Peatoimetaja augustiveerg (J. J. Metsavana)

"Miks kütta Reaktorit?" sai küsitud Estconil ja sellele ka ise vastatud. Ilmselt hästi vastatud, sest Estcon on käesoleva Reaktori päris kuumaks kütnud!

Nimelt keskendub ka augustinumber suuresti just seal üritusel tekkinud "kuumade jäätmete" ehk kuulajate ette jõudnud ettekannete avaldamisele. Muuhulgas saab avaldatud ka kaks sealses jututoas kirjutatud teksti. Võin julgelt öelda, et nii palju sisukaid tekste pole vist üheski Reaktoris korraga ilmunud.

PS: Kahjuks ei saanud autor eelmises numbris väljakuulutatud "Musta muna" koomiksit valmis, eks siis järgmine number ning see kuu saate nautida esialgu hilisemaks planeeritud ja sugugi mitte viletsamat "Kondimootorit"

Ergastavat lugemist!

Kaanepildist:

Pildi pealkiri: Vabastaja

Pildi autor: Diana Ostrat

Pildipank: Tony Hayes, WitsResources, markopolio-stock, ro-stock

Raamatuarvustus: Veskimehe naiselik pool (Agur Tänav)

Kuna Eesti ponnistab tiigrihüppeid ja teaduspõhist majandust, siis peaks see mingit otsa pidi ju ka kirjandusest välja paistma. Seepärast oli mulle rõõmsaks üllatuseks, kui nägin poeletil Marje Ernitsa ulmeromaani ,,Kuukerijad". Taas on üks eesti kirjanik proovinud kätt teaduslikus fantastikas.

Uurisin lähemalt ja sain teise rõõmsa üllatuse osaliseks - väga vähe on meil romaanidesse raiutud visioone siinse rahva edasisest saatusest. Ei ole vist ka imekspandav, et rahval ja valitsusel on raskusi vaadata Eesti tulevikku ja teha plaane kaugemale kui viis või kümme aastat, kui isegi kohalikele ulmekirjanikele on see siiamaani olnud raske pähkel katki hammustada. Tundub, et ka ulmekirjanike arvates puudub Eestil tulevik, seepärast ei suudeta sel teemal ka kuigi palju midagi luua.

Ent nüüd tundub, et see visioonitu aeg hakkab otsa saama ja kohalikud kirjatsurad pakuvad meile järjest võimalikke variante tulevikuks. Igati tervitatav nähtus.

Marje Ernits, kes krooniti 2011 aastal nelja ilmunud romaaniga Eesti viljakaimaks kirjanikuks pakub meile oma, põneva ideega lugu. Kauges tulevikus, aasta 2800 paiku on Maa kasulikest elementidest tühjaks ja auklikuks kaevandatud nagu juust. Ühel noorte teadlaste seltskonnal tuleb idee kasutada tooraine ja pinnasenäljas inimkonna vajaduste rahuldamiseks Kuud. Mõeldud-tehtud. Väikse petuga saadakse Maa Valitsuse heakskiit, leitakse rahastaja ja nuputatakse välja sobiv viis Kuu pinnase transpordiks ning hakataksegi pihta. Kirsiks tordil on selleks noorte, teotahteliste ja nupukate teadlaste seltskonnaks - eestlased. Idee on põnev, otse sunnib raamatut haarama, teostus - nii ja naa. On häid asju, on halbu asju. Alustame vigadest. Puudusi on romaanis kaks. Esiteks hägusus.

Hägusus selles mõttes, et maailm, milles tegevus toimub, on nagu udus. Autor mainib, et tegelane läks trepist üles, oli selles või teises ruumis, lendas kosmoselennukiga, viibis Kuul või sügaval Maa all. Kuid ta ei näita neid paiku meile. See jätab mulje teatrietendusest, kus laval pole dekoratsioone ja näitlejatel puuduvad kostüümid. Näitlejad ise püüavad oma kõnega ja kehakeelega kõike puuduvat asendada. Väga virgutav, kuid antud romaan polnud näitelava ning tegelaste kehakeel tekstis jäi puudulikuks. Samasugust hägusust olen varem tajunud ka teise eesti naisautorite ulmeromaanides - Kätlin Koidu ,,Nõidsõdalast" lugedes ja mingil määral ka Mari Järve ,,Esimeses aastas". Järve, Koit ja Ernits keskenduvad rohkem tegelastele ja vähem maailmale kus tegelased elavad, lausa nii vähe, et maailma nende ümber peaaegu ei olegi. See ei ole hea, üht teisest lahutades jääb see poolhägusus lugeja hinge kripeldama. Meie esifantastil Veskimehel on näiteks vastupidi - vahvad maailmad, kuid suhteliselt üheülbalised tegelased. Ernitsa tegelased on isikupärasemad kui Veskimehel. Neil on oma ihad ja soovid, mis eristavad neid üksteisest. Ei jää muljet nagu autor ei oskaks, oskab küll, pigem on ta jätnud lõpuni realiseerimata oma kirjandusliku potensiaali ja pööranud maailma viimistlusele veidi liiga vähe tähelepanu. Loodetavasti mõnes oma järgmises (ulme)romaanis süveneb Ernits lisaks tegelastele, kes lugu edasi viivad, ka kohale kus lugu toimub.

Teiseks puuduseks on romaanis teadusliku poole nõrkus. Idee kuidas Kuud Maale transportida oli minu meelest, briljantne, hea, originaalne. Viga ei olnudki idees, vaid selle esitusviisis, kuidas seda kirjeldati. Puudu jäi sellest, et keegi veidi kogenum ulmesõber oleks ehk teksti vahepeal üle lugenud ja kohendanud selle esitusviisi usutavamaks. Mõnda kohta, mis nõuab vajakajäävaid reaalteadulikke teadmisi, tõmmata ehk veidi hägusemaks ja proovida allesjääv osa sõnastada vähe teaduslikumalt. Isegi mulle, oma humanitaarse taustaga ja üsna kergesti pseudoteadust allaneelavana jäi nii mõnigi kont kurku kinni. Üldiselt jäi kogu teadusliku osa esituslaad veidi kurku kinni. Sama kogesin lugedes näiteks Alfred Besteri romaani ,,Tiiger! Tiiger!", no ei olnud usutav. Samas on see romaan saanud BAASis häid arvustusi ja seepärast ei hakka ma kedagi ,,Kuuketrajatest" eemale peletama. Soovitan lugeda, raamat on mõistliku paksusega ja poolelijätmise tunnet mul lugedes ei olnud.

Hüva, ühes kohas, kus tegevus veidi sumbus ja läks rohkem niisama heietamiseks, mu tähelepanu hajus - mingeid suuremaid, põnevust üleval hoidvaid sündmusi oleks võinud rohkem olla. Kuid tervikuna huvitas mind kuni lõpuni, mis siis ikkagi lõpus saab? Kuidas olukord laheneb?

Ma ei hakka teile lõppu ette öeldes ära rikkuma. Mainin vaid, et kuni lõpuni oli huvitav ja siis... hmmm... dramaatika oli hea, kuid ... kas see oligi lõpp? Veidi petetud tunne jäi.

Ent ma tervitan kahel käel ulmepõllul värsket tegijat. Ernitsal on ideid ja on kirjutusoskust, puudu on vaid veidi suuremat süvenemist esitatavasse maailma.

Intervjuu: Marje Ernits (Agur Tänav)

1. Kuidas tuli Teile idee kirjutada just ulmeanris?

Mõte kirjutada just ulmeanris, tuli mulle pähe pea alaspidi rippudes. Ausalt! Mulle meenus, et juba lapsena sain ma aru, et fantaseerimist ei pandud pahaks ega võetud tõeks. See andis palju võimalusi eneseväljenduseks. Miski pole ju kütkestavam, kui see, mida keegi kinni püüda ei saa, aga kõik üritavad. Fantaasia- , uuemal ajal siis ulmeromaan, on anr, mis annab võimaluse kirjutada tingimusteta.

2. Kuskohast saite teavet/ideid teaduslik-fantastilise osa jaoks?

Teaduslik-fantastilist ainest saab ammutada nii internetist kui ka meil ilmuvatest populaarteaduslikest ajakirjadest. Faktide kontrollimisel eelistan paberkandjaid. Mis puudutab ajalugu, siis selle puhul lähevad mälule lisaks käiku ka vanad konspektid, õpikud ja teatmeteosed.

3. Kui palju Te ise ulmet loete? Kui palju olete kursis Eesti ulmekirjandusega?

Ise ma eriti ulmekirjandust enam ei loe. Aga oma ajal sai loetud küll. N Liidu ulmekirjandus oli toona minu meelest omaette tase ja seda sai lausa neelatud, sest kaua sa ikka kompartei ajalugu loed. Eestis ilmuval kirjandusel hoian pilku peal, ulmekirjandusel samuti. Lugemiseks läheb siis, kui sirvimine teose vastu huvi äratab.

4. Kes on Teie lemmikautorid kirjandusest?

Lemmikautoreid mul kirjanduses pole, on lemmikteosed. Sellega on nagu toidugagi - kui maitseb, siis sööd, kui meeldib, siis loed. See valik on täiesti isiklik. Loen meelsasti sootuks midagi muud, näiteks luulet. Minu meelest on see anr kõige puhtama kirjandusliku mõtte kontsentraat... ja väga teraapiline! Öökapil lebab praegu H-K Hellati ,,Salve" ja eelmise lugemiselamuse sain K.A. Hindryd lugedes. Viimastel aastatel olen avastanud, et eriti vanadel väljaannetel on lisaks lugemisnaudingule veel midagi hoomamatut pakkuda - seegi nagu mingi omamoodi ulmeline kogemus.

5. Kui kaua ,,Kuukerijate" loomine aega võttis, tuli see raskelt või kergelt? Kui kaua Teil keskmiselt ühe romaani kirjutamine aega võtab?

,,Kuukerijaid" kirjutasin tsirka pool aastat. Oma esimest romaani (Õpetaja, õpetaja!) kirjutasin pea kaks aastat, aga nüüd võin kirjutada kaks romaani aastas. Lihtsalt aega on rohkem, sest pole enam tööl käimise kohustust. Kirjutamine on minu isiklik huvi ja ideepuuduse all pole ma kunagi vaevelnud. Naudin seda, mida teen ja nii on iga teosega. Üks romaan korraga ja ikka täiest südamest.

6. Mis või kes on Teie enese lemmik käesolevast teosest? Millise osa kirjutamist nautisite kõige enam?

,,Kuukerijates" on minu lemmikjalgealune maa ajalugu (Ida siis), aga ma naudin ka silmapiiril terendavat tulevikku (Teo tegemisi) ja mul pole õrna aimugi, milline loojang tuleb.

7. Kas kasutate kirjutamisperioodil ka testlugejate abi?

Töötan üksi. Esimene testlugeja on käsikirja saanud kirjastuse toimetaja.

8. Teoses tegevuse taustaks olnud maailma kirjeldus on jäänud üsna häguseks, oli see taotluslik?

Teose tegevuse taustaks olnud maailma kirjeldus peakski häguseks jääma, seega taotluslik, nagu väljendusite. Taust vääriks muidugi omaette romaani, aga selles teoses on see tõesti vaid taust. Kõike ei saa domineerima panna. See võrduks maalimises naivismida, aga seda anri ma ei harrasta. Kasutan oma romaanides klassikalise maali kompositsiooni ja joonistan detailsemalt välja selle, mida oluliseks pean.

Mis siis on minu jaoks selles teoses oluline? Olulised on poiss ja tüdruk, nende tunded ning lubadused, mida nad teineteisele annavad. See on ellujäämine, tõsiasi, mis on oluline ka saja või saja tuhande aasta pärast. Võib juhtuda aga, et selle aja peale on poisid ja tüdrukud nii nutikaks muutunud, et teevad oma lubadused tõeks - ka kõige absurdsemad lubadused.

Romaani kirjutamise võlu ongi nauding meeldivast tööst. See on mäng sõnadega, võimlus üks mõtte kontsentraadist värsirida lahti lahustada, laiali harutada, pikaks kirjutada, viimseni ära seletada ja lugeja ette laotada, et tema saaks selle siis oma äratundmise toel kokku mõelda. Jah! Ja tagasiside on loodud ning see on lausa ulmeline, sest igaüks teeb järeldusi oma moel! Ja ma ei kirjutaks, kui mul poleks lugejaid. See on ka oluline.

9. Kas ka edaspidi on Teie sulest loota ulmeromaane?

Edaspidise suhtes on kompa paigas ja ulmeromaane tuleb veel, sest tulevik ei kao ju kusagile. See lihtsalt muutub olevikuks, aga veel enne oleks nii huvitav oletada, missugused me, inimesed, ikka kunagi oleme? Kas ka rohelised või hoopis oma ajaloolised kloonid...

Koomiksiarvustus: Western Noir (Kauri Lepik)

Kõik teavad pealikke Istuvat Sõnni, Pöörast Hobu ja Punast Pilve, paljud on lugenud "Suure karu poegi", kus tegutsesid Mattotaupa ja Tokai-Iito. Paljud aga ei pruugi teada, et kõik need reaalselt elanud ja valgeid mättasse löönud ning fiktiivselt, ainult raamatu lehekülgedel kangelastegusid teinud indiaanlased kuulusid kõik ühte hõimu. Valged kutsusid neid siuudeks, varemalt oli Eestis juurdunud ka ekslik nimetus "dakootad". Ekslik seepärast et kuigi "dakootad" on päriselt ka olemas - dakootadeks kutsutakse siuu keelerühma idapoolsemaid keelerühmi, tuntud ka kui santii-siuud, kutsusid selle ühe viimase vägeva sõdalaskultuuri liikmed ennast ise lakota'deks, valged nimetasid neid ka ehk teton-siuudeks.

Lakotad omakorda jagunesid Seitsmeks hõimuks ehk Nõupidamislõkkeks. Nii nagu eestlased jagunesid harjulasteks, järvakateks, virulasteks, saarlasteks, mulkideks jne, jagunevad lakota'd Brule, Hunkpapa, Minneconjou, Oglala, Sihhasapa jne. Istuv Sõnn tuli hunkpapade seast, aga Pöörane Hobu, Punane Pilv ja Täpiline Händ olid oglalad - need kõige vihasemad, leppimatumad ja täis põlgust pealetungiva valgete tsivilisatsiooni vastu. Muidugi ei saanud selline teerulli ja koera, olgugi et haukuva ja vihase murdjakoera vastasseis lõppeda teistmoodi kui ta lõppes. Kuigi Little Big Horni lahingust (25. juunil 1876) ei jäänud valgeid elusaid tunnistajaid, kuigi Istuv Sõnn põgenes algul Kanadasse, olid natukese aja pärast surnud nii Pöörane Hobu kui Istuv Sõnn ja lakota'd olid surutud reservaatidesse. Oglala'd elavad enamjaolt Pine Ridge'i reservatsioonis Lõuna-Dakota osariigi lõunapiiril, kuigi neid leidub ka Rosebudi ja Standing Rocki reservaatides.

Sellise pika sissejuhatusega jõuamegi masendava, sünge, depressiivse, ultravägivaldse ja äärmiselt realistliku koomiksi "Scalped" tegelaste ja tegevuspaiga juurde. "Scalped'i" tegevus nimelt toimub fiktiivses oglala siuude reservaadis Prairie Rose's, mis ilmselgelt on elust võetud Pine Ridge'i järgi. Tegelased on oglala siuud tänapäeval, nende vilets ja närune elu reservaadis (kus on alkoholismi, vägivaldsete surmade, narkomaania, kuritegevuse, aga ka joomisest tingitud haiguste näitajad kümneid kordi kõrgemad kui mujal Ühendriikides) kajastub koomiksis ülihästi, "Scalped" on väga realistlik.

Siinkohal tuleb teha teine selgitus ajalukku. 1970-ndatel hakkas tekkima indiaani eneseteadvuse tõus - mitte ainult siuude hulgas, vaid kõikide Ameerika päriselanike seas - mis mõnes mõttes kulmineerus verise vastasseisuga Wounded Knees, siuude maade südames, kus 100 aastat varem toimunud veresaunaga murti nende lõplik vastupanu valgete ülemvõimule. 1975. aastal said tulevahetuses Pine Ridge'i reservaadis segastel asjaoludel tulevahetuses surma kaks FBI agenti. Samal ajal paljastusid hiigelkorporatsioonide kuritööd indiaanlaste maade peal: mõnede kaevandusõiguste saamiseks osteti ära müüdavaid suguharujuhte ja samal ajal reostati mürgiste kaevandusjäätmetega jõgesid, mis voolasid inimeste elualadelt läbi. Reservaatides käis sõna otseses mõttes sõda, ühel pool müüdavate pealike palgalisi kurjategijaid täis omakaitserühmad ja äraostetud reservaadipolitsei, teisel pool relvastatud indiaani ultranatsionalistid. Kõik need juhtumid on kontsentreeritult võetud 1992. aasta filmi "Thunderheart", peaosas Val Kilmer ja samas on kõik need sünged seigad andnud inspiratsiooni veelgi põhjalikumale käsitlusele "Scalped'is".

Millest siis "Scalped" räägib? Viieteistaastase äraoleku järel pöördub oma lapsepõlvemaile tagasi Dashiell Bad Horse, kes on vahepeal olnud nii sõjaväes kui vanglas. Ta värvatakse kohe reservaadipolitseisse, mis tegelikult toimib pealik Lincoln Red Crow eraarmeena. Kuigi reservaadis toimib paras metamfetamiini keetmine ja narkoäri, on vaja õhk üksiküritajatest puhtaks lüüa - Red Crow on hulga raha paigutanud peagi avatavasse hiigelkasiinosse ja selline tegevus võib tarbetut tähelepanu tõmmata.

Dashiell Bad Horse'i suhted oma emaga pole just kõige paremad, 15 aastat tagasi lahkudes vandus ta mitte kunagi tagasi tulla. Samas on tal vanast ajast soojad suhted pealik Red Crow tütre Caroliga.

Mida aga keegi ei tea, on asjaolu et Dashiell Bad Horse on tegelikult FBI salaagent, kes saadeti tagasi reservaati vastu tema enda tahtmist ühe kindla ülesandega - vahele võtta pealik Red Crow. Tema otseseks ülemuseks on maniakaalsete joontega agent Baylis Nitz, kellel on Red Crow'ga isiklik kana kitkuda - kunagi 1970-ndatel tapsid ja skalpeerisid indiaani natsionalistid kaks tema sõpra FBI agenti. Kuigi midagi tõestada ei saanud ja eluaegset istub selle eest ka üks hoopis teine mees, on agent Nitz kindel, et tapjaks oli tolleaegne ultra Lincoln Red Crow, kelle rühmitusse kuulus ka Dashiell Bad Horse'i ema Gina Bad Horse. Siinkohal on jällegi ilmsed paralleelid tegeliku eluga, guugeldage-wikitage näiteks "Leonard Peltier" või vaadake-kuulake Rage Against The Machine'i lugu "Freedom".

Dashiell on vägivaldne, tätoveeritud, kiilaks aetud peaga - vastandina vööni juustega traditsionalistidele - enesehävituslikult alkot ja narkot pruukiv antikangelane. Kui aga leitakse Dashielli ema, Gina Bad Horse'i tapetud ja skalpeeritud laip, muutub ema mõrvari leidmine Dashiellile hoopis olulisemaks kui Red Crow vahelevõtmine. Asja teevad keerulisemaks viha ja armastuse vahel kõikuvad suhted Caroliga ja järjest süvenev uimastisõltuvus.

Tegelikult oli see nüüd ainult väga väike osa sarja algusest. Koomiksis on lisaks põhiliinile väga palju kõrvalliine, aeg ajalt hüppab tegevus 35 aasta tagusesse minevikku noore Red Crow ja tema Koersõdurite nimelise ultrate rühmituse tegevuse juurde, lisaks küsimusele "kes tappis Gina Bad Horse'i" otsitakse vastust ka küsimusele "kes tappis FBI agendid". Tegelikult saab mõrvari isik suht varakult teatavaks, see ei ole üldse eriti oluline. Palju olulisem on küsimus "Miks?".

Koomiks on nagu enne mainitud äärmiselt realistlik ja ultravägivaldne, meenutades sellega mõnd seriaali neegrigetodest. Tegelikult mis see reservaat muud ongi kui geto, ainult mitte suurlinna ääres vaid keset preeriat. Joonistus on detailne kuid kohati taotluslikult lohakas, värvid on peamiselt pruunid, palju on tumedat. See kõik annab sarjale film noir hõngu, mis samuti ongi eesmärgiks. Seda, kellele ja mis suunas kummardus tehakse, on muidugi märgata juba peategelase nimest (guugeldage Dashiell Hammetit, kes kohe ei adunud). Tulemus ongi realistlik ja sünge nägemus vägivaldsest elust Ameerika põliselanike reservaadis, kus lokkab täpselt samasugune korruptsioon, vohavad narkomaania, alkoholism, prostitutsioon ja kuritegevus nagu suurlinnades ida- ja läänerannikul. Lugeda on seda kõike erakordselt mõnus kuigi tänapäeva oglala'de elust jääb muidugi üsna sünge pilt. Seda kui täpne see maalitud pilt on, on ilma ise Pine Ridge'i, Standing Rock'i, Rosebud'i või mõnda muud indiaanlaste reservaati külastamata võimatu öelda.

Soomusesse kätkitud sõdalased (Mart Redi)

Sissejuhatuse asemel

13. juuli õhtupoolikul avanes mulle võimalus rääkida kodumaa terasematele ulmehuvilistele mechadest. Kahjuks tundus teema haaramine koherentse ja kohesiivse ettekande vormi minu piiratud mõistuse ja madala lauba jaoks praktiliselt võimatu. Seega panin enesele märksõnadega lehekese peale kirja, millest linnulennult joonduda, mida mainida ning mida maha vaikida ei tohiks. Labasevõitu slaidõusid aga oli ettekandele eelnenud nädalatel ja kuudel liigagi palju töökohal valmis mäkerdatud, seega lõin Keynote'i kasutamisele käega. Selle asemel korjasin kokku ja lõikasin ribadeks hulgim teemasse puutuvaid videoklippe. Plaan oli need Premierega (mitte ogara Final Cutiga) korralikuks videolindiks monteerida, aga viimasel hetkel lõin sellele mõttele samuti käega. Selle asemel lükkasin kõik klipid (~30 videolõiku pikkusega vahemikus 30 sekundit kuni kolm minutit) videomängija pleilisti ja panin selle shuffle/repeat meetodiga jooksma.

Ettekannet suutsin kokku mõmiseda ligemale 40 minutit. Paljude kuulajate jaoks jäi prevaleerivalt meelde Jaapani animatsioon ja videomängud - mis on antud mecha teema paratamatult kaks enim levinud väljundit. Ei rääkinud raamatutest, mida kuulajad pigem ootasid. Ning vaevalt, et kellelegi peale eelnevalt teemasse süvenenu või asjaarmastaja nonde saja ja ühe animé sarja nimed meelde kippusid jääma.

Ettekande lõpus küsiti, kas minu jutust mingi kirjapildil olev variant ka olemas on. Vastasin eitavalt, aga lubasin vähemasti kokku panna oma soovitustega nimekirja nendest animatsioonidest, mida uudishimulik oma silmaga vaadata võiks. Kuid asudes seda loetelu vormis kirja panema hakkas süda kripeldama. Ning viimaks võtsin piltlikult öeldes sulepea taas pihku ja hakkasin ettekandel räägitut uuesti paberile panema. Jaotasin jutu räägitule sarnaselt eraldi sektsioonideks, seega võib lugeja sujuvalt selle teema juurde karata, mis temale enam huvi pakub.

Mecha olemus (ja juba eos ebaõnnestunud katse seda fenomeni defineerida)

Termin mecha on laensõna jaapani keelest, kes selle omakorda laenas inglise keelest. Inglise keelde jõudis termin mechanical loomulikult läbi kreeka keele (mekhanikos - leidlik, geniaalne) ehk siis ladina keele (mechanicus - seotud tööriistadega). Kes etümoloogias veel ekselda tahab, see saab teada, et ladina keele mechanicus oli lähedalt seotud sama keele terminiga ingenium ja see viib meid lõpuks välja esmakordse tähenduslikkuse juurde: agregaat, mis on suuteline kasutama energiat mehaanilise jõu (ehk siis liikumise) tekitamiseks. Kasutusvaldkondadest nii palju, et terminoloogia omas olulist tähendust nii sõjatehnika kui ka igapäevatöö masinate kirjeldamise juures.

Mis ettekandel ütlemata jäi ning mis võib-olla loogilisena tundub: jaapani keele kirjapilt selle murelapse mecha jaoks on メカ ehk siis meka. Kuna sulghäälik k kõlab kaunis kodukeeles etemalt, siis miks mitte mugandada ja propageerida selle vormi kasutusele võtmist? Inglise laadis mecha võib küll olla kordades enam levinud, aga kas see peaks meid piirama? Loomulikult on meka ehk liiga lähedal teatud püha linna nimele, aga minu kui tuntud patuse hinge jaoks ei ole see argumendiks. Veel üks tähelepanek: meka viitab ühtaegu nii ainsuse kui mitmuse vormile.

Kui nüüd see lingvistiline taust kõrvale heita ja vaadata näkku tegelikule elule, siis on meka kõige paremini - kõige selgepiirilisemalt - defineeritud just nimelt jaapanlaste animatsioonis. Seal on selle tähendus väga otsekohene: suur, soomusega kaetud jalgadel liikuv robot. Enim levinud vorm on klassikaliselt tuvastatav inim-kujulise konfiguratsiooniga ilming: kahe jalaga, kahe käega, selgelt eristatava torso ja enamasti ka peaga. Terve keha on sageli kaetud erinevat sorti soomusplaatidega ning väga sageli on masinal võime liikuda ja opereerida ka avakosmoses või siis vähemalt lennata (erinevate tõukurite/ajamite abil). Loomulikult esineb kõrvalekaldeid. Levinud on enam kui kahte jalga liikumiseks kasutavad mekad. Need võivad siis olla kas nelja jalaga või rohkem koera kombel liikuvad. On olemas ka masinad, mille ülemine osa on eelpool kirjeldatule sarnane, aga jalgade asemel on tanki roomikud. Siin ja seal on levinud ka hõljukitena liikuvad mekad. Eranditult avakosmoses kasutatavad masinad omavad sageli ikkagi humanoidset struktuuri, aga jalalabade asemel on enamjaolt tühjus või siis spetsiaalsed tõukurid.

Miks selline soomuse tüüp välja on kujunenud? Ehk ongi vastust kõige lihtsam leida ajaloost, kus Euroopas keskaegsed rüütlid ja Jaapanis samuraid oma keha lahingute puhul turvistega katsid ja ehtisid. Kui toona oli eluks vajalike kehapiirkondade kaitse vajalik, siis teenis soomuse kandmine vastase hirmutamise näol ka psühholoogilise relva mõistet. Eriti just samuraid kandsid spetsiaalselt deemonlike ja hirmuäratavate maskidega ehitud kiivreid. Mekade stiili vaadates võib teine kord tuvastada neid samu jooni. Sest mis on meka soomus muud, kui suur turvis, mille keskel piloot kogu kaadervärki juhib. Et aga inimjõul sellise masinavärgiga liikumine enam kõne alla ei tule, on soomusesse ehitatud erinevad mootorid ja juhtimisskeemid ning ka relvastus on vastavalt mõõtkavale muutunud hirmuäratavamaks. Väga paljud animatsioonist tuttavad suured lahingmekad isegi kasutavad oma relvastuses lähivõitluse jaoks mõõkade, kirveste ja kilpide hiiglaslikke versioone.

Animest

Siinkohal langetab kirjutaja korraks häbelikult pea ning nimetab hoiatavalt ära, et tema teadmised Jaapani animatsioonist üsna piiratud on. Oskan seega rääkida ainult nendel teemadel, millega isiklik kokkupuude suurem on olnud. Kellele teema suuremat huvi pakub, soovitan tutvuda netientsüklopeedia sissekandega.

Kui mekad sisenesid animatsiooni juba 1956. aastal - toona sarjas Tetsujin 28 - siis tolle masina juhtimiseks kasutati raadioteel saadetavaid signaale, kabiinis pilooti ei istunud. Juba algusest peale - ja tänase päevani - tekkis meka-animatsiooni alamanr, kus masinatele müstilisi, paranormaalseid võimeid omistatakse. Väga sageli on mekadega seotud mingi salapärane tehnoloogia, mille edukas rakendamine võiduks hädavajalik on.

Kõige olulisema anri esindajana alustas aastal 1979. Gundam. Seda sarja on tänaseks tehtud kümnetes erinevates võtmetes ja seda on kokku sadu episoode. Samas on nende kandev mentaliteet alati olnud üheselt sõjavastane. Gundami algusajast saadik on suurte lahingmasinate juhthoobade taha sattunud lapsed, kes oma sõprade, perekonna ja tuttavate elude eest võideldes sisemise konflikti najal kasvama peavad. Oma ettekandel nimetasin, et kuigi Gundami sarjad on lahingute kujutamiselt ja masinate disaini poolest väga eeskujulikud, siis nende vahele jääb nõrkemiseni emotsionaalset jutuvada. Sageli on kusagil mingi õnnetu armastus, väga tihti on lapspilootideks vingatsid ja nõrkurid. Kuid eks see ole selle sarja paratamatuks osaks.

Gundami sarjadest hea sõnaga võib nimetada ära nii esimese filmi- ja teleseeria. Kuid sealt edasi on meeldimine suuresti kinni vaataja silmis. Ehkki sarjad nagu Zeta Gundam, Gundam X ja Gundam Wing omavad kõik oma kiiksuga kvaliteeti, on nende vaatamine tükk tööd ja väga sageli pole tänapäeva noortel nii palju huvi emotsionaalse investeeringu jaoks teemasse, mis kulgeb teosammul. Lühema ja vaadatavamana võib välja tuua 08th Team sarja, mida on kokku vaid 11 episoodi. Sisenemiseks Gundami maailma on see ehk kiireim teeviit. Viimastel aastatel on värskemate näidetena välja pakkuda Gundam 00 ja Gundam Age sarjad, mis aga mõlemid oma probleemide käes kannatada saavad. Kui ühes on tegu tüüpiliste lapsvingatsitega, siis teises on ikalduseks lihtsalt lapsikus. Kuid nagu juba eelnevalt nimetatud - oma silm on kuningas. Näiteks Gundam Seed on üks neid sarju, mille sisu minule absoluutselt vastumeelt on, aga milles esinevad masinate disainid on vaat et ajaloo kõige stiilsemad.

Eraldi toon hea meelega välja Gundam Unicorn filmisarja, mis selle artikli kirjutamise ajal ikka veel pooleli on. Selles on tegevus märksa intensiivsem, ehkki filmilik formaat seda natuke häirib. See-eest on visuaalne kvaliteet ja lahingsoomuste disainid erakordselt muljetavaldavad.

Kuid peale Gundami on kümneid, kui mitte juba sadu teisi sarju ja nende spetsiifilisi kõrvalkäijaid. Näiteks Macrossi sari, kus samuti väga pikalt on välja kujunenud spetsiaalsete lennumasinate, mis on suutelised muutuma lahingrobotiteks, traditsioon. Sedagi sarja on mitu erinevat ilmingut.

Peale tehnilist laadi masinate võib ära nimetada legendaarse Neon Genesis Evangelion sarja. Sealgi piloteerivad lapseohtu tegelased hiiglaslikke lahingmasinaid. Kuid selle sarja põhirõhk ei ole nondel mekade moodi agregaatidel.

Ning pärast neid on veel ridamisi väga erineva suunaga animatsioonisarju. Näiteks Code Geass ja Gurren Lagann, mis mõlemad traditsioonilisele meka teemadega tegelevad.

Mängudest

Digitaalse meelelahutuse ajastu lastena on videomängude maailm ehk paljude lugejate jaoks mõnel moel tuttav. Ning nagu alguse poole mainitud sai, on mekad selle meediumi jaoks väga sobilikud. Videomängud võimaldavad sohki teha sama palju kui animatsioon või arvutigraafika. Ning seega on mekasid mängudes juba üsna algusest saati näha saanud.

Kuid enne videomängude levikut lahutasid meelt lauamängud ning sealt see lugu pihta hakkabki.

1984. aastal andis FASA nime kandev korporatsioon välja lauamängu nimega BattleDroids. Aasta pärast seda muudeti nime ning toode omandas tänapäeval tuntuma tiitli: BattleTech. Mängu sisu oli lihtne strateegia, mesilaskärge meenutaval kaardil opereerisid mängijad circa 9 meetri kõrguseid lahingroboteid kujutavate miniatuuridega. Reeglistik oli põhjalik ja mäng aeglase tempoga. Masinaid kujundades võeti matti jaapanlastelt, suure tõenäosusega nii Gundami ja Macrossi sarjadest, aga ilmselt teistestki.

Mainiksin ära ka Warhammer 40,000 lauamängud. Selles universumis eksisteerivad samuti erinevad suured (või siis lausa kolossaalset mõõtu) soomusega kaetud lahingrobotid. Eks tolles mängus on igal armeel oma stiili ja disainielementidega masinavärk, ent Impeeriumi sõjajõududest leiab nii mõnegi sobiliku näite (Dreadnought ja Titan).

Loomulikult jagus lahingrobotitega lauamänge veelgi. Väiksema ülevaate leiab lauamängude andmebaasis ringi sobrades, aga kuna papitükid ja miniatuurid pole minule endale eriti huvipakkuvad, siis jätan selle teema praeguseks sinnapaika.

BattleTechi nimi tuleb siiski videomängudest rääkides uuesti päevakorda. FASA väljamõeldud maailm käis digitaalse meelelahutusega ühte sammu ja juba 1989. aastal jõudis tarbijateni esimene MechWarriori nime kandev videomäng. Graafika ja stiil olid tollele ajale omased (loe: nigelad), aga populaarsus ei jäänud tulemuseta. Kuus aastat hiljem (1995) ilmus MechWarrior 2, mis on tänini paljude fännide jaoks sarja haripunkt. Selleks ajaks oli masinate disain omandanud sarjale isepäraselt sobiliku stiili ja jaapanlastelt plagieeritu oli valdavalt välja visatud. Järgesid tuli veelgi, ilmumise tempo läks kiiremaks, aga fännide huvi rauges tasapisi. 2000. aastal ilmus seeria neljas mäng, mis mingil moel uudiskünniseid enam ei ületanud. Alles nüüd on MechWarriorilt uuesti tolm pühitud ning huvilised saavad värskeimat, MechWarrior Online nime kandvat suletud beetat soovi korral oma käega katsuda.

Kuid mis oli MechWarriori kui mängu sisuks? Peale primitiivse süeeliini pakuti mängijale võimalus omaenda suurt lahingrobotit juhtida. Nood masinad olid suured ja aeglased, aga mängija võis soovi korral erinevaid komponente ja relvastust vahetada, konfigureerides sõjatehnikat sel moel oma äranägemist mööda. Nonde masinate puhul olid olulisteks näitajateks kaal (mis kasvas soomuse lisamise või vähendamisega) ja jahutus. Nimelt tekitasid kõik relvad omajagu kuumust ja kui seda korraga liiga palju tekkis, siis lakkas masinavärk vähemalt mõneks ajaks töötamast. Samad süsteemid töötavad ka nimetatud viimases Online mängus. Oma kokku pandud masinaga astus mängija sageli vähemalt kvantiteedilt ülekaalulise vastasega lahingusse ning pidi sealt oma oskusi kasutades võitjana välja tulema.

Kui MechWarriori populaarsus oli valdavalt ainult personaalarvuti peal tuntav, siis lasti välja huvitav spin-off nimega MechAssault. See oli juba märksa mängulikum ja vähem metoodiline, mängija pidi rohkem tina andma ja ringi jooksma. MechAssault ja selle sama nime kandev järg ilmusid ebaõnnestunud videomängukonsooli Xbox peal (vana Xbox, mitte Xbox 360).

Xboxi peal nägi ilmavalgust ka üks läbi aegade kõige kõvatuumalisem meka-mäng. Selleks oli legendaarne Steel Battalion. Mis tegi selle mängu eriliseks, oli ligemale kaheksa kilogrammi kaaluv spetsiaalne juhtpult, kus peale juhtimiskangide oli umbkaudu 40 nuppu. Mängija sai sel moel tervet lahingrobotit eraldi selle jaoks ehitatud juhtimisskeemiga hallata. Toogi mäng oli oma loomult pigem aeglane ja metoodiline, kuid ei saavutanud eales suuremat populaarsust. Terav õppimiskurv ja kohmakas masinavärk ei teinud seda paljude jaoks piisavalt meelepäraseks. Steel Battalionile ilmus käesoleval aastal pikalt oodatud järg, mis aga oma eelkäijaga sugugi võrreldav ei ole. Steel Battalion: Heavy Armor nime kandev mäng andis mängijale juhtida alternatiivses ajaloos lahingus kasutatava vertikaalse tanki (VT).

Kui personaalarvuti peal tegid eelkirjeldatud mängud võidukäiku, siis Jaapanist tuli nii mõnigi kvaliteetne meka-mäng, kuid need pigem videomängukonsoolidele.

Üks vanemaid ja põnevamaid videomängusarju kannab nime Front Mission. Kokku on seda ilmunud ligemale kuus-seitse põhiseeria esindajat. Ehkki algusaeg oli tagasihoidlik ja mäng ise mitte eriti kvaliteetne, siis Front Mission 3, mis nägi ilmavalgust esimese PlayStation konsooli peal, võitis paljude mängijate südamed. Oma tuumalt ei olnud see mäng enam tavaline suure roboti kabiinis ringi trampimine. Selle asemel kasutati käigupõhist strateegiat - mängija haldas lahinguväljal ühte kuni väga mitut masinat, jagades nondele liikumis- ja lahingkäsklusi. Vägede juhtimisele lisandus keerukas rollimänguelementide süsteem ning mängija sai taas kord kõiki omi masinaid paremaks ehitada, valida endale sobivat relvastust ja muud säärast. Mäng oli pikk, keeruline ja põnev. Sama stiili jätkasid juba PlayStation 2 peal ilmunud Front Mission 4 ja Front Mission 5. Ehkki viies mäng kunagi ametlikult inglise keeles ei ilmunud (tootjad andsid selle ametlikult välja ainult Jaapanis), siis andunud fännid võtsid aastaid hiljem nõuks mängu sisu lahti koukida ja ise ära tõlkida. Huvilised leiavad selle projekti failid ja muud olulist sellelt lehelt. Viimane selle sarja mäng kannab nime Front Mission Evolved ning see on vabalt ka personaalarvutile saada. Kahjuks ei ole tolle mängu kvaliteet enam eriti kiita, aga oma silm on kuningas.

