ära ruumihüppe parameetrid ning ronis istmest maha, et istet mugavamalt sättida. Lõpuks kohendas ta end külili, osaliselt istmepõhjale, osaliselt peaaegu lapiti keeratud seljatoele ning vaatas tühjal pilgul ruumi nurka. Kael tegi taas valu, Vikile meenusid kuivanud vereojad kabiini põrandal. Õnneks ei olnud need praegu ta vaateväljas. Aga mis temaga toimus, kui ta seda verd valas? Mis kummaline seisund see ometi oli, kus ta Kristallkärbi sädelust seal prahi sees nägi? Ja seda kummalist kiitsakat kodukatti aimas? Need kõrgete kontsadega saapakesed olid nii selgelt ta silme ees… Aga äkki on see tema – ohverantiloobi – eriskummaline omadus näha verekaotuse nõrkuses selliseid asju? Äkki emagi nägi midagi seesugust, kui šamaan temalt hulga verd välja laskis joosta? Ning rääkis siis nähtu põhjal, mis tulemas on ja mis teha tuleb? Viki nägi nüüd siis ka. Aga kedagi polnud talle ütlemas, mida ta nähtust järeldada võiks. Ainult kummaline tundmus jäi hinge, vastupandamatu kihk Kristallkärbi järele.

Unes nägi ta nüüd Mari ja Tõnu, Maa talvist loodust. Kai oli tore ja rahulik, Valli suur ja sõbralik nagu valge lumepall. Nad ootasid midagi kuskil tänaval, siis maandas Ra Laptonit kitsukesele linnaosatänavale, Tõnu isa käskis häälekalt naabritel värav avada, et Laptoni tiiva otsast allapoole suunatud püststabilisaator väravat ei purustaks. Tavaline seosetu jaburus, nagu uned enamasti olid. Aga Viki tahtis Kristallkärpi jälle näha. Mis? Kas ta saab ka valida, mida unes vaadata? Ei, ta oli poolärkvel, uneudust aimus taas hämarus Fööniksi juhiruumis. Aga kohe taandus see teise hämaruse ees, selle hämaruse ees, mis oli sügava kaljulõhe põhjas, kus oli mahajäetud Ahari baas. Kaitsekahurite positsioonid, eendid, mõned kahurid olid purustatud, mõned paistsid terved, mis siis, et igasugustest jääkristallidest okkalised ja sätendavad. Lahingulennuki vrakk? Mitmendal eendil see oli? Viki ei leidnud seda ega ka kristalli sädelust prahi sees. Rajatis kaljulõhes oli väga suur, siin valitses kirjeldamatu segadus. Kui ka Kristallkärp siin oleks, kuidas oleks võimalik selline asi siit üles leida? Ra ütles, et ära hakkagi otsima, sa ei leia seda niikuinii. Pealegi ootas teda Laptoni kõrval Orkaani lastiruumis Lan, et viia Viki Monstrumi närviimpulssjuhtimise ahelaid kalibreerima. Oh jah, unenäod olid Viki viinud sujuvalt Pluuto kaljulõhedest Laptoni kabiini Raga juttu vestma.

Lõpuks Viki ei jõudnud kokku lugeda, mitu korda ja kui pikalt ta magas ning mida kõike ta unes nägi. Kristallkärpki ähvardas vägisi jääda üheks unes nähtud jaburuseks ja Viki kartis, see kõik ongi üks tühi unenägu, millel ei ole mingit tähendust ja kui ta Pluutole jõuab, on ta lihtsalt üks reeturist antiloop, kel kohe kõri läbi lõigatakse, kui ta kätte saadakse. Ja ta ei näinud enam peene kontsaga saapaid ega tundnud kordagi seda kummalist hirmu ja läbilõikavat pilku.

Fööniks väljus viimaks hüperruumist ning Viki ees oli Pluuto, jäine kivikera Päikesesüsteemi külmal äärealal, hiidkärpide vabaduse kants. Passiivradarid ja vastuvõtjad näitasid planeedi ööpoolel tihedat liiklust – seal oli Agno baas, kärpide tähtsaim asula. Üks ristlejagi seisis orbiidil. Huvitav, mis kärbid teevad, kui nad läheneva Fööniksi avastavad? Prooviks transponderi tööle saada, kuidas selleni vool viia, mõtles Viki Fööniksi ja Monstrumi elektriskeeme meenutades. Ehk teda ikka ei avastata ja kui jälitama hakatakse, saab ehk raadiokontakti. Viki suunas kosmoselaeva Pluuto päevapoole peale, eemale asustusest, mahajäetud Ge baaside poole. Keegi ei kutsunud teda, kärpide omavahelisest raadiosidest ei olnud kuulda, et keegi oleks lähenevat transponderita kosmoselaeva märganud. Ka sihtimisradari sagedusi ei olnud Fööniksi passiivradari ekraanidel märgata. Äkki õnnestub läbi lipsata?

“Eskadrill A1C! Sissetungija vektoril 44FA-983C-657B!” kostis raadioeetris kellegi käre hääl. Viki vaatas hirmuga asendinäite, mis sarnanesid väga kuuldud vektori andmetega. Viki langes järsult Pluuto pinna poole ning jätkas lendu jääkristallide vahel laveerides. Peatselt võtsid sensorid vastu ka kahe Xi sihtimisradarite signaalid. Lennukid kihutasid avakosmoses ja lähenesid hirmuäratava kiirusega. Viki võttis juba mikrofoni, hoidis värisevat sõrga nupu kohal, pingutas oma meeli, et tabada seda õõnsat aistingut, mida ta praegu millegipärast kummaliseks soojaks orvaks pidas, kuhu oma meeltega peitu pugeda. Viki oli hädas, ta tundis surmahirmu…

Tema, kes ta ei ole meie ilmast… Ning Viki tundis äkki – ta on siin! Ta on kohal! Ei, mitte siin, Pluutol, aga kindlasti siin ilmas! Viki märkas kusagil all, pinna pool nõrka sinkjat helendust, mis hiiglaslikud jääkristallid vaevumärgatavalt kumama pani. Ta ei jõudnud seda salapärast valguse vaatemängu pikalt vaadata, sest tagantpoolt lõi äkki valgeks, sest üks Xidest lendas vastu jääkristalli.

“A1C lahkub kosmosesse, meil on rasked navigatsiooniprobleemid, kaotasin kursiradari!” kostis ärev hääl.

“Komandör Thun nõuab selgitust, ma ei näe enam C2 transponderit…”

“C2 hukkus, C1-l on probleeme, lendan kõrgemal, väldin suuremaid rahne ja kristalle, pean silma järgi lendama, sest kaotasin radari! Energiaga on probleeme, käigumootorid tõrguvad…”

“Sissetungija?” nõudis käre hääl.

“Kaotasin ära, radar ei tööta, proovin tööle saada!” kostis piloodi ärev hääl.

“A17, suunduda A1C-le appi, vektorile…” Viki lülitas vastuvõtja välja. Ta on siin. See, kes ei saa olemas olla. Ühtäkki tundis Viki sügavat rahu, ta lausa nautis kaljude vahel laveerimist. Lülitas prožektoridki sisse, kartmata, et teda valguse järgi leida võidaks. Seda polnud vaja karta, kuna Viki leidis jämeda tunneli, kus sees edasi lennata. Kusagil seal, kus tunnel lõppeb. Sädeleb prahi sees. Jah, tunnel läks kaunis sügavale, gaasianalüsaatorid näitasid juba hõreda atmosfääri olemasolu. See oleks isegi hingamiseks kõlvanud, kui ta poleks –167 kraadi külm olnud ja rõhk oleks suurem olnud. Radar näitas seina otsekursil. Aga õnneks lõppes tunnel varem – ees oli kaljulõhe. Viki käivitas püstmootorid ning keeras järsult pidurdades lõhe põhja kohale.

Siin see oligi, mahajäetud Ahari baas, sügavikus peidus, unustatud. Prožektorivihkudesse ilmusid kaitsekahurid, purunenud teras – ja teemandiitpaneelid, hiiglaslikud seinad tulejälgede ja tühjade aknaavadega, lääpas lennuluugid unustatud maandumisšahtide ees. Mida kõike veel seal külmunud sisemuses leiduda võis, käikude ja ruumide labürindid ulatusid kilomeetrite sügavusele… Viki hõljus kui unenäos. Kõik oli täpselt nii, nagu ta näinud oli, nägemus ja reaalsus olid kokku saanud. See oli ülimalt kummaline tunne. Aga kuskohas see sädelus on? Selle asukohta ei olnud ta nägemustes näinud. Ent ometi ei tekitanud see teadmatus Vikis muret. See-eest hakkas ta taas tundma seda imelikku õõva, mis seostus selle kleenukese katitüdrukuga. Viki lendas nagu joobnu, püstmootorid lahti. Peagi laskis ta ka telikud välja. Siin see eend on, siin on kahurid, lahingulennuki vrakk, seal edasi… tähelaeva rusud, jääkristallide mudru, praht. Jääkristallid sädelesid.

Nüüd seisis “Fööniks” juba keset prahti, Viki seisis lummatult lüüsiruumis. Ilma skafandrita. Tal ei olnudki seda, antiloobile polnudki kunagi skafandrit konstrueeritud. Ta hingas sisse ning tõmbas hajameelselt kangi. Plahvatuslik rõhulangus ja nägemist halvav jäine õhk tõid Viki unenäost reaalsusesse, hetke tahtis Viki isegi luuki taas sulgeda ning “Fööniksi” sooja sisemusse taanduda. Ent miski mõlkus ta meeles, ta kooserdas nõrkedes läbi jäise sodi, rabas midagi tähelaeva rusude vahelt prahi seest ning pöördus tagasi. “Fööniksi” väljageneraatorite mõju tahtis teda igaveseks lüüsikambri põrandale suruda, aga Viki leidis veel endas nii palju jõudu, et seina najale tõusta ja kange tõmmata, trotsides meeletut tungi tappevkülma hõredat gaasi sisse hingata. Ühed luugid sulgusid, teised avanesid ja pauhh! Vikile lõi vastu nägu “Fööniksi” sisemuse soe õhk, mis nüüd tulisena tundus. Midagi kukkus ta sõrgade vahelt kilinal põrandale, Viki langes oimetult järele.