Front Missioni rollimängustrateegia kõrval kogus tuure Armored Core nime kandev sari. Sedagi on tänaseks juba enam kui viis-kuus ametlikku osa ilmunud, sellele lisaks erinevaid spin-off'e ja muud säherdust. Ka Armored Core algas PlayStationi peal, kus on pidanud vastu tänini. Viimane ilmunud osa kannabki nime Armored Core V. Selle sarja sisuks oli samuti suurte lahingsoomuste ehitamine, relvastuse arendamine, erinevate mootorite ja stabilisaatorite kallal nokitsemine ja siis selle lõpptoote proovilepanek ülikiire tempoga reaalajas toimuvates lahingutes. Selle sarja masinate spektrum jagunes väga laiaks: ühelt poolt massiivsed, aeglased ja ülitiheda soomusega kaetud kolossid; ja teisalt ülinobedad, välkkiired tillukesed kahel jalal liikuvad ultramodernsed soomused. Selle viimasena kirjeldatud väiksemat masinate tempo oli sageli mängijatele liiast - liiga kiiresti pidi ekraanil toimuvale reageerima ja pahatihti ei saanud tagantjärelegi aru, kust surmav lask ootamatult tuli.

Loomulikult on erinevaid video- ja arvutimänge suurte lahingrobotitega veelgi. Isegi populaarne Battlefield 2142 kasutas aeglaseid, massiivseid sammureid. Ning loomulikult on jalaga segada väga erineva kvaliteediastmega animatsioonisarjadel ja filmidel põhinevaid mänge.

Soovi korral võib erinevate meka-mängude nimekirjaga tutvuda sellel lehel.

Mudelitest

Mekadest rääkides tuleb peatuda ühel selle teema tähtsamatest ja populaarsematest ilmingutest. Mudelid, ehk siis gunpla termin (gundam plastic) on samuti üsna pikalt olnud selle frantsiisi osa. Kiirelt nimetan ära, et ehkki terminiks on gunpla ja see näib lausa eranditult rääkivat Gundamite mudelitest, siis tegelikult on mekamudelite populaarseid sarju veelgi. Nonde mõõtkavad võivad - aga ei pruugi - olla väga erinevaid Gundamite mudelitest, samuti erinevad kvaliteediastmed jne. Bandai käes on selle teema monopoli nöörijupp Gundami osas algusest peale olnud. Järgnev jutt on kohandatud minu enda ajaveebist, kus ma olen seda teemat kord varem puudutanud.

Mis on gunpla mudel? See on käsitsi kokkupandav, plastikust imitatsioon väljamõeldud soomusrüüst, mis on tõetruult esitatud vastavalt kindlale mõõtkavale. Mõõtkava ehk mastaap (inglise keeles scale) on suhtearv, mis näitab mudeli suurust võrreldes tegeliku (ehkki ulmelise) originaalmasinaga. Ehk siis, kui mastaap on 1/100 ehk üks sajale, siis on mudel täpselt sada korda väiksem kui tegelik masin päriselt oleks. Mõõtkavasid on erinevaid ja erinevad suurused võimaldavad vähemat või rohkemat detailsuse astet, aga sellest juba allpool. Mudelid, mille huviline peab ise kokku panema, tulevad suuremas või väiksemas karbis ning erinevad tükid ehk komponendid, millest lõpliku mudeli annab ehitada, on pressitud spetsiaalsete plastikust raamide peale (vaata selle lõigu lõpus olevat pilti). Inglise keeles kasutatakse nendele raamidele viitamiseks termineid runner või plate. Selleks, et raamidele pressitud komponente sealt kätte saada, peab need sealt ettevaatlikult eemaldama ja professionaalid kasutavad selleks spetsiaalseid näpitstange (mina kasutan näiteks selliseid). Mida väiksemad on komponendid, seda keerukam antud protsess on. Kerge kõrvalepõikena võib ära mainida, et toodetakse ka hästi algajatele mõeldud gunpla mudeleid, mille puhul saab osad raamidest niisama välja murda, ilma terariistu kasutamata. Kuid valdav enamus mudeleid eeldab komponentide delikaatset eemaldamist ja seejärel ka natuke raami külge kinnitunud juppide puhastamist. Kui komponendid on raamist eemaldatud, siis leiab aset nende komplekteerimine vastavalt instruktsioonile. Vähemalt nende mudelite puhul on komplekteerimine jaotatud väga selgelt etappidesse: iga kehaosa eraldi (käed, jalad, pead, torso, vööpiirkond ehk skirt), seejärel muud jubinad ja kõige lõpuks erinevad aksessuaarid.

Kui masin on koos, siis lisandub veel vesimärkide/kleebiste ehk dekaalide lisamine. Dekaalid, kuigi need on olnud juba peaaegu algusest peale mudelite komponent, ei ole mingil moel kohustuslik etapp - korralik mudel näeb efektne välja ka ilma liigse detailsuseta. Dekaale on enamasti kahte sorti, on peale hõõrutavad dekaalid ja väga õhukesed kleebised (mõned mudelid kasutavad ka paksemast paberist läikivaid kleebiseid, neid leiab ennekõike silmade ja muu valgustuse markeerimiseks). Mina neist suuremat lugu ei pea, sest dekaalide korrektse väljanägemise nimel peaks terve mudeli katma ka lakiga ja pinnatöötlusega üle käima. Kui terve mudel on koos, siis võib selle panna riiulile, anda sellele mõni lööv poos ja nii edasi. Üleval vasakul on väike pilt Bandai oma kodulehelt, millega nemad seletavad gunpla omadusi ja erinevate kvaliteediklasside eripärasid.

Bandai jaotab oma ehitatavad Gundamite mudelid kolme peamisse klassi. Nendeks on High Grade (HG), Master Grade (MG) ja Perfect Grade (PG). Viimasel ajal on sellesse loetellu lisandunud Real Grade (RG). Mis seisab nende kvaliteediastmete taga:

High Grade - HG mudelid on kergemad kokku panna, nendes on vähem komponente. Nende mõõtkava on enamasti 1/144, ehk siis mudel on 144 korda väiksem kui see, mida ta kujutab. HG mudelid on ka loetelust kõige odavamad ja neid ilmub kõige sagedamini. Seega on HG parim valik algajate jaoks, sest kui ehitamine juhtub aia taha minema, siis ei ole rahakoti pihta ka kuigi suur löök.

Master Grade - MG mudelid vastavad mõõtkavale 1/100. Need mudelid on oma olemuselt detailsemad ja keerukamad. Suurim erinevus HG mudelitega on selles, et MG mudelite ehitamise juures ehitatakse esmalt valmis soomuse alusraam ja selle peale ehitatakse soomuspaneelid. MG mudelid on ka rohkem poseeritavad, nende liikuvus on etem. Kui HG mudeli saab kokku lükata paari tunniga, siis MG mudeli ehitamiseks võib kuluda terve nädalavahetus.

Perfect Grade - PG on kõige suurem ja kõige keerukam, seega ka kõige kallim kvaliteedi aste. PG mudeleid ilmub väga harva. Selle sarja mudelid vastavad mõõtkavale 1/60, olles sedasi ligemale kaks korda MG mudelitest suuremad. Nende ehitamine on kõige keerukam, nende komponente on kõige rohkem. Samas võimaldab see tohutu suurus ja keerukus kõige paremat kvaliteeti poseeritavuse ja modifikatsioonide juures. PG mudelite hind on keelavalt kõrge: hinnad algavad umbes 100 euro juurest ja ulatuvad üle 250 euro.

Real Grade - RG mudelid on uued ja huvitavad. Sisuliselt on RG mudeliks MG kvaliteediga ehitatud 1/144 skaala. Bandai on nende mudelite juures kasutanud väga peene koega valumeid ning nende mudelite keskel on spetsiaalne, tehases valmistatud keskne raam. Selle raami taolist ei ole gunpla juures kunagi varem eksisteerinud. Hinnalt on RG kallim kui HG, aga mitte MG hinnaklassis. Ehitamise poolest on need mudelid keerukamad kui HG.

Gunpla mudelite valik erinevate Gundam sarjade, masinate ja muu vahel on väga suur. Ning peale Bandai poolt toodetavate gunpla masinate võib veel ära nimetada näiteks Kotobukiya toodangu. See ettevõte toodab kõrgema kvaliteediga mudeleid videomängudest nagu Armored Core, aga ka erinevatest siinmail vähem levinud animesarjadest.

Meka filmis ja kirjanduses

Hoolimata selle teema ülimast populaarsusest Jaapanis ei ole mekad mujal tsiviliseeritud maailmas kunagi väga populaarseks osutunud. Mõned üksikud fännid nokitsevad kapis mudeleid ehitada või siis vaatavad salaja teki all animesarju.

Siiski on mõned äraspidised ilmingud käepärast võtta. Iron Man - Marveli koomiksikangelane, kes ise soomust kannab ja kelle vastased pahatihti samamoodi mekade ilminguid omavad. Pole just paha tükk vaatamist/lugemist, aga maitse asi.

Robocop - jällegi pigem väiksem soomusrüü, aga selle eest olid Robocopi vastased sageli suured, autonoomsed robotid, kelle disain ja liikumine puhtalt mekadega sobitusid.

Filmidest Aliens ja Avatar on tuttavad kas siis lahingotstarbel või tsiviiltegevuseks ehitatud soomusrüüd ehk siis eksoskeletonid.

Järgmisel aastal peaks ilmuma film nimega Pacific Rim, kus esimest korda peaks olema klassikaliselt suured mekad, mida piloteerib kahest inimesest koosnev ekipaa. Tegijad on tunnistanud, et tegelikult on selle filmi taga katse taaslavastada Neon Genesis Evangelion teemasid, seega võivad huvilised tolle vana sarja võrdluseks varem ära vaadata.

Kuid mekad ulmekirjanduses? Kahtlemata tuleb neid kord ja jälle ette - isegi hiljuti loetud Peter F. Hamiltoni Pandora's Star keskel kirjeldab autor paari lahingrobotit, kuid sellest ei saa mitte kunagi trend. Väidetavalt eksisteerib ridamisi mekadele keskenduvaid ulmeraamatuid, näiteks William Keith'i Warstrider või siis William C. Dietz'i Legion of the Damned. Kahjuks pole mina neid raamatuid ise lugeda saanud.

TLDR (too late, didn't read)

Soovituslik nimekiri vaadatavatest animesarjadest:

Gundam 08th MS Team

Neon Genesis Evangelion

Ghost in the Shell

Macross Zero

Ja kui siis meeldima on hakanud, edasi:

Gundam Unicorn

Gundam 00

Code Geass

Full Metal Panic

Vision of Escaflowne

Gundam Wing

Eureka Seven

Gundam Seed

Rahxephon

Giant Robo

Gurren Lagann

Patlabor

Argento Soma

Mõned mõtted ulmelisest popmuusikast (Mart Kalvet)

Tegemist on Estconil logistilistel põhjustel suuresti pidamata jäänud ettekande kohendatud ja täiendatud tekstiga. Kuna teema on hirmus lai, ei püüagi ma väita, nagu oleks minu käsitlus hõlmavam või objektiivsem kui kellegi teise oma; igasugune vastukaja on teretulnud. Kindlasti on paljudel lugejatel välja pakkuda oma lemmiknäited artistidest, anritest ja ulmekirjanduslikke allusioone hõlmavatest pop-paladest -- palun, lisage need julgelt kommentaariumisse. Mida rohkem soovitusi kokku saab, seda harivam!

Valisin alustuseks muusikavideo palale ,,Oblivion" Mastodoni 2009. aasta ulmeliselt kontseptuaalplaadilt ,,Crack the Skye", kuna see sisaldab mitut elementi, mis minu jaoks ulme juures vähem-rohkem olulised on: stiilsust ja peenust kõrvuti musta jämehuumori ja irooniliste klieedega, pluss viiteid või paroodilisi lehvitusi klassikutele, antud juhul nii Kubricku-Clarke'i kosmoseodüsseiale kui sellest ajendatud Bowie ,,Space Oddity'le", mis mõlemad on omakorda tähelepanuväärsed näited muusika ja ulme ühisosast.

Ülesanne kõrvutada popmuusikat popkirjandusega tundub ühest küljest kohutavalt lihtne -- tõenäoliselt selle ettekande pakutavaga võrreldes parema ettekujutuse popmuusika ja ulme vahelistest seostest saaksite, sisestades otsimootorisse märkfraase nagu ,,science fiction in pop" või ,,sf influences in rock music" ning libistades silma (ja kõrva) üle vastuste esikümnesse sattunud artiklitest ja neisse manustatud muusikavideodest.

Andes endale aru iseenda laiskusest, püüdsin ettekannet koostama asudes esmast guugeldamiskihku trotsida ja tuletada n-ö omast tarkusest meelde huvitavaid või iseloomulikke näiteid popmuusika ja ulmebelletristika, eriti viimases sisalduva ulmelise elemendi, täpsemini ,,imetabasusetaju" või vana hea ,,sensawunda" kokkupuutealadest. Peaaegu kõik need näited koos hulga oivaliste teostega, millest mul varem aimugi polnud, leidusid esimestes otsinguvastuses päringule ,,science fiction in rock".

See võib tähendada, et mul on popmuusika ja ulme seostest väga keskpärane ja peavooluline arusaam, aga ma ise eelistan uskuda, et põhjuseid on muidki. Näiteks, et nii ulme kui muusika tajumises ja nautimises mängivad olulist rolli meie ajju evolutsiooniliste, kultuuriliste ja keskkonnastiimulite koostoimel vormunud arhetüüpsed narratiivimudelid ja emotsionaalsed päästikud, mis väliste tegurite -- sõnumi ja meeleolu, aga ka rütmi, meloodia, laulu, tantsu ja muude kõrgete kunstide -- mõjul käivituvad ja meie biokeemilisi ja füsioloogilisi reaktsioone moduleerivad.

Lugupeetud (:)kivisildnik pakkus ühes Raadio Ööülikooli loengus selle põhjuseks, miks suurem osa edukaid, aegadeüleseid armastuslugusid on sellised, mille raames võimalikult palju tegelasi tõurastatakse, et evolutsioonilistel põhjustel on inimajus meeldivate impulsside töötlemiseks kaks pisikest piirkonda, ülejäänud aju tegelevat ainult hirmude, ohtude ja ebameeldivustega.

Selline sisuliselt õige, ent suuresti lihtsustatud mudel ei pööra tähelepanu kvalitatiivsetele erinevustele, mis eri tüüpi meeldivaid emotsioone iseloomustavad. Nüüdis-neurobioloogia teab tänu funktsionaalsele magnetvõnketomograafiale (fMRI-le) ja muudele murrangulistele tehnouuendustele inimaju eri piirkondade sünapside ülesannetest ja töömehhanismidest täna väga palju rohkem kui veel mõne aasta eest. Muu hulgas on kaardistatud nii improviseerivate muusikute kui ühe- või teistsuguse emotsionaalse laenguga muusikat kuulanud katsealuste ajutegevust. Kahjuks ei ole ma kohanud teateid tomograafiauuringutest, mis oleks hõlmanud töötavaid ulmekirjanikke, hea ulmekirjanduse lugemist või võimsate ulmefilmide vaatamist, aga isiklik kogemus lubab oletada, et vastavad ajutöömustrid kattuksid olulisel määral.

Kultuuriajalooliselt on muusika ja imetabasusetaju ergutavad narratiivid niivõrd lõimunud, et oletatavasti tekkisid need umbes samal ajal, hominiidide eelmise suure ,,ajuplahvatuse" käigus, mis jääb kusagile 100 000 aasta tagusesse eelajalukku. Pole ju sakraalmuusika sisuliselt muu kui katse fantastilise narratiivi ja emotsionaalse muusika koosmõjul kirgastatud seisundit saavutada. Nii fantastilised narratiivid kui muusika ja muud kunstid on kunagistest institutsionaalsetest raamidest ammugi välja tunginud, ent side minevikuga ei ole kadunud. Tõenäoliselt seetõttu, et nii ,,ususoon", muusika tekitamise ja nautimise võime kui imetabasusetaju sünnivad naudingu-virgatsainete dopamiini ja serotoniini sarnastest kokteilidest enam-vähem samades ajupiirkondades. Julgen isegi oletada, et imetabasusetaju ja psühhedeelsete teadvusseisundite nautimise vahel tajutud erinevus on kultuuriline artefakt; kogu erinevus seisneb ainult kogemuse intensiivsuses.

Küüniliselt võiks nüüd öelda, et ulme- või muusikaharrastus (või religioosne usk) on lihtsalt narkomaania erivorm, ja seegi poleks sisuliselt vale. Igaühe isiklik kogemus ütleb muidugi muud: hoolimata samast biokeemilisest algupärast on just meeleliste naudinguvormide nüansid need, millest moodustuv kognitiivne bukett on alati ainulaadne ja samas alati sama kogeja jaoks teravalt erinev. Keegi ei naudi ,,ulmet" tervikuna, nagu keegi ei naudi ,,diskomuusikat" või ,,hevimuusikat" tervikuna -- või kõiki narkootikume...

Mulle meeldib mõelda (aga ma ei saa seda millegagi kinnitada), et ulmet ja sellest inspireeritud muusikat ühendab lisaks lihtlabasele keemiliselt sarnasele ,,kõdile" olulisel määral ka uudsusejanu. Võime loota, et hea ulmekirjandus on aidanud taolist põnevat kihku suunata praktilistesse saavutustesse -- ulmefännidele meeldib ulmekirjandusest inspireeritud teadussaavutusi esile tõsta sama palju kui psühhedeeliasõpradele hallutsinogeenide mõjust inspireeritud teadus- ja tehnohüppeid. Objektiivselt pole tõenäoliselt kummagi otsesed mõjud nii tohutud, kui apologeedid sooviksid, aga maha kanda neid ka ei saa. Võimalik, et see on kuidagi seotud mitte väga ammuse avastusega, et kõrgema intelligentsuskvoodiga inimesed kalduvad tarvitama (ja kuritarvitama) rohkem psühhofarmakone.

Aga eks premeeri ka uudsusejanu rahuldamine aju samade ainetega; dopamiini- ja serotoniiniorjuse eest pole pääsu, olgu toiduseks siis kõrge kirjandusklassika, filosoofiline ulmejutt, põnev kosmosevestern, hamburger, viin või eufooriat tekitav, jalga tatsuma panev muusikapala.

Isegi ainult nüüdisaegsetele, umbes viimase saja aasta ulmelis-muusikalistele kultuurinähtustele keskendudes saaks pidada mitu sisukat seminari; vastavaid suhteid kirjeldavaid teadusuurimusi ja aimeteoseid leidub riiulikilomeetrite kaupa. Sellepärast tuleb teil mulle andeks anda, kui lähtun näiteid tuues peamiselt iseenda maitsest. Olen seejuures kindel, et igaüks teist, kes on ulme ja popmuusika nautimisega vähegi tõsisemalt tegelenud, võiks pidada sellesama ettekande, tuues aga hoopis teistsuguseid, tõenäoliselt minu valikutest ootamatumaid ja põnevamaid näiteid. Ehk õnnestub meil kamba peale hiljem mõnes veebikeskkonnas jõud ühendada ja koostada asjalik loend muusikapaladest, mida iga ulmefänn teada võiks. Eriti oodatud on vihjed ulmelisele muusikaloomingule, mis pärineb väljastpoolt angloameerika ingliskeelset kultuuriruumi; ma ise olen ses vallas võhik.

Sheb Wooley oli näitleja ja laulja, kelle kuulsaimaks palaks jääb ,,The Purple People Eater" -- naljalaul tulnukast, kes tuleb Maale, et saada rokkbändi liikmeks. Kogu oma totruses on kaasakiskuvad nii pala tüüne rock'n'roll-esitus kui arhetüüpne narratiiv, mis kummitab ulmelist popmuusikat tänaseni, ehkki saavutas senise lae arvatavasti David Bowie skandaalsel glämm-ulmealbumil ,,The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars". Sheb Wooley hitt pärineb aastast 1958, ulmekirjanduse kuldajastu ja uue laine vahelisest perioodist, millele on iseloomulik ulmeanri ,,ülevõtmine" Hollywoodi poolt ning hunnik odavaid ulmepõnevikke nagu ,,The Beast from 20 000 Fathoms", ,,The Blob", ,,Forbidden Planet", ,,The War of the Worlds", ,,Earth vs the Flying Saucers" jne. Nõudlikumale maitsele valmistatud Kubricku ,,Odüsseiani" ja Schaffneri ,,Ahvide planeedini" jäi veel kümme aastat; ulmelise elemendi lihtne mängulisus, isegi lapsikus on omane kogu kümnendile ning ,,The Purple People Eater" võtab selle mõnusalt kokku.

Ajas kümnendi olevikule lähemale liikudes avastame end aga hoopis teistsugusest vaimsest keskkonnast. Ajastule iseloomulik psühhedeelne progerokk on juba palju pretensioonikam ja püüdlikult kõrgelaubalisem 50-ndate lärmakast ja lihtsakoelisest bugivugist, nagu ka uue laine ulmekirjandus ja filmid pretendeerivad pulp-ulmega võrreldes suuremale intellektuaalsele tõsiseltvõetavusele. 1968. ilmunud Pink Floydi album ,,A Saucerful of Secrets", eriti selle vingeim pala ,,Set the Controls for the Heart of the Sun" on ajastu märk: muistse hiina luule elemente kosmoseulme ja elektroonilise eksperimenteerimisega siduv loitsimine sobib ühtviisi hästi filosoofilise alatooniga fantaasiamängude kui hallutsinogeenitripi saatemuusikaks, sisaldades juba ka ambient'likku keskkonnamuusika elementi. Nii et tõeline teerajaja.

Pioneeritiitli võib omistada ka Bowie 1969. aastast pärinevale astrofolk-singlile ,,Space Oddity" (jäme vihje Kubricku filmile), mis pole küll sama tihedalt orkestreeritud ja kihiline kui Floydi ,,Set the Controls...", ent litsub siiski suuresti samu emotsionaalseid ja ajukeemilisi nuppe. Oleks lihtsustus öelda, et need kaks pala panid aluse läbi aegade kõige ulmelisemale muusikastiilile space-rock'ile, aga päris vale see ka pole. Bowie hilisem muusikutegevus on olnud tihedalt seotud ulmelise elemendiga. Tema 1972. aastal kehastatud glamuurset, androgüünset Ziggyt koos marsiämblikega sai juba mainitud, aga vähem ulmeline ja kontseptuaalne pole ka Brian Enoga kahasse produtseeritud, 1995. aastal ilmunud album ,,Outside. The Ritual Art-Murder of Baby Grace Blue: A non-linear Gothic Drama Hyper-Cycle", mille stoori pole kehvem mõnest Richard K. Morgani stiili düstoopilisest hard-boiled-ulmetrillerist. ,,Space Oddity" kultuuriloolist mõju tuleb täna veel siiski suuremaks hinnata.

Kui Bowie ja Pink Floyd olid akna kosmosesse lahti raiunud, komistas ühena järgmistest olulistest anrisammastest sinna sisse Briti punt Hawkwind. Tegemist oli -- ja on jätkuvalt -- iseäralise fenomeniga, kuna Hawkwindil on väga harva olnud asutajaliikme Dave Brocki kõrval vähegi kindlat koosseisu. Hawkwind on rohkem ulmelis-muusikalis-psühhedeelne kommuun kui selgelt piiritletav ansambel. Vean aga kihla, et siin viibib täna inimesi, kes ei oleks Hawkwindist kunagi midagi kuulnud, kui nendega poleks 1970. aastatel hakanud vaimset (ja mõlema osapoole jaoks viljakat) koostööd tegema kirjanik Michael Moorcock. Ühtegi plaati eriliselt esile tõsta on Hawkwindi puhul keeruline, sest neid on kokku lihtsalt väga palju. Mu enda lemmik on ,,Doremi Fasol Latido" 1972. aastast, ent ajalooliselt peetakse tähtsamateks kontsertalbumit ,,The Space Ritual Alive" aastast 1973 ja sellele järgnenud ,,Hall of the Mountain Grilli".

1970. aastate ulmerokist rääkides oleks kuritegu jätta kahe silma vahele Kanada trio Rush, eriti nende 1976. aastal ilmunud düstoopiline pool-kontseptuaalalbum ,,2112". ,,2112" on oivaliseks illustratsiooniks sellest, kuidas ulmekirjanduslikud motiivid popkultuuris tekivad, transformeeruvad ja levivad. Album jutustab nimelt loo autoritaar-kommunistlikust tulevikudiktatuurist, kus mutrikesest peategelane leiab ,,keelatud aegadest", s.t, meile tuttavast nüüdis-ajalooperioodist pärineva kitarri, õpib sellel mängima ja esitleb seda võimuladvikule kui hüvet, mida peaks kogu inimkonnaga jagama. Mõistagi tabab unistajast individualisti ränk kriitika ja tagakiusamine, kuni ta läheb vabasurma. Lõpuks puhkeb siiski revolutsioon ja võidab headus. Tuleb tuttav ette?

Rushi trummar ja tekstikirjutaja Neil Peart väidab, et tal polnud aimugi, et see lugu on suuresti maha viksitud Vene-Ameerika ,,objektivistliku" kirjaneitsi Ayn Randi lühiromaanist ,,Anthem" (1937). Nagu mujalgi, mustab Rand selles peamiselt kollektivismi ja sotsialismi ning ülistab heroilist individualismi. Ehkki jutt on pateetilisem ja nutusem kui Heinleini kõige ideoloogilisemad tiraadid, on see tegelikult täitsa loetav... mis pole eriline ime, kui kõrvutada ,,Anthemit" Jevgeni Zamjatini krestomaatilise ,,Mõ'ga" (1921) või Orwelli kõige kuulsama romaaniga (1949). Erinevalt Orwellist, kes Zamjatini otseseid mõjusid ,,1984-le" möönnud on, väitis Rand end ,,Mõ'st" mitte midagi teadvat. Pole tõendeid, et ta oleks enne ,,Anthemi" kirjutamist Zamjatinit lugenud, aga välistada seda ei saa. Nii ,,Mõ", ,,Anthem" kui ,,1984" on pälvinud libertaristliku futurismi ühenduse ,,Hall of Fame"-auhinna, mida omistatakse alates 1983. aastast klassikalistele libertaristliku sõnumiga ulmeteostele. (Sama auhinna on pälvinud veel ka Shea-Wilsoni ,,Illuminatus!" ja Randi ,,Atlas Shrugged" -- tõik, mis tõenäoliselt nörritab nii ühe kui teise tellisteose austajaid...)

Space-rock'i kõrval ei saa märkimata jätta selle seksikat poolõde space-disco't. 1970. aastate keskpaigaks olid nii diskomuusika kui ulme (viimane suuresti tänu Star Trekile ja Star Warsile) popkultuuris esiplaanil, aga kuna mõlemad olid suunatud eelkõige teismelistele, iseloomustas nende väljendusvorme üsna maitselage camp, mis ajalises ja ruumilises ristumispunktis 1976-77 Euroopas peaaegu talumatuks võimendus. Heaks näiteks on Prantsuse trummari Cerrone igihaljas ,,Supernature", aga ka Sarah Brightmani ja Hot Gossipi ,,I Lost My Heart To a Starship Trooper". Kui esimene lugu on natuke salapärane ja hillitsetud, sisaldades üsna jälgitavat narratiivi, siis ulmeteemaga pealiskaudselt tiiba ripsutav ,,Starship Trooper" teeb camp- ja gei-sensibiilsuses pika puuga ära nii Village People'ile kui Scissor Sisters'ile.

Space-disco põgusal hiilgeajal määratleti sama terminiga ka Parliament-Funkadelic'ut, lühendatult P-Funk'i. George Clintoni ja tema sõgedate semude futu-funk-pauk oli siiski midagi iseäralikumat ja ainulaadsemat; selles oli väga tugev psühhedeelne element, kosmilised süntesaatorid, särisev elektriline bass ja keeruline taustmütoloogia, samas aga läbiv tobenaljakas alatoon, mida valdavalt valgenahalised psühhedeelsed ja space-rock-bändid endale millegipärast ei lubanud. Mainiksin siinkohal eredamate pärlitena ära 1975. aasta kontseptuaalalbumi ,,Mothership Connection" ja sellele järgnenud ,,The Clones of Dr. Funkensteini".

Mis siis on need elemendid, mis teevad muusika ulmeliseks? Eelkõige muidugi verbaalne osa: laulutekstid või (instrumentaalmuusika puhul) pealkirjad. Peaaegu et normiks on kontseptuaalsus: ühe (või ka mitme) albumi raames püütakse esitada koherentne narratiiv, milles korduvad ja arenevad nii tekstilised kui muusikalised leitmotiivid. Väga oluline on kõlapilt; võib öelda, et tänapäevase profi-helireii teooria vundament ehitati üles just ulmelisi elemente kandva popmuusika esteetika konstrueerimisel. Äärmiselt oluline roll on elektroonilistel pillidel -- elektriorelitel, digisüntesaatoritel, tereminidel, vokoodritel, sämpleritel ja efektiplokkidel, mis pannakse tegema eriliselt ,,tontlikke" või ,,kosmilisi" helisid. (Kõrvalepõige: süntesaatorimuusikal ja transtsendentaalsetel-metafüüsikalistel teemadel paistab olevat kaugem ühine ajalugu kui popmuusikal ja anriulmel; keda vastavad seosed huvitavad, sel soovitan lugeda Klint Finley Boingboingis ilmunud artiklit ,,Soviet synthesizer bridged occultism and electronic music", mis kirjeldab visuaalse sisendiga Nõukogude süntesaatorit ANS ja postuleerib, et elektrooniline nüüdismuusika on välja kasvanud intellektuaalsest traditsioonist, mis hõlmab hermeetilist ja kaosemaagiat, maadam Blavatsky teosoofiat ja helilooja Skrjabini müstikaharrastust). Lisaks paistavad olulisel kohal olevat ootuspärase meloodia ja rütmi taotluslikud nihutamised, mis iseloomustavad eelkõige psühhedeelset ja proge-rokki. Kusagil nende elementide -- ulmelise stsenaariumi, ulmeliste helimaastike ja dissonantsete struktuurieksperimentide -- kohtumispiirkonnas sünnibki mõnikord eredaid teoseid, mis mudivad sedasama imetabasusetaju- või uudsusetunnetuse mõnunärvi või ajupiirkonda, mis aktiveerub ka lihtsalt hea ulmeteose lugemisel või vaatamisel.

1980. aastad kujutasid peavoolu popmuusikas kohutavate fopaade ajastut, mistõttu pole mul eriti isu sel perioodil pikemalt peatuda. Mu enda muusikamaitse kujunemise jaoks oli see periood oluline eelkõige heavy-metal'i võidukäigu tõttu, mis müstika, fantastika ja horror'i, aga ka nn teadusulme elemente väga agaralt ära kasutas. Metallica viibe Lovecraftile -- ,,The Thing that Should Not Be" -- ajab mulle siiamaani samasugused judinad seljale nagu kunagi Clarke'i ,,Linn ja tähed" või siiamaani Strugatskite ,,Miljon aastat enne maailmalõppu". Kuratliku kolmkõla (metal-muusikas sageli kasutamist leidva täistoonide kurjakuulutava intervalli) lõimis ulmeteemaga aga juba 1970. aastal Black Sabbath palas ,,Iron Man", mille kultuuriloolist tähtsust pole võimalik üle hinnata.

Õõvastava müristamise kõrval jäid minu kõrvad sel ajal üsna kurdiks popmuusika muudele valdkondadele, mistõttu Kate Bushi pala ,,Cloudbusting" albumilt ,,Hounds of Love" avastasin alles millalgi 1990. aastatel. Loole on videoks vändatud imeline lühifilm, mille idee pakkus välja Monty Pythonlane Terry Gilliam. Seega pole imestada, et visuaal on kohati üsna ,,aurupungine". Süee rajaneb päriselt aset leidnud sündmustel, kuid filmike ise sisaldab piisavalt effi ulmetunnetust, et seda siinkohal vaadata.

Üks oluline artist, kelle ulmeline popmuusika 1980. aastatel tippu jõudis, on Gary Numan. Numani ulme-esteetika on düstoopiline, suisa dickilik, tema elektropop kõle, sünge ja kõrgelaubaline. Läheks väga pikale loetleda, keda kõiki Gary Numan mõjutanud on, aga uskuge mind -- neid on väga palju. Tõenäoliselt oleks tänapäevane industriaal- ja elektrooniline muusika (ulmega väga tihedalt seotud anrid, mille lähema käsitlemise peame ilmselt jätma mõneks teiseks korraks ja loodetavasti pädevama lektori ülesandeks) üsna teistsugused, kui poleks olnud Numanit. Ja muidugi Düsseldorfi krautrokkbändi Kraftwerk, mis samuti vääriks omaette loengut.

1990. aastatel hakkasin ma ise ettevaatlikult bändi tegema ja osaliselt seetõttu kuulasin väga palju death-metal'it. Selleks ajaks olid fantastilised teemad raskema otsa heviga nii tihedalt põimunud, et nende sidumine tundus siis ja tundub siiamaani igati loomulik ja õige. Miskipärast ei mäleta ma aga, et peavoolu-pop-rokk, milleks toona oli grunge, oleks ulmega eriti innukalt flirtinud; see oli rohkem elektroonilise alternatiivmuusika mängumaaks. Ministry ,,Psalm 69: The Way to Succeed and the Way to Suck Eggs" on hea näide sellest, kuidas okultistlikku ja düstoopilist elementi sisaldavad semantilised süsteemid muusikalist ja visuaalset väljendust suunavad -- Al Jourgenseni ja kolleegide looming on kindlasti tunnetuslikult ulmeline, ehkki Ministry lugudes ei figureeri otsest anriulmelist elementi. Sarnaselt Hawkwindile tegi Ministry koostööd ulmekirjanikuga, ning William Burroughsi troostitud monoloogid industriaalse tümaka taustal on kahtlemata 1990. aastate kultuuriatmosfäärile sama iseloomulikud kui Moorcocki fantaasialuule-etteasted Hawkwindi kontsert-orgiatel.

Selliselt pinnalt on kasvanud suur osa tänapäeva popkultuurist. Ulmeliste raamatute, koomiksite, filmide ja telesarjade otseseid või kaudseid mõjusid võib igaüks meist loetleda Lady Gaga, kui mitte Justin Biberi juures, ning mõjudest mitmesugustele põnevatele niianritele ei jõua praegu juttu isegi alustada. Võib-olla peab mõni sel aastal Estconil olnu meile aasta pärast loengu näiteks ulmekirjanduse seostest nüüdisaegse tumeda folkmuusika või põrandaaluse elektropopiga, mina seda sel aastal enam teha ei jõua.

Kuhu ulme ja muusika paaritamisest sündinud arengud tulevikus välja viia võivad? Igaüks, kes on lugenud William Gibsoni romaanide paremikku või Neal Stephensoni ,,Snow Crashi", on tõenäoliselt üritanud ette kujutada, milline võiks olla muusika, mille ,,skenesid" need autorid kirjeldavad. Ja tõenäoliselt on see inspireerinud mitmesugust muusikat. Ma oletan, et tulevikus lähenevad ulme, popmuusika ja otsiskelu muudetud teadvusseisundite vallas üha rohkem üksteisele ning tekib palju huvitavaid, võib-olla isegi funktsionaalseid harusid. Aimu saamiseks võib proovida kuulata SleepResearch_Facility 2001. aasta dark-ambient-albumit ,,Nostromo" (aitäh vihje eest, Yrg!), mis ühest küljest on ulme-õudusfilmi ,,Alien" süngel esteetikal rajanev põnev kuulamiselamus, teisalt aga toimib uneseisundiliste tajude auditiivse võimendina -- s.t, pange see mängima enne uinumist, siis näete!

Veel üks hea näide ulme, popi ja psühhedeelia kokkupuutealast on California alt-hip-hop-grupp Death Grips, kelle aprillis ilmunud plaadilt pärinevale palale ,,I've Seen Footage" vändatud promovideo pakub vägagi psühhedeelset elamust. Kuigi see ei sisalda hoomatavat ulme-elementi, kujutasin ma vaimusilmas kümnendi-paari taguste küberpunk-ulmekate urbanistlikust düstoopiast (või kraterotoopiast, oleneb teosest) välja kasvavat enam-vähem sellist hektilist, agressiivset, kaasakiskuvat ja ajuraputavat muusikat. (Hoiatus! Ei saa välistada, et see video võib vastava soodumusega inimesel esile kutsuda paroksüsmaatilisi sümptomeid, automatistlikke teadvushäirehooge või epileptilisi sündroome.)

Jätkame mõttevahetust kommentaariumis!

Stalker 15 (Jüri Kallas)

Eesti ulmeauhinda Stalker on välja antud 15 aastat ning taaskord on põhjus auhinnast ja selle ajaloost pikemalt rääkida.

Võibolla oleks ma ise seekordse juubeli maha maganud, aga kuna Estcon 2012 organiseeriti juubelihõngulisena, siis palus ürituse seekordne peakorraldaja Veiko Belials mul teha ka statistiline ülevaade, et kes kõige enam Stalkereid on võitnud. Rääkisingi Estconil ulmeauhinna Stalker ajaloost ja suurematest võitjatest, aga et see toimus enne Stalkeri-tseremooniat, siis kajastas mu jutt vaid 14 aasta tulemusi... alljärgnev on aga 15-e aasta kohta.

Nii see algas...

Küsimus Eesti ulmeauhinnaks sai küpseks 1998. aasta alguseks - igatahes kogunesid sel kevadtalvel Eesti Ulmeühingu juhtfiguurid Raul Sulbi, Taavi Tuvikene, käesolevate ridade autor ja kirjanik Veiko Belials ning hakkasid üsna konkreetselt arutama, et milline see auhind võiks olla. Veiko Belials visandas isegi auhinnale statuudi.

Esimest korda kuulutati Stalkeri võitjad välja juba samal aastal, Estcon '98 raames 25. juuli õhtupoolikul. Võitjad kuulutas välja Eesti Ulmeühingu tollane president Raul Sulbi ning auhinnaks oli raamitud diplom ja sinkjas tilgakujuline raketti sümboliseeriv klaaskuju.

Raamatu kategooria tähendas praktiliselt tõlkeraamatuid, sest algupärandeid ei ilmunud, ka ei ilmunud eriti tõlkejutte ning esimesel aastal läks isegi algupäraste juttude hääletus osaliselt rappa. Ulmefänne ei huvitanud eesti autorite jutud, jutuhääletus kukkus plaanitud kujul läbi ning Stalker '98 algupärase jutu auhind anti välja viieliikmelise ürii otsuse põhjal.

1999. aastal oli juba kolm kategooriat - raamat ning pikad ja lühikesed eesti jutud. Stalker 2000 hääletuses oli juba neli kategooriat: parim raamat, parim tõlkejutt ning pikk ja lühikene eesti jutt. Järgmisel aastal lisandus veel parima kogumiku kategooria. 2002. aastal ka parima algupärase raamatu kategooria ning kuue hääletuskategooriaga ongi edasi mindud. Jah, teinekord, kui mõnes kategoorias on liialt vähe teoseid, siis on mõned kategooriad ka ühendatud. Samuti on muutunud hääletuskategooriate nimed, aga see on olnud rohkem aegade muutumisest tingitud iluravi.

Tuleb ka tunnistada, et ametlikult oli auhind aastaid ilma statuudita. Ei, asjaosalistel olid küsimused juba alguses selgeks vaieldud, aga ametlikku statuuti ei olnud. Ametlik statuut aga võeti vastu ja tehti avalikuks alles 2010. aastal. Saab ka niimoodi...

Auhinna algusaastatel hääletasid fännid korraldutoimkonna poolt koostatud nimekirjade põhjal. Koostamisprintsiibiks oli, et nimekirjas oleks ainult stiilipuhas anriulme. Koos kategooriate lisandumisega leiti, et selline eelnev nimekirjade koostamine pole ehk parim lahendus ning alates 2000. aastast läksid Stalkeri nimekirja kõik eelmisel kalendriaastal eesti keeles esimest korda ilmunud ja vähegi ulmelist momenti sisaldavad teosed. Jah, ka seda otsust on hiljem korduvalt kritiseeritud, aga peamine argument selle otsuse kaitseks oleks just auhinna kandepinna laiendamine. Niimoodi saavad hääletusel osaleda ka need, kes loevad ulmet muu kirjanduse hulgas... alguses oli küll hirm, et kas selline korraldus tõrjub anriulme kõrvale, aga see hirm oli siiski asjata...

Kõige rohkem hääletajaid oli aastal 2001, mil osales 64 huvilist, kõige viletsam aasta oli 2007, kui osales vaid 19 hääletajat. Eks see osavõtt käib n-ö lainetena: on mitu head aastat ja siis tulevad jälle kehvemad ning kindlasti jätab oma jälje ka see, et kas on mida hääletada. Kui on kehv ulmeaasta, siis on ka hääletajaid vähem.

Enim on võitnud...

Enim Stalkereid võitnud autor ei ole ilmselt kellegile üllatuseks - see on Indrek Hargla, kes on 15-e aasta jooksul võitnud 17 Stalkerit.

4 lühijuttu: «Spitzbergeni nokturn», «Vend Rus», «Vlad», «Emajõe ääres».

8 pikka juttu ja lühiromaani: «Excelsuse konkistadoorid», «Sindbadi kaheksas reis», «Väendru», «Püha Graal - 1984», «Ingellik olevus», «Minu päevad Liinaga», «Doanizarre udulaam», «Jõgeva elavad surnud».

3 kogumikku: «Pan Grpowski üheksa juhtumit», «Roos ja lumekristall», «Suudlevad vampiirid»

2 romaani «French ja Koulu» ja «Suudlevad vampiirid»

Kõige enam Stalkereid on võitnud Indrek Hargla. Pildi autor Veiko Kastanje.

Eesti autoritest võiks teisele kohale asetada Siim Veskimehe, kes on võitnud küll kõigest kolm Stalkerit: lühiromaanid «Keskpäevapimedus», «Kuldhordi teine tulek» ja jutt «Kaugete päevade valgus», aga kelle romaan «Pilvelinnuste ajastu langus» oleks ilmselt ka Stalkeri võitnud, aga 2004. aastal ilmus väga vähe eesti romaane ning algupärase ja tõlkeromaani nimekirjad liideti üheks. Kuid isegi tõlkeromaanidega koos saavutas Siim Veskimehe romaan kolmanda koha.

Kolm Stalkerit on võitnud ka Leo Kunnas, kelle kolmikromaani «Gort Ashryn» kõik köited said auhinnad. Kuna on ka väidetud, et see on tegelikult kõik üks romaan, siis on Kunnas unikaalne autor, kes on saanud ühe teose eest kolm korda auhinna.

Eesti autoritest on kaks Stalkerit veel võitnud.

Veiko Belials: kogumik «Helesiniste Liivade laul» ja jutt «Wereke, wereke, ega sa wesi...».

Karen Orlau: lühijutud «Rannahiidsed» ja «Oraakli surm».

André Trinity: kogumik «Unenägude jumal» ja jutt «Tähtede seis».

Tõlkeautoritest on kõige rohkem Stalkerivõite George R. R. Martinil: jutt «Liivakuningad» ning romaanid «Troonide mäng» ja «Mõõkade maru».

Kaks Stalkerit on võitnud.

Brian Aldiss: kogumik «Kontramorfoos» ja jutt «Totaalne keskkond».

Paolo Bacigalupi: jutud «Flööditüdruk» ja «Liiva ja räbu rahvas».

Orson Scott Card: romaan «Enderi mäng» ja jutt «Kuninglik liha».

William Gibson: kogumik «Põlev kroom» ja jutt «Põlev Kroom».

Sergei Lukjanenko: romaanid «Peegelduste labürint» ja «Öine vahtkond».

Dan Simmons: romaanid «Hyperion» ja «Endymion»

Norman Spinrad: kogumik «Suur lõõsk» ja jutt «Katkuaastate päevikud».

Charles Stross: romaan «Accelerando» ja jutt «Poiss ja tema jumal».

Roger Zelazny: romaanid «Amberi üheksa printsi» ja «Üksildane oktoobriöö»

Alati on oluline valik ning seda kinnitavad Arvi Nikkarevi kolm Stalkerit, mis ta on saanud endakoostatud tõlkeantoloogiate «Aphra», «Muumia» ja «Munk maailma äärel» eest.

Kuigi Stalkeri hääletusel ei hinnata tõlkekvaliteeti, sest seda oleks absurdne nõuda, sest ei ole ju kõik inimesed võimalised tõlget originaaliga võrdlema ja tehtule hinnagut andma... samas, eks kehv tõlge on ka kehv lugemiselamus ning seega on heal tõlkel alati rohkem võiduvõimalusi.

Kõige enam on tõlkijatest Stalkereid võitnud Arvi Nikkarev. Tõsi, tema tõlgitud tekstidest on võidu saanud kuus juttu ja lühiromaani, aga ta on tõlkinud täies mahus kõik need kolm antoloogiat, mis Stalkeri saanud ning samuti Brian Aldissi, Robert Silverbergi ja Norman Spinradi valikkogud, mis samuti auhinna vääriliseks hääletati.

Üsna lähedal Arvi Nikkarevile on ka Juhan Habicht (5 romaani) ning Mario Kivistik (4 romaani ja jutt). Rohkem kui üks tõlge on Stalkeri saanud ka Eva Lutsul (2 juttu) ja Tanel Rõigasel (2 romaani).

Kuidas edasi..?

Ilmselt juba järgmisel aastal lisandub uus kategooria, täpsemalt läheb tõlkejuttude kategooria kaheks: pikad jutud ja lühijutud. 100% kindel see pole, aga mitu aastat on see idee siin ja seal üles kerkinud, sai seda ka mitme inimesega viimasel Estconil arutatud ja vastuvõtt oli enam kui positiivne. Tõlkejutte on hakanud sedavõrd rohkelt ilmuma ning tundub ääretult jabur, et ühes kategoorias peavad omavahel võistlema praktiliselt romaani mõõtu lühiromaanid, mõneleheküljelised laastud ja kõik sinna vahelejääv.

Ka on käidud välja idee, et võiks hakata välja andma parima ulmeartikli Stalkerit. See idee on natuke segasem ja ei tekita ka eriti optimismi, sest on raske ette kujutada, et selline kategooria erilist entusiastlikku vastuvõttu leiab. Samas oleks ju tore, kui ka maakeelsete ulmealaste aimetekstide autoritel oleks oma auhind. Järsku peaks seda siiski otsustama ürii, või siis hääletavad fännid, aga eelnevalt koostatud nimekirjade põhjal. Tekste ju oleks, millest valida...

Tahaks loota, et viie aasta pärast saab pidada auhinna kahekümnendat juubelit ja kümne aasta pärast esimest veerandsajandit. Eks ulme kirjastamine Eestis käib mõõnade ja tõusudega, aga kõige kiuste on eesti keel veel olemas ja on ka inimesed, kes selles keeles kirjutavad ja sellesse keelde tõlgivad.

Kogu info Stalkeri võitjatest: www.ulme.ee/stalker

Fändomi sünd (Raul Sulbi, Taavi Tuvikene)

Ulmeühingu ja ulmelisti algus

RAUL SULBI:

1993. aastal hakkasid keskkooliõpilased-gümnasistid Eestis aktiivsemalt õpilaspoliitikat ajama ning Soome eeskujul loodi ka Eesti Gümnasistide Liit. Kuna mina ja mu klassivend Taavi Tuvikene olime Tartu Gümnasistide Liidu loomise juures, tekkis meile ka oskusteave, et kuidas luua MTÜd ja järgmine samm oligi juba see, et minu peas formeerus idee teha selline asutus nagu Eesti Ulmeühing. Kusjuures alguses polnudki asja taga meeletu soov fänne ühendada ja hakata meeletut seltsielu elama. Pigem oli mõte, et teeme igaks juhuks endale sellise juriidilise keha, ehk kulub ära, kui on kunagi soov hakata midagi kirjastama või mingeid autoriõigusi hankima.

Sellisena me ta 1995. aasta 5. märtsil kolmekesi - Taavi, mina ja tädipoeg Rene tegime, häbi öelda, aga sellest kolmest asutajaliikmest on vaid üks liige. Mina paraku jäin mingil ajal liikmeskonnast kõrvale samuti see kolmas liige - matemaatikust ulmehuviline, kes on asjast täiesti kõrvale jäänud, ulmet loeb ta muidugi edasi.

Raul Sulbi ja Taavi Tuvikene Estcon 2012

Esimese tegutsemisaasta jooksul kujutaski ulmeühing endast rohkem riiulifirmat. Plaane oli meil küll palju, mida sellega teha. Näiteks hakata kirjastama, hankida lääne agentuuridest autoriõigusi jms. Kuidas seda aga teha, meil kahjuks samas väga head ettekujutust polnud, samuti nagu finantsvõimekust. Eks seda ettekujutust polnud Eestis palju teistelgi, sest 90ndate keskpaigas oli kirjastusturg alles moodustumas ning kellelgi kirjastustest ühtegi ulmesarja veel polnud.

Igal juhul oli see ühing esimesel aastal lihtsalt olemas ja tegelik asi, mille ümber hakkas teatav fändom kogunema, oli ulmelist - sf2001@obs.ee.

TAAVI:

Eks ma mängisin ka ulmelisti tekkimise juures olulist rolli. Olen väiksest peale astronoomiahuviline olnud, mu isa oli astronoom ja vedas mind tähetorni kaasa, kus oli võimalus kasutada ka internetti. Mind hakkas see arvutite asi võluma ning ta avastasin sellise nähtuse nagu veebilistid. Esimesena sai meililist loodud tähetornile, et huvilised saaksid astronoomiauudiseid hankida. Sealt tekkis oskus ning läks vaid mõni kuu mööda ja see idee kandus edasi ulmevaldkonda...

Täpsemalt sai list sf2001 loodud 1996 aasta kevadel ja sealt edasi kasvas fändom juba üsna kiiresti. Nime puhul oli hiljem (eriti just 2001 aasta paiku) arutlust, et kas peaks seda ehk muutma, aga lõpuks jäi ta nagu on. (Kusjuures huvitava faktina tasub mainida, et list jookseb siiani esialgse tarkvara peal)

Alguses oli muidugi omajagu tegemist, et listis vestlust käima saada, nügisime isegi klassivendi ja sõpru, et nad tõstaksid üles intrigeerivaid teemasid ja saaks elu sisse.

RAUL:

Muide kui list 96. aasta maikuus sündis, siis mul veel mailiaadressi polnud - selle sain alles septembris, kui läksin ülikooli ja umbes sügisest algaski listis pihta meeletum liiklus. Tekkisid teemad, kus inimesed hakkasid kirglikult ja vihaselt andma ja mitte persoonide, vaid vaadete ja seisukohtade pihta. Vaieldi kõikide alamanrite ja definitsioonide üle, hakati lemmikautoreid promoma ja nii ta läks.

Meiliaadressi puudumine ei tähenda muidugi seda, et oleksin listielust kõrvale jäänud. Mäletan, et 96. aasta suvel printis tähetornis tegutsev Taavi maatriksprinteriga suurele rullpaberile välja valiku põnevamaid listikirju ja oli n-ö hääletoruks listis, kes võttis ulmeühingu nimel sõna ja edastas mitmesuguseid minupoolseid mõtteid.

Suvel 1996 (ei mäleta kelle kaudu) toimus ka ajalooline telefonide vahetus ja nii sai ulmeühing kokku Veiko Belialsiga, samal päeval tegi Veiko meid veel tuttavaks Elmatari toimetaja Jüri Kallasega. Nii et paralleelselt listiteemaga tekkis ka inimeste endi kokku- ja tuttavakssaamine. Rääkida oli omavahel muidugi tohutult ja nii ta läks. Umbes samal ajal hakkas ka Mario Kivistiku eestvedamisel "Põhjanaela"- "Põhjatähe" ja "Mardusega" seotult tekkima ulmeautorite sõpruskond, kuhu kuulusid Veiko Belials, Marek Simpson, Lew R. Berg, Veikko Vangonen, Craig Wolf jt.

Selleks ajaks oli ulmeühing juba enam kui riiulifirma ja tekkis ka soov ajakirja välja andma. See hetk sai veebis tehtud ka sellist asja, nagu ulmeuudise väljaandmine veebiajakirja "SF Online" nime alt. Seda me Taaviga alguses otseselt välja ei reklaaminudki ja lõpuks jäi ta seisma, aga kohe tekkis ka idee, et peaks andma välja paberajakirja - fanzine'i - kserograafiliselt paljundama, mis paralleelselt "Mardusega" ilmuks siis.

1997. aasta kevadeks sai ka esimene number peaaegu valmis, nimeks sai valitud "Terra Fantastica", mille küljenduse tegi Taavi ja kuhu sai tellitud pea kõigilt omaaegsetelt autoritelt jutte. Mart Raudsaare "Soolinn", Veiko Belialsi "Sfinks", Marek Simpsonilt "Kohtumine" ja Lew R. Bergilt "Kolm tilka verd". Kuna aga see fanzine kunagi reaalselt ei ilmunud, siis need lood ilmusid valdavalt Algernoni esimestes numbrites 1999. aasta alul.

Lisaks oma juttudele leidus seal ka tõlkejutt, milleks oli Jürka soovitusel Robert E. Howardi "Olevus katusel". Sellega läks nii halvasti, et enne kui valmis saime, ilmus sama tõlkejutt ka "Marduses" Kivstiku tõlkes.

Muide, paralleelselt listiga üritasime koondada ka ulmehuvilisi paber-kirjavahetuse kaudu suhtlema. Reklaamisime "Postimehe" tollase webmasteri Jaanus Lillenbergi kureerimisel ilmunud noortelisas "Jess" oma kontaktandmeid ja ühingu veebilehekülge. Mingisugune fännsuhtlus selle kaudu isegi algas ja tekkis paarikümne inimeste kirjavahetuse võrgustik, kus mõni saatis ka jutte ja mõni (väga vingeid!) pilte. Aga see võrgustik hajus kiirelt, sest internet tuli peale ning keegi ei viitsinud enam tegeleda markide lakkumisega. Igatahes kummalise ajaloolise paralleelina sai meiegi fändomi sünni juures 1990-ndail aastail harrastatud sellise kirjavahetajatevõrgustiku raames suhtlust, nagu oli USAs sealse fändomi sünni ajal 1930-ndate alul.

Üks verstapost, mis tasub äramainimist, on ka "Eesti Ekspressis" ilmunud artikkel ulmeühingust, kus rääkisime meist lugu tegema tulnud Meelis Pillerile ja Vesta Reestile ühes tähetorni külmas ruumis ühingu plaanidest jms. Tol hetkel oli plaane palju, kuid elu tegi oma korrektuurid.

TAAVI:

Alguses käidi välja ka selline idee, et võiks püsti panna raamatuklubi. Klubiliikmed maksaksid maksu ja selle eest tellitaks võõrkeelseid raamatuid, mida saaks jagada ja lugeda ning anda edasi. Aga sellest ei saanud asja, sest alguses ei tulnud piisavalt palju inimesi kaasa ning hiljem jäi see soiku.

Estconi ellukutsumine

TAAVI:

Nüüd jõuamegi 1997. aastani välja, kus sündis esimese kokkutuleku idee. Listiarhiivi järgi viskas 7. märtsil kõige esimesena selle teema üles Lea Larin, Eesti Eekspressi ajakirjanik (kusjuures ta pole ühelgi üritusel kunagi kohal käinud). Tsitaat: Ja veel üks mõte on ilusate ilmadega pähe pidama jäänud: võiks suvel soojaga ühe kokkusaamise korraldada, saaks pidada ulmelist debatti ja rampse vahetada!

Aprillis võeti teema taas üles ning Janek Part pakkus välja ka kokkusaamise koha, Aegviidu lähedal lähedal asuva Tõrvaaugu. Seal see toimuma saigi, kohale tuli üksjagu - kokku 15 inimest. Päris õigeks ulmehuviliste kokkusaamiseks seda siiski nimetada ei saa, pigem ikka listirahva kogunemine.

RAUL:

See esimene kokkutulek, mida me hakkasime nimeta Protoconiks või Preprotoconiks, tekkis seega peamiselt selleks, et näod ära näha ja oli üheõhtune üritus, laupäeval sõitsime kohale, saime Aegviidu poe ees kokku, täiendasime oma söögi- ning joogivarusid ja sealt liikusime edasi. Sellest tekkis mõte, et järgmine aasta peaks samas kohas tegema juba programmiga ürituse, kus oleksid ettekanded ja muud särgid-värgid. Esimesel listirahva kokkutulekul aprilli lõpus 1997 näitasime ka väljaprinditud "Terra Fantastica" esimese numbri külgi, aga rohkem asja sellest väljaandest ka kunagi ei saanud. Küll säilis see nimi seekaudu, et samanimelises antoloogias ilmusid 2004. aastal ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia korraldatud esimese ulmejutuvõistluse parimad tööd.

1998. aastal toimus siis see päris esimene Estcon, mis sündis ka suhteliselt viimasel minutil. Juuni keskpaigas polnud näiteks veel päris kindlat ürituse kava, kuupäeva ega kohta, ainult idee. Aga kuu ajaga sai siiski Estcon sealsamas Tõrvaaugul korraldatud.

Esimese programmi panin kokku mina - see koosnes küll suuremalt jaolt paarist ulmekirjanduse-teemalisest etteandest ja Eesti ulmeauhinna Stalker esmakordsest väljaandmisest, aga tegemist oli siiski esimest korda kokkutulekuga, kuhu tulid ka kirjastajad. Viimaseid oli küll vaid kaks: Varrakust Krista Kaer ja Jüri Kallas Elmatarist.

Krista rääkis oma kirjastuse ulmeplaanidest ja -sarjast, Jürka Elmatari plaanidest ja esmakordselt said fännid otse küsida kirjastajailt kõiksugu asju, nagu näiteks et miks sellist kräppi välja antakse jne.

Elavamalt on mul meeles ettekannetest veel Jürka jutt sügavas öös vene ulmest, mille järel, tõsi, ma ise vist rääkisin millestki, küll juba üsna krillis silmadega ja umbes paarile-kolmele kuulajale.

Koht ise nägi välja nagu üks suur rehetalu. Kõik olid põhimõtteliselt ühes suures ruumis ja hommikuni käis karm jauramine. Kuskil kuueni hommikul käis Tolkieni rappimine, kolm tundi oli magamist kah ning hommikupäike leidis meid maja eest laua tagant jälle asja arutamast.

Estcon '98 ühispilt

Mida see esimene päris Estcon andis? Andis usku, et fännid reaalselt on olemas, pole ainult nimed @-i ees, et nad tahavad koos käia, kord aastas laaberdada, oma lemmikuid teistele pähe määrida jne. Võib öelda, et traditsioon tekkis esimese korraga. Järgmisel aastal polnudki enam küsimust, et kas korraldada, vaid kus ja kuidas korraldada.

Esimesest Estconist olen kirjutanud fotodega ülevaateartikli ka "Marduses" 4/98 lk 12-15. Esimeste Estconide ülevaated on ka ulmeühingu vanal kodulehel (www.obs.ee/~taavi/esfa/) kenasti olemas.

Teise Estconi toimumise ajaks olin mina juba kaitseväes ja asja korraldamine jäi Taavi ja Jürka õlgadele. Kohal olin, aga ei korraldanud.

Jürka tegeles programmiga ja Taavi olmega, Taavi broneeris ka puhkemaja. Teine Estcon toimus Mustjõe kõrtsitalus, mis oli veidi suurem koht, sest Tõrvaaugu jäi kitsaks. Juba esimesel Estconil oli natuke rohkem inimesi kui Tõrvaaugu oleks mugavalt mahutanud.

Mustjõe asub tegelikult Tõrvaaugu lähedal, Aegviidust kümmekond kilomeetrit eemal raudtee ääres. Nii et kui oli väljas ettekannete voor ja tuli järgmine naftarong, siis tuli kaheks minutiks ettekanne katkestada, oodata kuni kuulmine taastub ja siis jätkata (Mustjõe kõrtsitalu on hiljem korduvalt maha põlenud ja uuesti üles ehitatud - hetkeseisu ei teagi).

Kui esimese paari esimese Estconi peale mõelda, siis on tuliselt kahju, et kuigi sellest algsest kohalkäivast kaadrist on suur tuumik ikkagi hiljemgi kohal olnud, pole päris paljud esimestel kordadel kohal olnud inimestest rohkem väga edasistele üritustele jõudnud. Samuti on mitmeid listi algusaegade suuri kirjutajaid üritusest lahku kasvanud.

Üks tähtis asjaolu Estconide loos on ka tõik, et 2002. aasta Estcon oli esimene kolmepäevane üritus. Selle kokkuleppimisega kaasnes muidugi ka korralik vaidlus, kuid lõpuks jäi nii, et reedel kogunes tuumik ja paljud tulid alles laupäevaks.

Esimesi Stalkereid algupäraase lühiproosa kategoorias ei määratud mitte fännihääletuse teel, kuna kartsime, et fännid ei ole kodumaiseid jutte piisavalt lugenud, vaid auhinna valis esimesel aastal välja ürii ning teisel aastal sõelus nominatsioonikomisjon välja 5 finalisti, mis anti siis fännidele hinnata. Olles selle ürii töö kureerija (ja teisel aastal nominatsioonikomisjoni esimees), palusin hindajailt esimesel aastal ka kommentaari või põhjendust antud hindele. Andri kirjutas Lew R. Bergi jutu "Kõrvalepõige" kommentaariks "haisev sitt", mida ma muidugi enda teada ei hoidnud. Järgmisel aastal oligi hetk, mil Berg oli julguse kokku võtnud ning ohvitseri sammul Andri juurde läinud ning küsinud, et "kas sina oled see mees, kes kirjutas mu jutu kohta "vedel pask"?". Jürka, kes seal lähedal seda kuulis, võttis kohe nõuks antud tsitaati parandada: "Ei-ei, see oli "haisev sitt"." Sellepeale ütles Berg klassikalised sõnad: "Ei, ma olen rahumeelne inimene. Seda võivad kinnitada kõik, kes pole jäänud mu rusika või Moskviti ette."

Kuidas sündis BAAS (Andri Riid)

Põhjus, miks BAAS 1997. aastal sündis, oli sügavalt egoistlik. Nagu kõik 40-aastased ja vanemad ulmikud mäletavad, siis nõuka ajal ilmus üleüldse palju vähem raamatuid kui praegu, eriti vähe ilmus sealjuures küllaltki põlu all olnud ulmet. Tulemuseks oli olukord, et vähegi pühendunud ulmehuvilise jaoks ammendus omakeelne ulmekirjandus üsna ruttu ning kui huvi püsis, polnud muud valikut, kui muudes keeltes lugemise peale üle minna. Paljude jaoks oli loomulik esimene valik vene keel. Sedavõrd kuidas piirid avanesid, muutus hoopis olulisemaks inglise keel ning kui mina võõrkeeltes lugemiseni jõudsin, siis avastasin, et inglisekeelse ulmekirjandus on kui põhjatu ookean, kus on raske orienteeruda ja teri sõkaldest eristada.

Ulmelisti algusaegadel kirjutas Jüri Kallas sinna paar autoritutvustust, mille järel tekkis mõte, et oleks tore kui olekski lausa selline sait, kuhu inimesed võiksid kirjutada arvamusi enda poolt loetud ulmeraamatute kohta ja seeläbi jagada teavet, mis mida väärt on. Kuna ma sellise saidi loomiseks vajalikku programmeerimist sel hetkel mingil määral valdasin, siis ma väga kaua ei mõelnud ning saidi ülesehitusel võtsin nitti võtsin peamiselt kahelt lehelt. Üks oli Amazon, kus on võimalik tänaseni arvustada, kuid mis pole väga hästi organiseeritud ja on pigem müügile orienteeritud, mistõttu pole ta absoluutselt bibliograafilisel põhimõttel organiseeritud. Teine oli tänaseks juba ammuseks surnud Rootsi sait sf-books vms, kust võtsin layoudi idee, et ühes raamis on autorid ja teises teosed.

Vaatasin listist järgi, et täpne kuupäev oli 19 juuni, kui idee sai rahvale välja pakutud - selle peale tuli paar vastust umbes selles stiilis, et tee kõigepealt ära ja siis vaatame. Kaks päeva hiljem oli esimene BAASi versioon üleval. Esialgu polnud seal mingit kujundust ega sisu, vaid lihtsalt kolm raami ja põhimehhanismid. Kirjutasin esimese arvustuse Simaki ,,Linnale", läks kaks päeva mööda ja Jüri lisas 9 pikemat arvustust. 2 päeva hiljem lisasin mina veel mingi portsu. Juuni lõpuks oli kokku juba 71 arvustust. 30 juuli kirjutas üks arvustaja (Wõrokas) 49 arvustust lausa ühe päeva jooksul. Märtsis 1998 oli jälle kõrghetk kus päevade saldo oli 50, 54 ja 56. 98. aasta apriilis oli üks päev 61 arvustusega, detsembris 1998 kirjutas kasutaja Dragofor ühe päevaga 65 arvustust. Rekordpäev on aga ilmselt senini 17. veebruar 2000, kus Taivo Rist kirjutas 90 arvustust. Enda sõnade järgi aga kogus ta neid arvustusi pikema aja jooksul. Tänaseks on meil 15 aastaga kogunenud ligi 35 000 arvustust, mis teeb keskmiselt 6,4 arvustust päevas.

BAASi tegemise algfaasis oli väga palju abi Jüri Kallasest, kes oli pidevalt juures ja aitas mõelda - näiteks kuidas venekeelseid teoseid BAASi sisestada ja muid lugematuid detaile. Alguses sai arvustada vaid romaane ja jutukogusid, hiljem lisandusid jutud eraldi ning asjad loksusid paika. Väga intensiivne arendus jätkus mõnda aega. Praeguseks on see tegevus küll suuresti soikunud. Viimane kaalukam uuendus oli kuu arvustuse valimise süsteemi sisseseadmine.

Nimelt, 2004. aasta aprillis vaimustusin ma Kristjan Ruumeti arvustusest Dan Simmonsi ,,Iliumile", mis oli äärmiselt haaravalt kirjutatud. Ütlesin, et kui miski üldse, siis see vääriks seda, et ta kuu parimaks arvustuseks nimetada. Kristjan haaras sõnast ning kirjutas kokku eeskirja, mille järgi iga kuu parimaks arvustajaks nimetatu valib järgmise kuu parima arvustuse. See süsteem toimib tänaseni.

Arendusega on lood sedasi, et küllaga on leidunud inimesi, kes igasuguseid tarku asju on nõudnud või soovitanud. Võimaluste piires on neid ka arvestatud ja juurutatud. Kuu aega tagasi BAASiga selle ettekande tarbeks taastutvudes avastasin, et olen sinna igasuguseid asju nikerdanud, mis mind ennast praegu ajuti hämmastavad. Muidugi soovitati ka selliseid asju, mis reaalsuses ei töötaks - näiteks kirjanduse soovitaja, mis tänu nõukogude aja kirjanduspoliitikale realiseeruks pigem ühesuunalisena, pakkudes söögi alla ja peale ühte ja sama raamatut, milleks oleks ,,Asum" või ,,Lilled Algernonile".

Mõned arvustajad tahtsid välja, kuhu endast kirjutada. Tegin selle võimalikuks, paraku on seda võimalust kasutanud vaid veerand või veel vähem kasutajatest. Eelneva loomuliku jätkuna lisasin ka arvustajate arvustamise võimaluse, kuid see lõppes täieliku fiaskoga kui kasutaja Saara, kelle tegevuse kohta ma kirjutasin tema arvustustest lähtuvalt negatiivse kommentaari, saatis mulle solvunud vastuse, milles mind saadeti pipramaale ja veel nelja muusse erinevasse kohta. Tegin vajalikud järeldused.

Kõige aktiivsem täienduste soovitaja läbi aegade on olnud Kristjan Sander ja ma olen õppinud neid sujuvalt ignoreerima.

BAASi rekordaasta on 2001, mil kirjutati peaaegu 4600 arvustust. See arv on iga järgneva aastaga pidevalt kahanenud ja stabiliseerunud kuskil tuhande juures. Ma ei pea seda traagiliseks, sest alguses oli täiesti ilmne paisu tagant väljapääsemine. Paljud algaastate viljakad arvustajad nagu Valja, Avo Nappo või Arvi Nikkarev on nüüdseks sest tegevusest peaaegu loobunud. Indrek Harglagi ei loe/arvusta enam eriti ulmet, sest tal muud tegemised.

Teine stagnatsiooni allikas on demograafilis-poliitiline - arvustajate põhimass on, nagu 10 aastat tagasi nii ka praegu, jätkuvalt sündinud 70ndatel, noori peale eriti ei tule.

2001, see rekordaasta oli samas ka eesti ulme lühikese kuldajastu omamoodi kõrghetk, kus puhkes õide Indrek Hargla talent, kus ikka veel kirjutasid Belials ja Orlau, tuli palju raamatuid välja ning kust pärineb mitmeid teoseid, mida ka täna on nauding lugeda. Kui ilmusid Indrek Hargla esimesed raamatud, siis kõik need said BAASis tohutu tagasiside. Ka tõlkekirjandust ilmus siis nii palju, et oma aastase ulmelaksu võis kätte saada saada vaid omakeelsetest raamatutest.

Mingit jäädvustust sellest eesti ulme nn kuldajast BAASis kujutavad endast 2003. aasta intervjuud, kus üritasin kokku võtta kõik olulised inimesed ja neid ulmeteemadel küsitleda. Kahe kirjanikuga jäi see kahjuks tegemata, sest Tarlap ja Berg polnud lihtsalt internetiseerunud. Üks intervjuu, mille tegin Krista Kaeraga jäi avaldamata, sest seda ümmargust teksti, mis ta kirja pani, polnud mõtet teistele näidata.

2005. aastal ilmus ajalehes Eesti Ekspress Raul Sulbi ja Fagira D. Morti koostööst eesti ulme hetkeolukorda portreteeriv artikkel, milles muuhulgas väideti, et BAAS on varjusurmas. Väidan vastu, et BAAS ei ole varjusurmas - ei ole seda kunagi olnudki ega ole ka praegu. See on normaalne olek, kus me praegu oleme. Küll aga võib täheldada mõningat arvustuste evolutsiooni - need on muutunud sisukamaks ja pikemaks kui algusaegadel ja kuldajastul.

Veel numbreid ehk baasi statistikat

Kolm kõige pikemat arvustust BAASis pärinevad Ats Millerilt. Raul Sulbi on selles edetabelis hästi esindatud, samuti nagu Toomas Tursk, kes on küll kirjutanud vähe, aga see-eest väga pikki arvustusi.

Enimarvustatud autorite puhul pole küllap eriline üllatus, et ülekaalus on need kirjanikud, keda avaldati nõukogude ajal näiteks Mirabilia sarjas. See on kindlasti tingitud ka omaaegsetest suurtest tiraaidest - tõenäosus, et need raamatud on kellelegi kätte sattunud, on lihtsalt niivõrd suur. Esimesel kohal selles edetabelis on Ray Bradbury. Samas teeb rõõmu, et teisel kohal on täiesti postsovietlik nähtus Indrek Hargla - tema raamatute kohta on kirjutatud 831 arvustust. Kui midagi veel esile tõsta, siis Marek Simpsoni, kes on 26. kohal 256 arustusega, mis on minu arust fenomenaalne, kuna ta pole tegelikult üheski aspektis eriti tähtis autor. Alles peale teda tuleb näiteks hoopis rohkem kirjutanud ja avaldanud Siim Veskimees.

18-ndal kohal on üllataval kombel Philip K. Dick. Üllataval, sest teda pole eesti keeles väga palju avaldatud (3 teost). Hinnatumate autorite esimesele kohale tuleb Sapkowski, kes on nüüd ka eesti keelde tõlgitud ja teisel kohal Tolkien. Kui statistikamootoris mängida hinnatumate autorite edetabelis koguarvustuste kriteeriumiga (kuva autorid, kelle teoste kohta on kirjutatud vähemalt N arvustust), siis kui seda N-i vähendada, hakkavad edetabelis figureerima slaavi autorid ning kui seda veel rohkem vähendada, täitub edetabel nn piiripealsete teoste kirjutajatega.

Enimarvustatud teoste osas pole taas midagi üllatavat: esimesel kohal on ,,Asum", teisel kohal mitte nii kõrgete pallidega hinnatud teos ,,Needuste allee", siis tulevad ,,Kääbik", ,,Linn ja tähed", ,,Trifiidide päev" ja nende järel Kettamaailma esimene romaan ning Zelazny Amberi-sarja esimene romaan. Üldiselt on sedasi, et mingi sarja esimene romaan kogub kõige rohkem arvustusi ja saab ühtlasi ka kõige kehvemaid hindeid, kuna seda loetakse tihti maitseprooviks ja kellele ei meeldinud, need enam edasi ei loe. Mingi teose keskmine hinne langeb alati ka siis, kui see eesti keelde tõlgitakse.

Enimarvustatud juttude edetabelis on esimene ,,Tont nr. 5", teisel kohal ,,Robbie", edasi ,,Kes suudab asendada inimest", ,,Masin, mis võitis sõja", ,,Inetu poisike". Saate isegi aru, et loen praegu ette Algernoni raamatu sisukorda. Aga kaheksas koht kuulub Maniakkide Tänava ,,Teoloogiatudengi katsele". Kuivõrd keskmine hinne on 2.7, siis ilmselt puudutas see lugu paljude hingekeeli. Karen Orlau on näiteks oma kirjandusõpiku juttudega ,,Rannahiidsed" ja ,,Oraakli surm" 11.-12. kohal.

BAASis konto avanud umbes tuhandest inimesest on vähemalt ühe arvustuse kirjutanud 318. Üldiselt on uute arvustajate lisandumise tempo samuti tänaseks kõvasti vähenenud.

50% arvustajate koguhulgast on kirjutanud vaid mõne arvustuse, samal ajal 9 viljakamat arvustajat on kirjutanud üle kolmandiku arvustustest, ehk 12 000 kuskil 35 000-ndest.

Loetud teoste keeleline jaotus on järgmine: eestikeelseid teoseid on arvusatud 18 500, inglisekeelseid 10 000, venekeelseid 4600, mitmeid erinevas keeles loetuid 500, soomekeelseid 360, saksakeelseid 200, võrokeelseid 2, rootsikeelseid 4 poolakeelseid 5.

,,Loetud:" reale saab kirjutada ka muud, näiteks leiab sealt järgmisi sedastusi: ,,inglise keeles ja mõnust mügisedes", ,,inglisekeeles raskustega", ,,õnne tänades, et pole nõukogude armees teeninud", ,,väga äbarikus eesti keeles", ,,valjul häälel", ,,aegajalt punastades", ,,valdavalt enne uinumist" , ,,muhedeles kõvera muigega" ja ,,vaevu roopi tagasi hoides".

Viljakaimate arvustajate edetabelisse, kus on vähemalt 200 arvustusega andmebaasi toetanud, mahtus 50 kasutajat ning esimesel kohal seisab seal Kristjan Sanderi nimi.

Torkab silma, et kirjandusliku taustaga inimesed kirjutavad pikemaid arvustusi - kirjanikud ja tõlkijad on ilmselgelt suuremad lobisejad.

Mina olen salamisi oodanud, millal laekub BAASi arvustus inimeselt, kes on sündinud hiljem kui BAAS tekkis. Tuleb veel oodata, kõige noorem arvustaja praeguse seisuga on sündinud 1992. aastal.

Ekstsessidest ja BAASiga seotud skandaalidest

Kõige hullem asi mis juhtunud on, oli 2003. aasta crash, kui kõvaketas lendas ja kaduma läksid poole aasta arvustused, mida mingil määral kompenseeris Taivo Rist oma kõvakettaga (nii mina kui paljud teised said oma arvustused tagasi). Igal juhul oli tegemist asjaga, mille üle saab vaid häbi tunda.

Teist nähtust sümboliseerib fraas "BAAS maas". Ats Milleri sõnutsi oli BAAS on avatud 24/7 - st 24 päeva kuus ja 7 tundi päevas. See oli suuresti seotud asjaoluga, et koristaja käis igal õhtul ruumi koristamas. Vaatas, et tuluke põleb ja tõmbas masina välja. Ja ta oli väga järjekindel, lõpuks lahendas asja silt "mitte välja lülitada".