Kogu keha valutas. Kas Viki üldse jääbki elama? Kuidas seda üldse üle elada, kui oled käinud ilma skafandrita ligi kahesajakraadises külmas, atmosfääris, mille rõhk ei ole kümnendikkugi normaalsest õhurõhust? Kõrvad kohisesid, süda peksles, kogu keha valutas põrgulikult. Silmad nägid valgust, valgusest hakkasid aimuma lae ja seinte piirjooned. Külje all olid hermeetiliste uste kanalid. Kui kaua Viki siin, lüüsikambri uste vahel, vedelenud oli? Nägemine siiski taastus aeglaselt, Viki nägi midagi siinsamas, põrandal, enda nina ees. Midagi valkjat. Midagi sädelevat. Nägemine teravnes veelgi, nüüd nägigi Viki nelja klaasjat käpakest, sabajuppi, pikka saledat keha ja tömpi peakest.

“Püha Kristallkärp. Kas tõesti mina?” mõtles Viki taas teadvust kaotades.

***

Kariine libistas koonuotsa linade vahelt valguse kätte ja väristas vurre. Midagi kahtlast lahtisest aknast hoovav tuuleõhk laanekati tundliku ninani ei kandnud. Ta kohendas end, keris sooja suleteki enda alla ning sättis end selili lebama. Laas oli rahulik, lahtisest aknast kostis tuulekoha, linnulaulu ja puutüvede rahulikku naginat. Kuskil levis küpsete ioovide isuäratav lõhn. Kariine teadis hästi, kus kohas viljad kasvavad, kus on see kõrge puudesalu. Aga sinna enam ei pääse, tsivilisatsioonlaste infrapunaliin oli ees. Ehkki Kariine oli laanekati kohta väike, tüsedama tsivilisatsioonlase kaalus – seega ei tarvitsenud süsteem temas laanekatti ära tunda – ei riskinud ta nende elektronsilmade nägemisulatusse sattuda.

Inimesed, ka tsivilisatsioonlased, olid olendid, kellelt oli palju õppida. Kõige enam meeldis Kariinele see, et nad oskasid ilu luua – maalida, nikerdada, õmmelda, tikkida. Kariine oli päris väikese kutsikana sattunud tsivilisatsiooni jahimeeste kätte, kes ta laanest ära, suure linna kosmosekooli tõid, et teadlased teda uurida saaks. Ehkki ta ei olnud oma keskkonnas, oli tsivilisatsioonlaseelu peaaegu talutav. Kauguse loodusest kompenseeris just see iluloomine ja kunst, mis Kariinele väga meeldisid. Samas oli ta õppinud ka kosmosenavigatsiooni, tähelaevade juhtimist, mänginud simulaatoritel, õppinud mitmesuguseid ründetaktikaid. Mitte selleks, et saada kunagi sõduriks, vaid selleks, et teadlased teada saaks, kui hästi laanekatt selliseid asju omandab, kui taiplik laanekatt on. Kariinet loomulikult raketiteadus ei huvitanud, vabadel hetkel ronis ta internaadi aias ja pargis puidpidi ringi või istus mõnel toekal oksal ning tikkis või kudus. Ent siis selgus valus tõde. Inimesed ei kavatsenudki teda ühiskonnaliikmeks võtta, kui ta täiskasvanuks sai, pidid inimesed ta lihtsalt tapma ja ära sööma. Inimesed sõid katiliha. Nad olid laanekati naha järele lausa ogarad, nad jahtisid laanekatte igal võimalusel. Jahtisid tegelikult kõiki elusolendeid, kes ei olnud teised inimesed, sõltumata kas nad olid mõistusega või mitte. Nad pidasid juba aastatuhandeid pakse kodukatte, (laanekati sugulasliik) sundisid neid raskeid töid tegema, vägistasid, tapsid ja sõid. Kõige valusam oli Kariine jaoks see, et tema kõige lähedasem tsivilisatsioonlasest sõber oli seda varjanud tema eest pikki aastaid, lasknud Kariinel rahus elu nautida, ilusaid salle kududa ja vöösid tikkida teades, et seesama kena ja osavate käppadega laanekatt ühel päeval veristatakse ja nülitakse. Kariine ei kavatsenud seda tsivilisatsioonlastele kunagi andestada, Kariine jaoks olid tsivilisatsioonlased ühed alatud väetid parasiidid, mis kuulusid hävitamisele. Aga neid oli mitu miljardit ja laanekatte vaid väheldane asurkond põhja polaaralal Gadilamaal, Kotli mäestiku ja igijää piiri vahel.

Kariinel õnnestus põgeneda ning nüüd oli ta juba mitu aastat koduses laanes elanud, ehitanud tare, kaunistanud seda seest ja väljast puunikerdustega, küpsetanud tsivilisatsioonlastelt õpitud retseptide järgi pirukaid, keetnud moose ja praadinud liha. Aga Põhjariik, kuhu Gadilamaa kuulus, oli pärast hiidkärpide rünnakut Meeria kosmosebaasile alla käinud, muutunud peaaegu asustamata perifeeriaks. Esialgu see Kariinet ei häirinudki, ehkki ka siin elasid inimesed – looduseusku põlluharijad, karjakasvatajad, kalamehed ja kütid, kellega laanekatid on aastatuhandeid kõrvuti elanud ja kes ei loe ennast tsivilisatsioonlasteks. Nemad olid ausad ja head, neilt ei olnud halba karta, nemad ei tulnud selle pealegi, et mõni mõistuslik liik võiks teistest eelistatum olla ja nemadki vihkasid seepärast tsivilisatsiooni. Kariinet poliitika ei huvitanud, esialgu oli tema jaoks ükskõik, kas Põhjariik on tugev või nõrk. Ent nüüd sai Kariine poliitika olulisusest aru, sest ülejäänud Ge riigid olid liitunud võimsaks Ekvaatori föderatsiooniks ja viimasel ajal oli hakanud tsivilisatsioonlasi üle Kotli mäeahelike ka Põhjariigi territooriumile imbuma. Nad olid pidanud verist jahti rohtlakattidele, tapnud neid armutult, nad olid üles pannud infrapunaliinid, valveseadmed, leidmaks laanekatte, keda küttida ja kelle nahk maksab terve varanduse. Põhjariik oli kaoses, korrakaitsejõud laiali jooksnud ja keegi ei kaitsenud katte Ekvaatoriföderatsioonist imbuvate jahimeeste eest, kes tegid siin mis tahtsid ja kasutasid kõiki võimalikke tapavõtteid, milliste eest nad kodumaal oleks kiirelt vanglasse sattunud… Nami oli kadunud. Kariine kartis halvimat, lootes samas, et ehk on ta jäänud kuhugi teisele poole infrapunaliini ja on elus ja suudab end tsivilisatsiooni tapatehnika eest varjata või on põgenenud kaugemale laande, kuhu tsivilisatsioonlased veel jõudnud ei ole. Kariine libistas pilgu üle tare laepalkide, nikerdustega peeglilaua ja pliidi, mida polnud ammu köetud. Kõht oli tühi, aga ioovide järele ei pääsenud. Jahu ja maitseaineid oli, ent tuld ei saanud teha, sest tsivilisatsioonlased oleks siis ta tare avastanud. Nad avastavad selle ühel päeval niikuinii. Selleks tuli valmis olla. See oli lootusetu, sest abi ei olnud kuskilt tulemas. Ehkki laanekatt oli Ge kõige ohtlikum kiskja, oli Kariine armetus vähemuses.

Kariine urahtas, tõusis üles ja pani kleidi selga, et tare kõrvalt suure puu juurte alt keldrist moosi tuua. Vajus siis peegli ette toolile ning vaatas oma kiskjasilmi. Taas kangastusid õudsed hetked, mil ema tapeti ja ta tsivilisatsioonlaste sekka elama viidi. Kas see tõesti peab korduma? Kariinel polnud poegi, koos temaga lõppeks ka laanekattide Angi sugu. Oranžikasse kleiti riietunud suurkiskja tõmbus abitult kühmu ja hakkas nutma.

Avatud akna kaudu kostis sahinaid ja samme. Tuleb. Inimene tuleb. Üksi. Kariine laskus hääletult põrandale ning seadis end käpuli seina äärde ukse kõrvale, sättis küünised lamedaks tahutud põrandapalkide vahele. Inimesel pole mingit lootust, ta ei tea, kuidas tare seest välja näeb ega tea, kus laanekatt end varjab. Üks välkkiire sööst ning ta on enne Kariine kihvade vahel, kui relva õigesse suunda jõuab keerata, kui ta peaks söandama tare sisemusse vaadata. Kui ei söanda, on temaga ikkagi lõpp, kuna oli näinud taret ja teadis, kus see on ja ta ei tohtinud tagasi pääseda. Laanes oli Kariinel veelgi kergem inimest püüda, sest inimene on üksi.

Kariine lihased lõdvenesid ja küünised tõusid üles, kui ta kuulis, et sammud lähenevad täiesti muretult otse tare suunas ja ta tundis aknast tuttavlikku lõhna. Inimene küll, aga mitte tsivilisatsioonlane. Põhjainimene. Šamaan koguni. Kariine tõusis püsti ning avas rõõmsalt ukse.

“Kui tore on kedagi näha üle pika aja,” rõõmustas katitüdruk. “Vabandust, aga puuviljade järele ma enam ei pääse, liin on ees, tuld ma ka teha ei saa, suits ja soojus on neile ju lausa kutse, et tulge siia, siin on kallis nahk saadaval. Nii et ma ei saa millegagi kostitada…”

“Siin ka juba infrapunaliin?” imestas vanaldane mees puunikerdustega toolil istet võttes. “Ahnus ajab nad varsti lõhki.”