Kui vaadata Algernoni ja listiarhiive, tuleb välja neli suuremat BAASiga seotud skandaali. Paksu verd tuli näitekst sellest, kui ma tüdinesin ära, et pidevalt tulid juurde arvustajad nimega ,,molkus" või ,,bnc39" ja otsustasin neid edaspidi enam mitte vastu võtta. Aegajalt saan siiamaani kirju, et miks te pole mu baasi kontot "Rohi Esimene" kinnitanud. Rohi olla tuntud frangi nimi ja Esimene on niisama ilus perekonnanimi. Tähelepanuväärne on, et alguses kirjutasid pea kõik BAASi arvustusi oma pärisnime all. Alles aastal 2000 tekkis Delfi jms ning algas anonüümsete kommentaaride kultuur ja see hakkas kanduma ka BAASi. Minu meelest väärib BAAS paremat kui arvustajat nimega dragofor89.

Teine tõsine skandaal oli siis, kui Lauri Lõhmus kirjutas eesti autorite teoste kohta paar suhteliselt rämedat arvustust ning Algernoni veergudel puhkes arutlus, et kas selline arvustus on normaalne, milles öeldakse, et mine sauna taha ja lase endale kuul pähe või toppige see haisev okse endale suhu tagasi. Lõppes see skandaal sellega, et Lauri Lõhmus pani arvustused ,,leebuma", st koristas nad BAASist ära, kuid lugeda saab neid siiani Algernoni kirjaveerust.

Kolmandaks oli Tundmatu Arvustaja juhtum 2001. jaanuaris, kus Wõrokas pani baasi Kreutzwaldi ennemuistsete juttude kogumiku ja kukkus seda suure õhinaga jutthaaval arvustama. Seepeale puhkes äge arutelu, mis lõppes sellega, et nimetatud teos ja tekstid kustutati ning meililisti tuli kiri, kus Wõrokas nõudis, et ma kustutaks tema ära, kustutaks ära kõik ta arvustused ja saadaks kokkupakitult talle meilile. Mõningase arutelu järel õnnestus need arvustused siiski BAASis säilitada.

Neljas. Marek Simpson kirjutas ca paarsada arvustust vene autoritele ja ühel hetkel kustutas need oma initsiatiivil ja ainult temale teadaoleval põhjusel kõik ära. Seepeale kirjutasin ma väikese programmikese, mis taastas arvustused backupist.

Kokkuvõtteks

Baas ei ole statistiliselt usaldusväärne vaid moonutatud. Kui põhiosa arvustustest on ca 30 arvustaja kirjutatud, siis ei ole mõtet sealt tõde otsida. BAAS ei ole ka kogu maailma ulme bibliograafia. BAAS on kollektiivlooming. Mina tegin selle selgroo või mootori, Jürka panuseks on BAASi bibliograafiline pool, kogumike sisukorrad jmt; kõige tähtsamad on siiski kahtlemata arvustajad ise, kes on andnud asjale sisu. Loodan, et nüüd ja edaspidi on BAASist inimestele kasu.

Augusti ulmkonnakroonika

Labürint taas avatud

Estconi-järgsete vabas vormis kogunemistega alustasid Tartu ulmikud taas vanas kohas - Vanemuise 21a keldrikorrusel, endises Labürindis, nüüdses Club80-s. (Kolm Ahvi oli augustis kinni.) Proovisime, kuidas muutused meile sobivad.

Selgus, et "Uus labürint" oli muutunud eelkõige pearuumi osas - kiviplaatidega põrand on seal üle värvitud, uus lett tehtud, suurem telekas nurka monteeritud ja söögid kah kuidagi kvaliteedi-hinna suhtelt kehvemad. Samas positiivsetest asjadest on lisandunud kaardimakse ning ulmikute tagakambris pole muid muudatusi kui, et ära on korjatud ketid kuhu oli mõnus asju riputada.

Tallinna ulmikute augustikuu kohtumine Indrek Hargla pool

Augustikuu ulmikute kokkusaamine toimus traditsioonilise koha (baar kesklinnas) asemel hoopis tuntud ulmekirjaniku Indrek Hargla kodus. Kohal viibis üllatavalt palju ulmikuid, isegi Tartlased olid suuremalt jaolt pealinna ilmunud ning grilli ja juttu jätkus hilisööni.

Selles väikses majakeses sünnivadki suured romaanid.

Jätkuvad Tartu ulmekirjutajate õhtud

Nagu pildilt näha on Tartu ulmekirjutajad suvepuhkuselt tagasi ning jätkavad oma iganädalasi kirjutamisõhtuid. Nagu ikka toimuvad need kolmapäeviti Raekoja platsis EENeti majas, algusega 18.00. Kõik kirjutamishuvilised teretulnud.

BAASi kuu arvustus

Eelmise kuu parim arvustaja Raul Sulbi:

Juulis oli palju arvustusi. Silma torkas ligi kümmekond.

Silver Sära kirjutas huvitekitavalt Stanley C. Sargenti Vana-Egiptust ja Cthulhu mütoloogiat ühendavast tekstist «Nyarlathopis: A Fable of Ancient

Egypt»

Lauri Lukas arvustas Eesti autoritetrio kodumaist ühismaailma «Saladuslik tsaar». Paraku oodanuksin pelkade kirjelduste asemel pisut rohkem hinnangulist lähenemist. Lisaks märgiksin ära Lukase tekstis esineva faktivea, et omaaegsest Indrek Hargla loomingust tõukunud Fabuluse ühismaailmast miskit kunagi paberkandjale ei jõudnud. Jõudis ikka: Veiko Belialsi/Lew R. Bergi (B. S. Bailey) ühistöö «Jumalate vandenõu» (Varrak, Tallinn, 2006) on ju paberil ilmunud.

Ats Miller kirjutas minu eelmise sügise suurimast lugemiselamusest - Albert Sánchez Piñoli romaanist «Pandora Kongos». Paraku on mul Atsi arvustustega viimasel ajal mingi probleem. Vaatan nagu täielikus kummastuses pealt, kuidas ta arvustab enamasti mingit täielikku kõntsa või siis kirjandust, mis lihtsalt pole tema maitse ja rapib sedagi valusa naudinguga. Miks üks normaalne inimene endale niimoodi järjekindlalt teeb - ajal ja maailmas, kus on olemas kõik võimalused hankida endale lõpututes kogustes spetsiifilist ja tõenäoliselt meeldivat ning rõõmu tegevat lugemismaterjali, mina ei tea. Vägisi tekib mulje, et kas ei taha arvustaja mingil põhjusel eriti inglise keeles lugeda või siis ei tea ta lihtsalt neid paljusid talle ilmselt meeldivamaid kirjanikke ega oska lihtsalt nendeni jõuda. Ning isegi kui Ats arvustab midagi, mis talle tegelikult paistab et meeldis (nagu kõnealune tekst), teeb ta seda kuidagi justkui häbenedes. Nagu oleks positiivse hinnangu andmine midagi piinlikku, vale ja ebaõiget. Mistap tuleb öelda, et ka seda arvustust ei too ma välja positiivse nähtusena. Pigem probleemina.

Kristjan Rätsep tutvustas pulpulme ajaloo seisukohast olulist Philip Francis Nowlani teost «Armageddon 2419 AD», mis õige pea eestikeelsena tema enda tõlkes ka meie lugemislauale jõuab. Igati positiivne tegevus!

Triinu Meres kirjutas talle omase terava sulega kolmikarvustuse Kunnase Gort Ashryni triloogiale, aga mulle olulisemgi tundus ta karvustus Robin Hobbi romaanile «Kuninglik salamõrtsukas». Olulisem seetõttu, et nõustun Triinu põhilise etteheitega.

Andri Riid jätkas Philip Jose Farmeri arvustamist - mis on iseenesest tänuväärne tegevus -, aga tegi seda pisut kummaliselt, pannes romaani «The Magic Labyrinth», mis on kirjaniku Riverworldi sarja 4. osa, arvustusse kokku hinnangud-kirjeldused tsükli neljale esimesele romaanile. Kummaline iseenesest.

Kuu arvustuse auhinna osas kõhklesingi tegelikult kolme teksti vahel, aga kuna Andri lahendas kolmandiku mu valikust oma veidra vormistusliku otsusega, jäid priisile konkureerima kaks vene ulmele kirjutatud arvustust. Pärast pikka kõhklust otsustasin, et Lauri Lukase arvustus Mihhail Jelizarovi romaanile «Raamatuhoidja» on küll hea, aga mitte nii hea, kui ajakirjandusest selle teose kohta loetud hinnangud (Mart Juur, keegi veel?). Aga lugemishuvi see kirjutis vaid süvendas, mis on pärast aastaid tagasi Viktor okse-Pelevinist saadud moodsa ning argise vene ulme lugemise mürgistust hea uudis.

Juulikuu meeldejäävaima arvustuse kirjutas aga Jüri Kallas Kirill Benediktovi tekstile «Orihalk»< /a>. Kusjuures ma ei oska oma valikut eriti hästi põhjendada. Kuigi Jürka annab tekstile kokkuvõttes pigem negatiivse hinnangu ja põhjendab seda igati hästi, tekitas arvustus mul ometi selle seiklusliku Atlantisest rääkiva lühiromaani vastu suure huvi ja tahtmise üle pika aja jälle kirillitsat veerima hakata

Igatahes minu õnnesoovid Jürkale ja edu augustikuu parima arvustuse määramisel!

R.I.P. Harry Harrison

Jüri Kallas: Ma saan aru küll, et ulmekirjanduse panteonil polnud Harrison just esimese suurusjärgu staar, aga kuidagi sümpaatne taat oli ning polnud ta midagi nii lihtsakene, kui ta romaanide järgi võinuks arvata. Piisab, kui lugeda mehe lühilugusid ja temakoostatud antoloogiaid... kuigi, mis selles lihtsuses ka halba oleks...

Suri Kuu vallutaja Neil Armstrong

Tea Roosvald: Kakskümmend aastat läheb sujuvalt mööda, ilma et inimene meenutaks, kuidas ta kümneaastaselt tahtis Gagariniks ja Armstrongiks saada. Moondud täiskasvanuks ja täheldad kaledamat maailma, kuidas võidujooks Kosmosesse oli vist vaid surriikide ärapanemisaktsioon ning ei tea kas kedagi ikka kuhugi üldse saadetigi või mitte. Aga sellisel nukral päeval nagu täna, tuleb kõik kuidagi MEELDE. Ning pole üldsegi oluline, miks või kuidas või kas. Oluline oli, kui mitu põlvkonda kasvas üles koos unistusega mitte ainult tähdedest vaid tõelistest skafandritest. Today we lost the man on the moon aga mitte kosmost oma südametest.

Tarkovski filmid Tartus

Kahel esmaspäeval septembri lõpus ja oktoobri alguses võtab Elektriteater vene kirjanduse päevade raames ette vene suure kultusreissööri Andrei Tarkovski ja tema kaks suuremat filmi Stalkeri ja Solarise. Tarkovski tegi oma elu jooksul kokku kõigest seitse filmi, aga sellegipoolest on ta oma praeguseks 40 aastat vanade filmidega kõikide ulmefännide ebajumal. Ta avab ulmeanri hoopis sügavamalt, intelligentsemalt ja emotsionaalsemalt, kui seda teevad läänemaailma reissöörid.

24. septembril kell 19, linastub Elektriteatris "Stalker", mille tegemist pakkus Tarkovski kõigepealt hoopis ühele oma reissöörist sõbrale Mihhail Kalatazovile, kes aga ei olnud nõus seda projekti ette võtma. Tarkovskit ennast hakkas järjest rohkem painama võimalus teha vendade Strugatskite novellist "Väljasõit rohelusse" film, mis järgib Aristotelese aja-, koha- ja tegevusühtsuse reegleid. Lõpuks võttis ta selle ette ning päris lõpuks tuli Tarkovskil seda filmi kaks korda otsast lõpuni üles võtta. Võtted korraldati Eestis.

"Stalkeris" pannakse proovile kõik inimlikkuse ja inimliku ahnuse piirid. Stalker on tegelane, kes viib soovijad Tsooni, milles asub Ruum. Ruumi sees saab kogeda oma kõige suuremaid soove. Tarkovski arutleb filmis selle üle, kas inimesed on üldse võimelised oma tõelistele soovidele otsa vaatama ja nendega leppima. Kui tegemist on kõige sügavama ja tugevama sooviga, kas siis on inimene nõus selle täideviimiseks ohverdama kõik endale lähedase või on ta võimeline ohverdama oma soovi, et päästa kõik muu?

1. oktoobril, linastub Elektriteatri ekraanil "Solaris", Tarkovski järjekorranumbrilt kolmas film. Stanislaw Lemi raamatul põhinev film räägib psühholoogist, kes lendab planeedi nimega Solaris ümber tiirlevale kosmoselaevale, et hinnata sealse meeskonna töövõimekust. Ta leiab eest veel ainult kaks allesjäänud teadlast, kes on täiesti hullunud ja räägivad asjadest, mille psühholoog Kris Kelvin koheselt meelepettusteks ja hallutsinatsioonideks tembeldab. Veetnud ise natuke aega kohapeal, hakkavad Krisi ennast järjest veenvamalt kummitama pildid tema kadunud naisest.

"Solaris" on vaste neli aastat varem välja tulnud Kubricku "2001: Kosmoseodüsseiale". Nii raamatu autor Lem kui ka Tarkovski olid mõlemad pettunud läänemaailma ulme pinnapealsuses. Tagantjärgi võiks "Solarist" pigem pidada Tarkovski edasiarenduseks "Kosmoseodüsseiast". Erinevus peitub peamiselt selles, et Tarkovski paneb oma tegelased pidama palju intelligentsemat ja filosoofilisemat dialoogi.

Kõik ulmefilmide austajad, kahel nädalal kohe peale sügise algust on Tartu Elektriteatris võimalik kogeda kahte klassikalist ulmefilmi tippteost.

Kohtume kinos!

Jutt: Võõrad suled (1695)

Nevel tundis, kuidas süda taob, nagu peksaksid pisikesed sepad temas meeletu hooga hõõguvpunast rauda. Veri ja elujõud tuiskasid läbi soonte, läbi pea ja kõrvade, nii et kohises. Terve keha oligi justnagu üksainus luust ja lihast sepikoda - kopsud tõmbasid õhku kui lõõtsad, puhudes sisemist leeki järjest kuumemaks. Ja see omakorda pani pea aurama, kuni viimanegi aruraas kadunud. Aga praegune hetk nõudis kogu taipu ja nii külma verd, kui vähegi võimalik. Sestap istus Nevel järile ning püüdis veidi rahuneda.

Ta oli kodus; hämaras toas valgustasid ahjusöed ainult iseennast, kuid pimedus aitas asjade üle natuke järele mõelda. Asjad olid halvad, ükskõik, mis nurga alt vaagides. Nevel ohkas vaikselt. Kõik oli sündinud väga iseenesest, kuigi ehk mitte päris eikuskilt. Küllap siis nii pidigi minema. Või kes teab? Aga veel mõni hetk tagasi oli kõik olnud veel hea. Ta oli linnas koos veel viie mehega palkseina raiumas, sest kuningas Himolemb oli teatanud, et sein on mäda ning vaja uus valmis teha. Teiste seas oli siis olnud Neveli kord oma määratud kohust täita. Teised olid vanemad, targad ja asjatundlikud mehed, kes ajuti kippusid alles mõni talv tagasi meheikka sirgunud Nevelit mõnes toimetuses natuke õpetama, aga nad ei teinud seda üldsegi paha pärast. Nad lihtsalt olid nõnda harjunud. Pikemalt molutamata lasti kätel ja kirvestel käia ning vanad halliks pleekinud palgid asendati uute, heledate ja värsketega, mis hoolimata igavesti pilvisest ilmast lausa särasid. Ilmselt oli neid eredalt näha isegi teisele poole orgu.

Hingekuu päev on lühike. Kui igavene hilissügisene helehall hakkas muutuma tumemorniks, oli päevanorm täis, vastne sein püsti ning Himolemb töö rahuldavaks lugenud. Kõik läksid laiali omi asja ajama. Ka Nevel plaanis koju ära tukkuma lonkida, sest päev oli hoolimata tublist tööst olnud siiski eriliselt uimane, vähemalt tema jaoks. Ent just siis, kui kirves õlale võetud ning nina kodu poole suunatud, kuulis Nevel kummalisi hääli. Ei, mitte oma peas. Need kostsid hoopis ühest tarest, justkui oleks puuk kinni püütud ning see kisendaks tulise tõrvaga piinamisel võikalt. Sellised lühikesed äkitsi katkevad kõrged kurgupõhjakarjatused. Sel hetkel ei mõtelnud Nevel suurt midagi ja ka pelgama ei jõudnud ta hakata, vaid astus uudishimust kannustatuna tarre. Hämaras esiti suurt midagi muidugi ei näinud, aga rahvast ei paistnud toas olevat. Kui välja arvata laetala küljes rippuvas kätkis seisev pisike sorakil juustega tüdrukutirts, kes hoidis kõvasti kätkipaeltest kinni ja oli oma hiilgava pilgu kinnitanud sisseastujale.

Nevel võpatas, sest tüdruku silmad polnud küll kuigi inimese moodi, vaid meenutasid rohkem ilvest või muud sellist metsaelukat; kõigele lisaks hiilgasid need tõesõna eredalt kui tähed. Ehmatusega riivas mees seinale toetatud rehasid (mida tonti need seal veel sel aastaajal tegid?), mis kolinal ümber kukkusid, muist neist veel hälli peale. Laps kaotas tasakaalu ning sadas otse leelõukasse, kuumavate söetükkide sekka. Kogu ilm kaikus kõrvulukustavast karjest, millesarnast Nevel polnud kunagi veel kuulnud, ei lapse ega muusuguse hingelise kõrist, ning mis kätkes endas ühtviisi valu ja surmahirmu. Tüdruku särgituust lahvatas põlema ning tuli kõrvetas kehale suured koledad villid. Kisast ja vaatepildist kohutatud Nevel kaotas ainsa hetkega kogu oma julguse ning tegi kärmesti sääred. Nüüd siis kössitaski ta vaikselt oma urus, püüdes südame kinnitamiseks hajameelselt takukarva juuksesalke siluda. Et käed päris niisama tühja ei peaks värisema.

Külast kostis ärevaid hääli - karjatust olid kindlasti kuulnud kurdidki. Pajaaugust piiludes nägi Nevel ringisagivaid kogusid ning tarede vahel hõljuvat suitsu. Küllap oli terve maja tuld võtnud ning kahjutuli ähvardas ringikeerutava tuule tõttu tervet küla ja linna takkajärgi. See oli ühe lasteta vanapaari, Tootsi ja Ündre, elamine, aga tüdruk polnud keegi muu kui kuninga enese paariaastane tütar, kes oli arvatavasti külla hoida antud. Muidu ei vaevunud Nevel igal pool ringi jooksvaid ja pidevalt pasatõves kannatavaid jõnglasi meeles hoidma, aga Himolemme järeltulijaid teadsid muidugi kõik. Neid kõiki oli kombeks õige varsti peale sündimist kogu ilmarahvale näidata ning pärast seda hakkasid nad igasugustel Maaemade ja Metsaisade palumiseks ja tänamiseks toimetatud talitustel osa täitma veel enne kui jalad alla võtsid. Kuninga perel oli juba selline kohus ja õigus. Tõsi küll, Nevel pidi tunnistama, et varem polnud ta Himolemme noorimal tütrel (mis ta nimi nüüd olla võiski? Laane või midagi...) midagi eriskummalist tähele pannud, kuigi meeled olid seni nagu enam-vähem teravad olnud. Nüüd enam mitte nii väga. Äsjakuuldud karjatus oli ikka hea osa kõrvakuulmisest jäädavalt endaga kaasa viinud. Kõige kaduva teed.

Ning korraga mõistis Nevel, et ta ise võib samuti kohe suunduda kõige kaduva teed, sest kindlasti jõuab juba väga pea teistelegi kohale, et just tema on kogu selle tohuvabohu taga. Ning poleks erilist vahet, kas ta surmas kuningatütre meelega või kogemata, oksa tõmmatakse sellise kurja teo eest niikuinii. Pärast käivad teda ainult mustad linnud leinamas, ühtlasi rippuvas peielauas kadunukest meenutamas ja tema hinge nokkimas. Ülespoodud pahalaste hinge pärivad needsamad, kes nende raipegi nahka panevad, olgu selleks siis kullid või kaarnad, soed või rebased, kärbsed või vaglad. Või vahel eriti kurjadel aegadel ka näljahädalised. Aga nende käsi sellest pidusöögist eriti paremaks ei lähe, sest inimesed pole nimelt harjunud teise inimese hinge sööma. Sellega söövad nad ka enda hinge ära. Kõht saab võib-olla küll täis, aga siis on mõistus ka lõplikult läinud ning teha pole enam midagi. Peale ehk arutuna metsatihnikutes tormamise, kuni mõni karu või susi ka selle väetikese ära lunastab.

Ei, lindudele talvetoiduks ei tahtnud Nevel küll mingi hinna eest saada. Ei! Ta toppis märssi tuletegemise riistad, tubli käntsaka kuivatatud sealiha, mõned kuivatatud kalad ja pool pätsi leiba, surus pähe nugisenahkse mütsi, haaras kirve taas pihku ning pistis kodunt punuma. Vaikselt, kuid kiiresti. Et ta elas päris küla servas, siis ei pidanud ta ilmtingimata teiste silma alla sattuma. Suurem osa rahvast oligi tulekahju kustutamisega kangesti ametis, peale väiksemate laste ja mõne päevavarga, kes lihtsalt pealt vahtisid. Aga mõned kiirema taibuga tegelased olid juba Neveli tare juurde tõtanud ning eest tühja toa leidnud. Kui nad hobuseid valjastama kiirustasid, et põgenikule kiiremini järgi ajada, oli too juba all orus võpsikus ning võis ennast kõige esimese hooga pääsenuks lugeda.

Ega ta isegi mõelnud, kuhu minna või mis peaks edasi saama. Selleks oli alguses olnud ka liiga vähe aega. Ainult sügavamale metsa, ainult nõnda on lootust, et teda ei tabata, et ratsanikud tihnikusse ei pääse. Küllap aetakse peagi penid jäljele. Peab kiire olema, sest kuningasoost inimese tapmine on ikka väga tõsine kuritöö, eriti kui selle saadab korda selline madalast soost vennike nagu Nevel. Aga teisalt... Elu tundub ka ikka liiga väärtuslik, et seda niisama heast peast ära kinkida. Isegi väärtuslikum kui uppi löödud ilmakorra taastamine. Jah, mõtles Nevel nüüd lausa trotslikult, varisegu või terve ilm tolmuks, kukkugu sellepärast Kuu ja tähed, kustugu Päev, keeraku Liinjärv ja teised järved põhjad üles! Tema heitleb niikaua kui võimalik. Ning temas kasvas trots ja selle toel tärkas imede kombel ka väike lootus. Sedasi läbi metsa silgates, võimalikult vähe raginat teha püüdes - aga et oli juba peaaegu täiesti pime, siis jäid oksad ikka teele ette - , hakkas Neveli peas koitma väike plaan. Väga ebamäärane, selgeks mõtlemata ja puha, aga ikkagi piisav, et olla plaan.

Kunagi jupp aega tagasi, kui Nevel oli alles väike tattnina, oli vanaema neile rääkinud ühe loo. Vanaema rääkis vahest õhtuti igasuguseid lugusid, mida Nevel, tema vend ja õed toona puhta tõe pähe võtsid, aga mis siiski tihti pelgalt muinasjuttudeks võisid osutuda. Üks neist juttudest pajatas kaugest kuningriigist, mis asuvat kuskil kaugel-kaugel hommiku pool ja kus kõik elavat õnnelikult ja rikkalt ning rohi on roheline... rohelisem, see tähendab, ja naised on ilusad ja roosad. Kauges kuningriigis on kõrged kullast tornid ning jõgedes voolab sulahõbe... See viimane ei saanud küll kuidagi meeldiv olla. Nevel oli kunagi pätakana osanud sulapronksiga kätt kõrvetada ning ehkki valu oli ununenud juba ammu, tuletas arm õnnetut seika elupäevade lõpuni meelde. Sulahõbedajões suplemist võisid endale lubada vaid kõige karastunumad ning ka nemad oleksid sinna sisse ära kärsanud.

Aga see selleks. Küllap on kauges kuningriigis veel palju meeldivaid asju. Ja peamine on, et see on nii kaugel, et isegi kõige kaugemates maades käinud kaupmehed ja varjaagid, kes vahel ka linna asja leidsid, ei olnud seal käinud, kuigi nad tavatsesid võõrastest maadest ja reisidest mõndagi jutustada. Ja rahvas kuulata. Kuid seda, et see maa tõesti olemas oli, võis nendegi jutust mõista. Päris vanaema väljamõeldis järelikult ikka ei olnud.

Sinna kaugesse kuningriiki pidi Nevel jõudma, saagu mis saab. Ainult seal võib ta tunda end ohutult, ainult seal saab kõik korda. Nii ta mõtles ja nõnda sai tema põgenemisest ka ühtlasi kindel teekond. Tühja, et ei tea, kuidas sinna pääseb, küll kuidagi ikka saab! Kui teisiti ei mõista, siis võib ju teed küsida, keel on veel suus. Ja küllap oskab ta rännuteel ka kuidagi oma kõhtu teenida; päris ära ikka ei nälgi. Nevel ei olnud eriti nõudlik. Kui vaja, siis võis ta süüa pool pulmalauda tühjaks, kui vaja, elatuda mitu nädalat piskust. Noormehe nurgeline nägu ja kiitsakas kere ei vihjanud küll mingitele isiklikele rasvavarudele, ent ta oli harjunud vajadusel vähesega läbi saama. Lisaks oli Nevelil veel harukordne omadus mitte liialt muretseda tuleviku pärast. Harukordne just oma lausa süüdimatu lihtsameelsuse poolest. Nevel ei mallanud tihtilugu oma tulevikuplaane üksikasjalikult läbi vaagida ning see häda oli talle ikka veeretanud teele ettenägematuid takistusi, millest mõni arukam oleks taibanud algusest peale hoiduda. Ent ühtlasi oli ta väga põikpäine ja sai kavatsetu ainuüksi rumala kangekaelsuse abil ära tehtud. Tõsi, võib-olla küll sellevõrra pikema aja jooksul. Või jäi asi sootuks pooleli. Aga ikkagi! Ning Nevel hoidis endiselt kiiret sammu.

* * *

Millalgi hommiku poole ööd sai väsimus põgenikust siiski selleks korraks võimust. Selg leemendas, juuksesalgud kleepusid vastu okste poolt ära kriimustatud higist nägu, põlved juba peaaegu krääksusid suurest kulumisest. Nevel leidis suurte maani okstega kuusepuu ning peitis end selle alla ära. Ta püüdis end nii kerra tõmmata kui võimalik, et magama jääda, kuid ei saanud ometi rahu. Vägisi tundus, nagu oleks ta jälitajatele nõndaviisi liiga kerge saak. Seetõttu ronis ta kärmelt kõrgele kuuse otsa, võttis seljakotist köiejupi ja sidus end tüve külge, klammerdus ise kätega kõvasti tüve ümber ning lasi alles nüüd silma rahulikult looja. Oksad varjasid teda piisavalt, samas võis ta ise lähemal ümbrusel silma peal hoida.

Külm ei lasknud Nevelil pikalt und näha. Ja ega see unigi teab mida väärt olnud. Inimesed lapsepõlvest olid läbisegi midagi närviliselt seletanud ning keegi oli teda ainiti vahtinud, nii et uneski oli ebameeldiv hakanud. Nevel avas varahommikuses aohämaruses silmad ja leidis, et teda vahitakse jätkuvalt ka ilmsi. Poleks ta olnud kuuse külge kinni seotud, oleks Nevel heitunult alla sadanud nagu kuiv käbi, aga köis, ehkki mõneti kulunud, pidas vastu. Nevel krabas okstest ja sai oma keha üle valitsuse tagasi. Nüüd võis ta ka ise vahtijale vastu vaadata.

Esimene asi oli pilk. See võis meenutada tolle ärapõlenud tüdrukutirtsu silmi, aga ei säranud siiski ebamaiselt, vaid oli üpris tavaline. Looma pilgu kohta. Jällegi ilvese oma vist. Ülejäänu osas oli vahtija pigem inimese nägu ja tegu. Sihvakas, lausa pikk lumivalgete juustega neiu, kes kandis uhkeid mustavalgesäbrulisi rõivaid. Ta oli Neveliga samal kõrgusel, kuid polnud näha, millele ta seistes toetus. Neiu juuksed langesid pikalt alla maa poole. Tema nägu oli täiesti ilmetu, kuid erilist sõbralikkust sellest just ei õhkunud.

Nevel, kes üldiselt oli end ikka julgeks poisiks pidanud, hakkas taas hirmu tundma. Kuid pikalt niisama vabiseda tal ei lastud.

,,Sa põgened kuritöö eest," lausus tüdruk, paljastades rääkides teravad samblarohelised hambad, ,,ja see pole kergete killast. Sinu käe läbi sai otsa kuninga tütar. Väga tõsine asi ka teie eneste seaduste järgi, aga mitte ainult. Laane ei olnud mingi tavaline kuningatütar. Ta oli nii inimeste soost kui ka meie omast. Temast pidi saama alusepanija uuele soole, võimas väekas valitseja inimestele ja metsarahvale. Sa oled süüdi rohkemas kui ise arvadki. Sa rikkusid kahe rahva kihla. Sinu pärast tuleb suur hukatus ja sulle tuleb suur hukatus. Me lubame seda! Me jälitame sind ja saame su kätte. Ning siis paneme sind tasuma kogu selle kurja eest. Kõik tuleb sulle enesele tagasi ning siis sa alles mõistad, millega sa hakkama said!"

Viimaste sõnade juures tegi võõras, nagu astuks ta sammu ettepoole, et Nevelit ise kinni võtta, kuid kadus samal silmapilgul sootuks silme eest. Nevel, kes oli küll kuulanud, aga vaevalt, et üldse arugi saanud, mida too kummaline neid oli talle öelnud, vahtis kui puuga pähe saanult endiselt enda ette. Palju ei puudunud, et ta hajameelselt oleks taas okstest lahti lasknud ja köie külge kiikuma jäänud. Ainult ääretu hämming, ei midagi muud. Alles päris tüki aja möödudes suutis peanupp hakata ääri-veeri enesega aru pidama. Söandamata veel kuuse otsast alla ronida, sättis Nevel end värisevate kätega paremini istuma ning sõelus äsjajuhtunu igaks petteks veel mitu korda peas läbi.

Ehkki ta polnud varem taolisi olendeid näinud, võis ometi arvata, et see hirmuäratav tüdruk oli keegi Laanevanaisa ja -ema suguseltsi seast. Neistki räägiti omal ajal igasuguseid jutte. Küll oli keegi metsas jahil või marjul käies neid näinud ning jälitades mitmeks päevaks ära eksinud, või siis lausa sõgedaks pööranud. Nevel kaalus veidi, kas on ehk temagi hulluks läinud, aga kuna ta varasemaga võrreldes erilist vahet ei näinud, siis polnudki vast tähtis. Tähele tasus hoopis panna, mida selle kõigega ikkagi öelda taheti. Ühesõnaga, et Himolemb teda taga otsis, ei tulnud Nevelile erilise üllatusena. Himolemmel oli palju sõpru, palju pooldajaid, ning Nevel ei kahelnudki, et vähemalt kolmepäevase jalgsiteekonna ulatuses on sõna tema otsimiseks juba välja saadetud. Seetõttu ei saanud usaldada vähemalt niipea mitte kedagi - lõksulangemise oht oli liiga suur. Mis pärast saama pidi, Nevel veel ei teadnud. Ta ei suutnud ka kuidagi ära arvata, kui kaugele võis ulatuda Himolemme sõprade ring. Mida kauem aega viivitada, seda kiiremini ja kaugemale jõuab kumu põgenikust ning ehkki otseseid Himolemme leerimehi kaugemal olla ei pruugi, võib väljahõigatud vaevatasu Neveli pea eest talle sealgi hädaks osutuda.

Mured ei saanud sellega sugugi otsa. Himolemmega saab veel vast kuidagi hakkama, aga kui see metsarahvas ka taga hakkab ajama, siis on alles kurjad ajad käes. Nevelil polnud aimugi, mil moel nendega toime tulla. Ta ei teadnud mingeid erilisi nõiasõnu või taigu, mida igasuguste vaimude ja taolistega suhtlemisel vaja võis minna. Seni polnud neid õieti vaja läinud ning temasugustele poisikestele neid ju üleüldse ei õpetatudki. Ainult Toido, Neveli kunagine lapsepõlvesõber, oli võetud ühe laanevanamehe juurde õpipoisiks, et igasuguseid vanu tarkusi ja teadusi selgeks saada ning hiljem laanevanamehe koht pärida. Toidot polnud Nevel sellest ajast saadik näinud, kuigi karta võis, et isegi tema käest ei saaks ta praegu nõu ja tuge metsarahva vastu. Ja noh, ega nad nüüd päriselt nii suured sõbrad ka polnud. Mis siis ikka! Kuna posida Nevel ei osanud, siis tuli ka selle rahva eest pääsemiseks kasutada oma vähest aru ja rohket rammu. Kui pea ei võta, peavad jalad võtma, tuletas Nevel meelde igivana tarkust. Kuigi, noh, vanapurask ise teab, mis vägede ja võtete abil nood veel peale võivad sadada. Meelde tulid mõned õpetused, millest vanaema omal ajal kõnelenud oli - et ei tohi Metsaisa või Metsaema jälgedele sattuda, muidu eksid ära; et ilma meelehead toomata ei tohi metsas elajat või lindu tappa; pühade ajal ei tohi metsa puid tegema või marjule minna. Isegi isa ja ema, keda Nevel enam väga hästi ei mäletanudki, olid samu asju õpetanud. Kõik need olid kasulikud nõuanded, aga häda oli selles, et praeguse jama puhuks polnud neist õieti ühestki abi.

Nüüd, kus veri oli ometi taas jahedaks läinud ja pea selgeks löönud, sidus Nevel end lahti, tuli nobedalt maa peale tagasi ning jätkas kiirelt teed, isegi mõtlemata hommikuse kehakinnituse peale. Üks mure oli talle nimelt veel mõtteisse karanud. Ei tea, milliseid sajatusi on tema suunas juba teele saadetud? Et seda juba varakult tehtud oli, Nevel ei kahelnud. Ebameeldivad needused võisid teda edaspidi tõsiselt häirima hakata. Ja millised võisid veel metsarahva sajatused olla? Kahtlemata palju vägevamad ja vastikumad kui inimeste omad. Aga parata polnud midagi ning üleüldse oli kõige mõistlikum mitte välja teha. Mõnikord oli see varemgi aidanud. Näiteks Neveli naabrimees Lemmik läks kord ühele vanaeidele kotitäie naerite müümisel viimasega tülli ning eit oli teda päris krõbedalt igasuguste huvitavate sajatuste üle kallanud, mis ähvardasid Lemmikul käed persest välja kasvatada ja kärnkonnad silmade asemele panna ja et Lemmiku naine hakkab rotipoegi sünnitama ja mida kõike veel. See eit oli ikka päris hull, ei jätnud midagi ütlemata, mida vaid oskas välja mõelda. Aga Lemmik ainult naeris kogu selle tatipritsimise peale ega pannud needmist miskiks. Ja näed, ei juhtunud temaga vähimatki, hoopis see eit suri varsti ära ning ei tundnud keegi temast suuremat puudust. Otsustas siis Nevelgi, et parim on õhus lendlevaid sajatusi mitte ligi kutsuda - aga just hirm neid külge saada meelitabki needusi kõige paremini ligi - , vaid keskenduda liikumisele. Ta kiirendas selle mõtte juures isegi sammu.

Nevel liikus kiiresti, hoides ettejuhtuvatest metsalagendikest, põllulappidest ja külakestest ringiga eemale. Aeg-ajalt ehmus ta taamal kostvast ragistamisest, kuid veendus kergendusega, et lärmi põhjustajaks oli ikka tavaliselt mõni metssiga või põder. Korra nägi ta eemalt isegi metstarvast kopra poolt üleujutatud oja ääres joomas. Nevel unustas siis koguni kiirustamise ära ning jäi vaikselt uhket looma vaatama. Tarvaga kohtumine oli tõeliselt haruldane juhus, Nevel polnud alatisest metsast kooserdamisest hoolimata sellist elukat veel varem oma silmaga näinud, kuigi kuningal ja veel mõnel väärikamal mehel oli tarvapulli sarvepaar tare seinale löödud, et ka võõrad näeksid, kui uhked mehed siin elavad. Tarvas jõi rahulikult janu täis ja lonkis eemale metsa, ilma et oleks hiirvaikselt passinud meest märganud. Nevel kogus erakordsest kohtumisest veel paar hetke muljeid ning jätkas siis samuti oma teed.

Teise öö veetis ta seekord kuuse all, olles eelnevalt otsinud selleks sobiva koha. Ümbritsevast täiesti eraldatud varjupaik tihnikus, otsekui võiks siin ennast maailma lõpuni peita. Huvitav ainult, et terve päeva jooksul ei olnud laaneisadest ja laaneemadest ega kellestki taolisest mingit märki olnud. Nevel oli enamat kartnud. Ega praegunegi öömaja nende eest kindlalt kaitsnud. Ainus, mida Nevel mõistis teha, oli tõmmata kirvega enda ümber maa peale ring ning pomiseda kaitsesõnad, mida vanaema talle kunagi õpetanud oli. Need olid: ,,Tsõõrikene, tsiiri-tsõõri! Hoia sellest, kes tuleb kurja kavaga, mõru mõttega; eksita eemale, peleta pagema! Kaitse kaimu, kätke käijat!" Neid sõnu teadis muidugi igaüks ning vägevamate vaimude vastu ei pruukinud nad paljut aidata, aga abiks ikka, kui muud pole. Nevel tõmbas end ringi keskel kuue sisse kerra ning magas kuni aovalge ja sellega kaasneva külmani sügavalt nagu kott. Kusagil väga kaugel kostus sute kõhe kaebelaul, aga see ei ulatunud tema rahu rikkuma. Metsarahvast ega muid peletisi ei näinud ta isegi unes.

* * *

Järgmisel päeval jõudis ta veidi enne lõunat ühe kiirevoolulise jõe äärde. Sellele viitasid juba kaugemalt raagus puude tagant heledalt vilksavad liivakivimüürid. Org, milles jõesäng lookles, oli kitsas ja järskude, kohati tõesti püstloodsete servadega, ning seda liigestasid omakorda mõned väiksemad sälkorukesed. Veemühina põhjal võis oletada kärestikke. Ja kas tõesti kuuldus kuskilt jõe äärest ka hobuse hirnumist? See tegi küll ettevaatlikuks. Nevel otsustas kiirelt, et kõrvaloleva mäe otsast võis ehk jõe suunas paremat ülevaadet saada. Kui iganes võimalik, tuli inimesi või nende lähedust vältida - siiamaani küündis Himolemme haare veel kindlasti. Nevel rühkiski mäkke ning leidis end ühtäkki veidi ootamatust kohast.