“Kuidas küll? Põhjariik on sisuliselt olematu, kõik ametid on laiali jooksnud, keegi ei valitse seda tühermaad,” kurtis Kariine teisele toolile istudes. “Keegi ei kontrolli ega valva, kõik võivad lõunast siia tulla ja teha mida iganes soovivad, vahendeid valimata… Mis mina siin nüüd kurdan, elan praktiliselt läbimatus padrikus, aga vaesed rohtlakatid, neid veristatakse ja piinatakse ju armutult.”

“Mis meil teha… Oleks teile relvi ja laskemoonagi jagada, saaksite need infrapunaliinid ehk kõrvaldatud ja natuke hirmu kah teha,” vastas šamaan mõtlikult. “Aga ega see neid pikemalt tagasi hoia.”

“Mis meist saab?” küsis Kariine kurvalt.

“Ma ei tea,” vastas vanamees aknast välja vaadates. “Tsivilisatsioonlased on veel väike asi. Vaata, kui kärbid tagasi tulevad – seda kardan ma veel rohkem. Viimaste andmete järgi on kärbid vallutanud Pluuto ja koondavad ründerelvastust ning Ge suuroperatsioon kukkus ka läbi, neil ei õnnestunud kärpide suurt emalaeva hävitada.”

“Kas see mitte meile parem ole, et kui tsivilisatsioonlased ja kärbid hakkavad omavahel sõdima – ehk jätavad põhjamaad rahule?” küsis Kariine.

“Ma ka loodan, et see on jama,” lausus šamaan.

“Misasi?”

“See info, mis ühe allika kaudu meieni jõudis. Kärbid kavatsevat meie planeeti otsast otsani kontrollima hakata. Sest pole ehk midagi. Aga laanekatid kuuluvat nende programmis hävitamisele!”

Kariine tõmbus sirgu ja pani käe südamele. Kogus siis ennast ning küsis: “Kui tõenäone selline asi olla saab?”

“Praegu paistab, et kivi on kärpide käpas. Kui nad tahavad, on nad võimelised küll siia tulema ja tegema, mida tahavad. Gel ei ole enam võimekust neid takistada. Ja seda me ei tea, millal nad otsustavad siia tulla. Ja kui otsustavad, siis nad lihtsalt tulevad. Nagu Meeria baasi hävitamise aegu, tapavad, põletavad, hävitavad ega tunne halastust.”

Kariine vajus kössi ning hakkas taas nutma. Kui ei taba teda tsivilisatsiooni jahimehed, siis tulevad kärbid. Ta mõtles, kujutles aega tunnelina, kus kõik, mis tulemas oli, paistis eespool. Aga viimasel ajal ta enam tulevikku ei näinud, ta tundis, et asjad ei kulge enam oma tavapärast rada. Ees oli udu. Lõpp. Isegi järgmist talve ei paistnud.

“On üks lootus. Agnilia ei olnud tegelikult Viimane. Tal oli tall. Tütar, kes peideti lihaantiloopide sekka. Aga antiloobid rööviti, kärbid viisid need kaasa…”

“Ja kärbid söötsid ta paksuks ja sõid ära,” nentis Kariine.

“Kardetavasti küll, kui mingit imet ei juhtunud. Aga ma kogesin templis ilmutust. Väga tugevat õnne ja valguse tunnet ja ma seostaks seda Kristallkärbiga. Tundsin otse, et Kristallkärp on liikvel, keegi on ta leidnud. Ja mina loodan, et ka Viimane on elus, loodan, et see, mis iidsesse Raamatusse kirja on pandud, vastab tõele,” rääkis šamaan.

“Viimane, kes toob ära püha Kristallkärbi,” meenutas Kariine sõnu. “Mis see Kristallkärp õieti on?”

“Kristall. Kivi. Selline kivi, mis vahendab sealtpoolt ilmapiiri… Nagu energiat või sellist valgust. Ma tundsin midagi sellist, nagu energiasammast katsudes või templi sammaste keskel mediteerides, aga see tuli väljastpoolt, ootamatult, ning oli väga tugev ja leebe. Ma pole kunagi midagi sellist kogenud,” jutustas šamaan.

“Aga miks sa siia tulid?” imestas Kariine.

“Kas sa tähelaevaga lennata oskad?” küsis šamaan.

“Oh… Oskan ehk küll, on meeles jah. Ehk,” imestas Kariine.

“Ma arvan, et nüüd on meie kord samm astuda. Tule kaasa,” kutsus šamaan.

“Kuidas…”

“Tõmba rätik pähe ja tule, eemalt vaadates nad ei tunne sinus laanekatti ära, sa oled laanekati kohta kiitsakas ja väike. Tule, tule,” meelitas šamaan õue astudes.

Kariine heitis tikanditega ehitud vesti õlgadele, tõmbas rätiku pähe ning ruttas šamaanile järele.

“Saba peida kah ära,” nõudis šamaan, Kariine tõmbas oma koheva kollase saba läbi kleidiaugu sisse, peitis saba kleidi varju. Niimoodi nägi ta tõesti mõne kohaliku, suure ja tüseda eide moodi välja ega sarnanenud kuigivõrd metsiku laanekatiga. Ta ruttas kergel sammul vanamehe järel, sättis kõrvu ettepoole lidusse, seadis rätikut nende peal ning muretses oma koonu pärast, mis võis teda eemalt reeta. Häbi. Laanevalitsejanna liigub läbi oma valduste nagu väeti jätis, kes on oma õnnetu elu pärast mures. See oli väljakannatamatu.

Viimaks põlvitas Kariine keset kilomeetrilaiust Meeria jõge kahest palgist kokkuseotud parve peal. Ülesvoolu oli küll raudteesild, aga sedagi võisid kasutada tsivilisatsioonlased. Siin sai see-eest rahulikult sõuda, nautida eespool paistva kalda ja sügavsinise taeva ja seal helendavate üksikute tähtede ilu. Kui ei tule tsivilisatsioonlased, siis tulevad kärbid. Õudsed mälestused varjutasid looduse ilu, kõrvus kummitas kärbi kriiskamine: “Kus on Kristallkärbi projekt?!” ema vihane lõrin, õhulend kambrinurka küttepuude vahele, püstolkuulipildujate valangud. Esimese ehmatusega mõtles väike Kariine, et miks ema teda nii hoolimatult ja valusalt viskas, hiljem sai aru, et ta segas ema rünnakut ja seepärast heitis ema ta hetkegi mõtlemata käest. Kariine sai hiljem aru, et kui tullakse lähedalt ja tulirelvadega on ainus lootus kohe ja väga kiirelt, täiest jõust rünnata, kiskuda, rebida. Kui seda kohe ei tee, jääd hiljaks. Ema jäi hiljaks. Ja Kariine oli pääsenud vaid tänu sellele, et heideti küttepuude vahele ja teda ei pandud tähele. Kärbid polnud isegi alles pimedatele vendadelegi halastanud, vibuga lakke riputatud häll tulistati verd tilkuvaks känkraks. Kariine, kes veel kõndidagi ei osanud, ukerdas siis mööda verist põrandat ringi ja karjus, algul ahastusest, hiljem näljast. Ei lohutanud teda ka see, et põrandal lebas lisaks ema surnukehale veel mitu surnukskistud kärpi. Kuni lõpuks tsivilisatsiooni jahimehed ta sealt leidsid ja elusana suurde linna kaasa võtsid…

“Šamaan,” lausus Kariine. Ta silmad olid kuivanud, neis oli süttinud tuli. “Mida kujutas endast KOODNIMETUS Kristallkärp?”

“Kust sa seda tead?” küsis vanamees vastu.

“Kärbid nõudsid seda emalt.”

“Sa ei saa seda mäletada, sa olid siis liiga väike,” imestas vanamees parve taas vastaskalda poole suunates. “Uskumatu… Aga jah, sina oled laanekatt, mina inimene, me kasvame ja areneme erineva tempoga. Koodnimetus “Kristallkärp.” Seda ma sulle näidata kavatsengi. Noh, kuidas seda seletadagi. Radarile nähtamatud ja valgustneelavad kristallid, annihillatsioonlaengud, lõhkepead…”

“Ehk siis see muinasjutt, mida mõned ullikesed kosmosekoolis ajasid ja mida teised naersid,” vastas Kariine.

“Annihilatsioonlõhkepeadest ma ei tea, aga need kristallid ei ole muinasjutt. Seda saad sa varsti teada.”

“Kärbidki pole suutnud sellist kristalli teha, kuidas siis veel siin ja ligi 20 aastat tagasi?” imestas Kariine parve kaldale tirides.

“Ära nii kaugele sikuta, ma ei jõua pärast seda ise vette tõmmata,” manitses šamaan madalasse vette astudes ja kepiga tasakaalu hoides kuivale maale tõustes. “Kärbid ei oska jah seda teha. Aga mõtle, kuidas sel ajal olukord oli – kärbid olid Pluutol vähemuses, võitlesid meeleheitlikult. Ja mille pärast nad selle hullumeelse rünnaku siia, otse oma vastase koopasse, toime panid – nad ei teinud seda selleks, et lihtsalt rohtlakatte ja antiloope röövida ja su ema tappa, Meeria baasi ei hävitanud nad ka niisama.”

“See pidi siis küll väga läbimõeldud rünnak olema. Pärast seda on Ge laevastik ainult alla käinud ja kärbid muudkui võite noppinud ja relvastust arendanud,” nentis Kariine. “Aga nemadki on minu teada kõige üleloomuliku suhtes kaunis skeptilised. Vaevalt neid siis ka päris Kristallkärp huvitab.”

“Ära sa räägi, et nad üleloomulikku ei usu – nad tapsid ka kõik ohverantiloobid, vot mis! Ja see on tegelikult meie kõige suurem kaotus, Meeria kosmosebaas on selle kõrval tühiasi,” vastas šamaan.

“Kui on vaja orjastada rahvas, võtta neilt lootus, siis hävita see, mis on neile püha,” lausus Kariine. Ta tundis käppade all rööpaid. Nad olid jõudnud läbi metsa raudteele, kus ei olnud üle kümne aasta sõidetud ja mis oli pea täielikult võssa kasvanud. See raudtee viis läbi ka Templikülast, kus šamaan elas ja kus oli ka Ge-ema tempel ja ohvrialtar. “Nad võtsid meilt ohverantiloobid. Ja sealtmaalt on Põhjariik alla käinud.”

“Nii see kahjuks on,” vastas šamaan. “Võta rahulikumalt, ma ei jõua nii kiiresti, ma pole nii hästi kohastunud laanes liikuma.”

“Ega seal tsivilisatsioonlasi ei ole? Mis me seal teeme?” küsis Kariine käies.

“Ei tohiks olla. Kui ka on, noh, sa oled kasvult rohkem paksu kodukati mõõtu… Ja ega me seal kaua ole. Kui kohale jõuame, siis näed.”

Kariine nägi eespool laiemat rada ja maju, leidis paiguti paistvate roostes rööbaste kõrvalt ka sissesõidufoori masti. Ronis sedamööda natuke kõrgemale ning vedas ninaga õhku.

“Ära muretse, vanasti käis siin palju mitte-inimesi, siin on elanud rohtlakatte ja laanekatte, usu mind, kohalikud sind ei karda,” rahustas šamaan.

Peatselt astuski Kariine mööda külatanumat ning vaatas maju, nende kaunistusi, inimeste rõivaste ornamente. Mõni ei teinud välja, mõni vaatas Kariinet heatahtlikult, mõni lausa tänulikult. Mitte keegi ei tahtnud talle halba ja mitte keegi ei kartnud teda. Põhjainimeste headus oli ikka veel alles, vaatamata tsivilisatsiooni pealetungile.

Ge-ema tempel seisis endiselt ega olnud muutunud. Juba mitusada aastat. Kariine vaatas kauneid ornamente, meenutas Ge-ema kolme tütart ja tänas mõttes neid selle imekauni looduse eest, mille nad olid laanekattidele ja teistele olenditele elamiseks loonud. Aga Kariine oli kurb, hinges tühjus ja lootusetus. Kelle poole pöörduda, kes neist kolmest võiks aidata – maapinna käskija Gehe, tuulte ja hinge looja Aahe või vetevalitseja Suli? Selles olukorras ei olnud neilt abi loota. Tuli loota ja paluda seda, kes neid kõiki kolme, Ge-ema, ja kogu kõiksust koos ja elul hoidis, tuli pöörduda Soojuse poole. Soojuse poole, mis võis hävitada või teha kõik heaks ja ilma milleta ei saaks midagi olla. Kariine põimis käpad, nurrus tasa katikeelseid palveid ja mantraid ning astus sammaste vahelt sisse. Siin oli kolm sammast ja kolm seina, igale Ge-ema tütrele oli pühendatud oma sammas ja sein, need seisid korrapäraselt ringis, iga seina vastas oma sammas. Nende fookusesse pidi koonduma Soojus ja selle koha peal seisis ohvrialtar. Siin ei olnud ammu kedagi ohverdatud, sest kõik teadsid, et kui looma veristada, siis Ge-ema jaoks pole tähtis, kus ja kuidas seda tehakse. Aga siin oli lastud ohverantiloopide verd. Ohverantiloopidel ei lastud surra, nad sattusid verekaotuse läbi sellisesse seisundisse, et nägid sealpoolsust ja suutsid rääkida, mis seal paistab ja mis tulemas on. Ja erinevalt muude usundite ennustajatest ja selgeltnägijatest tegid nad seda eksimatult ning olid sellega tsivilisatsiooni teadlaste jaoks suureks mõistatuseks. Ent ohverantiloope enam ei olnud. Nagu ka lootusesädet põhjarahva silmis.

“Paneb pimeduse Soojuse seisma,” meenutas Kariine Raamatut. “Tema, kes ta ei ole meie ilmast, paneb pimeduse Soojuse seisma.”

Šamaan kohmitses midagi tagakambris, tuli siis templisaali ning kallutas altarit.

“Hoia seda, aita,” palus vanamees, Kariine hoidis altari serva üleval ning šamaan kohmitses käsipidi altari alt nähtavale ilmunud augus.

“Siin see on. Käes,” ütles šamaan roostes säilituskarpi näidates, Kariine lasi altaril tagasi langeda. Vanamees avas karbi, mässis pruunikstõmbunud riideräbalad lahti ning pani altarile musta toosi moodi eseme.

“See on ju kommunikaator!” imestas Kariine.

“Jah, see see on. Nüüd aga lähme vaatame, mille juurde see kuulub,” vastas vanamees templit selja taha jättes. Kariine kõndis nõutult järele, ümber templi nurga kõrvalmaja juurde, kus šamaan tegelikult elas. Maja oli küll suur, ent viletsas seisukorras, hoovis seisis suuremaid ja väiksemaid kuure ja lobudikke, mõnel oli katuski sisse langenud. Ühe sellise ehitise varjust veeretas šamaan välja enda kergekopteri ning uuris selle mootori olukorda ja kütusetaset.

“Kas see meid kahte kannab üldse?” muretses Kariine.

“Ära karda, mina olen kerge mees,” vastas šamaan tiivikulabasid tööasendisse seades. “Istu peale!”

“Aga mina ei ole just kerge kati… Naine see tähendab,” vastas Kariine end kitsale istmele mahutades.

“Kati kohta oled sa kaunis kerge,” vastas šamaan starterit andes. Kahtlustele vaatamata tõusis kopter sügavsinisesse taevasse, nüüd ei olnud mõtet üritada juttu rääkida, sest müra oli kaunis suur. Pärast, kui hoog sees oli, Kariine kahetses, et õigel ajal rääkida ei üritanud, sest lisaks mürale vilises nüüd kõrvus ka tuul, sest väiksevõitu tuuleklaas, ainus, mis pidi sõitjaid tuule eest kaitsma, oli just Kariine poole pealt katki. Tuul ei olnud siiski talumatult tugev ja kohev karvastik kaitses Kariinet. Tegelikult oli päris mõnus üle pika aja loodust ka siit ülevalt taevast vaadata. Jõgi jäi juba selja taha, Kariine jälitas pilguga veel raudteed, mis kõrgel tammil üle soise lammi kulges ja siis laande ära kadus. Eespool paistsid kolletavad põllud ja majad nende vahel kobaras – see oli Gadila küla, järjekordne põhjainimeste asula. Põldude taga paistis madalate põõsastega rohtla, kus oli taas raudteed märgata. Kuhu raudtee kulges? Taamal aimusid korrapärased kandilised künkad, laiad valendavad betoonrajad nende vahel. Kaks suurt ja laia, mitmekilomeetrist rada teineteise suhtes risti. See oli lennuväli, Gadila mahajäetud kosmodroom. Nõid laskus nüüd madalale, allapoole puudelatvu ning lendas tükk aega mõne meetri kõrgusel unustatud betoonradade kohal. Kahel pool olid betoonangaarid, mõni tervem, mõni täielikult sisse varisenud, igal pool betooni pragudes kasvas rohi ja võsa, kus aga vähegi rohkem mulda leidus, kasvasid juba suured puud. Nüüd jäid angaarid selja taha, rada muutus kitsamaks ning nähtavale ilmusid madalamad pinnasesse uputatud ja metsaga varjatud betoonblindaažid. Kariine teadis seda kohta küll, varem, kui tsivilisatsioonlasi siin ei jõlkunud, oli ta siin palju kolanud. Jah, siin olid nüüd rööpad betoonis blindaažide vahel, siin hoiti kunagi kassettreaktoreid ja lennukite reaktoreid ja laskemoona. Kunagi, kui Põhjariigil veel mingi sõjaline tähtsus oli ja siin tähtis kosmosebaas paiknes. Nüüd oli siin vaid betoon ja praht, mida loodus tasakesi endasse mässis.

“Mida me siit leida loodame?” küsis Kariine lõpuks, kui nad betoonil seisid ja kopteri mootor vaikis. Šamaan ei vastanud, vaid võttis kopteri sabarootori varre sõrestiku vahelt kaks raudkangi ning kõndis edasi.

“Remondivarjendid. Teine on lahti, seal ei ole midagi. Vaevalt et siingi midagi on,” ütles Kariine, kui nägi, kuidas vanamees üksinda suure raudvärava rööpast kangiga prahti välja hakkas tuhnima.

“Jumal tänatud, kui kõik nii arvavad,” vastas šamaan tööga jätkates.

“Äkki aitab juba, saame sisse küll, kui värava paokile lükkame?” küsis Kariine.

“Võta aga teine kang, kõik tuleb lahti lüüa,” vastas šamaan. Kariine hakkas lõhkuma ning mõtles ja imestas endamisi väravate laiust vaadates. Ta mäletas küll kunagisi kolamisi siinkandis ja seda kinnist blindaaži, kuhu ta sisse polnud pääsenud, sest väravad ei liikunud ning maa-alused käigud olid kõik kas sisse langenud või vee all. Mis seal ometi olla võib? Kariine imestas märgates, et lisaks mullale ja prahile oli kogu ukserööbas ka korratuid betoonkänkraid täis – keegi oli sihilikult neid siia valanud, et juhuslikud kolajad sisse ei pääseks. Ja ega inimesed ja kärbid polekski siia tehnikata ligi saanud, sest mitte keegi neist poleks suutnud neid känkraid purustada sellise mängleva kergusega, nagu seda tegi laanekatt. See paistis ilmekalt šamaani juures välja, sest kui Kariine oma poole rööpa puhtaks oli saanud, urgitses vanamees alles esimese känkra kallal.

“Kurat ma ei teadnud, et siin selline jama on,” vandus šamaan.

“Võinuks korralikumad kangid võtta.“

„Kas sul üht raskemat vasarat pole kaasas?” küsis Kariine appi tõtates.