Ta oli kesk vanu varemeid. Siin-seal vedelesid hallid mädanenud palgilasud, mõned poolenisti söestunud, mis olid juba jõudnud kasvada rägusesse segametsa. Kohati võis ära tunda jäänuseid seintest ja taradest, mis mäeserva olid palistanud. Nevel sai aru, et kunagi oli selle künka peal olnud linn. Võib-olla päris ilus ja uhke linn, omainimestele auks ja kuulsuseks; kuhu rikka lastiga laevad sõitsid kaugetest maadest jõge mööda üles kuni päris linna alla. Võib-olla tõesti, aga juba päris mitukümmend aastaringi polnud siin keegi elanud. Mõned jäljed viitasid küll ometi sellele, et keegi oli kunagi püüdnud linna uuesti üles ehitada. Nii näiteks võis märgata põõsastes poolikult välja raiutud koerakaeltega palgikorda, mis oli juba paikagi seatud, aga nähtavasti oli töö seejärel katki jäänud. Miks, seda metsas leiduvad jäljed enam ei avaldanud. Võib-olla oli ehitaja pärast hoogsat algust ümber mõelnud, võib-olla lõpetas võõra kuri käsi tema plaanid. Kes enam teab! Nevel ei hakanud pikalt selle üle juurdlema, vaid hiilis üle kunagise õue vallipealsele ning seiras ümbrust.

Jah, tõesti, kusagil eemal, aga mitte väga kaugel jõe ääres hirnuski hobune. Muud polnud kuulda, aga Nevel pakkus ehku peale, et lähistel peab leiduma ka inimesi. Söögi osas leidus märsis veel üht-teist head, nii et inimeste abi tal veel vaja ei läinud, aga jõest pidi ta ikkagi üle saama. Puude taha varjudes tuli Nevel mäest alla jõekohina suunas, ühtlasi hirnumisest võimalikult eemale hoides. Võimas liivakivimüür oli nüüd juba puude tagant üpris hästi nähtav.

"Proovime rohkem hüvakätt!" Nevel jäi kohemaid seisma kui välgust tabatuna. See tuli küll väga lähedalt. Liiga lähedalt. Pead pööramata otsis ta silmadega võõra hääle lähtekohta ning nägigi vähem kui saja sammu kaugusel kolme või nelja ratsanikku, kes samuti jõe poole liikusid. Hoiaku järgi väärikad mehed, seljas hallid ja pruunid jahikuued. Tegelikult olid nad palju lähemal kui päris algselt oli tundunud ning Nevel ei jõudnud ära kiruda ebaõnne, mis ta kogu pingutusest hoolimata nii ettevaatamatuks oli teinud. Võib-olla see ongi mõne sajatuse töö, käis tema peast läbi. Väga-väga aeglaselt kükitas Nevel maha. Põõsaste varjust võis ta kuulata, mis edasi sünnib. Ja see, mida ta kuulis, ei meeldinud talle põrmugi.

"Ei-ei, sealt ei saa me kuhugi. Hoiame kurakätt, kuni perv läheb madalamaks, sealt vast saame üle koolmekoha kah," ütles kellegi hääl. "Ma tean, mul täditütre mees on siitkandist pärit, ma kunagi käisin neil pulmade aegu külas."

"Nooh, teeme siis sinu järgi."

Seltskond keeras hobused kergelt vasakule, ratsutades hõredates põõsastes varjuvast Nevelist ringiga mööda. Ühtäkki kostis nende juurest ärevat haukumist. "Neetud!" röögatas Nevel mõttes. Koeri polnud ta enne märganud ega osanud neid seetõttu ka peljata.

"Mis nüüd, Raki?" uuris üks ratsanikest tõsinenult ja ptruutas hobuse seisma. "Mine, võta!"

Suur peni ei lasknud seda endale kaks korda öelda. Ta ragistas võimsa hooga läbi põõsaste otse Neveli suunas. Too taganes mõne sammu, krabas vöölt kirve ning äigas temani jõudnud loomale õigel ajal otse vastu koonu. Koer kiljatas ning Nevel sööstis minema, jättes vaese olendi oma vere sisse kärvama. Tal polnud mahti looma taga nutta; selle asemel tormas ta tuhatnelja jõe kalda äärde, mis tegi siin suure looke linnamäe poole, ning kukutas end madalast kaldajärsakust alla veepiiri juurde. Hobusemehed olid tal muidugi kohemaid kannul, vaid üks neist tegi põgusa peatuse, et oma truule koerale kirvega viimane halastav löök anda ja paar pilku teda leinata. Siiski aeglustas tihe põõsastik jälitajate hoogu niivõrd, et Nevel jõudis end jõe piiril kasvavate puude varju toimetada, et ringi vaadata ja edasist teed valida.

"Ah sa vanapurask!" Ta oli toimetanud ettevaatamatult, et üldse end paljastas, ning ka nüüd ei tundunud edasised võimalused kuigi ahvatlevad. Jõgi oli kiirevooluline ja käändude peal sügavate koolmekohtadega. See tähendas, et selle ületamine ei saanud kindlasti olema meeldivalt kuiv ja soe. Eriti sellisel kõhedavõitu hallil hingekuul. Teiseks oli vastaskallas. Selle moodustas üle mõistuse kõrge püstine liivakivimüür, sobilik võib-olla küll kaldapääsukeste ja jäälindude pesapaigaks, aga mitte kiireks ja ohutuks üles saamiseks. Aga Nevel leidis siiski koha, kus paar kõhna äbarikku kuusepuud, kes olid ilmselt tuulepäiselt liiga serva peal kasvama hakanud ning sealt ühel halval hetkel alla sadanud, moodustasid justkui omalaadse köisredeli. Üks neist oli kukkunud ladvaga vastu maad ja toetus juurtega müüri peale, kus selle vastu puutus teine puu, mis hoidis veel paari juurega müüriservast kinni. Muidugi oli selline rada kaldapealsele enam kui kahtlane, aga uppuja haarab ju õlekõrrestki. Nevel sumpas paremat kohta valimata läbi jõe. Rinnuni ulatuv vesi oli peaaegu koolnukülm, aga surmahirm hoidis põgenejat soojas, isegi lausa tules. Kogu jõust vastaskaldale ukerdades - jõe ja müüri vahele jäi umbes paari sammu laiune kuiv maariba - , jõudsid tema kõrvu tagaajajate hüüatused ja ärevil hobuste hirnatused.

"Pea kinni, pahalane!" hüüdis üks hääl.

"Sa ei pääse sealt enam kuhugi! Nii-kui-nii!" teatas heledalt teine.

Nevel küll kuulis, aga ei teinud kuulma. Veel vähem vastama. Ta toetas jala alumise kuuse kuivanud okstele. Kandis. Võib-olla kuskil kõrgemal oli aimamisi tunda ebalust puu asendis, aga mis siis. Oksad kraapisid niigi punasekirjusid käsi ja nägu, kui Nevel järk-järgult ülespoole rühkis. Vaid mõne hetkega oli pool kõrgust juba läbitud ning ta küünitas teise kuuse ladvast kinni haarama.

Samal silmapilgul kuulis ta teravat vihinat otse kõrva ääres ning kõigest paar vaksa kehast eemal toksas haukasulgedega nool müürimäge, kukkudes kohe alla. Vaistlikult keeras Nevel pilgu tagasi. Ta oli neile seal teisel kaldal päris peo peal. Vibukütt oli kahtlemata terava silma ja kindla käega, ainult vahemaa võis vast Neveli kasuks mängida. Sellel kaugusel jõudis noole lend juba aeglustuda, mistõttu see polnudki jõudnud liivakivisse kinni jääda. Seevastu pehmesse inimihusse oleks ta end päris kindlalt sisse puurinud. Ja Nevel tegi, mida suutis, et tervena üles jõuda. Ülemine kuusk ragises kaeblikult. Juured kippusid järgi andma, samas kui tihedad oksad rebisid ronija rõivaid, nägu ja käsi ning kiskusid tal mütsi peast.

Teist noolt tundis Nevel juba teravamalt. Oma seljaga. Siiski jõudis ta kuidagi kaldapervele ära ukerdada ning tihedamasse põõsastikku roomata, nõnda et kolmas nool vihises juba selgelt mööda.

Nevel hingeldas ning värises külmast ja ärevusest. Ta lebas tihnikus pehme sambla peal, siinsamas lähedal paistis mingi söötis põllulapp. Läbi jõe kohina kuulis ta, kuidas tema jälitajad hobustega kalda äärt pidi allapoole ratsutasid. Ju siis pidi seal madalam koht olema, kust kergemini läbi vee pääses. Lisaks võis arvata, et seal oli võimalik ka teisele kaldale jõuda ilma seinu mööda ronimata. Ta polnud kindlasti veel pääsenud. Karta võis, et need olid mõned Himolemme üles ässitatud jäljekütid, kes olidki puhtjuhuslikult seal teda otsimas. Ja väga rumala ja õnnetu saatuse tõttu oli Nevel neile otse sülle jalutanud.

Selg ei tundnud midagi väga erilist. Nevel kompas seda, püüdes mitte vaatamiseks kaela keerata - eks oli varemgi juhtunud, et näiteks kõrgelt alla kukkunu jäi jalust halvatuks alles pärast seda, kui end paigast oli väänanud, mine sa siingi tea! - ning leidis suureks kergenduseks, et nool oli kõigest märssi tunginud, ihu täitsa terveks jättes. Nevel tõusis istukile ja võttis märsi seljast. Vintske sealihakamakas, mida oli veel tubli tükk alles (sest seda oli eriti vastik ja vaevarikas närida), oli sedapuhku päästnud tema armetu elu.

,,Aitäh sulle, lihakänts!" ütles Nevel härda südamega nätskele kamakale ning väike pisar voolas ta silmast määrdunud põsele. Nool oli üsna kõvasti kinni, sestap murdis mees selle lihtsalt varre juurest ära ning võttis koti selga. Mütsi enam tagasi ei saanud, sest see oli otsustanud ronimisel ühe oksa külge pidama jääda ning tema päästmiseks polnud ka sugugi aega. Ega olnud erilist tahtmistki uuesti kipakat kuuske mööda ronida, iga hetk peljates, et kohe-kohe raksavad juured katki. Nevel otsustas jääda oma valitud suunale kindlaks ja lidus rõivaste lirtsudes edasi hommiku poole. Peagi kadus jõe mühin tema kõrvust.

Ratsamehed polnud teda päris üksi jätnud. Ikka ja jälle kuulis ta neid tagapool hõiklemas ja sahistamas. Polnud nad nii rohelised jäljeajajad midagi. Ehkki nad olid üksteise nägemisulatusest väljas ning Nevel ei teinud jooksmisel ka müra, olid nad tal pidevalt kannul, justkui suudaksid ka ilma verekoera abita teda paljast haisust tabada. Aeg-ajalt püüdis Nevel teha mõne suurema haagi, muutes äkitselt kurssi, et jälitajaid eksitusse viia, ning lõpuks jäidki nende hääled aina kaugemale, kuni vaibusid sootuks.

Palumets võib küll olla ilus, pehme ja roheline, aga harvade pedajatüvede vahel oli ennast varjata keeruline. Õnneks oli tal mingi juhusliku ime läbi läinud korda oma tagaajajad enda kannult maha raputada, nii et isegi aeg-ajalt peatudes ja kuulatades polnud neist kõppugi. Endale ei mõistnud Nevel maharaputamise au küll anda - täna oli ta niigi hajameelne ja tuulepea olnud. Võib-olla polnudki kõik siin ilmas tema vastu asunud, võib-olla oli kusagil keegi, kes oli veel tema poolel? Kes? Ta ei teadnud neist asjust tõesti suurt midagi, et hakata oletusi tegema. Need - teine rahvas - polnud samuti teda kätte saanud ju. Ei tea, kas nad tegid halba nalja või milles asi? Ja kui ei teinud, siis miks polnud ta neid veel õieti näinud? Mängisid temaga nagu kiskja vaese äraväntsutatud saakloomaga? Oligi ju tegelikult liiga hästi läinud kõik...

Nevel teadis, et need mõtted ei vii teda kaugemale ohust ja lähemale pääsemisele. Seda teevad vaid tema jalad. Ja neile aitavad kaasa silmad, kõrvad ja nina, mis ütlevad, kui oht on ligidal. Kui nad just hooletuks ei muutu. Ja sellepärast andis ta neile kõigile hoolega tegevust, kuni läks hämaraks ning jahedaks.

* * *

Järjekordse öömaja jaoks ringi vaadates silmas ta üsna metsaservas väikest majakest. Päris kaugelt polnud võimalik öelda, kas seal elati või mitte, kuid igatahes näis tegemist olevat üpris viletsa hurtsikuga, mille paremad päevad jäid kindlasti aastate taha. Kuna jões märjaks saanud rõivad polnud jõudnud ära kuivada ning mõte neid ahju juures kuivatada tundus päris mõnus, otsustas Nevel tarekest lähemalt uurida. Väljas magades külmuks ta pealegi kardetavasti otsani ära; isegi kui ta tule üles teeks, oleks ikkagi vastikum olla kui toas. Kaotada polnud siin samuti ju midagi. Vist. Jõgi, mille ääres ta üle noatera pakku pääses, pidi praeguseks juba päris-päris kaugel olema, sestap oli ka lõunane hirm jõudnud lahtuda. Ehk ei pruukinud Himolembe siin enam päris igas tareköksis ka peljata. Nevel tuli tasa lähemale.

Majas ikka vist elati. Kunagi ümbritses tare pihtaed, kuid praeguseks oli see peaaegu täiesti maha lagunenud. Sealsamas kõrval oli alles suvel ilmselt väike naerimaa olnud. Seina ääres kössitas madal puuriit ning otse ukse kõrvale oli toetatud jändrik kepp. Koduloomi - eriti tigedaid penisid - polnud näha ega kuulda. See oli hea.

Varbad sissepoole pööratud nagu jahimehel muiste ning kirves igaks juhuks peos valmis, hiilis ta ukse juurde. Seda, et tuba oli alles eile köetud, oli kohe tunda. Üks uksehing oli katki ning kohmakalt vitstega kinni seotud. Kõik viitas sellele, et siin elab vanem rahvas, kes enda ja oma majapidamise korrashoidmisega enam päris hästi ise toime ei tule. Nevel surus kõrva vastu ukseplanke ja kuulatas. Ei midagi. Ta söandas koputada. Kolm korda, rahulikult, ent veenvalt. Ikka ei midagi. Või - ei! Mingi hääl ikka nagu oli. Nüüd lükkas Nevel ukse täitsa pärani. Toasoe lõi vastu ärakriimustatud nägu, see tundus nii hea. Muidugi polnud sisse peale musta pimeduse näha mitte vähimatki.

,,Tere!" ütles Nevel igaks juhuks.

Kaugemas pimeduses hakkas miski ägisema ning siis ilmus sellest nähtavale küürakas halli habemega vanamees. Ta nägi välja nii kummaline, et Nevel oleks teda äärepealt juba mõneks metsarahva liikmeks pidanud ning lasknud kirvel ilma igasuguse mõtlemiseta vihiseda. Ometi sai ta endast õigel ajal kinni. Taadil olid harvad pikad hallid juuksed, sügaval koobastes pesitsevate silmade (olid need ikka seal?) kohale olid kaardunud metsikud hõbedased kulmud nagu põdrasamblatuustid. Tokerjas habe oli endasse kogunud igasugust prahti ja vähemalt viimase nädala toidujäänuseid. Võimas nina keset lõpmatuid kortse. Vanamehe ebakindlat keha katsid nõgised ja kõikjalt narmendavad hallid rõivad. Ta oli nii küürus, et ulatus Nevelile vaevu rinnuni ning üleüldse oli teda üsna hõlbus pidada mõneks juhuslikuks kuuse küljest korjatud habesamblikuks. Nevel, kes võis taadist olla umbes kolm, aga võimalik ka, et kuus korda noorem, tundus seal tares tolle täieliku vastandina. Pikk ja sihvakas, lausa kõhn kergelt kühmu hoidev keha, kaelani ulatuvad paksud takusevõitu linalakad juuksed, nukilises näos lühike punakas habe. Vaid rõivad hakkasid ka Nevelil juba meenutama majaperemehe omi.

,,Kesse?" kähises ätt hambutult ja vaatas Nevelile otsa, kuigi polnud kindel, kas ta üldse midagi nägi.

,,Et...Tere!" kordas ootamatu külaline.

,,Tere-tere! Või, jumalime, külaline! Kes sa ka oled?" küsis taat kareda häälega. Nevel heitis kiire uuriva pilgu taadi suhu, aga vähemalt rohelisi hambaid ei tundunud seal leiduvat. Või õigemini, seal polnud üldse hambaid.

,,Eemmm... Nevel olen ma. Tulen sealt õhtu poolt, kaugemalt. Rändan ringi, lähen hommiku poole," püüdis ootamatu külaline mitte valetada, aga ka mitte liiga palju avaldada, ,,Pai taat, kas võtad öömajale? Rõivad on märjad ja öö tuleb külm. Külmun muidu täitsa ära."

,,Kus noh, ikka võtan, kuis muidu! Ongi hea, et siin seltsi saan. Muidu istu nagu mingi kõdukänd üksipäini, kuula ainult, kuidas vaimud tare ümber hulguvad. Lähen veel täitsa lolliks ära, aga nii ikka julgem olla ja. Minu nimi on Hillo."

,,Nii päris üksi siin eladki? Kas kuskil siin küla ka lähedal on?" uuris Nevel.

,,Täitsa üksi jah, näed! Ei ole siin tükk maad kedagi teist ümberringi. Eit ka juba jupp aega tagasi surnud ja lapsed kah... Kes päris kadunud ja kes elab kaugel. Eks üks poeg ja tütar veel on, aga nemad elavad kaugel, pool päeva vähemalt minna. Vahest käivad veel siin, aitavad natuke, aga ega nad mind vanainimest päris ei taha, hoiavad eemale. Enda juurde ei võta, muidu oleks vast isegi kergem, aga ma ei hakka peale ka ajama, ongi parem nii. Ega nendegagi hea oleks, kurjad on. Vat. Elan nii, isegi ei tea, millal ära koolen ja rebased laiali veavad. Näed, mul siinsamas palu peal on isa ja vanaisa ja ema ja kõik-kõik. Kõik on siin elanud ja nüüd on kääpa sees. Kes mind põletab, kui rebased on kondid ilma peale laiali vedanud? Saab sugu otsa ja valmis!"

Hillo istus sinnasamma ahju ette maha. Sedasama tegi Nevel. Täna ööseks oli tal peavari ja toasoe olemas, saab ehk veidi rohkem puhatagi. Esialgu oli kõik taas korras. Ahjusöed hõõgusid punaselt ning koldeaugus haudus suures potis naeritest tambitud puder. Potil oli servast suur kild puudu. Nevel kraamis oma viimase toidupoolise märsist välja. Seda polnud rohkem kui ühe söögikorra jagu. Elupäästja sealihatükk (nooleteravik endiselt sees), paar kuivatatud särjepoega ning kuiv leivakannikas. Mis seal's ikka, eks homne hoolitse ise enda eest. Üheskoos jagasid nad olemasolevat, kuigi Hillo jättis liha ja kala puutumata ning tampis vaid tükikese leiba naeripudru sisse pudedaks.

,,Oli mul vanim poeg, Anno nimi," jätkas Hillo juttu. ,,Hea poeg oli, kui vaja, siis aitas ja kõike. Noh, aga siis läks teistega sinna suurele järvele, et ,,müüme kopranahku, saab raha." Noh jah, ja sõitsid järvele, aga sealt tulid Mudajõe pealt sõjamehed, varjaagid, ja läksid sõjaga peale. Noh, ja tapsidki ära poja ja teised kah, kes seal paadiga olid. Ja viskasid järve põhjagi. Kodus siin ootasin ja ootasin, ei teadnud midagi, mis oli juhtunud. Nojah, ja lõpuks sai nii, et ühed poisikesed olid kalda pealt ikka ära näinud, mis toimus. Jah. Aga mul teine poeg ja tütar, kes, ma rääkisin, et elavad kaugemal siit, nemad said siis ikka kuidagi ära teada, mis sai. Aga mulle ei öelnud midagi. Ei tahtnud öelda. Et mul hakkab muidu süda liiga valutama. Noh, käisid vahel ikka külas ja tegid midagi ja abiks ikka, aga mul niikuinii väga süda valutas kõige vanema pärast. Noh, ja läks vast kolm...ei, neli aastat mööda niimoodi. Aga tütrel olid lapsed, nood kõnelesid pärast ikka ära ja sain niimoodi teada. Oli valus küll, aga mis sa ikka enam teed, midagi ei tee. No vaat! Nüüd pole ka nood juba mitu aega käinud, ei tea, vast on päris ära unetanud mind."

,,Oh jah!" õhkas Nevel. ,,Kui ma juba päris homme hommikul vara taas minema ei peaks, poleks lugugi, teeks sul talvepuud valmis ja kõike. Aga ei ole aega antud, tuleb minna."

,,No kuhu sul siis kohe nii kiire on?" küsis Hillo-taat. ,,Jää no mõnekski päevaks minu poole, ega see tee sul eest ära ei jookse kuhugi. Ilmad on külmad ja vihma sajab, jääd veel tõbiseks, mis sa siis enam teed? Niiviisi hingedeajal ringi tormata!"

,,Ei saa kuidagi jääda, kiire on. Väga oodatakse, niipea kui võimalik. Et saaks veel enne talve ja lund Kullalinna." Selle viimase nime mõtles Nevel küll ise välja, sest arvas, et ega vanaätt niikuinii kõiki kaugete maade nimesid ei tea.

,,Kullalinn, pole nagu kuulnudki," jäigi Hillo mõtlema.

,,See on väga kaugel ka. Aga mul on naine ja kaksikud pojad seal, ootavad," valetas Nevel nii, et tema suust võis peaaegu näha välja paiskuvat võimsat suitsupahvakat.

,,Siis sa oled ju ka kaubapoiss, nagu mul too kadunud Anno tahtis hakata. Ole aga ettevaatlik, kui niimoodi päris üksi liigud. Maa on kurje inimesi täis, võtavad elu ja jätavad laiba kullide nokkida. Ära seda küll taha, heast peast lasta end maha lüüa pole kellelegi au toonud."

,,Oi, Hillo, vaatan ette, ei ma niisama ennast maha müü," kinnitas Nevel (seekord täiesti siiralt) ja et jututeemat natuke teisale juhtida, lisas: ,,Aga ma vaatan, et sul on kasukas täitsa katki. Kuhu sa sellisega lähed, kui nüüd pakane tuleb? Külmad ära ju. Lambal küll nii katkist kasukat polnud, kui see talt seljast võeti."

,,Jah. Juhtus jah, käisin siinsamas palus kääbaste peal ja korjasin siis veidike hagu, aga näed, vanad jalad ja vana pea, kukkusin maha ja oks tõmbas lõhki ära. Teeks korda, aga näed, silmad ei näe enam suurt midagi, ei saa lõngaotsa nõelasilma susata."

,,Anna nõel ja lõng, ma lapin ära!" pakkus Nevel, sest heategijale tuli ikka kuidagi vastata ka.

,,Kui tahad, tee!" oli Hillo pikemata päri, ,,Kuskil seal kirstus nad peaksid olema. Mul kadunud eidest jäid nad sinna. Ma ise pole neid välja võtnud. Ei näe ning ega mõistagi suuremat teha nendega midagi."

Nevel lõikas väitsega maas vedelevast halust õhukese peeru, läitis selle ahjusütega põlema ning otsis sodisest toanurgast mingite riidesse mähitud kompsude kõrvalt üles tolmukorraga kaetud kirstu. See oli vana ja koitanud välimusega ning koitanuks osutus ka selle sisu. Siiski leidus siin kera tugevat takunööri, mis sobiski kõige paremini taolise niigi kulunud kasuka parandamiseks. Ühe lõngakera seest sai ka kobaka raudnõela ning võiski kasuksepa töö käsile võtta.

Nevel traageldas peeruvalgel nahka ja Hillo jätkas rääkimist. Õhtu oli pikk ning külalisi paistis siia pärakolkasse tõesti harva sattuvat, sestap ei jätnud taat juhust kasutamata, et inimhingega veidi juttu ajada ja olla. Ka Nevel vajas puhkust, kuigi sisimas oli endiselt ärevil: mis siis, kui metsarahvas on kogunemas tare ümber ja piirab Neveli sisse? Mida nad ikkagi temaga teha võivad? Kus nad on ja miks nad juba ei tule? Ei, tegelikult ärgu tulgu! Ei nüüd ega kunagi! Õnneks teadis taat väga huvitavaid lugusid kõnelda, nii ei pidanud oma mõtetega omapäi jääma. Vaat need mõtted! Mõnikord on nad hullemadki kui vastased...

,,Kui sa homme juba tahad minema hakata ja hommiku poole lähed, siis kae, et sa Kurvitsa maja ligidale ei satu! Hoia tublisti kurakätt, siis saad mööda. Ja kui tahad, võid Suurest linnast ka läbi astuda. Saad sealt äkki isegi laeva kaubelda endale ja kellegi, kes sind kohale viiks. Aga Kurvitsa ligi ära satu!" õpetas Hillo.

,,Miks? Kes ta siis on selline, kuri inimene või?" ühmas Nevel läbi keskendunud traageldamise.

,,Kurvits on nõid. Ja mitte niisama nõid, vaid ülemnõid. Suur vägev nõid, võib-olla kõigist kõige vägevam. Ta vast küll teab kõike. Tema sugu on seal juba ka väga pikka aega elanud. Maailma algusest saati võib-olla küll. Tal on seal terve pere muidu, naine ja neli tütart. Nood tütred on küll kõik ilusad noored, vast praeguseks juba meheleminekueas kõik, kui juba pole mehele pandud. Aga ei tea, kellele too Kurvits nad ka annab? Tavalisele mehele ikka vast mitte. Muidu ta on ikka rikas mees ka. Elab suures tares, mitu korda on peal. Ja kõrge aed on ümber, et keegi ei näeks sisse, mis nõidust ta seal parajasti teeb. Ega ma ei teagi, mida ta kõike on ära teinud, aga tükke mõistab ta küll ikka. Ei, ma ei tahagi teada. Muudab inimesi kivikujudeks ja elajateks ja peab neid siis laudas. Tal on suur kari, kõik nood lehmad ja härjad ja lambad on kunagi inimesed olnud. Kae, tal on kodus ikka palju vägevaid asju. Hästi vanad ja nendega saab suurt nõidust teha, kui mõistad sõnu ja tead. Vaat! Ja need, kes on tahtnud sisse murda ja neid asju varastada, on kõik muudetud karielajateks. Seda ma tean, mu kadunud vanalell kõneles ikka seda. Juba tema teadis, siis oli Kurvitsa isa seal ülemnõid."

,,Ja mis asjad tal siis sellised on ka, millega ta nõidust teeb?" küsis Nevel. Jutt oli läinud huvitavaks. Päris ehtsate nõidadega polnud ta elus varem kokku puutunud.

,,Kes mulle ka kõike räägib! Aga muidu olevat tal üks selline väiksekene vilespill, millega võib kõik kalad vees kokku kutsuda ja siis neile käske jagada. Teevad kah, otsivad kadunud asju üles ja... Jaa, seda olen ise kuulnud, Kurvits ükskord suure järve peal lasi vanarahva varanduse järve põhjast üles otsida. Eks ta nõnda ka saab rikkust kogu aeg juurde. Ja veel on tal Lapimaalt saadud üks kirju paelakene, et kui kuhugi puu külge seab, siis korraga kuivab ära. Ja noh, inimesi ka siis suretab too. See on ka väga võimas värk! Aa, ja siis seda mul kadunud eit oli oma silmaga näinud ja vanalell mul ja paar vanameest ka omal ajal kõnelesid, et vana-Kurvitsal olevat tiivad, millega lennata saab. Nagu linnud. Nood on ka sellised ilusad sulgedest tehtud, suured kirivad, jaa!"

Nevelile kargas seda kuuldes kohe meelde üks vanaema lugu, mida too ükskord pajatas, kui Nevel ja teised jõnglased alles pisikesed olid. Vanaema jutt oli olnud muidu järgmine:

Kunagi kui vanaema enda ema veel noor oli, elas seitsme maa ja jõe taga üks kuulus teadjamees. Ta mõistis ravida paljusid tõbesid ja hädasid ning inimesed käisid isegi kaugete maade tagant tema juures abi saamas. Aga veel räägiti, et sel teadjal olid ühed iseäralikud tiivad ja nendega lendas ta kindlatel aegadel taevas ringi ja võis ükskõik kuhu minna. Kord tekkinud teadjal vihamees - kes teab, millepärast olid omavahel tülli keeranud. Too vihamees oli väga hirmsa sajatuse välja mõelnud ja sajatanud teadjamehele igasuguseid õnnetusi kaela - sügelised südamesse, kodalased kopsudesse, kusekivid kubemesse ja pägalikud pärakusse; koeranaelad naistele, laiad lut'kad lastele; katkukublad kutsikaile, lamatised lammastele, leetrid lüpsilehmadele; ädad ärgadele, ohud obeseile, valud vasikaile (Nevel mäletas kõiki sõnu väga täpselt, ehkki kahtlustas, et vanaema võis muist ise välja mõelda. Noh, et lugu oleks veel värvikam või nii). Igatahes oli juhtunud hoopis nõnda, et teadjamees ei saanud neist midagi külge ja ka tema pere ja lojused jäid puutumata. Kõik sellepärast, et teadjamehel olid tiivad, need kaitsesid halva sõna eest. Seevastu vihamees sai ise kõik, mis ta oli sajatanud, enda kaela. Paar aastat oli veel elanud ja kannatanud kõiki neid kodalasi ja pägalikke, aga siis suri ära maha ja asi valmis.

,,Ja nood tiivad on praegu ka olemas?"

,,A no nii-kui-nii on. Ega ta siis iga päev ka neid välja ei võta, ei. Hoiab kuskil peidupaigas. Kui ma olin selline poiss nagu sa praegu või noorem ehk, siis vanalell kõneles, et nood tiivad olla peremehel enda sängi all või ta koguni magab nende peal. Aga toda viimast ma väga ei usu. Nad lagunevad ära niimoodi ju, kui kogu aeg nende peal lamada. Nii et eks kuskil tal lähedal olla võivad. Jaa-jah!"

Hillo pidas kõnelemises pausi, nagu mõtleks ta isegi selle asja üle hoolikamalt järele. Vahepeal tundus lausa, et ta on sinnasamma põrandale istukil magama jäänud, aga siis äkitselt elavnes ta taas ning pöördus Neveli poole:

,,Hoidku, et sa ei püüa nüüd neid tiibu ega midagi sealt endale võtta! Kurvits on terane ja kaval nagu vana rebane, ei teda juba peta. Teeb sinust samasuguse kohisõnni nagu tal seal küllaga on. Vead siis iket ilma lõpuni, keegi tagasi ka ei nõiu. Ei, Kurvits ei luba kellelgi sealt ära, kui juba kätte on saanud, ei!"

,,Ära nüüd muretse, ei mina sinna otsi. Või mul midagi sinna ära kadunud siis!" rahustas Nevel, aga tegelikult oli Hillo tema mõtteid aimanud. Tema, Nevel, võis ju küll endal hinge välja joosta, aga paeltesse langemine oli sellegipoolest väga tõenäoline. Igal pool juhuslikke rännumehi ei usuta, võetakse kõigepealt kinni ja hakatakse uurima siis, kas keegi sellist linnukest taga ka otsib. Kui Nevel oli veel väike, oli üks ärapagenud ori nende linna sattunud. Tegi küll esiti näo, et on eksinud jahimees, aga lasti kinni võtta ja ümberringi maad kuulata ning otse muidugi tuligi välja, et oli sealt lõuna poolt ühe väiksema kuninga juurest plehku pannud. Mis takistaks kuskil mujal Neveliga samamoodi toimetada? Hillo siin mitte, tema tundub tõesti aus mees ja ega tal oleks ka rammu, et Nevelit paigal hoida. Pigem võiks Nevel talle hirmu teha, aga ju siis nii vanad enam pelga suurt midagi, surm tuleb varsti niikuinii ja pole enam väga vahetki, millisel kujul.

Aga need tiivad! Kui saaks tõesti lennata. Üleval, kõrgel. Lendaks igale poole, vaataks alla ja mõistataks, mis koht on mis. Eks ole ju kuskil mäe peal kõrge kuuse ladvastki palju näha, kui mets vaadet ei kata, aga päris linnu moodi oleks kindlasti veel huvitavam. Ja mis peaasi - kes sealt ülevalt teda enam kätte saaks? Tuiskaks ühe hooga kaugesse kuningriiki ja asi valmis! Aga metsarahvas? Nemad on ikka päris võimsad ja tunnevad ise ka nõiavärki. Kas tiivad nende eest päästaksid?

Samas - ega ta ikka otse Kurvitsa jutule ei tõtta, et kuule, ole hea mees, laena tiibu, ma pärast toon tagasi. Selle jutu peale ei läheks lollgi õnge. Ja kui ilma loata proovida, siis ei ole ju vahelejäämise korral suurt erinevust, kas saada tabatud metsarahva ja Himolemme leeri poolt või jääda igaveseks ajaks rumala elajana vaevlema. Sedaviisi pidi Nevel koleda kiusatuse endas maha suruma, kuigi pisikene mõttepoeg jäi siiski kuhugi arusoppidesse hauduma.

Hillo ja Nevel istusid veel jupp aega üleval, ajasid juttu ning kasukaski sai paigatud - mis siis, et üsna rohmakalt, aga vähemalt pidas nüüd paremini sooja - , kuni kuskil kesköö paiku uni võimust võttis. Unenäod polnud sel korral soojast toast ja pehmest asemest hoolimata head. Küll vaevasid teda tagaajajad - ratsa ja jala - , kelle eest ta igatemoodi peituda püüdis, kuid kes alati otse pelgupaiga juurde tulid, nii et ta taas jalgadele pidi valu andma. Aga jalad olid rasked, ei kuulanud kuidagi sõna, ning pidi nägema suurt vaeva, et üleüldse üht jalga teise ette tõsta. Jälitajadki muutusid aina kummalisemaks. Sõjamehed kasvatasid endile linnujalad ja kalauimed, tõusid kõige hobustega tükkis taevasse ja pildusid sealt tema pihta mune. Munad muutusid maandudes siilideks, kes kuue sisse pugesid ja kõhu sisse auku hakkasid närima. Lisaks muutusid puud pikkadeks roheliste hammastega tüdrukuteks, kes piirasid Neveli aegamisi sisse ning kummardusid ähvardavalt ta kohale.

* * *

Ärgates leidis Nevel, et on oma jalad mässinud tekiks peale visatud kasuka sisse ja et allapandud heinakõrred torkisid selga. Ta komberdas unesegaselt välja põit kergendama. Väljas hakkas juba aegamisi valgenema, hallist pilvest tibas uduvihma ja kõrge kuuse otsas kukkus kägu.

Nevel unustas hetkeks püksidki üles tõmmata, kui ta kägu vahtima jäi. Hilissügisel käo kukkumine?! See ei tähendanud küll midagi head. Kägugi tundis vist, et on käitunud kuidagi tavatult ning lendas häbenedes ära. Lääne poolt oli aga kuulda tasast vihinat või undamist, mis näis metsa taga aegamisi lähemale tulevat. Ning nüüd teadis Nevel, et teda poldud sugugi maha jäetud. See oli ebamäärane, kindla kujuta hirm, mis hinge puges ja vere tarduma pani, seesama tuttav tunne, et siin pole tegemist selle ilma rahvaga. Ja et nad on vihased. Väga vihased.

Nüüd polnud muud, kui tuppa tagasi, kasukas selga ja asjad kaasa! Hillo, kes ka üles oli ärganud, nagu vanad inimesed ikka varahommikuti, ei saanud Neveli rabelemisest midagi aru ning ei jõudnud tolle rutuga visatud hüvastile sõnagi vastu lausuda. Nevelil oli nüüd kiirem kui kunagi varem. Vihin kasvas, selle teelt tuli iga hinna eest kaduda. Nevelil polnud mahti vaadata, kas uks ikka sai tema järel korralikult kinni või mitte, ta lihtsalt tuiskas lepikusse, jättes Hillo ja tarekökatsi hommikusse uduvihma.

Ta oli kiire, kuid sellest hoolimata lähenes mattev undamine ühtlaselt. Ta aina jooksis, vahepeal komistas ja kukkus näoli, aga tõusis taas ja jooksis edasi. Sealjuures katsus ta risti Hillo nõuandele just nimelt paremale, kergelt lõuna poole, hoida - kui üldse mingi pääsemiselootus oli, siis Kurvitsa juures, sest praegu aitas kurja vastu vaid kuri ise. Vahepeal jäid teele vastikud tihnikud, kuid ta rabeles neist läbi, taas avarama peale. Kott takerdus kuhugi koledal kombel kinni ning jäigi sinnapaika. Süda peksis kui segane, jalad ei tundnud väsimust. Vihin aga tõusis kohinaks ja seejärel mürinaks, mis aina kurjemalt kuklasse hingas. Viimaks, pärast laia söödi ületamist ning metsatuka juurde jõudmist oli Nevel sunnitud siiski peatuma.

Metsatukk oli hõre ning eraldas osaliselt sööti teisest, hulga avaramast lagendikust. Lagendiku keskel asus elamine. See oli igati võimas - kõrge ja lai pihttara, mis vägevuse poolest ületas kõik, mida Nevelike varem näinud oli, ümbritses hooneid, millest ainult üks oli tara tagant korralikult näha, samas kui teistest võis aimata vaid katuseharjasid. Rasked väravad sulgesid õue võõraste pilkude eest, aga väravate ees karjamaal otsis varajasest hommikust hoolimata söögipoolist lugematu hulk tokerjaid lambaid, ümbritsetud koertega karjustest, pruunikirjude sulgedega ehitud mütsid peas.

Nevelile oli paugupealt selge, kelle koduga tegemist. Ta vist koguni naeratas kurjalt enesele. Siin siis elaski Kurvits, kõikvõimas ja kardetud ülemnõid. Ja need siis ongi äranõiutud hinged, vagurad kui voonakesed. Nevel oli suunaga täppi pannud.

Samas lakkas müragi nagu noaga lõigatult ja Nevel heitis pilgu üle õla. Vaatepilt pani vere tarretama. Söödi teises otsas oli end üles rivistanud uhke, kuid kahtlemata igas vähegi tavalises inimeses suurt kõhedust tekitav malev. Valged mustasäbrulised olendid, kes meenutasid küll inimest, aga päris kindlasti seda polnud, istusid ratsa huntide, ilveste ja metssigade seljas, äärtes väiksemad tegelased kotkaste, kakkude, sookurgede, metsiste ja laanepüüde turjal. Kõik nad vaatasid oma kollaste hõõguvate silmadega ainiti Nevelit, keda see metsik pilk lausa kõrvetas. Väe keskel istus ühe väga-väga suure põdrapulli seljas pikk sammalt meenutava habemega vanamees, kellel turritasid ka endal laiad harulised sarved peast välja. Kahtlemata kogu metsarahva kuningas, Laanevanaisa ise. Kõik tema juures tundus olevat terav - nii sarveotsad, hambad, mida Nevel hoolimata vahemaast selgelt nägi, kõrvad, sõrmed, mis läksid sujuvalt üle nõeljateks küünteks, ja isegi pilk, mis puuris läbi jälitatu kere ning pani Neveli mõtete sisemuses kõlama ähvardavad sõnad:

,,Sa ei pääse kuhugi!"

Nevel oleks koleda Laanevanaisa sõnu isegi uskuma jäänud - niivõrd sisendusjõulised olid need - , kui aga järsku poleks lammaste juurest kostnud erutatud kisa. Seda tegid lambaid valvanud karjused, kes olid eemalt juhtumisi tähele pannud metsarahva tasuväge. Metsatukake ei varjanud ju kogu vaadet nõia talu juurest söödile. Nevel tegi kärmelt kindlaks, et teda ennast lambavahid tähele polnud pannud, ning ei viitnud rohkem aega. Kas nüüd või mitte iial! Karjused alustasid karja ajamist kaistva tara taha, ent esialgu hoidsid segaduses lambad korratult puntrasse. Sinna Nevel end rebase kombel maadligi hoides hiiliski. Tal oli õnne. Üks utetall oli teistest pisut maha jäänud ning leidis nüüd ootamatu lõpu Neveli noa tehtud kõrilõike läbi. Nevel võttis lambakorjuse endale selga, üksikasjalikumaks maskeerimiseks polnud enam mahti. Poolkükakil sibas ta määgiva karja sisse, kes oli nüüd karjuste ja krantside utsitusel taibanud avanevate väravate poole liikuma hakata.

Kohingi tõusis taas. Metsalised olid liikuma hakanud. Lambad kiirendasid ärevusest sammu, Nevelil oli tükk tegemist, et nendega sammu pidada, sest ainult karja keskel suutis ta enam-vähem märkamatuks jääda. Sedagi vaid inimeste jaoks, sest metsarahva ees ei läinuks taoline lollitamine nii ehk teisiti läbi. Ta pidi usaldama lojuste suunda - ise ta pead tõsta ei saanud, vaatamaks, kuhu läheb. Läbi lammaste haleda määgimise ja jalgade trampimise kuulis Nevel mehehäält: ,,Mis siin sünnib?" Üks karjustest seletas kiiruga midagi vaimudest ja tontidest, kes kogu väega kallale tulevad, aga rohkem Nevel ei kuulnud. Igatahes oli selge, et nad olid jõudnud Kurvitsa õue peale. Selja taga kostis sulguvate väravate ägin.

Esmalt tasahilju piiludes, ega keegi ometi tähele ei pane, lipsas Nevel, surnud lammas endiselt seljas, aida taha varju. Siit võis jälgida hoovi ja sellel toimuvat. Tõepoolest, Hillol oli igati õigus olnud. Elumaja oli väga kõrge, vähemalt nelja korrusega, milletaolist kodukandis keegi polnud ehitanud. Aga mida Hillo polnud teadnud või unustas mainida, oli hämmastav asjaolu, et tare seisis kahel määratul kanajala kujuliseks tahutud postil ning keerles aeglaselt vastupäeva. Keerlemist polnud Nevel ennist kaugemalt tähele pannudki. Polnud siiski võimalik aru saada, kuidas keerlemine täpsemalt toimus, sest postid ise paigast ei liikunud, liikus ainult tare nende peal. Igatahes tuli nüüd salaja kuidagi tarre pääseda: nii nägi plaan ette. Mis hoovist väljaspool toimus, polnud näha, kuid valjenev ja siis taas vaibuv undamine andis mõista, et seal käis mingi vihasemat sorti möll. Siiski võis Nevel esialgu kindel olla, et metsaliste tasu teda praegu ei ähvarda. Veel.

Lambad olid endiselt närvilised ja rabelesid siia-tänna ringi. Ka koerad olid väga rahutud; otsekui ühest suust hakkasid nad korraga läbilõikavalt ulguma. Lautadest kostis lehmade ja härgade sügavahäälset ammumist. Õuele ilmus kiirel sammul üks neiu, kes sosistas lammastele midagi kõrva, mille peale loomad tuntavalt rahunesid. Neveli meelest oli tüdruk väga ilus - pikad lahtised pruunid juuksed olid osaliselt hallikasvalge, kuid väga puhta kasuka all (ilmselt oli kasukas tehtud mõne õnnetult lambaks moondatud hingekese ihukattest) ning palged õhetasid hommikusest külmast. Tüdruku silmad olid sügavpruunid ja soojad, kuid hoolimata lohutusest, mida tüdruk lammastele jagas, võis neis siiski aimata ärevust.

,,Mis juhtus?" küsis neiu ühelt karjuselt.

,,Metsast tuli terve suur vaimude vägi, sute ja põtrade seljas, ründasid meid. Me tulime kohe karjaga sisse ära ja isand ise läks nendega maid jagama. Nüüd nad seal taplevad," seletas karjane kiiresti.

See lisas neiu näole murevarje. Ta tõttas kohe aida juurde ning sealt Nevel ta kätte saigi. Välkkiirelt kattis ta ühe käega tüdruku suu, teisega surus noatera talle vastu selga. Võib-olla natuke liigagi tugevalt.

,,Kui karjud, löön väitse selga ja kisun sealtkaudu sooled välja" sosistas ta pantvangile kõrva.

Tüdruk noogutas vaevuaimatavalt. Tal oli olnud ebaõnn kunagi taolist asja ise pealt näha. Siis, kui üks röövretk nende kodu juurde oli tulnud ja omad mehed nad viimseni maha nottisid. Seetõttu mõistis ta ähvardust.

,,Kas tares on kedagi?" küsis Nevel.

Tüdruk raputas pead. ,,Mkmm."

,,Petad?!"

Neiu tõmbas Neveli käe suust eest ära, nii palju, kui too seda võimaldas, ning sõnas: ,,Ei peta. Teenijad on praegu kõik välja kamandatud ja sõsarad..." Tema häälest aimdus ebamugavust, ,,...sõsaraid pole praegu siin."

,,Kuidas tarre pääseda?" päris Nevel kiiresti edasi. Kanajalgadel maja kõhu all ei paistnud eemalt vaadates ühtegi luuki, kust sisse saada.

Vastuseks pomises neiu midagi arusaamatut enda ette. Silmapilkselt nad mõlemad lausa tõmmati suure jõuga aida juurest maast üles maja poole. Ja... läbi põranda otse tarre.

Nevel ahmis hämmastusest õhku, kuid hoidis tüdrukut endiselt kõvasti kinni. Eks võiski ta ju aimata, et nõia elamises nõidust juba jätkub.

Pajaauk seinas oli ainus, mis hämaras vinguses ruumis valgust jagas. Ühes nurgas laiutas suur savikummiga ahi, mis oli ehitatud üsna kõrgele paekividest astangule, ilmselt selleks, et ahi ja laudpõrand kokku ei puutuks. Ahjuesine oli täis igasuguseid potte-kausse-kulpe. Seinte ääres külitasid kitsad magamisnarid, nende vahel mõned kirstud. Ruumi jätkus lahedalt ka pikale lauale ja paarile pingile. Tõenäoliselt oli tegu teenijarahva elu- ja tegutsemisruumiga. Nagu tüdruk kinnitanud oli, polnud tares hingelistki, ainult keerlemine pani põrandalauad nõrgalt ägisema.

Seinal nagis rippuv köiepundar oli just see, mida Nevel parasjagu vajas. Ta vajutas tüdrukule esmalt esimese ettejuhtuva nartsu suhu, et too vahepeal häält tõsta ei saaks, ning sidus siis tal käed randmetest kinni. See tehtud, võttis ta veel teisegi köie ja sidus selle üht otsapidi neiu piha ümber, teist otsapidi enda vöö ümber, jättes liikumisruumi vahele kõigest paari küünra jagu. Nüüd võis ka tropi suust uuesti välja võtta. Teisele korrusele viivale redelile osutades kamandas Nevel: ,,Lähme üles!"

Redel osutus piisavalt laiaks, et kahekesi kõrvuti üles ronida. Nad jõudsid tuppa, mis ei erinenud just palju alumisest. Ka siin kõhutas lai savikummiga ahi, kuid erinevalt allkorruse omast oli sellele laotud vaid üsna madal paeplaatidest alus ning ahju ees puudus toidunõude hunnik. Seinte ääres taas narid ja lavatsid, mis kaetud imeilusate peene kirjaga vaipadega, kirstud, toa keskel laud paari pingiga. Hoolimata valitsevast hämarusest võis ära tunda pererahva eluruumi - puhtama ja uhkema, kus musta tööd ei tehtud.

Nevel ei teadnud täpselt, kust leida seda, mille jaoks ta siia oli tulnud. Küll võis üht-teist teada tema pantvang.

,,Kus Kurvitsa tiivad on?" küsis ta otse ja keerutamata tüdrukult. Viimane võpatas järsult ning oleks vist tõesti suutnud jalga lasta, kui köis poleks tema liikumisvabadust kõvasti piiranud. Kohe rabas ka Nevel ta uuesti kinni.

,,Kõnele nüüd!"

Tüdrukul polnud erilist võimalust. ,,Veel üles," sõnas ta alistunud ohkega. Järjekordne redel viis suletud laeluugini. Neiu pomises taas vaikselt midagi ning tõstis kinniseotud käed üles, et sõrmega luugilauale mingisugune arusaamatu kujund teha. Luuk nõksatas ja avanes lükates kergelt.

Nad olid nüüd kolmandal korrusel, pimedamast pimedas toas. Väljast tulev valgus maalis seinas oleva ukse heledad piirjooned ning Nevel pusis selle riivist lahti, et silmad sees midagi seletada võiksid. Väljas kostis endiselt hõiklemist ja ulgumist. Tuba ise oli aga õige omapärane - ahi puudus ja õhk oli umbes sama jahe kui kuskil kuuri all. Lihtne äsja ülestehtud säng seina ääres, samalaadne kui lavatsid allkorrustel, viitas ometi, et toas magatakse aastaringselt. Paar lukustatud kirstu ja keskpõrandal olev järike olid täiesti tavalised toa osad. Küll ei saanud aga sama öelda seinal rippuva kraami kohta. Kõikvõimalike metsaelajate nahad, mille seas oli täiesti tundmatuid, ilmselt kaugetelt maadelt tooduid, aga ka arvatavasti üks inimesele kuulunud ihukehakate; paar laia trummi, vana kahe keelega kannel, terve rida maske, üks hirmuäratavam kui teine, pundar kirjusid paelu, osadel sõlmed sees, lisaks veel palju säherdust, millele Nevel üleüldse nime ei mõistnud anda. Küllap pidigi ühe õige nõia tuba kummalisi asju täis olema, mõtles ta ringi vahtides. Ainult tiibu ei paistnud kuskil olevat. Kas on tõesti magamisaseme all, nagu Hillo oli arvanud?

Kuskil all kõlas kobistamist ja inimeste juttu. ,,Kähku, otsi välja!" käsutas Nevel ning tüdruk, ehkki ikka veel ajuti kõheldes, põlvitaski otsejoones sängi juurde ning kompas selle alt, niipalju kui kinniseotud käed võimaldasid. Peatselt ajas ta end jalule, kaks suurte sulgedega tiiba näpu vahel.

Tiivad olid tõeliselt kaunid, vanaaegsete meistrite tipptöö. Valged õrnade mustade täppidega suled (meenutades sellega veidi metsarahva karva) andsid poolpimedasse tarre justkui valgust juurde, neis oli tugevust ja õrnust. Ükski sulg polnud katki ega asunud vales kohas, kõike oli läbi aegade hoitud nii hästi kui iganes võimalik. Ja seda, et nad olid vanad, seda tunnetas isegi vaimuasjades muidu nii tuim Nevel-poiss. Ta võttis need enda kätte peaaegu et hardalt, ahmides vaatepilti, mis seniajani oli olnud harvade väljavalitute õigus. Tiivad! Päriselt!

,,Kuidas nad käivad?" päris ta tüdrukult, kelle nime endiselt ei teadnud. Ka viimane oli jäänud imetlusega tiibu silmitsema, nõnda et ei taibanud isegi appi karjuda, kuigi Neveli väits tema selga enam ei torkinud.

,,Lihtsalt. Paned käe vastu ja valmis."

Taas pidi Nevel imestama. Vaevu oli ta saanud käe ja tiiva kohakuti asetada, kui see oli mingi imeväega käe küljes. Justkui oleks Nevel sedasi sündinudki ja terve elu tiivuline olnud. Polnud võimalik aru saada, kus lõppeb oma käsi ja kus algab tiib; suled näisid otse käenaha seest välja kasvavat. Samas jäi ka labakäsi koos sõrmedega vabaks, nii et päris linnuks ta ka ei muutunud.

,,Kogu see siin... Sinu pärast, eks?" küsis tüdruk äkki vaikselt.

Nevel pidi hetkeks oma uue väljanägemise imetlemise katki jätma ning pööras pilgu pärija otsa. Ta otsustas mitte üleliia keerutada.

,,Jah! Metsarahvas, ajavad taga," sõnas ta. Ja seejärel: ,,Kas nad pääsevad sisse?"

,,Ei tea. Aga isa on vägev, ta mõistab nendega toime tulla," vastas tüdruk. ,,...ja sinuga ka."

Nevel jättis viimase märkuse tähele panemata; tiivad olid ikkagi liiga kütkestavad, et muu peale aega kulutada. Erutusvärin hinges, sättis ta ka teise tiiva käele ning...

Talle vaatas vastu paar sügavpruune silmi. Tarku, hirmsaid, teravaid. Natuke sarnaseid ennist söödi peal metsavanaisa omadega, aga siiski teistsuguseid. Kui metsavanaisa pilgus lõrises taltsutamata elaja heitlik äkkraev, mis sind kohutab nagu kohtumine karja lõupenidega, kelle meelevalda sa kogemata oled sattunud, siis nüüdne pilk meenutas kõige enam ehk mitmete esivanemate põlvkondade hukkamõistu, karmi ja kalki, samas haletsevat selle üle, et uute aegade lapsed on lõhkunud aastatuhandeid katkemata hoitud püsivuse. Ja midagi oli selles pilgus veel... Imestus. Imestus juhtunu üle, ilmselgelt. Et keegi oli söandanud nii alatult ja samas tarmukalt, tähelepanu hajutamiseks metsahõimu ära kasutades tungida kaugemale kui paljud enne teda olid suutnud; petuga pooleks, oma halba õnne põikpäiselt tagant piitsutades, nii et viimane oli lõpuks lausa sunnitud õnneks pöörduma, jõudnud siia tema, Kurvitsa, enese tarre ja pannud iidsed pühad tiivad enesele kätte.

Imestus ei kestnud ehk kauem kui vaid paar hetke. ,,Välja! Minema!" suutis Nevel vaid mõelda ning seinaluugi kolksudes tuiskaski endalegi üllatuseks toast välja külmade hingekuutuulte sekka. Uhket ja meeleheitlikku sööstu saatis Kurvitsa lihase tütre Ahe kiljumine, kes oli endiselt Neveli külge köidetud ja pidi seetõttu kaasas rippuma. Nevel ei vaadanud tagasi, ta tõusis järjest kõrgemale, kuni temast ja tüdrukust oli näha ainult pisike must täpp. Siis kadus seegi tervet laotust katva halli pilvevaiba sisse. Paar hauka seljas sõitvat jälitajat metsarahva seast püüdsid küll esialgu talle järgi jõuda, ent loobusid üritusest peagi ning kogu laanehõim, kes oli vahepeal pidanud Kurvitsa nõiaväega rinda pistma, enne kui kõigile pooltele selgus, milles õieti asi, pöördus pettunult tagasi padrikuisse.

Kurvits vaatas lahkunuile kaua vihaselt järele, kuid ei öelnud midagi. Ühtegi sajatust ega nõiasõna ei pääsenud seekord ta huulilt. Need poleks niikuinii siinkohal toiminud. Sajatus oleks talle enesele tagasi tulnud ja nõidusega kõikide aegade suurimat varast maa peale kukutada oleks tähendanud ka tema kalleima tütre hukku. Seda Kurvits ei tahtnud, ükskõik, mis muu ka poleks juhtunud. Aga seda teadis Kurvits ometigi hästi, et niisama lihtsalt kogu see asi ei jää. Tigedalt sulges ta ukse ning kadus tare pimedasse sisemusse, tagasi valgustkartvate asjade maailma, kuhu ta isegi õieti kuulus.

Jutt: Mina, kass ja avakosmos (Manfred Kalmsten)

- "Mul olid võimalused juba aastaid, paraku, aga ainult paberil. Liidu seadustik inimkatsetuste osas on arvatavasti tänaseni äärmiselt - tagurlik."

-"Ma saan aru ka hirmust ja eelarvamustest, kuid kui katsete kulg on osavõtjatele absoluutselt ohutu, siis ma ei näe mingit põhjust iganenud standarditest ja väärtustest kinni hoidmiseks."

- "Võtkem närvisüsteemi kui elektroskeemi ja elektro-neuroloogi kui insenerikätt.... kõik on nii ümbersuunatav, vähemalt ajutiselt"

- Katked prof. Evan Lambrecht-i esinemisest, endisaegses propagandistlikus telesaates "Impeeriumi õhtud".

Kell kukkus ning justkui selle tähistamiseks virutas Iversen mulle lahtise käega keset selga sõbraliku laksu. Või pigem hoobi, mille kõige täpsemaks iseloomustamiseks võis öelda, et tegemist oli kõike muud, aga mitte patsutusega. Üritasin tekkinud köhahoogu maha suruda ning teenisin norrakalt ära heatujulise naeru.

"Köhi, köhi, mõnda aega pole sul seda nagunii võimalik teha," kõlas sõbralik soovitus mu läkastamise saateks ja "No, kasuta nüüd juhust, meha," lisas ta oma pooldekõrva hambaridade vahelt, kui nägi, et ma mitte tema sõnade järgi talitada ei taha.

Ajasin ennast uuesti sirgu, köhahoog oli vaibunud ning nägin, et Olef tegi käega liigutuse, nagu tahaks veel korra oma kamraadlust kinnitada. Näitasin talle mõttes trääsa ning heitsin ennast operatsioonilauaks nimetatavale sõrestikule. Doktor Krauss, kes kogu Iverseni pullimist - nii ta seda ise nimetas - apaatselt jälginud oli, ärkas justkui ellu ning mõned minutid hiljem olin ma juba rihmade ja klambritega sõrestikule tõmmatud, saateks Iverseni poolsed võltssüdamlikkusest tilkuvad küsimused stiilis: "Tahad ma toon sulle kohvi, aga kokat, kokat ikka lonksukese võtad või üks kiire sigarett äkki?"

Enamus neist küsimustest olid inspireeritud sellest, et Krauss oli "kass läbi lukuaugu" taktikat kasutades kummist hambaklotsi otsas oleva vooliku mulle juba hingetorru surunud. Tundsin kuidas ta traadid mu kopsudesse lükkas - kõigepealt vasak, siis parem.

Lebasin nagu kuivama tõmmatud voodilina ning üritasin norralase katkematut lõõpimist meelelahutusena võtta. Krauss tegeles ennastunustavalt nõelte märkepunktidesse surumisega ning mõne hetkega nägin välja nagu tuulerõugete käes vaevlev siil.

Ei mingeid küsimusi, et kuidas ma end tunnen või kas oli väga valus. Lihtsalt sihikindel asjatamine millegi kallal, mille teemal mul puudus pärast rihmade kinnitamist igasugune sõnaõigus.

Krauss kadus vaateväljast ning juba hetk hiljem tundsin ma, kuidas laud koos minuga püstloodi tõuseb, seejärel pöördub ning kõik, mis ma nägin, oli Iverseni nimelise juuksepahmaka väljumine. Tema sõnade järgi oli protseduuri jõledam vaadata, kui läbi elada. Selles osas ma nõustusin, aga täpsustaksin, et jõledam vaadata küll, aga alles siis, kui sa tead omadest kogemustest, et mis täpselt toimub.

Edasine oli juba vaat et rutiin - Krauss kontrollis rihmasid, ühendas kaablid ning jõnksutas klambreid paika. Liigutas veel korra isegi elastset koonust mu kurgus, justkui kindlustamaks, et mul ikka võimalikult ebameeldiv oleks ning tegi tuimestussüsti - veeni.

Järgnes aju verevahetust kiirendav süst kuklasse, kõrvus hakkas kohisema ning järgmisena tundsin, kuidas kanüül selga lükatakse. Ootasin, ülejäänud torkeid ma enam ei tundnud.mitte impulssaatori lööke kuklasse. Ma lihtsalt teadsin, mis toimub, see teadmine ei olnud kuidagi kergendav.

Kõige jubedam oli esimene elektrilöök seljaajju. Just nagu lükataks sinna juuspeene nõela asemel hoopis laetud piksevarras. Sellega kaasnev kramp oli nii rebiv, et tundsin, kuidas mu keha üritab läbi paigalhoidvate rihmade tungida. Värisesin üle kere. Higistasin nagu palavikus ja kui mu pilk poleks olnud fikseeritud viimasesse kolmandikku, ehk seina ja lae kokkupuute kohta, siis oleksin saanud ise hinnata, kui suure roojaookeani ma põrandale tekitasin - vahi mõtteid, eksole.

Järgmine löök aju tagakolmandikku oli jälle ainult tajutav. Tundsin, kuidas kõik aeglustub, plastklamber mu suus ja toru minu kurgus hajusid kuskile ära - nagu kõik ülejäänugi - võõrkehad esimesena ja siis keha tervikuna.

Kolmas löök - ma teadsin, et selga - tekitas krambi. Ainult, et enam ei tahtnud vormituna tunduv lihatükk rihmasid purustada vaid justkui nende eest põgeneda - kokku tõmbuda, miskiks kuubikuks, palliks, keraks...millekski. Tundus, nagu ma kisuks ennast kokku.

Neljas pimestas hetkeks. Hetkeks, mis tegelikkuses kestis pea tunni ja sellele järgnev elektro-impulssidevool ülakehas mõjus pigem tüütu torkimise, kui millegi valusana.

Lõpuks hakkas kõik mu ümber surisema, aga see tulenes vist sellest, et Krauss laskis laua tagasi horisontaalasendisse ja siis tuli tema. Tema, see viimane mis magus nagu neitsiveri" - kui Iverseni tsiteerida.

Terve maailm muutus neoonvärveis ruubiku-kuubikuks, millega mängivad kellegi nähtamatud käed. Järgnes vist pimestus - võimalik, et veel üks - ning mu keha tuli justkui kuskilt tagasi.

Märkasin, et Krauss vabastab mind mu viimastest köidikutest - millal ta sellega alustas? - ja kui mu käed vabanesid, lõin automaatselt olematut elektrivarrast oma pea kohal. Sjärgnes okk, p, ehk hetk, mil aju üritab veenduda, et teda ei peteta. Et kas ta on tõesti võimeline kõik töötamiseks vajaliku organismist ise kätte saama. Tunnistada järsku, et varem ülitähtsad organid enam ei tööta, et kas nad pole tõesti kunagi töötanud. "vältida ei saa, see tuleb üle elada"- nii selgitas seda vähemalt doktor Lambrecht.

Ühesõnaga ehmusin, mulle jõudis kohale, et ma ei hinga, et veri mu soontes on kuum ja liigub kiirete lainetena ning kopsud mu rinnus lihtsalt tuksuvad, on lihtsalt olemas ja tuksuvad südame taktis. Mu käed lendasid instinktiivselt suu ette. Iversen oli mu kõrvale ilmunud - millal ta tagasi tuli - haarasin ta käsivarrest ning surusin oma hõõguva otsmiku selle vastu. Surusin nii kui jõudsin ja ma teadsin, et tal on valus, aga ma klammerdusin tema käe kui viimase terve mõistuse tugisamba külge. Ajus peksis, põlved tõmbusid kõhu alla krõnksu ja ma vajusin norrakat kaasa tõmmates külili.

Minutid möödusid ja kõige hullem läks üle. Ka meeletu tahe õhku sisse tõmmata kadus, ehkki kurgus pakitses endiselt ja keel tõmbles iseenesest suus ringi. Siiski, tasapisi taastus kontroll iseenda üle ning enam kurku ei tõusnud.

Tõusin uuesti istukile, Krauss oli momentaalselt platsis ja mõõtis mu pulssi, kontrollis ajuimpulsside sagedust, peksis oma haamriga mu põlvi, torkis indikaatornõelaga närvipunkte - see oli juba harjumupärane. Rutiin, ehk midagi, millega harjud pärast esimest korda. Aga see abitu ahastus, toimetulematusetunne, lämbumistundest tekkiv surmahirm - need on asjad, mis löövad vist rivist välja elu lõpuni.

*

Lahkusin med-sektsist juba omal jalal. Komberdades, kuid siiski ise. Angaari jõudes aitas Iversen mul skafandrisse ronida ning alati valmis Krauss lükkas uinutinõela jaoks mõeldud ja skafandrikrae küljes oleva kanüüli mu kaelaarterisse.

Torge oli tajutavalt võõras. Üldse, mitte miski ei olnud nagu peab. Ka õlgadele laskuv kiiver tundus jälle vale kujuga olevat. Lülitasin sideraadio sisse ning kuulsin Kraussi häält: "Kontrollime - lülita esimene sisse!"

Lõin vasaku käega vastu kaelast paremal asetsevat kummiga kaetud stopperlülitit. Lülitit, mis aktiveerib vasakpoolse. Vasaku vajutamisel - toimis - tekib omakorda lühis, mis aktiveerib süstla ning arterisse sisestatav unerohi lülitab mu sekundiga välja.

Viimase võimaluse vahend kriisiolukorraks, katsetusteks raskendatud tingimustes.

Juhuks, kui enam vaimselt ei jaksa.

Selle Vajalikkuses olin ma veendunud kohe, kui nägin laborivideotelt endal kõri ja rinnakorvi rebestavaid impanse. Kui hulluks võivad minna inimesed, polnud mul aimugi ja parem oligi.

Iversen oli ka skafandrisse pugenud ning Kraussi juhtimisel sisenesime angaari. Nelikturbiinliikur seisis stardivalmilt väljumisluugi ees kogu oma tobeduses. Kaks korda neli turbiini nagu jalad ja juhtpult kui pea kaabeldusest ja tugisambast koosneva kaela otsas - kosmosekass, mis kosmosekass - ainult saba oli puudu.

Iversen liikus skuutri juurde, täpselt nagu mina kaks päeva tagasi - rollid olid jälle vahetunud. Tema üleeile 126 minutit avakosmoses - mina täna 120+. Kui kõik sujub, siis võib-olla isegi ülempiirina määratletud 140, aga eks näis.

"Hei, Balt, kass on suht läbi, see tähendab, et ta on normis, aga turbiinide jahutussüsteem kukub ülekoormusel ära." See oli Lannings, valgetes tunkedes pardamehhaanik ning nagu kõik teisedki, ei kutsunud temagi mind nimepidi, vaid rahvuse järgi - balt.

"Vaheta nelikuid iga 30 minuti järel, kuuled, ära kauem jõriseda lase. Iversen - jälgi ka, et ta vahetaks, tuleta talle meelde, ok? Kui see läheb, siis on mindud ja nii, et keegi enam kokku ka ei korja - sõelaga ka mitte, selge?"

Midagi minus kihvatas, ma ei tea miks, aga miskipärast tundus, et valged tunked ja mehhaanik on midagi, mis on äärmiselt vale - nagu pühaduseteotus. Lapsepõlvest mäletasin, et tunked olid rohelised, sinised, aga mitte valged. Mitte iialgi valged.

Isegi Krauss oma kirurgikombekas ei näinud nii kuradi steriiline välja nagu see tunkedesse kukkund pask.

Ma ei saand enam, pöörasin pilgu ja astusin kassile - las raisk seletab, las ta muliseb oma nelikutest ja kurat teab millest veel. Närvi ajas, et sidet ei olnud võimalik välja lülitada. Tänu sellele pidin ma, lisaks niigi sitale enesetundele, kuulama veel, kuidas see kuradi Tehno-Willy seletab midagi "nii jahutussüsti kui ka balanssaatorite miskipärasest väljalülitumisest tsipakenegi üle piiri tõusva tempra korral". Lisaks veel tiraad selle ohtlikkusest ja ma lootsin, et ta sureb - kohe ja äärmiselt piinarikkalt.

...Kollane, roheline ning uks mu ees avanes - käivitasin kassi hõljukina ning sõitsin vahelüüsi, pöördusin istmel ja nägin, kuidas alla laskuv uks Iverseni minust lahutama hakkas. Mida rohkem tema skuuter sulguva ukse taha kadus, seda jõulisemalt mu süda puperdas. Ma polnud veel kurat, tühjuseski kui juba - juba.

Imelik - esimene minut väljas on kõige raskem, sest siis sa oled järsku seal ja teised on sees.

Muidugi, Iversen rääkis, et 126-l ta tundis, kuidas tähed ta silmist sisse hakkavad lendama. Justkui ainult selleks, et rindkerre söösta ja seal nagu pärmitainas paisuma hakata ning samal ajal kumiseb peas: " Ära tõmbel, rahu, kõik on kohe ok."

Edasi ta ei pidanud enam vastu - kerge kõks vasakule poole kaela, siis paremale - kõik. Ning minul tuli kassile ronida, et tagasi sõita, aga see pole see.

Välisluuk hakkas tasapisi avanema, ootasin kannatamatult, ükskõik mida, aga ära siit kahe ukse vahelisest põrgust, ära sinna... lõpuks ometi.

Hoolimata esimese minuti seadusest tundsin avarusse jõudes, kuidas paanika kaob. Viha valgete tunkede ja Henningsi vastu kadus. Ka hirm kadus tasapisi ja tahtmine, et Olef kogu aeg nähtaval oleks, kadus ka.

Võib-olla, et see ongi see murrang, millest Lambrecht rääkis. See, mida me saavutada üritasime, oli käes. Hetk, mida olime minut-minuti järel pikenevate katsetega siin juba kolm kuud taotlenud. Võimalik, eks näis Eerik - sadanelikümmend ja saad tagasi maale. Tundsin kuidas sügav kergendustunne või rahulolu minust üle jooksis.

Käivitasin kassi A-neliku impulssreiimile ja tundsin, et turbiinde paarisjõnksud on kõige rahustavam asi maailmas. Istusin, seljaga sõidusuunda ja nägin Iverseni väljumas.

*

Vaadata polnud midagi, teha ka mitte. Kaks korda oli kõlanud kõrvaklappidest Iverseni röögatus - "Balt, ära unista, vaheta nelikut" ja kaks korda olin ma seda parasjagu tegemas olnud.

Nõjatusin vastu kassi kaela ja vahtisin tühjusse. Eemalt paistis Iversen skuutril, kaugemal süstik - üks kella üheteistkümnes, teine kella kolmes. Igavus, painav igavus ja juurdehiiliv ärevustunne.

Sättisin ennast rätsepistmesse. Paanikanupu asetasin endast vasakule, signaaltuled paremale ning kägardasin ennast, kuni tundsin, et kiiver vastu kassi kolksatas. Kõht valutas ja ma mõistsin, et olin juba pikemat aega kõhulihastega hingamist imiteerinud.

Ikka pingule - lõdvaks, pingule - lõdvaks. Proovisin seda vältida, kuid üle paari minuti vastu ei pidanud. Kasutasin teist meetodit, tõmbasin ennast krampi, lugesin kümneni ja peaaegu, et oleksin üritanud lihtsalt mõttesse tõmmatud olematut õhku mitte kuskilt välja puhuda. Võdistasin ennast, taipasin, et tegin seda täiesti tahtmatult ning.... tegin seda jälle.

"Hingamine ehk vere varustamine hapnikuga pole üldse oluline. Kõik, mida vaja, on meie kehas olemas. Tuleb lihtsalt tekitada vajadus selle kätte saamiseks ja võimalus kiireks ümberlülituseks ja seal tuleb mängu meie seljajaju. Hapniku juurdevool, see vaid kergendab aju funktsioneerimist. Kogu probleem seisneb selles, et ehkki su organism juba teab, et kopsud on lihtsalt vooluring sinu kehas, ei taha sinu alateadvus sellega leppida,kui nüüd kogu protsessi lihtsustada" - Lambrechti sõnad.

Kahjuks ei mõjunud need eriti rahustavalt. Oi, kuidas ma tahtsin hoopis oma aju funktsioneerimist lihtsustada. Tõmbasin ennast kägarasse ning surusin kiivris pea vastu põlvi.

Üritasin ette kujutada, et kiivrit pole, et ma surun põlved oma silmakoobastesse ja kõik läheb paremaks, paremaks. Ma olin läbinud katsetused kinnises ruumis ja vees ning nüüd viimane tiir, ehk neli-viis kuud avakosmoses.

Pea vastu ja sa saad minema.

Olukord hakkas tasapisi laabuma, rinnus ei põletanud ja kumin peas kadus. Surusin pead veel rohkem vastu põlvi ning vajusin poolunne. Mind äratas Iverseni röögatus kõrvaklappides: "Balt, tahad vist juppeks lennata, eksole? Kuhu ma su tükid saadan, kõik ühte kohta või puistan õhust üle Rewalsinki?"

Vaatasin ehmunult kella ja nägin, et kolm minutit oli üle läinud. Tõusin, lükkasin tõepoolest välja lülitunud jahutuse uuesti sisse ja vahetasin nelikut.

Et "neid" mõtteid eemale hoida, üritasin meelde tuletada Lambrechti juttu. "Esimene asi, mida emaüsast väljudes teeme, on see, et me hingame hapnikku. Me teeme seda reflektoorselt enne, kui me seda tegevust tegevusena tajuma hakkame. See saadab meid kogu elu ning ehkki aju on närvide elektriga sugereerimise tulemusena võimeline kuni kolm tundi ilma otsese hapniku juurdevooluta töötama, ei ole meie teadvus võimeline sellega leppima. Kui inimest kägistada, siis ta satub paanikasse - teate ju seda."

Teadsime ja tundsime, esimesed katsed olidki üks suur hästitasustatud õudusunenägu.

Lambrecht soovitas meil suruda käsi rusikasse ja jälle lahti - hingamistaktis ning natuke aega see petekas aitas, kuid hoolimata sellest me nutsime, lasksime ennast hirmust täis. Üritasime röökida, appi karjuda, väänlesime rihmades ning iga õhtu vandusin ma, et see viimane kord jääb viimaseks.

Aga jah, 118 minutit juba ja kõik oli peaaegu, et korras.

Kosmosekass liikus minu all edasi kergete võngatustega, kõigepealt NE ja SW turbiin, sekund pausi, ja siis SE ja NW - nagu laulutaktis. Laulu, ühe kindla laulu, mida ma lapsena endale kogu aeg ette mängisin, teinekord tundide kaupa - ühte ja sama lugu.

See oli Nancy Weddingi "Stardust", kuid ma ei mäletanud enam sõnu. Polnud vist kunagi mäletanudki. Universal oli tollal minu jaoks poolvõõras keel - ning see, millest see piltilus brünett plaadikaanelt laulis, jäigi mulle mõistmatuks.

Lihtsalt see rütm, lihtne kuid haarav rütm, mida praegu mängisid mulle ette neli piklikku turbiini, valju ja katkendliku, kuid samas kuidagi püsiva nurrumisena.

Ümisesin omaette esimesed read ja taipasin ehmatusega, et ma kuulen oma häält - ei, pole võimalik - meelepete.

Lihtsalt ettekujutus, mis tekkis ainult hetkeks, aga see-eest hirmsaks hetkeks - kuradima hirmsaks.

Langetasin käed, mille olin juba löögivalmilt kõverdanud, tagasi enda ette ning hakkasin hoopis vastu kassi selga takti lööma. Järjekordne tõestus, et nii paanikanupp kui märgutuled on mõttetus. Kui ikka tunned, et kontroll kaob, siis vilgutades ülevaate andmine on viimane asi, mida sa teha tahad. Lihtsalt, kui tunned, et murdepunkt on lähedal, siis lööd ennast auti - lihtne, konkreetne ja toimiv. Aga jah, ehkki kõik tundus sujuvat, tuli valvel olla. Loendur näitas 127-t minutit ja võis kindel olla, et see "kramp" ei jää viiimaseks.

Mõtlesin, kas äkki katkestada, pöörata ümber ja kutsuda Iversen vastu? Samas, ärevust ega paanikat polnud ja enesetunne ei olnud kuskilt otsast halvemaks läinud. Pigem vastupidi - ehk tõesti murrang?

Jätkasin õttes ümisemist.

"Üle kolmekümne minuti vastu taevast vaadates, juhtub..." oli esimese salmi algus. Järsku ma teadsin seda nagu oleks ma seda kogu aeg teadnud. See oli alateadvussesse salvestunud ja nüüd päästis mind sellest tapvast igavusest, kustutades viimasegi hirmutunde ja toites lapsepõlvemälestustest tekkinud eufooriat.

Laulsin mõttes, suud liigutamata edasi, kuid hoolimata sellest ma lihtalt tundsin, kuidas kogu lugu heliseb kosmoses. Kui ma viimase ahastava refrääni "Tõuse ja tee, mida sa tegema pead..." kosmosesse paiskasin, siis teenisin kassilt sellega heakskiitva njäugatuse.

Silitasin teda ning tundsin, kuidas kiisu mulle tänulikult vastu nurrub. See oli meeliülendav, jätkasin laulmist ning kass müristas nurruda, mis jaksas. Huvitav, kas see Iversenini ka kostis. Otsisin pilguga Olaf-it ja nägin, kuidas ta heakskiitvalt ja laulu taktis märgutulesid vilgutab - ka tema kuulis - loomulikult.