“Oleks ma siis teadnud ja mäletanud kõike,” urises vana. “Aga kes siis veel peale minu teadma pidi…”

“Mida?”

“Kristallkärbi saladust.”

Kariine ei öelnud enam sõnagi, šamaangi töötas vaikides. Neil oli kummalgi oma eesmärk: laanekatil saada teada, mida roostes väravad varjavad ja šamaanil tahtmine see asi laanekatile üle anda. Kui kõik hästi läheb, siis peitub siin murrang, otsustav pööre Põhjariigi saatuses.

Ehkki uste rööpad olid nüüd vabad, olid väravatel muist rullikuid kinni kiilunud ning uste liigutamiseks läks vaja kahte kangi ja Kariine täit jõudu. Ja ega laanekatt enne rahule ei jäänud, kui väravad pärani olid.

“See on tühi,” nentis Kariine pimedusse vaadates.

“Astu lähemale, et silmad pimedusega harjuksid, siis näed paremini. Täpsemini sa ei näe, näed hoopis kõike muud peale tema, ehk teda kõige muu taustal,” seletas šamaan.

Kariine astuski varju ning nägi pimeduses rattaid, telikuraame, hüdrosilindreid… Midagi muud ka? Ei, pea kohal oli pilkane pimedus, pimedam kui võimalik võiks olla, selline täielik tühjus, mille kaugus ei olnud aimatav, see oli nagu must auk. Kariine sirutas end ning puutus midagi jahedat pea kohal.

“Selline see kristall siis on,” ütles šamaan kommunikaatorit Kariinele andes. “Ja sellest kristallist on tehtud vaid üks tähelaev, seesama MKB KK001 Goon, tähtedevaheline strateegiline pommitaja. See on osa poolelijäänud projektist, koodnimetusega Kristallkärp. Sinu ema Kati Merj Angi tõi selle siia ja kärbid ei osanud seda siit kolkast otsida. Ja kommunikaatori sain ma su ema tarest kätte pärast seda, kui kärbid su ema tapsid ja jahimehed su röövinud olid. Anna andeks, aga mul ei õnnestunud neid jahimehi tabada, ehkki ma proovisin neid jälitada.”

“Ja tänu sellele, et sa mind nende käest ei päästnud, oskan ma nüüd kosmoselaeva juhtida. Aga mida ma nüüd peale hakkan? Mis on minu osa selles?” küsis Kariine väriseval häälel pimedasse olematusse vaadates.

“Lennata Päikesesüsteemi ja pimeduse soojus seisma panna. Su ema ei jõudnud selleni, sinu asi on nüüd see ära teha.”

Kariine vaatas kommunikaatorit arusaamatul ilmel ning vajutas nuppe. Goon lasi rambi kuulekalt alla, Kariine astus lummatult tähelaeva sisemusse. Kõikjal lasus õhuke tolmukord, siin polnud tõesti keegi oma 20 aastat käinud. Imestama pani vaid see, et masin veel luugi avas ja laelambid põlema läksid, kui Kariine lüliteid vajutas. Nojah, mõnede kallimate tuumakütuste poolestusaeg oli vägagi pikk ja vaevalt seda masinat luues kokku oli hoitud. Energiaga probleeme ei olnud, Kariine sai arvutigi käima ning veendus, et ka peareaktor oli korralikult varustatud ning töövalmis. Ta sättis end mugavamalt istmesse ning vaatas ringi. Alles nüüd hakkas saatuse pööre talle kohale jõudma. Koduses laanes tal pikemat asu ei saanud olla. Tagasi minna ei saanud. Aga tagasi tulla? Ilma selle lootuseta polnud mõtet minnagi. Ilma lootuseta võinuks juba praegu ja kohe rind õieli, mõne jahimehe püssitoru ette astuda.

Kariine pilk libises üle tabloode ja ekraanide. See oli siin kõik hoopis teistmoodi, kui ta seni, mõne aasta eest Kotli kosmosekoolis, näinud oli. Ta meenutas paljusid tülikaid näite, mida maandumisel jälgima pidi ja mida oli raske kellade-skaalade virvarrist hetkega leida. Siin oli kõik paaril ekraanil otse silme ees, kahel pool eesmist sfääriradarit. Jah, näidikute asukohad olid nii mugavalt valitud, et ühe pilguheiduga oli laeva kiirus, asend kursil ja suund teada… Ja relvaskaala oli ka siinsamas, parema kangi tipunubluga sai valida, kas valmistuda rakette laskma või juhtida ühte kahest kaitsekahurist. Kariine proovis viimast ja paremal akna taga hüppas üks nelja rauaga kiirlaskekahur välja ning parempoolne ekraan muutus sihikuks, mille keskpunkti ümber värelesid ringid ja äärtel jooksid asendinäidud ja külgnihked. Üksiklasud, valangupikkused, turmtuli… Millega see üldse tulistama peab? Kas seda saab vaid väljast vaadata? Ei, seestpoolt pidi seda ka uurida saama. Teine kahur pidi olema siinsamas kabiini kohal, kuskil pidi olema hermeetiline luuk ja juurdepääs laskemoonale…

Kariine tõttas välja ja hüüdis: “Aga mina olen ju meie ilmast!”

Šamaani enam kuulmas ei olnud, sest ta oli lahkunud. Kariine kuulis vaid eemalduvat kopterimüra. Ta pööras ümber ning vaatas jälle angaari. Ta ees seisis lai rombikujuline must olematus, millel ei olnud silmaga nähtavat keret, kui kahel pool tsentroplaani ääres olevad jämedamad kohad välja jätta, mis tagapool läksid sujuvalt üle mootorigondliteks ning mille esimestes otstes olid nurgeliste luukidega varjatud kahuriturellid, paremas ka kitsukeste akendega kabiin, kus Kariine ennist istus. Goon. See tähendas katikeeles surma, olematust. Kariine oli nüüd sellega kahekesi jäänud. Nüüd pidi teda lähemalt uurima asuma, arvutis otsima, et äkki leiab ka selgitavat informatsiooni, et millega täpsemalt tegu on. Äkki on emagi midagi endast siia laeva jätnud? Varsti istuski Kariine Gooni kabiinis ning luges ja lappas arvutiekraanil tekste ja menüüsid.

See oli õudne masin. Sügavmust väliskate muutis laeva tähevalguses nähtamatuks, kristalli moodi tasapindadest koosnev kere ei peegeldanud radarisignaale, “külmad” ioonmootorid ei eritanud reetlikku kiirgust, mille abil vaenulikud raketid ja tulejuhtimissüsteemid orienteeruda oleks saanud. Ioonmootorite inertsaineks oli metallitolm, mis pidi vaenulikud radarid segadusse ajama. Relvastus oli veelgi kohutavam: kokku 48 taktikalist raketti Sarkofaag, mis olid samasugusest mustast kristallist ja radareile nähtamatud ning võimelised kandma 480-teratonniseid annihillatsioonlõhkepäid. Kosmosekoolis oli räägitud sadadest megatonnidest ja unistati gigatonnidest. Teratonnidest ei osatud seal unistadagi. Kaitsekahurid aga kujutasid endast hoopis kuulipildujaid, mis esmapilgul meenutasid muinasaega, aga lähemal lugemisel selgus, et heitelaengute asemel kasutati seal magnetimpulsse ja mürskude kiirused ei jäänud palju alla keskmisele plasmalaengu kiirusele. Pealegi pidid mürskudes olema suunatud termotuumalaengud, mis pidid teemandiiti läbistama. Sellised mürsud oleks kärpidele äärmiselt halb üllatus, sest neile ei mõju laialt levinud kaitseväli, mis plasmalaengu magnetjõu abil laiali kisub ja selles leiduva antiaine laiale pinnale hajutab, nagu ka eelsoomus, mis paneb antiaine plahvatama põhisoomusest eemal. Kariinel aga tekkis tahtmine katsetada kahureid jahimeeste infrapunaliinide tugijaamakeste peal… Selline laev oli tõesti sõjatehnika homne päev. Ta oli seiresüsteemidele kättesaamatu, ta võis muuta mitu planeeti järjest elamiskõlbmatuks. Kärpide ristlejad, hävitajad ja emalaev oleks sellise varju ees kaitsetud ja mõttetud. Kariinele aimus, et info sellisest arendusest oli kuidagi jõudnud kärpideni ja kärbid ründasid Meeria kosmosebaasi asja pärast. Ja selle hullumeelse rünnaku põhjuseks oli seesama Goon. Kui neid oleks rohkem teha jõutud, oleks ilmselt Pluuto koos kärbikogukonnaga olematusse pühitud. Selline ongi siis kosmiline massihävitusrelv. Ja tema, Kariine, peab peatama pimeduse soojuse. Kui Kariine oli veel siit ilmast, siis tundus, et Goon ei ole seda mitte.

Kariine käivitas peareaktori ja jälgis näite läbi ekraani. Tihendid olid ühtlased, rõhud korras, soojustasakaal korras. Voolgi oli ühtlane. Telikute veomootorite aheladki olid korras, Kariine nihutas laeva mõned meetrid. Hüppas siis püsti ning ruttas rambile vaatama, et rataste ees prügi ei oleks. Tolm ja üksikud mädanenud roikad. Kariine tõstis rampi veidi kõrgemale ning manööverdas tähelaeva päevavalgele. Aknaklaasid tõmbusid päikesevalguses tumedaks, varjud libisesid üle tabloode ja nuppude. Kõik oli selge, sest kõike oli koolis palju korratud ja harjutatud, sest tsivilisatsiooni noorukid olid miskipärast kummaliselt juhmid, erinevalt Kariinest, kes kõik tarkused palju kiiremini omandas ja kellel need meelest ära ei läinud. See oli tsivilisatsioonlase mugav elu, mis meeled juhmiks ja mõtte pealiskaudseks muutis. Ka simuleeritud kosmoselahinguis päristrenažööride peal nahutas Kariine tsivilisatsiooni noorukeid iga kandi pealt, kuna nad reageerisid hilja ega kannatanud nii suuri ülekoormusi kui laanekatt. Kõik oli võimalik, kõike oli Kariine harjutanud. Aga ainult trenažööride peal. Kariine polnud kunagi lennanud. Ja oli seni lootnud, et ei pea ka lendama, et ei pea kodusest laanest lahkuma. Aga nüüd ta pidi ja tagasiteed ei olnud.