Kosmoses ei ole heli...barjääre ja laul, laul, mis suudab olla nii hingematvalt ilus, ei saanud kedagi külmaks jätta. Ka kassi mitte, pisikest kosmosekiisut, kes minu laulu saateks oma helisevaid njäusid kuuldavale lasi.

Jah, kass, kes njäugus mulle.

Silitasin teda katkematult ning tundsin, kuidas tema keha soojus läbi mu kinnaste tungib ning märkasin silma nurgast, kuidas Iverseni sõiduk meist vasakule ilmus.

Kass kiunatas haledalt - Iversen ei meeldinud talle. Alati lõõpiv ja tahumatu Iversen ei meeldinud kellelegi ja ei meeldinud seega ka kiisule.

Surusin sõrmed sügavamale tema kasukasse, kuid see ei aidanud. Minu kosmosekiisu kartis. Iversen vilgutas tuledega ning kass muutus veel ärevamaks. Tundus, nagu tahaks ta ennast tagajalgadele ajada - avakosmoses.

Sa mu rumaluke, sul pole ju jalge all kindlat pinda, ainult tühjus - tobuke. Surusin käed ümber kassi kaela katsudes teda rahustada, kuid sellest polnud abi. Nägin, kuidas lendav norralane veelgi lähenes ning tundsin, kuidas kassist käis läbi hirmuvärin.

Viipasin käega, et ta eemalduks - kiisu oli ju silmnähtavalt paanikas. Rahmasin veelkord käega, kuid kassi näugumine muutus juba hüsteeriliseks. Tuli ta maha rahustada. Kui ta täiesti paanikasse satub ja rabelema hakkab, kukun ma ju ta seljast. Ise-enesest püüaks skuuter ju mu kinni, aga kass jookseks minema ning katsed tuli lõpule viia - ma pean maksku mis maksab kiisu maha rahustama.

Mingi mütsatus ja kiisu ahastav kräunatus äratas mu mõtetest ning pead pöörates nägin, et Olef oli tulistanud haaketrossi kassi külge ning vilgutas tuledega - aga mis sest trossist?

"Ma ei pea ju tulema. Sina ka ei pea tulema - pole vajadust - kiisu rahuneb maha niipea, kui sa eemale lähed," tahtsin ma talle karjuda, kuid avastasin, et mu kõnevõime on kuhugi kadunud. Aga, ta nagunii ju ei kuuleks mind ja... kurat, mingu meist lihtsalt kaugemale.

Pidin talle kuidagi märku andma, kuid nii kui ühe käe kassi kaela ümbert ära tõmbasin, tundsin ma, kuidas ta üle kere värisema hakkab. Värisema - ei, kass lausa vappus nagu palavikus. Seega surusin käe uuesti tema kaela ümber ning lauspaaniline võdisemine katkes kui lõigatult. "Ma saan hakkama," kinnitasin ma endale. "Mu kass jääb mulle alles ja ma ei hinga, aga ma saan mõelda ja sa kuuled ju mind."

"Tasa-tasa kiisu," sosistasin kassile veel mõttes julgustavalt kõrva ning sain vastutasuks tänuliku njäu. Mõtlesin, et mis oleks saanud, kui ma oleks Iverseni skuutrile roninud, kassile käega löönud ning taipasin, et midagi veab mind kuhugi, kuhugi ära.

Haakisin käed tugevamini ümber kiisukese kaela. Surusin kannad tema pehmesse kasukasse, võimalikult ettevaatlikult, et ma ma talle haiget ei teeks.

Alles siis pöörasin pead ning nägin Iverseni mulle mõistmatult vastu jõllitamas.

See siga oli kassile selga roninud, ehkki ta nägi, et loom kardab ju teda.

Kes kurat selle norralase peas on - kass hakkab ju kohe jälle paanitsema. Iversen aga sikutas mind turvakaablist ja ma pidin ühe käe lahti laskma, et kaablirihma lahti haakida. Ta astus mu kõrvale, kummardus ja vahtis mind hullunud pilgul. Mis ta ütleb, mida ta räägib - mõtlesin ja järsku taipasin, et kass on magama jäänud.

Rahulikult ja soojalt lebas tema keha minu all. Naeratasin Iversenile ning surusin uuesti käed kassi kaela ümber, ignoreerides meest, kes üritas mind vist püsti tõmmata. "Ei , ei, ma ei lähe kuskile mu pisike kiisu, jääme siia. Minu pisike kosmosekass ja loll norrakas läheb ka kohe ära," sositasin ma uinunud kosmosekiisule ja sulgesin silmad.

Sildistus: "Liit dr. Evan Lambrecht-i vastu."[653]

- Salvestise nr. 642 ([ 4/4 ] 7/7) põhjal.

Jutt: Kasper (Krafinna)

See hommik algas nagu iga eelminegi. Päike tõusis, meri vajus, tuul ulgus; toit, mis ei toida, lendas õhus. Suurem ja väiksem, sidistav ja säutsuv, põrisev ja plagistav.

Maa peal kõndis samuti toit. Aga kuskil kaugel, merede taga.

Kasper kummardus peeglikillu kohale ja vaatas end üle. Kõik oli nagu ennemuiste. Kõrvad pea küljes, suu peas, isegi hambad ei paistnud suuremat logisevat. Karvkattega oli natuke kehvemini. "Kaltsu pole vaja," arvas Kasper, "see on kasutu," ja kratsis ettevaatlikult kõrvatagust, otsekui hellitades libisema kippuvat peanahka.

Otsustamine oli karm asi. See nõudis tahtejõudu, enese sundimist. Aga otsustama pidi. Kaua ei saanud see enam olukord jätkuda. Viimane laev jooksis karile ligi kümmekond aastat tagasi. Iga viimanegi kui varbakont oli ära näritud. Kasper hoidis aga üht sõrmeluud tallel. Masenduspäevadeks. Aga aeg, mil ükski impulss kehas enam ei käivitanud ülestõusmise, koperdamise, roomamise instinkti, oli väga lähedal. Umbes sama lähedal kui tühjuspäevadel natuke aega tagasi. Kuigi täna hommikuks polnud Kasper enam kindel, kas see oli 10 või 100 aastat tagasi. Või hoopiski paar. Ajal polnud tähtsust.

Ettevaatlikult, jalga jala ette tõstes loivas Kasper, nagu igal jumalast ja kuradist äraneetud hommikul randa. Ainult kümme meetrit mere piirini, sealt edasi aga mööda rannajoont. Seni, kuni päike oli teinud ära kaare ja jõudnud parastavalt irvitades Kasperi maja kohale. Täna otsustas ta, pea lõhki minemas, jäsemed otsast kukkumas, edasi kõndida. Lihtsalt niikaua, kuni jaksab.

Tagasipöördumisel polnud vähimatki mõtet. Neli seina ei kaitsnud enam vinguva tuule eest, mitte et Kasperil tuulest midagi oleks. Lihtsalt inerts oli sundinud Kasperit arvama, et tal on vaja seinu. Et tal on vaja aset, kuhu igal loojakul kerra tõmmata. Ning isegi inertsi kadudes oli hoidnud ta majamõttest kramplikult kinni. Ja sellest, et ta on Kasper. Kas ta on Kasper? Seda ei teadnud ükski tont. Aga Kasper arvas, et ta on Kasper.

Päike viskas end merre siruli, hetke pärast oli ta uppunud. Kasper jätkas oma teekonda, samm sammu haaval. Päike haigutas end merest välja, aga Kasper kõndis. Ja niimoodi palju päevi ja öid. Ning üht ubrikut, lagunevat, väikest, samas kummaliselt tuttavat, nägi Kasper vahetevahel, siis kui ta oma pilgu rannajoonest kõrgemale rebis.

Kui te kunagi näete rannas üht ähmase pilguga, väga vana ja lagunevate liikmetega koera jonnakalt piki mere piiri edasi rühkimas, siis nüüd te teate, et tema nimi on Kasper. Lihtsalt Kasper. Ja ta on näljane.

estconi jutukirjutustuba

14.07.2012

Jutt: Ta näeb sind, kui sa magad (Leila Tael)

Läbi pimeduse libisesid kaks musta varju, toomata kuuldavale ühtegi heli. Kuigi ruum, milles nad viibisid, oli nende jaoks võõras, suutsid Vaatlejad liikuda suuremate esemete vastu põrkamata või millegi otsa astumata. Nad nägid sama hästi kui inimene näeb valguse käes. Pimedus ei seganud neid, sest nemad olid pimeduse loomulik osa. Nad tulid öösel, kuid mõnikord ka päeval. Tähtis oli, et kõik inimesed magaksid.

,,Kuidas magasid?" Toakaaslasel esitatud küsimus kõlas süütult, kuid selle taha oli osavalt peidetud kahjurõõm. See tõbras teadis väga hästi, et Liblik kannatas unehäirete all.

,,Sitasti. Tänan huvi tundmast," vastas Liblik. ,,Sina pole vist veel magama läinudki?"

,,Ma õppisin Jana juures eksamiteks," ütles Siilike. Tema idiootne irve reetis muidugi, et tegelikult ei jõutud arvatavasti konspekti avamisenigi ja kooli õppekavaga need õpingud küll kuidagi seotud polnud. Oma hüüdnime oli Siilike saanud juba põhikooli ajal. Millegi pärast kutsusid nad pinginaabriga teineteist Siilikeseks ja Hobuseks, olles saanud inspiratsiooni vanast multifilmist, kus siil paksus udus eksles ja hobust hüüdis. Täpsemalt ei suutnud enam keegi meenutada ja Hobune oli nüüdseks juba ammu ennast kusagile rentslisse süstinud. Kõigil lihtsalt ei saanud ühtemoodi hästi minna.

Liblik sai oma nime koos sünnitunnistusega. Kui teda sõjaväkke võetud oleks, siis saanuks seal päris palju nalja. Õnneks kuulutati ta ajateenistuse jaoks kõlbmatuks vaimse tervise ja astma pärast. Viimane oli tal tegelikult ammu kontrolli alla saadud ja õhupuuduse hoogusid tuli ette üliharva. Aga vaimne tervis oli pisut teine teema. Kuigi see õpinguid otseselt ei seganud, tuli ette olukordi, kus Liblik praktiliselt nädal aega üleval istus, sest nemad olid jälle liiga aktiivseks muutunud. Unepuudusest hoolimata oli Liblik suutnud ennast teise kursusega poole peale vedada. Erialaks siis psühholoogia.

Siilike vajus raskelt nari ülemisele korrusele ja hakkas norskama. Kui enamuses ühikatubades oli piisavalt ruumi kahe voodi jaoks, siis millegi pärast õnnestus Liblikul ikka sellise otsa sattuda, kus magamiseks vaid nari jagu ruumi jätkus. Aga ta ei kurtnud. Alumisel korrusel öösiti sülearvuti kuvari sinakas valguses istudes ei seganud ta kedagi. Ja Siilikest polnud nagunii eriti palju kodus. Ta hulkus pidevalt koos oma sõpradega ringi või istus selle Jana juures. Liblikul ei olnud oma tüdrukut. See-eest olid tal nägemused. Niiöelda kujuteldavad sõbrad, kes tundusid vahel reaalsemad kui see kitsas ühikatuba ja Siilike oma norskamisega. Või siis kiilaneva pealaega kõhukas õppejõud, kes ragisevate köhahoogudega vaheldumisi arengupsühholoogia loenguid pidas, unustades aeg-ajalt slaide vahetada ja alatasa lihtsalt teemast kõrvale kaldus. Tema oli Libliku lemmik. See vanamees tundus olevat vähemalt sama imelik kui tema ise. Mitte ainult seniilsuse pärast. Ta oli teistsugune. Tundus, et tedagi külastavad need öised olendid.

Tohutust pingutusest, püüdes vägisi ärkvel püsida, ei tulnud midagi välja ja lõpuks oli Liblik ikkagi uinunud. Osa pimedusest eraldus ja hakkas voodi poole nihkuma. Keegi kuulas noormehe iga hingetõmmet, samal ajal kui tema kaaslane konspekte sirvis. Väikese peaaegu loetamatu kirja vahele oli joonistatud sürrealistlikke visandeid nägemustest ja pooleldi ärkveloleku ajal nähtud unenägudest.

,,Vaata!" sosistas vari, kes Libliku kaustikutes tuhninud oli. Magajat valvanu hõljus samuti pilte uurima. Ta vandus endamisi tundmatuid väljendeid kasutades ja ohkas siis sügavalt.

,,Nii kaua, kuni ta meist kellelegi ei räägi, peaks kõik veel korras olema," arvas ta.

,,Muidu on meie tööl kriips peal," vastas teine. Praegu olnuks üpris ebasobiv aeg kõike katkestada ja uuesti otsast alata. Tähtajad surusid peale.

Liblik teeskles osavalt magajat ja ootas, kuni varjud lahkunud olid. Ta lasi peast läbi käia kõigil õpikutes välja toodud loogilistel seletustel inimeste teadvuse ja kujutlusvõime kohta. Ülepinge ja magamatus võivad teha imesid. Ometi oli ta enam kui kindel, et need varjud olid päris. Samas olid ka hullud kindlad, et nende peas sündinud olendid on päris. Hull arvab ju ikka, et on täiesti normaalne. Liblik seda ei arvanud. Ta ei teadnudki enam, mida arvata. Mõttes sekundeid luges hakkas ta ootama, kuna akna taga valgeks minema hakkab.

,,Ta näeb sind, kui sa magad. Kui ärkvel oled sa..." lauldi igast häält tegevast meediakanalist. Lund polnud kusagil ja rahvas kurtis mustade jõulude saabumise üle. Liblik arutles mõttes, kuidas lastele juba varakult paranoiat sisendatakse. Keegi jälgib neid pidevalt ja tuleb olla eeskujulik, sest muidu (tulevad mustades mantlites mehed) jäävad maiustused saamata. Libliku sõprade hulgas leidus neid, kes telefoni vastu võttes alustuseks KAPO poisse tervitasid. Poes käies meeldis Liblikule ennast ootamatult kaamera poole pöörata ja lehvitada. Eriti just selle suunas, mis musta kupli alla peidetud oli ja mis pidavat igas suunas pöörlema. Liblik oli enam kui kindel, et ta äratas turvatöötajate tähelepanu oma haiglase välimuse ja silmini tõmmatud kapuutsiga. Seega võis taotletud efekt olla päris vägev, kui teda jälginud inimene naiivselt arvas, et vaadeldav ei tea, kuhu pöördkaamera suunatud on, kuid vaatab sellegi poolest järsku otse objektiivi ja naeratab teadvalt. Liblik lausa tundis pilku oma kuklas kuni lahkumiseni, kuid mitte kellelgi polnud põhjust teda kinni pidada, sest ta ei varastanud midagi. Pideva pilgu all. Isegi magades...

Ühel varakevadisel hommikul leiti Siilike ühiskasutatavast duinurgast kägaras, veri ja vesi äravoolust alla voolamas. Tegelikult polnudki verd enam kuigi palju järel. Vee solin oli pihta hakanud juba öösel ning üks murelik kodanik oli lõpuks vaatama läinud, kas keegi unustas äkki kraani kinni pöörata või on toru lõhkenud. Siilike oli endal veenid läbi nüsinud, sest Jana leidis temast parema mehe ning kuulduste järgi olevat neiu lausa lapseootel. Liblik hakkas uudist kuuldes hüsteeriliselt naerma. Tal ei olnud vaja kellegi pärast lollusi teha. Tal polnud sõpru ega perekonda. Temal olid ainult sosistavad varjud.

Päev enne lõpueksameid avastati, et Liblik on jäljetult kadunud. Küllap ei pidanud närvid vastu, arvasid kursusekaaslased ja õppejõud. Oligi teine säärane imelik. Elu läks vaikselt edasi ja peagi unustati, et keegi selline nagu Liblik üldse olemas oli.

Kuuvalgus joonistas kardina vahelt voodile langedes heleda joone. Magaja sügav hingamine summutas kella vaikset tiksumist. Riidekapi alt libises välja üks vari ja hakkas hääletult voodi poole liikuma, kuid põrkas siis vastu tooli ja ajas selle kolinaga ümber. Alles hetk tagasi teki alla peitunud väike tüdruk oli murdosa sekundi jooksul istuli ning jõudis märgata voodi alla põgenevat varju.

,,Emme! Mul on koll voodi all!" hüüdis laps. Liblik kirus ennast mõttes ja tegi nii kähku minekut kui suutis. Samas polnud keegi algusest peale professionaalne Vaatleja. Selle ameti jaoks oli vaja harjutada, seejärel sooritada uurimustöö, mis tähendas ühe kindla isiku pidevat jälgimist nii ööl kui päeval ning lõpuks, kui uurimustöö edukalt sooritatud oli, võis hakata otsima uut Vaatlejat. Liblik oli leitud ühe säärase uurimuse käigus. Temasugune eriti tervaga tajuga isiksus oli ohutum Vaatlejana kui inimesena. Muidugi ei saanud kõigist, kes öös varje nägid, Vaatlejaid teha. Mõnikord tuli kasutada teisi meetmeid, mis enamasti polnud vaadeldavate jaoks just eriti mugavad. Vaadeldav viidi viimase piirini ja ta kas tegi enda elule lõpu peale või hakkas uutmoodi elama. Sanitaride range pilgu all ning regulaarselt hääli ja varje summutavaid tablette süües.

Hõredate hallide juuste alt läbi kumava pealaega professor, kes kannatas köhahoogude käes ja unustas loenguid pidades slaide vahetada, tõmbas teki lõuani ja naeratas omaette. Ta oli kohalike Vaatlejate pikaajalisim uurimustöö objekt. Vanamees noogutas mõttes neile tervituseks, enne kui silmad sulges ja unenägude maale suundus. Oma igapäevaselt kasutatava telliskivi paksuse märkmiku esileheküljele oli ta kirjutatud: ,,Tervitage ka minu poolt jõuluvana ja põhjapõtru!"

Jutt: Kõik vihkavad arvosid ((:)kivisildnik)

,,Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti!" Palvetunni lõpuni oli jäänud vähem kui kaks päeva. Läbi pagariangaari viledaksroostetanud katuse hakkas sisse imbuma augustikuu kõrgvaimset kirkust.

Toomas nihkus maassevajunud juusturulliahjust millimeeterhaaval eemale. Kes palvetama ei jää, saab palvetama löödud. Läbi kõuena kõmavate südamelöökide võis kuulda vaikseid samme, kõikjal varitsesid filosoofid, heliloojad ja luuüdist toituvad poeedid.

Pänt, pänt, pänt!

Arvo Pärdi vaaruv, tehtult raugalik kõnnak oli petlik, monstrum oli alati hüppevalmis. Tema üleloomulikud võimed, sadistlikud kalduvused ja arvukad ohvrid olid kogudusele enam kui tuttavad. Arvo ohvrite kataloogi arvestati nelikümmend põlve ja häda sellele, kes unustas kas või üheainsa märtri isa- või hüüdnime.

Usu jõul oli inimkond vastu pannud ränkadele katsumustele. Pänt, pänt, pänt! Ta võis sisse murda ja tema järel kõik teised. Kukumägi, Mägi või koguni Kukumägi. Arvo Valtoni kätte küll ei tahaks sattuda. Tema hukutab hinge, saadab kiusatusse, ahvatleb, naerab su ära ja siis joonelt põrgu. Eriti sitt lugu, põrgus ei aita sind enam ei usu jõud ega preestri vägi.

On õnnelikke kogudusi, kus preestriks on vaibakloppimisrobot, sulgpalli kübertreener või polüemotsionaalne vibraator. Toomas ei olnud enam õnnelik; pärast seda, kui tema vibreeriv lapsepõlv lõppes lühisega, oli pagarikoguduse lihakarjaseks tulnud pneumaatiline pealelööja metallurgiakombinaadist.

,,Vihkan! Vihkan! Vihkan!"

Raske oli harjuda sellega, et hoobid tegid haiget, et nad olid mõeldud millekski muuks. Igapäevane võitlus lihasmäluga, täpsemalt sulgurlihasmäluga oli teinud Toomast morni mehe. Mis teha, usk on õnneasi ja mõnel lihtsalt ei vea. Eriti hapralt läheb aga neil, kes ei suuda püsida palveasendis.

Piiskopi kahetonnine vasar pritsib nõdrausuliste mälestuse kaugele pimedusse. See annab sooja, kuid mitte kauaks. ,,Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti!" Toomas põlgas, jälestas ja kartis Arvo Pärti - tänu pagarikoguduse kestlikule vagadusele hoiti kõrgvaimsete deemonite väehulk eesotsas Võsa Arvoga kõigest lihast eemal.

See oli Tooma võimalus.

Kuuepäevane palvetund, kolmekümnetunnine paastuvahetund ja kaheksateistkümnetunnine taimetoidusabat olid õigeusklike ainus lootus. Paraku see lootus kurnas, väsitas, laastas, viis peast viimase aruraasu ja lihastest napi jõu. Korras, Ustav Johannes Tooma vasakul käel oli seestunud. Johannese hääl murdus ja katkes.

Toomas kasutas oma võimaluse alati ära.

Pooliku tellisega kuklasse, enne kui Johannese ülimast pingutusest moondunud nägu mutta lärtsatab. Kuigi poolik tellis on poolpüha, on ta veidi kiirem kui apokrüüfiline, ent siiski kosher kärgtellis. Toomas oli juba esimesel pneumaatilisel lihateenistusel olnud piisavalt kiire ja lömastanud Luuka kolba sekundi murdosa enne piiskopi õnnistust.

Seda ei saanud endale lubada igal palvetunnil, kahtlusi tuli kas või elu hinnaga vältida. Alati ei saanud see olla tema, ehkki liha oleks väga tahtnud, liha ja verd. Liha, verd ja osadust. Eelkõige osadust. Osadus on kiirematele. Toomas oli pärinud Temalt Endalt salajase õpetuse.

,,Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti!" Üllatus-üllatus, sellel jutul oli tegelikult mõte sees. Toomas oli ühelt õpetaja liini jüngrilt saanud teada kõik, mis vaja - see oli Markus Kuuekümne Esimene Konkskäsi - viimaselt, kes teadis tõde ja kes oli ühest mahamurtud kogudusest teise põgenedes varjatud teadmise pagariangaari toonud.

Jüngrid ei ole suured jutumehed, ent ka kõige vagamatele meeldib pihtida, eriti tellisele.

Usk, lootus, armastus - kes usub kolmejalgset taburetti, see sureb. Usk, lootus, armastus ja liha. Kes usub neljajalgset aujärge, see pärib igavese maitseelamuse. Pühitsetud liha ei tohi langeda ei Pärdi ega Valtoni saagiks. Nad kõik armastavad liha - Siimeon, Matteus, Filippus, Marta, Juudas ja Maria - aga ainult Toomas on lihaga abielus.

,,Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti! Ma vihkan Arvo Pärti!" Kui kordad tuimalt, on ikka abiks, sest see on püha huugamine. Ent see pärdivärk pole lihtsalt mantra, loits ega verbaalohutis, vaid söögipalve. Söögipalve, mis on ehteks igale pulmalauale.

Mis toidab, see erutab. Jätke see endale meelde - mis toidab, see erutab, ütles õpetaja. Õpetaja ütles ka seda, et kui iga suutäis korralikult läbi mäluda, läheb erutus üle armastuseks. Aga see ei ole veel kõik, õpetaja rõhutas alati, et kui kõht on korralikult täis, kui vats rebeneb, ütles ta, siis saavutab armastaja õndsa abieluseisundi.

estconi jutukirjutustuba

14.07.2012

Tõlkejutt: Armaggedon 2419 AD (Philip Francis Nowlan)

Reaktori toimetus võib rõõmuga teatada, et taas on üks ulmemaailmale oluline baas- või prototekst maakeelde tõlgitud. Buck Rogersi abloonile on näiteks tehtud Flash Gordon, mis ise oli Star Warsi üks suuremaid inspireerijaid (ja mille filmiõigusi Lucas püüdis esmalt kätte saada, et 2 filmi teha).

Nowlani Buck Rogersi näol on tegemist Burroughsi John Carterile väga sarnase tegelaskujuga. Mõlemad on ühed poisikestele mõeldud pulp-kangelased, kelle lugude baasnarratiiv on põhiliselt sama: üks endine sõjavetera kistakse omale tuttavlikust keskkonnast välja ning paistatakse võõrasse maailma, kus neil tuleb võidelda kauni naise ja maailma päästmise nimel.

Paneb suisa imestama, et filmiks otsustati teha just Carter mitte aga Rogers. Nowlani õhulahingud hüper-mega-super aatomikiirte, tõstukiirte, lõhkerakettide, tuumamootorite jms haisus-vingus oleks kindlasti mõnusam vahtimine olnud. Küllap aga filmistuudiote bossid teadsid paremini mida teevad.

PROLOOG

Olen juba varem mujal kirjutanud oma isiklikest mälestustest 20. sajandi kohta, rahuldamaks misiganes huvi, mida need 25. sajandil pakuvad.

Nüüd on mulle pähe torganud, et mu mälestused 25. sajandist võivad viiesaja aasta pärast sama suurt huvi pakkuda, eriti tänu sellele, et olen näinud 25. sajandit ainulaadsest vaatenurgast, sest ma jõudsin sellesse ühe hüppega 492 aastat vahele jättes.

Viimane lause vajab selgitust. Maailmas on endiselt palju neid, kes ei tea midagi mu ainulaadsest kogemusest. Viie sajandi pärast võib neid olla veel enam, eriti kui tsivilisatsiooni peaks kannatama veel hullemaid krampe, kui need, mis toimusid ajavahemikus 1975 kuni tänapäevani.

Seega peaksin mainima, et mina, Anthony Rogers, olen vähemalt enda teada ainus elav inimene, kelle normaalne 81-aastane eluaeg on venitatud 573 aasta peale. Kui olla täpne, elasin ma esimesed kakskümmend üheksa aastat oma elust aastatel 1898-1927, ülejäänud 52 aga alates aastast 2419. Nende vahele jääb peaaegu viiesaja-aastane vahe, mille ma veetsin peatatud elutegevuse staadiumis, vabana katabolistlike protsesside laastavast mõjust minu vaimsetele ja füüsilistele võimetele.

Kui mu pikk uni algas, oli inimkond just alustanud taevalaotuse tõelist vallutamist kiirete ookeaniüleste lendude näol, kasutades sisepõlemismootoritega lennukeid. Äsja oli jõutud vaid spekulatsioonideni tuumajõu ohjeldamise kohta ja õhus levivate eeterlike võngete vallas oli jõutud vaid tolleaegse primitiivse raadio ning televisioonini. USA oli maailma võimsaim riik, selle poliitiline, majanduslik, tööstuslik ja teaduslik mõju olid võimsaimad ning ka kunstivallas jätkus pidev tõus.

Ärgates avastasin, et Ameerikast oli järel vaid hale vrakk - ameeriklased olid omaenda maal muutunud rassiks, kellele jahti peeti. Nad varjasid end tihedates metsades, mis katsid nende kunagiste hiilgavate linnade purustatud ja maatasa tehtud varemeid, püüdes meeleheitlikult oma salajastes peidupaikades säilitada ning arendada oma kultuuri, teaduse ja iseseisvuse jäänuseid.

Maailmavalitsemine oli läinud mongolite kätesse ja tähtsaim võimukeskus asus Hiina sisemaal. Ameeriklased olid üks vähestest veel alistamata rassidest - ja tõtt öelda polnud nad Hani Õhuisandate, kes valitsesid Põhja-Ameerikat Hiilgavaima vasallidena, isegi alistamise vaeva väärt.

Sest nad ei vajanud ei metsi, kus ameeriklased elasid ega loodusvarasid ääretutelt aladelt, mida need metsad katsid. Arvestades täiuslikku taset, milleni nad olid arendanud nii tarbe- kui luksusesemete sünteetilise valmistamise, nende teaduslike protsesside ja mehhaaniliste tööoskuste saavutusi, ei pakkunud metsad ega sõnakuulmatust rassist orjad neile majanduslikku huvi.

Neil oli kõik, mida nad vajasid oma nägemuse jaoks hiilgavalt luksuslikust tsivilisatsioonist, viieteistkümne sätendavast klaasist linna müüride vahel, mis kõrgusid taeva poole iidsetes Ameerika keskustes ja ulatusid maapõue nende all, ümbritsetuna aga suhteliselt väikestest põllumajanduspiirkondadest.

Täielik võim taevalaotuste üle muutis sidepidamise nende keskuste vahel kergeks ja ohutuks. Juhuslikud hävitusretked kõnnumaale olid kõik, mida peeti vajalikuks, hoidmaks ,,metsikuid" ameeriklasi põgenemas ja end metsadesse peitmas, et nad ei muutuks ohuks Hani tsivilisatsioonile.

Ent peaaegu kolm turvalist sajandit, millest viimase jooksul polnud teadus, ühiskonnaelu ja majandus eriti edasi arenenud, olid nad pehmeks teinud.

Samal ajal oli metsade kaitsvas varjus arenenud uus elujõuline ameerika tsivilisatsioon, märkimisväärne oma mobiilse ja paindliku organisatsiooni, peaaegu ületamatute raskuste võitmise ning tööstuslike ja teaduslike ressursside arendamise ning kaitsmise poolest. Kõik see toimus selle ,,Lootuse päeva" ootuses, mida ameeriklased olid põlvkondi oodanud. Sel päeval pidid nad olema piisavalt tugevad, sööstmaks välja metsa rohelisest kookonist, tõusmaks kõrgemate õhuteedeni ja hävitama kollased sissetungijad.

Päeval, mil ma ärkasin, oli ,,Lootuse päev" peaaegu käeulatuses. Ma ei püüagi Teist Iseseisvussõda põhjalikult kirjeldada, sest seda on teinud minust paremad ajaloolased. Selle asemel piirdun kirjeldan oma rolli selles võitluses ning selleniviivates sündmustes, millest mul oli õnn osa võtta.

Selle kõige põhjuseks oli mu huvi radioaktiivsete gaaside vastu. 1927. aasta teisel poolel oli mu kompanii, American Radioactive Gas Corporation, lasknud mul uurida teateid ebatavalisest fenomenist teatud mahajäetud söekaevandustes Wyoming Valley lähedal Pennsylvanias.

Koos kahe assistendi ja teaduslike instrumentide täiskomplektiga alustasin ma hüljatud kaevanduskäigu uurimist mägises piirkonnas, kus nädalaid varem olid mitmed mäeinsenerid teatanud karnotiidi ja millegi, mida nad pidasid radioaktiivseteks gaasideks, jälgedest. See, et teated polnud põhjendamatud, oli algusest peale selge, kuna kaevanduse ülemiste kihtide uurimisel näitasid meie instrumendid tugevat radioaktiivsust.

15. detsembri hommikul laskusime me ühte kõige alumisse käiku. Oma üllatuseks ei leidnud me sealt vett. Ilmselt oli see läbi pinnasekihtide ära jooksnud. Panime ka tähele, et kalju ahti külgseintel oli ilmselt tänu radioaktiivsusele muutunud pehmeks ja et kaljutükid murenesid jalge all küllaltki kergesti. Ronisime ahtist ettevaatlikult alla, kui äkki mädanenud palgid meie kohal järele andsid.

Ma hüppasin edasi, vältides vaevu söe ja pehme kalju laviini, mu kaaslased aga, kes olid minust mitu sammu tagapool, maeti selle alla ning pole kahtlustki, et nad surid kiiret surma.

Ma olin lõksus. Tagasipöördumine oli võimatu. Oma taskulambi valgel uurisin ma ahti lõpuni läbi, ent ei suutnud leida teist väljapääsu. Õhk muutus järjest raskeminihingatavaks, ilmselt radioaktiivse gaasi kiire kogunemise tõttu. Veidi aja pärast mu mõtted hägustusid ja ma kaotasin teadvuse.

Kui ma teadvusele tulin, oli ahtis külm ja värskendav õhuringlus. Ma ei arvanud, et olen olnud teadvuseta rohkem kui paar tundi, ehkki radioaktiivne gaas oli mind hoidnud peatatud elutegevuse staadiumis ligikaudu viissada aastat. Tegin hiljem selgeks, et mu ärkamise oli põhjustanud mingite pinnasekihtide nihkumine, mis taasavas ahti ja puhastas kaevanduskäigu õhu. Nii pidi see olema juhtunud, sest ma sain ahtist üle rusuhunniku välja ronida ja vaaruda kaevanduse suudme pikale nõlvale, kus silmasin täiesti teistsugust maailma. Kõikjal laius tohutu mets ja polnud ühtki märki inimasustusest.

Jätan vahele meeleheitega täidetud päevad, kui ma püüdsin sellest kõigest aru saada. Oli hetki, kus ma tundsin, et olen hulluks minemas. Ma rändasin võõras metsas nagu kadunud hing. Kui lõksude ja nuiade meisterdamine toidukraami küttimiseks poleks mulle tegevust andnud, oleksin ilmselt hulluks läinud.

Igatahes piisab mainimisest, et elasin selle vaimse kriisi üle. Alustan oma õiget jutustust esimese kontaktiga 2419. aasta ameeriklastega.

HÕLJUVAD INIMESED

Esimest korda nägin 25. sajandi inimest läbi hõreda metsa, mille taga asus paks tihnik.

Olin rännanud sihitult ja lootusetult, mõlgutades mõtteid oma veidra saatuse üle, kui ma märkasin üht kuju ettevaatlikult väljumas paksust tihnikust teispool välu. Pidin peaaegu teda rõõmsa hüüdega tervitama, ent kujus oli midagi varglikku, mis mind peatas. Poisi (ta näis 15-16-aastase noorukina) tähelepanu oli pingsalt keskendunud paksule tihnikule, kust ta oli just väljunud.

Ta kandis pealaest jalatallani rohelist värvi suhteliselt liibuvaid riideid ning sama värvi kiivrilaadset mütsi. Kõrgel vöö kohal kandis ta midagi laia paksu vöö taolist, mis moodustas õlgade kohal midagi seljakoti-laadset.

Kui ma neid detaile endale teadvustasin, nägin temast vasakul eredat sähvatust ja kuulsin tugevat plahvatust, mis meenutas käsigranaadi lõhkemist. Ta tõstis käe üles ja tuigerdas imelikul, liugleval viisil, toibus seejärel ja liikus ettevaatlikult plahvatuskohast eemale, tõmbus kergelt küüru ja jäi uuesti metsa tihedamat osa silmitsema. Iga paari sammu tagant tõstis ta käe ja sihtis metsa poole millegagi, mida ta käes hoidis. Kuhu iganes ta sihtis, järgnes sügavamal puude keskel kohutav plahvatus. Sain aru, et ta tulistab mingisuguse püstoliga, ehkki polnud näha relvarauast väljuva leegi sähvatust ega kuulda pauku.

Pärast mitu korda tulistamist näis ta langetavat kiire otsuse, suundudes hüpates minu poole - minu üllatuseks sööstis ta läbi hõredate puude sellise hüppega, milletaolist polnud ma kunagi varem näinud. Ta pidi olema selle hüppega läbinud viiskümmend jalga, ehkki ka lennu kõrgeimas punktis polnud ta maapinnast kõrgemal kui 10-12 jalga.

Maabudes tabas ta jalg väljaulatuvat puujuurt ja ta kukkus pehmelt pikali. Ma ütlen ,,pehmelt", sest ta ei mürtsatanud maha, nagu olin oodanud. Ainus asi, millega sain seda võrrelda, oli aegluubis kinofilm, ehkki ma polnud näinud ühtki sellist filmi, kus horisontaalsed liikumised oleksid olnud salvestatud normaalsel kiirusel ja ainult vertikaalsed aegluubis.

Arvan, et tänu üllatusele ei liikunud mu mõtted nii kiiresti kui tavaliselt, sest ma jõllitasin kõhulilamavat kogu mitu sekundit, enne kui nägin tema liibuva rohelise mütsi vahelt verd immitsemas. Saanud teovõime tagasi, lohistasin ta vaateväljast ära suure puu taha. Mõne minuti jooksul olin hõivatud katsega verejooksu peatada. Haav polnud sügav. Mu kaaslane oli pigem oimetu kui haavatud. Ent kuidas oli jälitajatega?

Võtsin ta käest relva ja uurisin seda kiiresti. See ei erinenud väga automaatpüstolitest, millega olin harjunud, ainult päästiku asemel oli nupp. Laadisin oma kaaslase vöölt relva mitu padrunit, tegutsedes võimalikult kiiresti, sest kuulsin peagi meie lähedal jälitajate summutatud kõnelust.

Järgnesid mitu plahvatust meie ümbruses, ent ükski neist ei toimunud väga lähedal. Ilmselt polnud nad märganud meie peidukohta ja tulistasid huupi.

Ootasin pingsalt, kaaludes relva käes, harjumaks selle kaalu ja võimaliku tagasilöögiga.

Siis nägin ma lähedal puude vahel liikumist ja sealt ilmusid mehe pea ning nägu. Nagu mu kaaslanegi, oli ta täielikult rohelisse riietatud, mis muutis ta kogu eristamise raskeks. Ent ta nägu oli selgelt näha ja sellelt peegeldusid mõrvamõtted.

See otsustas asja, tõstsin relva ja tulistasin. Lask läks mööda, sest relval polnud tagasilööki, nagu olin oodanud. Tabasin puutüve mitu jalga temast allpool. See pühkis ta kokkukägardatud paberilehena õrrelt ja ta HÕLJUS maa poole, nagu mingi lõtv, surnud asi, pidurdatuna õrnalt nähtamatu käe poolt. Puu, mille tüvi oli plahvatusest laiali lennanud, varises maha.

Meie lähedal järgnesid veel mitu plahvatust. Püssid, mida kasutasime, ei teinud tulistamisel häält, ja ilmselt ajas mu asukoht mu vastaseid samavõrd segadusse nagu mind nende oma. Nii et ma ei püüdnud nende tulele vastata, piirdudes üldsuuna, kus nad olema pidid, terava silmitsemisega. Ja kannatus tasus end ära.

Peagi nägin ma ühe puu tipus ettevaatlikku liikumist. Püüdes oma asukohta võimalikult vähe paljastada, sihtisin ma ettevaatlikult puutüve ja tulistasin jälle. Plahvatusele järgnes karje. Kuulsin puu kukkumist ja seejärel oiet.

Mõnda aega valitses vaikus. Siis kuulsin okste nõrka kahinat. Tulistasin kolm korda hääle suunas, vajutades nuppu nii kiiresti kui suutsin. Oksad prantsatasid maha seal, kus mu lõhkelaengud olid plahvatanud, ent laipa polnud näha.