Värisevail jalgel astus ta Gooni rambilt maha, lasi rambi kinni ning seadis Gooni kommunikaatori abil õhukindluse testi tegema. Libistas siis kommunikaatori kleiditaskusse, istus kaitsevallile põõsaste varju mõtisklema. Kuidas siis asi ära teha? Väljuda hüperruumist Päikesesüsteemi äärele, peilida kärpide suuremate aluste asukohad välja ja rünnata? Kui palju tal rakette oli? Ainult seitse kahemegatonnist. Ei olnud võimalik kerge sõrmenipsuga kärpe olematusse pühkida, annihillatsioonlõhkepäid ei olnud, olid vaid suunatud termotuumalaengud, ainult ristleja hävitamise raketid. Või oli kusagil veel rakette? Kindlasti mitte siin, Gadilas, seda Kariine teadis, sest oli kunagi kõik blindaažid läbi kolanud. Või siis ehk seal üleujutatud osas… Ei! Seal ei saanud nii suuri ruume olla ja kui oligi, siis ei saanud need raketid enam kasutuskõlblikud olla. Kas olemasolevadki on? Äkki on süütelaengud ära poolestunud?

Kariine kõrvu jõudis paar kauget hõiget, kusagil klobises midagi, nagu oleks kivi mööda betooni veerenud. Ega tsivilisatsioonlased šamaani kopterit märganud ja ei tule uurima, mis siin teoksil on? Kariine muutus murelikuks. Ta hingas sügavalt sisse, suunas pilgu pragulisele betoonile ning meenutas kosmosekooli aegu. Mis selle tsivilisatsiooni poisi nimi oligi, kes temast veidigi hoolis? Viis sel saatuslikul päeval välja kohvikusse sööma… Ja seal kohvikus selgus valus tõde, kui Kariine nägi, kuidas keegi paks lihunik ühe tapamajast jooksma pääsenud kodukati veristas. Poiss oli Kariinet püüdnud põgenemast takistada ja Kariine äigas talle käpaga. Kariine ei teadnud, kas see poiss ta käpahoobi üle elas, ta ei vaadanud tagasi, vaid põgenes, tsivilisatsioonist kaugele, kodusesse laande. Oleks see tsivilisatsioonlasehakatis päriselt Kariinet mõistnud ja aidata tahtnud, oleks ta võinud ju rääkida, et ühel päeval ootab Kariinet lihunikunuga… Aga miks ta oleks pidanud seda tegema, laskma Kariinet põgenema, seades ohtu omaenda haridustee ja karjääri? Kariine ei olnud temagi jaoks muu, kui üks käntsakas liha ja latakas kallihinnalist nahka. Mis siis, et Kariine oskas ilusaid mustreid tikkida ja häid roogasid küpsetada. Mitte kunagi ei oleks ta saanud tsivilisatsiooni liikmeks, ikkagi oleks ta jäänud lihakäntsakaks, kes ühel päeval veristatakse. Tühja see pimeduse soojus, kas ühel päeval ei võiks saabuda aeg, kus kõik mõistuslikud liigid elavad võrdselt ja õnnelikult? Seda ei ole ju palju tahta!

Vallide vahel kajasid käbedad, teravad sammud. Kariine vaatas lehtede vahelt ristteele ning nägi peagi kaht väikest ja sihvakat hobusetaolist looma. Üks oli must, teine kollakas, mõlemal lakad ja sabad helekollased nagu katlastel kunagi. Need olid rohtlakatid. Nad olid hirmul, keerasid korraks libisedes Kariine poole, märkasid siis ilmselt Gooni, keerasid ringi ning lidusid teisele poole üle kaitsevallide. Huvitav, mis neil viga oli? Äkki tulevadki tsivilisatsioonlased praegu siia? Pidi uurima minema. Kariine ruttas metsa all ümber vallide ja kaitserajatiste, jõudis teisele poole ning leidis ka rohtlakattide jäljed üles. Nad ei olnud kaugele läinud, Kariine hiilis mõnikümmend meetrit ning nägi rohtlakattide saledaid kehasid ühe blindaaži harja lähedal rohus lömitamas. Kollane märkas lähenevat laanekatti esimesena, võpatas korra ja rahunes kohe, kui ta Kariine ära tundis.

“Milk? Iones?” sosistas Kariine ringi vaadates, kõrvu kikitades ja ninaga õhku vedades. “Mis toimub?”

“Nad leidsid meid üles,” sosistas kollane rohtlakatt, kelle nimi oli Milk.

“Kes? Nad?” sosistas Kariine ning kuulis lähenevat elektrimootori undamist. Tsivilisatsioonlased. Kariine roomas ümber blindaaži ning vaatas korraks rajale.

“Maastikuauto,” ütles Kariine ümber pöörates ja püsti tõustes.

“Maha! Nad näevad sind!” ähkis must rohtlakatt.

“Teid ka, sest neil on infrapunaradar. Minu järel!” hüüdis Kariine ning jooksis metsa alla. Õhk vingatas, Kariine kuulis pauku ja koonu peale sadas korrapäraselt lõigatud lehetükke.

“Seotud kartetšiga lasevad veel, see on keelatud moon,” ähkis Kariine jämedate tüvede vahelt läbi lipsates.

“Mis seotud?” küsis Milk ta kõrval. Rohtlakatil polnud raske laanekatiga sammu pidada, kuna oli planeedi väledaim neljajalgne.

“Nanotraadiga ühendatud jämedad haavlid. Sellega võib sul kintsu viiludeks lasta,” vastas Kariine.

“Kuhu sa omast arust jooksed?” küsis Iones.

“Meelitame nad metsa alla, siin nad ei jõua järgi. Ja siis tagasi kosmodroomile, tulete minu järel laeva!” vastas Kariine järgmise puu ümbert kurvi võttes. Jälle käis vingatus ja langes lehesodi.

“Häda neile, kui me kohale jõuame,” urises Kariine käigu pealt kommunikaatorit näppides. Midagi polnud teha, surveproov tuli katkestada. “Ära jookse otse, nad näevad sihtida ka läbi lehestiku!”

Iones põikas kõrvale ja just sealt, kus äsja oli olnud ta kael, vingatas järgmine kartetš.

“Mis laevast sa rääkisid, kas sellest mustast peletisest?” küsis Milk.

“Jah,” vastas Kariine remondiangaari muldkindlustuse taha põigates. “Ärge hetkegi kõhelge, olge minu sabas!”

“Seal on teine auto veel,” kaebas Iones läbi lehestiku piiludes.

“Nad vaatavad valele poole. Ma lasen rambi alla,” vastas Kariine kommunikaatoriga töötades, “ja jooksete minu järel reas rambini ja rambist üles ja nii, et ramp meie ja auto vahele jääb… nüüd!”

Ramp laskus aegamisi, sama pikaldaselt pööras ka jahimees autokastis end ümber. Ta jõudis relvagi tõsta, ent süsimust ramp varjas ta eest jahisaagi. Ta tagus küll labakäega auto kabiinikatust, auto isegi liikus mõned meetrid, ent põgenevad katlased reastusid rambi varju. Hetk hiljem lidusid rohtlakatid juba Gooni sisemusse, Kariine kui tüsedam ja aeglasem, oli hetke isegi jahimehel sihikul, ent kartetšihaavlid takerdusid nanopaela pidi rambi teemandiidist käsipuu ümber, üsna Kariine puusa ligidal. Teinegi auto ilmus nähtavale ning peatus Gooni all, jahilised vehkisid ja karjusid Gooni kabiini suunas, arvates ilmselt, et kosmoselaev kuulub inimestele ning laevatunginud metselajad ohustavad oletatavaid laevasolijaid.

“No vaatame, kes kust läbi näeb ja läbi tulistab,” urises Kariine ühte turelli aktiveerides. Kui neljaraudne kahur auto poole hakkas pöörama, aimasid tsivilisatsioonlased, mis neid ootab ja nad kihutasid tulistvalu minema, kaitsevallide taha. Sihtimisradarid näitasid läbi vallide, Kariine sihtis, lausus: “Te lollid ei saa isegi oma infrapunaradareid välja lülitatud, olete kui täid peopesa peal!” ning tulistas. Kaitsevallist tõusid tolmupilved ja valli taga plahvatas midagi – mürsud olid armutult läbi paari meetri mulla lennanud ja märki tabanud. Gooni sensorid ei leidnud enam ei infrapunaradari signaale ega ka autode pardaelektroonika sagedusi.

“Ja lasid neid läbi mulla?” imestas Iones Kariine selja taga. “Kas varsti võivad nemad meid ka niimoodi läbi mulla tulistada?”

“Ehk mitte… Meil on sõjaväeline alus, aga sõjaväelist tehnikat iga tsivilisatsioonlane omada ei tohi,” vastas Kariine.

“Mida loeb tsivilisatsioonlasele tohtimine! Kas nad tohivad nanopaelu rohtlasse vedada? Ise ütlesid, et ei tohi ka seotud kartetšiga lasta? Ei päästa meid see tohtimismäng kuidagi, tsivilisatsioonlastel on vist mingid inspektorid, kes neid asju kontrollivad, aga need ostetakse ära! Kujuta ette, mingi haisev kulunud paberitükike läheb ühe tsivilisatsioonlase käest teise kätte ja juba ta tohibki kõike! Nii et rohtlakatt, ole lahke, jookse nanopaeltesse ja lõika endal jalad otsast ja oota kuni tsivilisatsioonlane oma pekise perse kohale veab ja sul kartetšiga kõri läbi laseb!” urises Milk.

“Palju nad neid paelu vedanud siis on ja kuhu?” küsis Kariine heitunud ilmel.

“Rohtlasse. Lasevad oma leopardidel jäljed üles nuhkida ja kus rohtlakatid käinud on, sinna need paelad ka veetakse. Põgenemisteedele muidugi ka,” jutustas Milk.

“Mis teie hõimust niimoodi saanud on?” päris Kariine edasi.

“Ma ei tea,” lausus Milk tõsiselt. “Viimased nädalad oleme siin lennuvälja äärel olnud. Me ei pääse rohtlasse tagasi, sest vahepeal on tsivilisatsioonlaste baaslaager, infrapunaliinid ja nanopaeltest püünised. Nad on rohtla ära tükeldanud, meid nurka surunud ja järjest nottinud. Nad saavad meie liha eest liiga palju seda haisvat paberit. Meil on õnnestunud paar tükki neist kätte saada ja maha murda, aga mis see neile loeb. Oleks meil ka relvad…”

“Siis puhkeks sõda,” vastas Kariine tõustes ja rambiruumi minnes. Ta keerutas haavlid käsipuu ümbert lahti ja vaatas surmatoojat lähemalt. Kaheksa läikivat metallkuuli, mis olid oma kogu kohta kummaliselt rasked. Ilmselt sisaldasid uraani või muud rasket metalli. Ja kuulid olid omavahel kimbukujuliselt ühendatud imepeene, vaevalt silmale nähtava kiuga.

“Ära puuduta, see pael on samaõhuke, kui lihunikunoa tera, lõikab kohe sisse,” hoiatas Iones. “Seda nad meile rohtlasse veavad, kui hooga sisse jooksed, lõikad jalad alt!”

“See ei ole pael, see on teras. Musterstruktuurteras, väga sitke ja tugev ja tõepoolest lõikab nagu nuga. Milleks küll Tsivilisatsioonlased nimetavad mind, laanekatti, planeedi kõige ohtlikumaks kiskjaliseks? Mina ei ole see, kes on mõelnud välja infrapunasihiku, mina pole välja mõelnud sihukesi tapariistu. Mina pole kunagi elanud selleks, et tappa teisi loomi,” rääkis Kariine mõtlikult ja istus pilooditoolile. Ta riputas kartetšihaavlid juhtimispuldi nurga külge.

Milk vaatas akna taga paistvat ikka veel avatud olekus turelli ja kaitsevalli tagant tõusvat suitsu ning ütles: “Meil on nüüd relvad.”

“Jah,” lausus Kariine püstmootorite lülititest õrnalt üle tõmmates ja juhist haarates. “Ma tunnen, et ma ei tee midagi valesti, kui vastan nanopaeltele soomustläbistavate mürskudega. Ge-ema ei pane seda pahaks.”

Goon tõusis kaitsevallide kohale ning hakkas aeglaselt, püstmootorite toel, kosmodroomi keskuse poole hõljuma. Kariine nägi radariekraanil mitmesuguseid signaaliallikaid, küll tavalist analoograadiosidet, küll digitaalset sidet. Milleks nad seda digitaalset kasutada võiks? Ilmselt infrapunaliinide automaatvalvepostide juhtimiseks? Mis juhtub, kui signaaliallikas likvideerida? Kariine kutsus Milki enda kõrvale naaberistme vahele ning näitas, kuidas tulejuhtimise kang käib ja kuidas ekraanil värelevaid sihikuringe lugeda. Peatselt vajutas Kariine päästikut ja hetk hiljem kadus digisignaal ekraanidelt. Aga seda vaid sekunditeks, sest laande ja rohtlasse paigutatud automaatpostid hakkasid kutsungisignaale saatma, otsimaks hävinud keskusega kontakti. Kariine tõusis veel kõrgemale, et tuleulatust suurendada ning noppis üksiklaskudega paar automaatposti maha. Järgmisi tabasid juba Milki tulistatud mürsud, mis siis, et Milki sõrataoliste küünistega, kiireks jooksuks kohastunud käpp kangi kasutamiseks pisut kohmakas oli. Kariine juhtis tähelaeva, teise käega juhtis teist turelli ning õpetas Ionest välja. Milk oli vahepeal istme seljatoe pikali keeranud ja end mugavamalt kõhuli puldi taha sättinud.

“Mis asjad need on, mida me laseme?” küsis Milk tulistades ja siis kaela akende poole küünitades ja suitsusammast vaadates.

“Need on infrapunaliini aparaadid, mis teie kehasoojust avastavad ja siis selle signaali teel teie asukohast tsivilisatsioonlastele teatavad, et nad oskaks teid tapma tulla. Nüüd tuleb jälgida, et seal kosmosekeskusest uuesti kollast signaali ei tuleks, nad võivad niimoodi need jaamad välja lülitada ja me ei leia kõiki üles,” seletas Kariine.

“Aga mis see roheline on?” küsis Milk ekraanil värelevaid rohelisi ringe vaadates.

“Raadioside. Tsivilisatsioonlased ise. Nad on ärevil, näed, suhtlevad üha enam. Nad ei tea, mis toimub,” vastas Kariine.

“Olgu siis parem vait, kui elada tahavad!” urahtas Milk ühe rohelise ringi allika pihta tulistades ja rohtlaveerel kulgev auto plahvatas.

“Meie pihta tulistati rakett… õigemini reaktiivmürsk. Milleks küll jahimehed selliseid relvi jahile kaasa võtavad?” imestas Kariine kosmodroomi keskuse poole tagasi keerates. Reaktiivmürsu sensorid ei leidnud muidugi ainsatki orientiiri, mille järgi sihtmärgile läheneda, sest Goon ei kiiranud midagi, raketike lendas lihtsalt tähelaevast üle.

“Kas teie pihta on sellistest lastud? Kui pihta saaksite, oleks kogu teie kallis liha mööda ilma laiali,” küsis Kariine.

“Ei tea. Mine sa tsivilisatsioonlasi tea. Rakett. Mürsk. Kui on pihta tulnud, siis pole ilmselt jutustajaid,” vastas Iones.

“Kas sa ei mäleta, miks hõim enam kunagi karjas ei põgene ja hajub?” küsis Milk. “Aga selle pärast, et siis lastaksegi selline asjandus karja kohale, kus see plahvatab ja killud tapavad mitu.”

“Aga see on ju sõjaväeline relv!” lausus Kariine.

“Sõjaväeline või mängurelv – kui aga sisse toob, siis tsivilisatsioonlane seda ka kasutab,” vastas Milk.

Kariine vaatas aknast paistvat teist turelli ja selle taustal möödalibisevat rohtlamaastikku. Tõmbas väriseva käega korra läbi juuste, kallutas tähelaeva ning pöördus taas kosmodroomi keskuse poole, kuhu lagunenud hoonesse olid tsivilisatsioonlased laagri üles seadnud. Siin oli generaator, paar helikopterit, mitu autot, inimesed jooksid nende vahel, vaatasid taevas hõljuvat musta varju ja olid paanikas. Mõni tulistas püssist Gooni suunas, mõni vehkis kätega, targemad jooksid eemale kaitsevalli taha. Hetk hiljem vajutas Kariine päästiku alla ning tsivilisatsioonlaste laager mattus tule, tolmu- ja suitsupilvedesse. Ekraanidelt kadus lisaks raadiosidele ka muu elektroonika ebamäärane müra, alles jäid vaid tugevat infrapuna kiirgavad tulekolded.

Goon suundus laane poole. Milk lasi ka viimased allesjäänud infrapunaliini tugijaamad puruks ning küsis: “Kuhu me nüüd lendame? Äkki paned meid rohtlasse tagasi?”

“Minu juurde lendame. Võtame varusid kaasa, kanname mu keldri tühjaks,” lausus Kariine. Ta värises ikka veel, sest polnud elus kunagi teisi elusolendeid nii armutult ja massiliselt tapnud.

“Äkki viid meid ikka tagasi?” küsis Iones.

“Aga te juba oskate tulistada,” vastas Kariine. “Kumbki teist pole küsinud, miks ma selle tähelaevaga lendan, kust ma selle sain. Kas see pole kummaline?”

“See on pehmelt öeldes väga kummaline,” nõustus Milk.

“Ma nägin šamaani kopteriloksu, kui me lennuvälja veeres auto eest pagesime,” vastas Iones.

“Jah, väga õige,” ütles Kariine ekraanile ilmunud raadiojaama suunas tulistades. “Šamaan tõi mu siia, näitas, kuhu laev on peidetud, andis kommunikaatori mulle ning käskis lennata Päikesesüsteemi, et pimeduse soojus seisma panna, nagu Raamatus kirjas on. Kärbid plaanivat siia elajalikku invasiooni ja meie ning see lennuk on viimane lootus see asi ära hoida.”

“Meie… Ma ei tea,” kogeles Iones.

“Parem juba kaasa lennata, sest tsivilisatsioonlased tulevad kindlasti tagasi,” lausus Milk.

“Kas kärbid pole teilt midagi röövinud?” küsis Kariine.

“Gema!” niutsus Iones vaikselt kössi tõmbudes.

Milk surus silmad kinni ning meenutas oma pulmasuve, mil põhjainimestest šamaanid täisealiseks saanud rohtlakatte ühisriitusel paaridesse panid. Pikk sõit kipakas kanuus üle Meeria jõe, šamaaniõpilase arglikud aerutõmbed ja lähenedes üha eredamaks paisuvad lõkked vastaskaldal, millede vahel ootas teda pruut – maje. Milk oli kaua seda päeva oodanud, mil hõimupealik teatab, et ta on täiskasvanud mak ning annab ta üheks ööks üle inimšamaanile, et pärast vastne maje ta hõimu juurde tagasi tooks. Ta unistas hõimu päikesekillust, kauneimast majede hulgas, kuldpruunist Maje Gemast, kelle samm oli väle kui tuul, liikumine sujuv, kui vetevool, lakk kohev ja hell, nagu kevade hingus. Kelle ripsmed varjasid killukesi päikesest MeYu’st enesest. Suur oli Milki pettumus, kui veepiiril ootas teda hoopis see sinakashall rasvarull Li, see väeti totakas maje, kes hoidis omaette ja sageli liigikaaslastelt ka kiusu ja nahutamist tunda oli saanud. Milk polnud tema vastu iial huvi tundnud, oli temast nagu kivist mööda käinud. Kui Maje Li nimi oli kunagi ta kõrvu puutunud, siis ikka ja alati seoses rumaluse, paksuse ja inetusega. Vaid ehk korra oli ta mõelnud, et milleks ometi, kui ta nägi Lid, kes oli järjekordselt tuuseldada saanud ning oma haavu ja kriime lakkus. Milleks ometi kedagi niisama hammustada? Paks ja aeglane nagu inimeste lihaantiloop? Ja siis?

Nüüd aga seisis see paks ja aeglane siin, jõeveeres, ja ootas. Oli kaua oodanud ja unistanud. Oli kannatanud kiusu, alandust ja hammustusi. Isegi rohtlatulekahjust kõrbenud laka ja põletushaavadega, ent elusalt pääsenud, ehkki kogu hõim arvas, et ta hukkus oma paksuse pärast tules, kuna ei suutnud koos hõimuga tule eest pageda. Isegi leopard polnud teda murdnud, ehkki nende kiskjate kihvade läbi on langenud ka palju tugevamaid ja väledamaid rohtlakatte. Oodanud seda päeva, mil siia, jõekaldale astub kanuust mak, kellega edaspidi rõõme ja muresid jagada, kes aitaks, kaitseks, hooliks. Oodanud seda päeva, mil saada kellegi majeks.

Milki pettumus asendus segadusega, segadus kaastundega. Ta teadis, et Lil pole kerge olnud. Ta astus liivale ning nägi Li sügavsiniseid veekalkvel silmi, mis ainiti Gudu poole vaatasid. Ta lähenes majele, silitas kaela vastu kaela, õlga vastu õlga. Li oli raske, habras ja lopsakas – aga millegipärast Milk ei tundnud, et selles midagi halba oleks. Ta tundis täiesti ootamatult, et ta vastas oli maje, samasugune õrn, tuksuv ja hingav, nagu Gema ta unistustes. Limpsis samamoodi arglikult ja värisedes ta huuli, nagu Milk oli ette kujutanud. Nad kõndisid külg külje kõrval mööda jõeäärt järgmise käänaku poole, kus ootas neid imeline pidu ja trall, Gudu helk Meeria jõe voogudel elas neile kaasa, suveöö hämaruses helendavad sinised pervelilled vaatasid neid allikate äärtelt.

Oli alanud Milki elu kõige õnnelikum aeg, õigemini hetk. Üksiolek oli Li mõttemaailma muutnud teistsuguseks, Li õpetas Milki vaatama paljudele asjadele hoopis teise pilguga, õpetas nägema asju, mida Milk polnud kunagi tähele pannud ega näha osanud. Li maailm oli uskumatult avar, Milk polnud kunagi kuulnud allikavulinas SuLi enda naeru, ta ei osanud pervelillede pühades õites näha SuLi pilku ega tunda soojas suvetuules Aahe enese silitust. Ta oli muretsenud oma positsiooni pärast sõprade hulgas, muretsenud Gema pärast, olnud kärsitu ega lasknud maailmal ja loodusel oma rahulikku rada käia. Li oli ta nüüd tagasi Ge-ema kaissu tõmmanud, nad nautisid elu, viimse kui keharakuga oma osadust põhjamaa loodusega.

Ent kunagi sügise poole oli ohverantiloop häda ja sõda kuulutanud, paari päeva pärast kriipiski kõrvu lahingulennukite ulg. Kõik lootsid küll, et sõda rohtlakattidesse ei puutu, aga ühel hetkel mattis hinge mingine mürkgaas, mis kustutas teadvust ja tõmbas lihased krampi. Suurivaevu õnnestus Milkil põõsaste varju roomata ning teda ei leitud. Aga Li oli kadunud. Sealtmaalt ei olnud Milk enam kunagi elust rõõmu tundnud, ta tundis, et pool temast on röövitud, tapetud, hävitatud. Ehkki kasv, kiirus ja tugevus võimaldanuks tal isegi hõimupealikuks tõusta, ei hoolinud ta hõimu pakutud positsioonist. Ta tundis end haavatud invaliidina, kes elu lõpuni peab katkise hingega läbi ajama, leinama oma habrast-kallist rasvarulli. Li nukker pilk tuhmus Milki kujutlusis, ta avas silmad ning kiunatas: “Nad röövisid Li!”

“Kas sa loodad teda veel elusana näha?” küsis Iones. Milk vaatas aknast välja ning nägi puuoksi. Kariine oli maandanud tähelaeva ojaäärsele välule, kuhu see väga napilt ära mahtus, ja oli ise pilooditoolist kadunud.

“Ma ei tea… Tsivilisatsioonlased tulevad tagasi ja nagu alati – suurema kambaga. Mõtle ise, kas sul meenub ainuski õnnelik päev pärast seda, kui nad sult Gema röövisid?” arutles Milk.

“Ega ei mäleta küll. Ei tõesti, taga hullemaks läheb! Tsivilisatsioonlased on otsustanud, et meie koht on nende pidulaual ja kõik. Lõpmatuseni me ennast tapajärjekorra lõppu ei nihverda. Aga mis teha?” kogeles Iones hirmunult.

“Kärpidele kätte maksta, veristada raisku nii palju, kui võimalik! Meil on see võimalus! Mina lendan Kariinega kaasa, kuna tal on vaja kedagi kahuri taha!” urahtas Milk. “Kus Kariine on?”

Kariine seisis tares peeglilaua ees, silitas oma vesti rinnaesise mustreid. Pani käpa kullast sõlele, mida ehtisid punased ja sinised taevakivid. “Nami kinkis,” lausus ta tasa ja oli kahevahel, kas minna kallimat laande otsima, või lennata. Ehkki infrapunaliinid olid hävitatud ja ellujäänud tsivilisatsioonlastel polnud praegu kambajõmmide tohterdamise või matmise kõrvalt jahiks aega, oli ka laas suur ja Nami ei tea kui kaugel. Ühel hetkel tekkis Kariine südames sügav rahu, ta tundis, et ta tuleb tagasi ja saab taas pliidi taga toimetada ja kallimaga teed juua ning pirukaid süüa. Ta õhkas korra, vaatas veel end peeglist ning libistas pilgu üle tare sisemuse, üle pannide, kulpide ja pliidi. Ikkagi, kas ta kunagi neid enam näeb, kas ta kunagi enam saab hommikulauda istuda ja pankooke ning moosi nautida, kõrvus aknast kostvad laanehääled? See paistis lootusetu. Äkki ikka kunagi saab. Tal on käepärast üks galaktika kohutavamaid relvi. Tuleb üritada. Ta lendab. Teda oodatakse tagasi. Teda ootavad tähelaevas kaks rohtlakatti, kes samuti loodavad. Ja kui ta tagasi tuleb… Kuidas ta tuleb? Mis ta teeb? Kuidas tsivilisatsioonlased Põhjariigist alatiseks välja saada? Ei tohi ikka liialt muretseda, tuli astuda see esimene samm, küll teised tulevad siis järjest, ehk õnnestub siiski see tee lõpuni astuda.

Kariine pööras otsustavalt ringi, võttis viimase koti mooside ja konservidega ning ruttas puude all oja äärde, kus seisis Goon. Rohtlakatid ei olnud lahkunud, Ioneski oli Milki eeskujul istme seljatoe selili keeranud ning lesis nüüd teiselpool Kariine pilooditooli, teise turellipuldi taga. Kariine kinnitas rihmad ning haaras juhised. Ramp sulgus, telikud tõusid üles, must vari tõusis puude latvade kohale.

Šamaan kuulis tuttavlikku õõvastavat heli ning astus templivarjust tänavale. Kume, kriipiv vilin valjenes ning puude tagant ilmus nähtavale must rombjas olematus, mis valkjat jutti jättes üha kõrgemale tõusis. Seal läks Põhjariigi viimane lootus.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 07/23 (Joel Jans)

Pihtimus Kir Bulõtšovi ja kogumiku „Professor Kozarini kroon“ teemal (Jüri Kallas)

Stalkerid kaalukojas (Raul Sulbi)

Kirjanik ja raamat, kes neid suudaks lahuta (Marko Kivimäe)

Rujanaudi reisikirjad: Estcon 2023 (Laura Loolaid)

Inertsist või jäävusseadustest ehk ulmekirjutamise töötuba tänavusel Estconil (Mairi Laurik)

Päeva materjal Wikipedias, juuli 2023 (Taivo Rist)

Raamatuarvustus: Kohtumine olmeulme maestroga (Marko Kivimäe)

Arvustus: “Eranuhke ei armasta keegi” (Elar Haljas)

Larpiarvustus: Kolme maailma tõde (Agur Tänav)

Estconi fantasydisko (Veiko Belials)

Video: Estcon 2023 ettekanded (Reaktor)

Ulmkonnakroonika 07/23

Uudiskirjandus 07/2023

Reaktori juttudest: 07/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… juuni (Maarja Kruusmets)

Tolmunud topeltettur: Õudselt verine mäng (Rauno Pärnits)

Jutt: Lunastus (Tim Hornet)

Jutt: Paralleelmaailm (Liisa Jurtom)

Jutt: Hea südametunnistus (Kristi Reisel)

Jutt: Nende enda tungival soovil (Kristi Reisel)

Jutt: Ebaõnnestunud Rituaal (Meelis Looveer)

Jutt: Checkpoint Laagna (André Saken)

Jutt: Pimeduse teine nägu (Margus Müür)

Tõlkejutt: Ülekanne (Algernon Blackwood)

Üle ilmapiiri - osa 7 (Osvald Soobel)