Nüüd nägin ma üht neist. Ta oli alustamas üht neist hämmastavatest hüpetest ühelt puult teisele umbes nelikümmend jalga eemal.

Tõstsin masinlikult oma relva ja tulistasin. Nüüd olin relvaga juba harjunud ja sihtisin hästi. Tabasin teda. ,,Kuul" pidi olema läbinud ta keha ja plahvatanud, sest ühel hetkel nägin teda läbi õhu lendamas, järgnes plahvatus ja ta kadus. Ta ei lõpetanud oma hüpet kunagi. Oli see alles hävitustöö.

Ma ei tea, palju neid seal veel oli, ent see pidi olema neile liig. Nad tulistasid meie pihta viimased lõhkelaengud, mis kõik kahjutult plahvatasid, ja varsti pärast seda kuulsin ma neid kahinal ning raginal mööda puulatvu eemaldumas. Mitte ükski neist ei laskunud maapinnale.

Nüüd oli mul aega oma kaaslasele veidi tähelepanu pöörata. Avastasin, et ta polnud poiss, vaid tüdruk. Hoolimata oma kohmakast väljanägemisest, mida põhjustas käsivarte alt kõrgelt ümber keha mässitud veider vöö, oli ta väga sale ja väga ilus.

Lähedal oli oja, kust ma tõin vett ja pesin ta nägu ning haava.

Ilmselt peitus nende pikkade hüpete, ahvilaadse oskuse oksalt oksale hüpata ja kukkumise asemel õrnalt mahahõljuvate kehade saladus vöös. See asi oli mingisugune antigravitatsioonivöö, mis peaaegu nullis kandja kaalu, suurendades seega tohutult jalalihaste tõuke- ja käte tõstejõudu.

Kui tüdruk teadvusele tuli, vaatas ta mind sama uudishimulikult, nagu mina teda, ja hakkas mind kohe küsitlema. Tema aktsent ja intonatsioon ajasid mind tõsiselt segadusse, ent sellest hoolimata olime võimelised teineteist päris hästi mõistma, kui mõned kindlad sõnad ning fraasid välja jätta. Seletasin talle, mis oli juhtunud sel ajal, kui ta teadvusetult maas lamas ja tema lihtsalt tänas mind oma elu päästmise eest.

,,Sa oled imelik vahetis," ütles ta, silmitsedes küsivalt mu riideid. Ilmselt pidas ta kontrasti oma praktiliste riietega lõbustavaks. ,,Kas sa saad aru, mida ma ,,vahetise" all mõtlen? Ma mõtlen - ah, las ma mõtlen veidi - võõrast, kedagi teisest gängist. Mis gängi sa kuulud?" Ta hääldas seda ,,gän" ja nasaalselt heli võis ta häälduses vaid kahtlustada.

Naersin ja ütlesin: ,,Ma pole gängster." Ent ilmselt ei saanud ta sellest sõnast aru. ,,Ma ei kuulu ühessegi gängi," seletasin, ,,ja pole kunagi kuulunud. Kas tänapäeval kuuluvad kõik gängidesse?"

,,Loomulikult," ütles ta kulmu kortsutades. ,,Kui sa ei kuulu gängi, kus ja kuidas sa elad? Miks sa pole endale gängi leidnud ja sellega ühinenud? Kust sa toidu ja riided saad?"

,,Kaks viimast nädalat olen söönud ulukiliha," seletasin, ,,ja need riided ma... em... ah..." Vakatasin, mõistatades, kuidas talle küll seletada, et need peavad olema mitusada aastat vanad.

Lõpuks mõistsin, et pean talle rääkima oma loo nii hästi kui oskan, täiendades seda oma oletustega selle kohta, mis oli täpselt juhtunud. Ta kuulas kannatlikult ja algul näis, et ta ei uskunud mind, ent kui ma oma jutuga edasi jõudsin, ta skeptilisus vähenes. Kui ma olin lõpetanud, istus ta maha ja mõtles tükk aega.

,,Seda on raske uskuda," ütles ta, ,,ent ma siiski usun." Ta vaatas mu siira huviga üle.

,,Olid sa abielus, kui sa selles kaevanduses teadvuse kaotasid?" küsis ta mult äkki. Kinnitasin talle, et ma polnud kunagi abiellunud. ,,Olgu, see teeb asjad lihtsamaks," jätkas ta. ,,Saad aru, kui sa liigituksid tehniliselt võttes pereinimeseks, saaksin ma su meie juurde kutsuda ainult küllakutsutud vahetisena, ja vallalise naisena, kes pole su sugulane, ei saaks ma sind külla kutsuda."

METSAGÄNGID

Ta kirjeldas mulle põgusalt seda äärmiselt veidrat ühiskondlik-majanduslikku süsteemi milles ta rahvas elas. Vähemalt 20. sajandi vaatenurgast paistis see väga veidrana.

Kuulsin hämmastusega, et selle aja jooksul, kui teadvusetult kaevanduses lebasin, oli möödunud täpselt 492 aastat.

Wilma Deering (see oli ta nimi) ei püüdnudki väita, nagu oleks ta ajaloolane, nii et ta sai mulle anda ainult visandliku pildi toimunud sõdadest ja sellest, kuidas nii radikaalsed muutused olid toimunud. Näis, et Esimesele maailmasõjale oli järgnenud teine sõda, kus peaaegu kõik Euroopa riigid olid moodustanud liidu, murdmaks Ameerika majanduslikku ja tööstuslikku võimu. Ehkki nad said lüüa, saavutasid nad oma eesmärgi, sest sõda oli kohutav ja pani Ameerika - nagu nemadki - hinge vaakuma, verest tühjaks jookma ning kaosesse langema, võidust vaid hale vari.

Selle võimaluse kasutasid ära Vene kommunistid, moodustades liidu Hiinaga ja pühkides üle Euroopa, paisates selle kaosesse.

Ameerika tööstus oli üles ehitatud eksporti ja maailmakaubandust silmas pidades, mistõttu riik vajus majanduslikult kokku. Sellele järgnes pikk seisakuperiood ja meeleheitlikud katsed majanduse rekonstrueerimiseks. Ent oli võimatu vältida sõda mongolitega, kes olid nüüdseks alistanud venelased ja püüdlesid maailmaimpeeriumi suunas.

Näis, et aastal 2109 oli see konflikt lõpuks alanud. Mongolid oma ülekaalukate õhulaevastike ja teadusliku arengutasemega, mis sandistatud Ameerika kaugele varju jättis, tungisid üle Vaikse ning Atlandi ookeani rannikute ja Kanada piiri, hävitades Ameerika õhujõud, armeed ning linnad oma kohutavate lõhustuskiirtega. Need kiired lasti välja proektorit meenutavast masinast, mille reflektor ei olnud siiski tehtud materiaalsest ainest, vaid elektronjõudude vastastikmõju keerulisest tasakaalust. Selle tulemuseks oli kohutava hävitusjõuga kiir. Selle mõjul sulas mateeria ,,eimillekski", s.t. elektroonilisteks võnkumisteks. See hävitas kõik sel ajal tuntud ained, õhust tihedaimate metallide ja kivideni.

Nad asusid elama riiklikku moodustisse, mida hakati kutsuma Hani dünastiaks Ameerikas, mis oli provintsiks nende Maailmaimpeeriumis.

Ameeriklaste jaoks olid need jubedad ajad. Neid kütiti nagu metsloomi. Ellu jäid vaid need, kes peitusid mägedesse, kanjonitesse ja metsadesse. Lõpp saabus ka valitsusele. Anarhia kestis mitmeid põlvkondi. Enamik neist oleksid heameelega Hanidele alistunud, isegi kui see tähendanuks orjust. Ent Hanid ei tahtnud neid, sest igasuguse raske töö jaoks olid neil imepärane masinavärk ja teaduslikud protsessid.

Lõpuks lõpetasid nad nüüdseks metsistunud ameeriklaste laialipaisatud rühmade aktiivse otsimise ja hävitamise. Niikaua kuni ameeriklased püsisid metsades peidus ja ei söandanud läheneda Hanide ehitatud suurlinnadele, pöörati neile vähe tähelepanu.

Siis algas uue Ameerika tsivilisatsiooni rajamine. Pered ja üksikisikud koondusid kaitseotstarbelistesse klannidesse või ,,gängidesse". Peaaegu sajandi jooksul elasid nad primitiivsete rändhõimude elu, liikudes hirmus juhuslike Hani õhurünnakute ja kohutavate lõhustuskiirte ees ühest kohast teise. Kui need rünnakud harvemaks jäid, hakkasid nad elama paikset elu, organiseerudes hierarhia järgi, mis paljuski meenutas korda Normandia parunite kindluslossides. Siiski pidas Ameerika kaitsetaktika lossidesse koondumise asemel hädavajalikuks perede ja üksikisikute eluruumide hajutatust. Nad elasid vabas õhus, rohelistes telkides metsades, kasutades maskeerumistaktikat varjamaks end õhuvaatluste eest. Nad rajasid maa-aluseid tehaseid ja laboratooriume, et need oleksid paremini varjatud Hanide elektrooniliste andurite eest. Nad kodeerisid lahti Hanide raadiosidet, algul algeliste ja seejärel paremate seadmetega. Nad suunasid kõik jõupingutused teaduse taasarendamisele. Palju põlvkondi töötasid nad Hanide nähtamatute õpilastena, kogudes järk-järgult nende teadmisi.

Selle ajastu alguses oli mitmeid surmakülvavaid sõdu erinevate gängide vahel ja juhuslikke vapraid, ent lapsikult mõttetuid rünnakuid Hanide vastu, millele järgnesid kohutavad karistusretked.

Ent teadmiste kasvades taasarenes ka Ameerika vendluse tunne. Gängid, kelle territooriumid pidevalt kasvasid, sõlmisid vastastikkuseid kokkuleppeid. Gängidevaheline kaubandus kasvas teatud määral, ent koos sünteetilise tootmise arenguga sai teadmiste vahetamine tähtsamaks kaubavahetusest.

Gängisisene majandus oli justkui kompromiss isikliku vabaduse ja militaarse sotsialismi vahel. Eraomandiõigus oli piiratud peaaegu ainult isiklike asjadega, ent isiklikke privileege oli palju ja neid austati pühalikult. Peamisteks elus edasijõudmise stimulaatoriteks olid eri tüüpi juhtpositsioonide ja eesõiguste võitmised. Midagi, mida sai nimetada ,,varanduseks", sai omandada ainult väga piiratud koguses, ja ,,ressurssideks" liigituvat ei saanud üldse omandada. Igat tüüpi ressursid kuulusid sõjaliste põhjuste ja ühiskondlike huvide tõttu kogukonnale tervikuna.

Samal ajal olid Hanid nende paljude põlvkondade vältel arendanud välja luksusliku majanduselu, jõudes koos sellega kullatud pahelisuse ja allakäigu teele. Ameeriklastesse suhtuti kui ,,metsikutesse inimestesse metsadest". Ja kuna Hanid ei vajanud ei metsi ega metslasi, kohtlesid nad ameeriklasi metsloomadena, välistades nende pidamise kaasinimesteks. Kui aeg edasi läks ja toidu ning toorainete sünteetiline tootmine edasi arenes, vajasid Hanid põllumajanduseks üha vähem ja vähem maad, lõpuks lõpetati isegi töö kaevandustes, sest elektrooniliste võnkumiste moondamine metalliks oli odavam kui selle kaevandamine.

Hani rass, muudetuna elujõuetuks oma pahelisest ning luksuslikust eluviisist, masinad ja teadus aitamas täita kõiki nende soove, ja ilma igasuguse vajaduseta töötegemise järele, hakkas võtma ameeriklaste suhtes kaitsvat hoiakut.

Ja päris loomulikult tundsid ameeriklased Hanide suhtes sügavat vihkamist ning teades oma inimlikku üleolekut ja peatset teaduslikku ning ühiskondlikku üleolekut Hanidest, igatsesid nad meeleheitlikult päeva, mil on lõpuks piisavalt tugevad, et tõusta üles ja hävitada Mongoli Mädanik, mis kattis kogu mandrit.

Minu ärkamise ajal olid gängid pigem lõdvalt organiseerunud, ent juba mõeldi sõjalise eriüksuse loomisest, mis pidi kimbutama Hane ja igal võimalusel nende õhulaevu alla laskma, põhjustamata seejuures mongolite seas üldist häireolukorda. Sel üksusel oli määratud saama Lootuse päeva saabudes rahvusarmee tuumikuks, kuid see hetk oli alles 10 aasta kaugusel ning on hoopis teine lugu.

Wilma sõnul kuulus ta Wyomingi Gängi, mis pidas kogu Wyomingi orgu oma territooriumiks ja kuulus Ülem Harti juhtimise alla. Tema vanemad olid surnud ja ta oli vallaline, nii et ta polnud ,,pereliige". Ta elas väikeses telkkonnas, mida kutsuti nimega Laager 17, kus tema ja veel seitse tüdrukut olid naissoost laagriülema juhtimise all.

Tema töökohustustes vaheldusid sõjaline- või politseiluure ning tehasetöö. Kahenädalase perioodi jooksul, mis pidi järgmisel päeval lõppema, oli ta olnud ,,õhupatrullis". See ei tähendanud, et ta oleks lennanud, nagu ma algul ette kujutasin, vaid et ta otsis selle Wyomingi territooriumi kõrvalise osa kohal lendavaid õhulaevu ja oli veetnud enamiku ajast puulatvades istudes ning taevast jälgides. Õhulaeva nähes oleks ta tulistanud signaalraketi paari miili kaugusele. Signaalrakett oleks vertikaalselt maa poole hõljudes põlema lahvatanud, mistõttu õhulaevalt poleks olnud võimalik kindlaks teha ei selle väljalaskmise kohta ega isegi täpset suunda, vältides rünnakut lõhustuskiirega ta läheduses. Pärast tema raketi nägemist oleksid ka teised õhupatrulli liikmed raketid välja lasknud, kuni lõpuks ultrofoniga (mis erinevalt iidsest raadiost töötas ultrolainetel) varustatud luuraja oleks saatnud hoiatuse samaaegselt Wyomingi Gängi peakorteritesse ja teistesse kogukondadesse mitmesaja miili raadiuses. See oleks saatnud hoiatuse ka üksikutele Ameerika rakettlaevadele, mis võisid õhus olla, nii et need oleksid sukeldunud metsaraiesmike kaitsvasse varju või maandunud rohelistele väljadele, kus nende värv oleks neid tõenäoliselt vaatluste eest kaitsnud.

Ameeriklaste eelistatuimat transpordiviisi kutsuti ,,raketinduseks". ,,Rakett" on miski, mida ma oma 20. sajandi inimese mõistmisvõimega kirjeldaksin kui äärmiselt võimast gaasiplahvatust, mis tekitatakse tuumatasandil keemiliste reaktsioonide stimuleerimise läbi. Tänapäeva teadlased peavad seda ülilihtsaks reaktsiooniks, mis sellest hoolimata on ökonoomseim ning tõhusaim.

Aga homme, seletas Wilma, pidi ta minema tagasi riidetehasesse ja vastutama ühe nende sünteetiliste protsesside eest, mille abil toodeti noid imepäraseid kootud villa-, puuvilla- ning siidkanga asendajaid. Järgmise kahe nädala pärast pidi ta jälle sõjalisi kohustusi täitma, võib-olla sarnaseid, nagu sel korral, ent võib-olla ,,kontaktvahina" alal, kus Wyomingide kontrollitud territoorium läks üle Delaware'ide või ,,Susquannade" omaks, või ühe omaks neist poolest tosinast gängist maa selles osas, mida ma tundsin Pennsylvania ja New Yorgi osariikidena.

Wilma seletas mulle enda ja oma vastaste pikkade hüpete saladust ning rääkis ka, kuidas antigravitatsioonilised inertronivööd massi tasakaalustavad. Minu ,,ärkamise" ajal olid ,,hüppajad" suhteliselt levinud, ehkki need olid kallid, sest sel ajal ei toodetud inertronit väga suurtes kogustes. Metsas olid need väga kasulikud. Tegu oli kaenlaalt kinniseotud vöödega, mis sisaldasid kandja massi ja eesmärgiga sobivat inertronikogust. Need muutsid inimese massi nii väikeseks kui ta soovis, kahandades selle kasvõi kahe naelani.

,,Hõljujad" olid ,,hüppajate" hilisem edasiarendus. Tegu oli inertroniblokkidega ümbritsetud rakettmootoritega, mis seoti kandja seljale, nii et ta hõljus läbi õhu triivides, näoga maa poole kaldu. Mootori töötamise korral liigub kandja nagu sukelduja pea ees, kontrollides oma liikumist keha ja väljasirutatud jäsemete liigutamise abil. Vöö esiossa kinnitatud ballasti abil saab reguleerida kaalu ja tõusmist-laskumist. Mõned eelistavad hõljudes paariuntsist kaalu, kasutades sellest ülesaamiseks veidi rakettmootori abi. Teised eelistavad mõneuntsist tõstejõudu. Kogemata kombel kaalukaotamine pole tõsine õnnetus. Laskumiseks saab alati kasutada rakettmootorit. Ent ettevaatusabinõuna mootori rikke korral on igasse vöösse ehitatud hulk eemaldatavaid osi, mida saab igasuguse kaalukaotuse nullimiseks eemaldada.

,,Aga kes sind ründasid," küsisin, ,,ja miks?"

Ta ütles mulle, et tegu oli ,,Pahavereliste" nime all tuntud lindpriigängi liikmetega. Selle gängi juhid olid mitme põlvkonna vältel püüdnud oma eesmärke saavutada vahenditega, mida nende naabrid pidasid ebaausateks, mistõttu neid boikoteeriti. Nende eesmärk oli olnud Wilma tapmine Delaware'i piiri lähedal, et seda peetaks Delaware'i luurajate kättetööks, mis oleks põhjustanud Delaware'i ja Wyomingi vastastikkuseid kättemaksurünnakuid või vähemalt gängidevahelist umbusku.

Õnneks polnud nende üllatusrünnak õnnestunud ja nii oli ta umbes kahe tunni jooksul nende eest põgenenud, kuni algas tulevahetus ning mina kohale jõudsin.

,,Ent ma ei peaks siin passima ja lobisema," tõmbas Wilma otsad kokku. ,,Pean su meie juurde viima ja lisaks pean ma ka kohe sellest rünnakust ette kandma. Minu meelest peaksime liuglema teisele mäeküljele. Sellel, kes seal iganes valvet peab, on kindlasti telefon ja ma saan teha kohese ettekande. Aga selleks peaks sul vöö olema. Ainult minu omast pole meie ühendatud raskuste kandmiseks kasu ja rasketena hüppamisel on vähe mõtet. See oleks peaaegu sama hull kui kõndida."

Veidi otsinud, leidsime ühe minu poolt tapetud ja puu otsast alla hõljunud mehe, kelle vöö polnud võitluses eriti kannatada saanud. Vöö eraldamisel laiba küljest oleks see peaaegu mu käest lahti tulnud ja õhku sööstnud. Igatahes püüdis Wilma selle kinni ja kuigi see tugevdas ta oma vöö tõstejõudu nii, et ta pidi õhkutõusmise vältimiseks jalgupidi okstesse klammerduma, päästis ta vöö ikkagi. Ronisin puu otsa ja me hõljusime oma kaalusid ühendades vaevata alla.

ELU 25. SAJANDIL

Meie teeleasumine hilines pikalt, sest ma pidin omandama algelised oskused vöö kasutamiseks. Näiteks olin ma just, vöö ümber, maha istunud, tundes end sama mõnusalt kui tugitoolis. Ent kui ma harjumuspäraselt lihaseid pingutades püsti tõusin, paiskusin ma kümne jala kõrgusele õhku, vehkides instinktiivselt jäsemetega, mis Wilmale palju nalja tegi.

Ent mõningase harjutamise järel õppisin vertikaalse hõljumise korral minimaalselt ja horisontaalse korral maksimaalselt lihaseid pingutama. Avastasin, et kõige õigem liikumisviis oli võrreldav uisusammuga. Samuti leidsin, et metsas on kätest ja käsivartest palju kasu oksalt oksale hüppamisel, seejuures pikenesid hüpped vahel peaaegu lõpmatuseni.

Mäeküljest üles minnes avastasin, et hoolimata vilumatust vöökasutusest andsid mu 20. sajandi musklid mulle eelisseisundi. Kuna enamik nõlvadest olid järsud ja me hüppasime valdavalt ülespoole, oleksin võinud Wilma selja taha jätta, ent mäeharja ületamise järel uuesti alla laskudes jättis ta mind oma ülima vilumuse abil kaugele selja taha. Ta valis kõige järsemad nõlvad ja, kükitanud mõnda aega puutipus, sööstis õhku, kukkudes sisuliselt mõnda aega kuni horisontaalse inertsimomendi kaotamiseni, misjärel ta saavutas püstisema asendi ning hõljus alla. Sel viisil võis ta mõnikord katta ühe hüppega veerand miili, nautides põhjalikult hüppamisest tekkivat naudingut, kui mina ta selja taga samal ajal karglesin ja komberdasin.

Poolel teel mäest alla nägime me veel üht rohelistes riietes kogu puulatvadest meie poole hüppamas. Me kõik istusime kaljupaljandile, kust võis näha paljude miilide kaugusele, kuna Wilma rääkis kiiresti oma seiklusest ja minu sealviibimise asjaoludest oma kaasvahile, kelle nimi oli Alan. Sain hiljem teada, et see oli moodne vorm nimest Helen.

,,Sa tahad telefoni teel ette kanda, jah?" Alan võttis oma vöö külge kinnitatud tööriistavöölt väikese, umbes kuue ruuttollise pindalaga paki ja ulatas Wilmale.

Niipalju kui ma näha võisin, polnud sellel kuularit. Wilma avas lihtsalt kaane, nagu olnuks tegu raamatuga, ja hakkas rääkima. Masinast vastav hääl oli sama kuuldav kui ta enda oma.

Talt uuriti põhjalikult tema vastu toime pandud rünnaku kohta ja päris pikalt ka minu kohta ning kahtleva hääletooni põhjal võisin ma öelda, et hääle omanik polnud valmis siiralt uskuma minusse puutuvat infot nagu Wilma seda tegi. Ja see kehtis ka teise tüdruku kohta. Mõistsin seda kahtlustavatest pilkudest, mis ta mulle heitis siis, kui arvas, et mu tähelepanu on mujale pööratud, ja viisist, kuidas ta hoidis kätt pidevalt relvakabuuri lähedal.

Wilmal kästi mind kohe gängi juurde tuua ja talle teatati, et teine luuraja võtab üle ta koha mäe teisel poolel. Ta sulges telefonikaane ja andis telefoni tagasi Alanile, kes näis meie lahkumisest üle puulatvate laagrite suunas kergendust tundvat.

Olime läbinud umbes kümme miili ja seda viisil, mis mulle endiselt üllatavalt kerge tundus, kui Wilma seletas, et nüüd peame me teekonda maapinnal jätkama. Ta ütles, et me läheneme laagritele, ja alati eksisteeris võimalus, et mõni väike Hani luurelaev, mida kõrgel taevas nähagi polnud, võib meid läbi proektoskoobi näha ja nii teha kindlaks piirkonna, kus laagrid paiknevad.

Wilma viis mind Luurebüroosse, mis osutus väikeseks ebakorrapärase kujuga majaks, mille ehitamisel oli valdavalt kasutatud rohelist kilelaadset materjali ja mis sobis hästi kokku ümbritsevate puudega.

Mind võttis vastu abiluureülem, kes teatas mu saabumisest kohe Ajaloobüroole ja ametnikele, keda ta nimetas psühholoogiaülemaks ning ajalooülemaks, kes saabusid mõni minut hiljem. Kõigi kolme mehe hoiak oli algul viisakas, ent skeptiline ja minu loo tulihingeline uskumine Wilma poolt näis neile nalja tegevat.

Järgmised kaks tundi ma rääkisin, seletasin ja vastasin küsimustele. Pidin detailselt seletama oma eluviisi kohta 20. sajandil ja oma teadmistest tolle aja kommete, tavade, äri, teaduse ning ajaloo kohta, samuti arengute kohta möödunud sajandite jooksul. Oleks olnud tegu koolieksamiga, oleksin teinud selle väga kehvale hindele, sest ma ei osanud pooltele nende küsimustele mitte midagi vastata. Ent ei möödunud kaua aega, kui mõistsin, et enamik nende küsimustest olid mõeldud mu lõksumeelitamiseks. Justnagu muuseas ulatati mulle asju, mille otstarbest ma midagi ei teadnud, ja siis jälgitud tähelepanelikult, kuidas ma nendega ümber käin.

Lõpuks nägin ma ülekuulajate nägudest, et nad on tohutult hämmastunud, ent usuvad mind, ja lõpuks tunnistasid ajaloo- ning psühholoogiaülem avalikult, et nad ei leidnud ei mu loos ega reaktsioonides mingeid küsitavusi, mistõttu mu jutustus pidi olema tõsi.

Nad viisid mu kohe suurülem Harti juurde. Ta oli ,,pokkerinäoga" tüse mees. Ilmselt oleks ta polnud edukas poliitik isegi 20. sajandil.

Nad andsid talle põgusa kokkuvõtte mu jutustusest ja kandsid ette minu uurimise kohta. Tema ainus vastus sellele oli nõustuv noogutus. Siis pöördus ta minu poole.

,,Mis tunne teil on?" küsis ta. ,,Kas me paistame teile naljakad?"

,,Veidi imelikud," tunnistasin ma. ,,Ent ma hakkan sellest pahvikslöödud tundest üle saama, ehkki ma mõistan, et mul on kohutavalt palju õppida."

,,Võib-olla saame ka teilt midagi õppida," ütles ta. ,,Nii et te võitlesite Esimeses maailmasõjas? Teate, meil on väga vähe säilinud üleskirjutusi sellesse sõtta puutuvate detailide, täpsete olude ja kasutatud taktikate kohta. Me unustasime Hani terrori ajal palju asju ja - olgu... Ma arvan, et teil võib olla palju ideid, mille kohta meie ründeülematel tasuks mõelda. Muide, nüüd kus te siin olete ega saa enam oma kodusajandisse naasta, kui nüüd otse küsida, siis mida te teha tahate? Te olete teretulnud meiega liituma. Või tahate te lihtsalt mõnda aega meil külas olla ja siis teiste gängide seas ringi liikuda? Võib-olla meeldib mõni teine teile rohkem. Ärge veel otsustage. Me märgime teid vahepeal vahetisena üles. Vaatame. Teie ja Bill Hearn peaksite hästi läbi saama. Ta on laagri nr. 34 ülem, kui ta parajasti ei tegutse ründe- või luureülemana. Tema laagris on vaba koht. Jääge tema juurde ja mõelge asjade üle järele nii pikalt kui tahate. Niipea kui olete otsusele jõudnud, andke mulle teada."

Me kõik surusime käsi, sest see oli üks neist tavadest, mis polnud viiesaja aastaga välja surnud, ja ma asusin Hearni seltsis teele.

Bill oli riietatud rohelisse nagu kõik teisedki. Ta oli suur mees. See tähendab, et ta oli umbes mu enda pikkune, viis jalga ja üksteist tolli. See oli neil päevil kõvasti üle keskmise, sest näis, et rass oli viimase viie sajandi muutuste tuules kasvu kaotanud. Enamik naisi olid veidi lühemad kui viis jalga ja mehed ainult veidi pikemad.

Kahe järgneva nädala jooksul oli Bill hõivatud laagrikohustustega, nii et mul oli hea võimalus end kurssi viia kogukonna eluga. See polnud kerge, sest nii palju imesid tuli omaks võtta. Maalähedase eluviisi ja palavikulise tööstustegevuse veider kombinatsioon ei lakanud mind kunagi imestamast. Vähemalt minu jaoks tundus see veider. Sest minu kogemuste järgi tähendas tööstuse areng rahvarohkeid linnu, kortermaju, sillutatud tänavaid, sõidukite üleküllust, müra, pinges või loidude näoilmetega kiirustavaid inimesi, tohutuid ehitisi ja üleehitud üldkasutatavaid rajatisi.

Siinne ühiskond oli aga talupoeglikult lihtne, metsas elavad pered ja inimrühmad olid üksteisest näiliselt eraldatud, majapidamised asusid üksteisest veerand miili kaugusel või kaugemalgi. Rahvamassid puudusid täielikult, polnud muid transpordivahendeid peale ,,hüppajateks" kutsutud vööde, mida kõik peaaegu kogu aeg kandsid ning mõne juhusliku rakettlaeva, mida kasutati vaid pikkade reiside jaoks. Samuti olid olemas maa-alused tehased ja vabrikud, mis meenutasid mulle rohkem laboratooriume ning masinaruume. Paljud neist olid kaevatud sama sügavale kui kaevandused ja möbleeritud, valgustatud ning mugavalt sisustatud. Õhuvaatluste-vastase maskeeringu osas oli siinne rahvas vilunud. Nad polnud varjatud ainult üle kogukonnakeskuse lendavate õhulaevade, vaid ka vaenlase eest, kes oleks võinud läbi ülemiste puuokste metsa prantsatada. Kõik laagrid või majapidamisehitised olid ebaregulaarse kuju ja värviga, sulandudes suurte puude sekka, mille vahele nad peitusid.

Wyomingide territooriumil oli 724 laagrit või elamut, mis asusid umbes 15-ruutmiilises piirkonnas. Täielik rahvaarv, arvestades nii mehi, naisi kui ka lapsi, gängiliikmeid ja ,,vahetisi", oli 8688.

Ka tehased olid territooriumil laialt hajutatud. Koondumine kitsasse piirkonda polnud kusagil lubatud. Nii palju kui võimalik, olid nii pered kui üksikisikud paigutatud eluruumidesse tehaste või büroode läheduses, kus nad töötasid.

Kõik füüsiliselt terved inimesed töötasid kahenädalaste perioodidena vaheldumisi sõjalistel ülesannetel ja tööstuses, välja arvatud need, kes olid hõivatud majapidamistöödega. Töötingimused tehastes ja büroodes olid ideaalsed, mistõttu kõigil oli palju tervislikku tegevust vabas õhus. Samuti olid inimesed tugevad ja tegusad. Laiskust peeti vaat et kõige hullemat tüüpi antisotsiaalsuse ilminguks. Rasket tööd ja üldisi teeneid kogukonna hüvanguks autasustati eri moel - täiendavate privileegide, võimupositsioonidele edutamise ja mitmesuguste elu mugavamaks tegevate ning luksusesemetega.

Jõudehetkedel pakkus mulle suurt rõõmu istuda väljaspool elamut, kuhu olin majutatud koos Bill Hearni ja veel kümne mehega, ning jälgida juhuslikke möödujaid. Nood sööstsid rahulike, ent kiirete liigutustega metsarajal üles-alla, tõustes maapinnalt pikkade peaaegu horisontaalsete hüpetega, liikudes aeg-ajalt ühelt käepäraselt pea kohal asuvalt oksalt teisele ja liueldes taamal maale tagasi. Normaalne reisimiskiirus piisavalt sirgete metsaradadega kohtades oli umbes kakskümmend miili tunnis. Sellised asjad nagu autod ja rongid (millest mul olid mitte rohkem kui kuu aja vanused mälestused) tundusid võrreldes nonde vööde või ,,hüppajate" poolt pakutud mugava reisimisviisiga kirjeldamatult tobedad ning mõttetud.

Bill soovitas mul minna mitmepäevasele matkale tehasest tehasesse, et võiksin näha ja õppida võimalikult palju. Kogu kogukonnale oli mu saabumisest teatatud ultroonilise raadiosaate Everywhere kaudu, mulle kui ,,vahetisele" osaks langenud hinnang jõudis kogukonna igasse hoonesse ja raadiojaama ning tänu sellele võeti mind igal pool huviga ja abivalmilt vastu.

Külastasin tehaseid, kus ultroonilised võnkumised isoleeriti õhust ja muundati subelektroonilisele, elektroonilisele ning tuumatasandile, misjärel neist tehti kaht suurepärast sünteetilist elementi - ultronit ja inertronit. Omandasin pinnapealseid teadmisi kombineeritud keemilistest ja mehhaanilistest tegevustest, mille läbi toodeti eri tüüpi sünteetilist kangast. Vaatasin masinate tootmist, mida kasutati ehitusplatsidel eri tüüpi ehitusmaterjalide valmistamiseks. Ent eriti huvitasid mind sõjamoonatehased ja rakettlaevatsehhid.

Ultron on suure molekulaarse tihedusega ja suhteliselt elastne tahke aine, mis on seejuures sajaprotsendiliselt valgus-, elektri- ja soojusjuhtiv. Kuna valguskiired läbisid seda täielikult, oli see ka absoluutselt nähtamatu ja mittepeegelduv. Ka selle magnettundlikkus on peaaegu, ehkki mitte päris, 100 %. Seega on see normaaltingimustes väga raske, ent äärmiselt tundlik ,,tõukurite" ehk antigravitatsiooniliste tõukekiirte suhtes, mida Hanid kasutavad oma tähelaevade ,,jalgadena".

Inertron on teine suur triumf Ameerika ultronjõudude uuringutes ja katsetustes. See arendati välja vaid mõni aasta enne mu ärkamist mahajäetud kaevanduses. See on sünteetiline element, mis on üles ehitatud ultrooniliste võnkumiste keerulise heterodüünimise läbi ,,infratasakaalustatud" subioonilistest esinemisvormidest. See on täiesti inertne kõigi ultroonilistest kõrgemate elektri ja magnetjõudude suhtes, s.t. subelektroonilise, elektroonilise, tuuma- ja molekulaarjõu suhtes. Selle tulemusel on tal hulk hämmastavaid ja väärtuslikke omadusi. Üks neist on kaalu täielik puudumine. Teine on soojuse täielik puudumine. Sellel pole mingit molekulaarset võnkumist. See peegeldab 100 % endani jõudvast soojusest ja valgusest. Katsudes ei tundu see muidugi külm, sest imeb käesoojuse endasse. See on tahke, väga tiheda molekulaarse struktuuriga hoolimata oma kaalutusest, väga tugev ja elastne. See on täiuslik kaitse lõhustuskiirte vastu.

Raketipüstolid on kuuli väljalaskmise mehhanismi poolest väga lihtsakoelised leiutised. Tegu on lihtsalt kergete torudega, mis on tagaosast suletud päästiku poolt käivitatava oraga padrunipõhja õhukese naha läbistamiseks. See naha läbitorkamine tekitab keemilise ja tuumareaktsiooni. Terve padrun väljub torust omaenda jõul ja väga väikese algkiirusega, mis peab olema vaid piisav laskmistäpsuse kindlustamiseks. Nii ei pea torud olema väga tugeva ülesehitusega. Kuuli lennukiirus suureneb tee peal. Kuul võib olla tavaline või lõhkekuul. See võib plahvatada sihtmärki tabades, kindlal ajahetkel või võib plahvatuse määrata nende mõlema kombinatsioon.

Enamasti rääkisime Billiga relvadest, sõjalistest taktikatest ja strateegiatest. Veidral kombel polnud tal aimugi turmtule võimalustest, ehkki ,,tulemüüri" kohutav efekt selliste fugassmürskudega, mida need moodsad raketipüstolid kasutasid, oli mu jaoks ilmselge. Ent näib, et turmtule idee oli Esimesele maailmasõjale järgnenud õhusõdade, hiljem ameeriklaste poolt Hani õhulaevade vastaseks võitluseks maapinnalt välja arendatud veidrate geriljataktikate ja gängisõdade, mis, nagu ma olin kuulnud, olid veel paar põlvkonda tagasi peaaegu pidevalt kestnud, käigus kaotsi läinud.

,,Ma olen mõelnud," ütles Bill ühel päeval, ,,kas me saaksime kasutada mingisugust turmtuld Pahavereliste vastu. Suurülem ütles mulle täna, et ta on rääkinud sel teemal teiste gängidega, ja et kõik on arvamusel, et Pahaverelised võiks üldse ära hävitada. Wilma Deeringi tapmiskatse ja nende ilmne soov gängide vahel paksu verd tekitada on ärritanud kõiki kogukondi Allegheny mägedest idas. Ülem ütleb, et kui me neid ründame, ei vaidle keegi vastu. Nüüd näita mulle jälle, kuidas sa seda Argonne'i metsas tegid. Arvan, et tingimused saavad olema enam-vähem samad."

Kordasin selle koos temaga detailselt läbi ja me koostasime järk-järgult muudetud plaani, mis pidi paremini sobima meie võimsamate relvade ja ,,hüppajate" kasutamisega.

,,See saab lihtne olema!" juubeldas Bill. ,,Homme liuglen ma alla ja räägin sellest ülemaga."

Esimese kahe nädala jooksul, mis ma Wyomingide seas viibisin, nägime mina ja Wilma Deering teineteist päris palju. Muidugi tundsin ma tema suhtes mõnevõrra lähedasemat sõprust, eriti kui arvestada, et tegu oli esimese inimesega, keda ma oma pikast unest ärkamise järel nägin. Meid lähendas veel ka asjaolu, et ma ta elu päästsin, kuigi ma ei oleks saanud seda mitte teha, ning eriti veel minupoolne lugupidamine tema vastu, kuna oli minu jutustuse kergemalt omaks võtnud kui teised. Võisin hõlpsalt ette kujutada, kui uskumatu mu lugu tunduda võis.

Ka see, et ta minu vastu ebatavalist huvi tundis, oli loomulik. Esiteks olin ma ta isiklik avastus ja olin ta elu päästnud. Teiseks oli ta teadmishimulise ja mõtliku loomuga tüdruk. Minu lugudest ja kirjeldustes 20. sajandi kohta ei tüdinenud ta kunagi.

Teistele kogukonnaliikmetele näis meie sõprus igatahes mõnevõrra nalja tegevat. Näis, et Wilma oli tuntud külma suhtumise poolest meestesse, nii et teised tõlgendasid tema hoiakut minu suhtes valesti ja see tegi neile palju nalja. Wilma ja mina ignoreerisime seda igatahes nii palju kui võimalik.

HANI ÕHURÜNNAK

Wilma laagris oli tüdruk nimega Gerdi Mann, kellesse Bill Hearn oli lootusetult armunud, nii et me käisime neljakesi päris palju ringi. Gerdil oli teistest erinev välimus. Kui Wilmal olid samasugused tumepruunid juuksed ja pähklikarva silmad nagu teistel ta kogukonna liikmetel, siis Gerdil olid punased juuksed, sinised silmad ja väga ilus nahk. Ta on küll praeguseks juba mitmeid aastaid surnud, kuid mälestus temast on ere, kuna tema välimus meenutas teatud 20. sajandi naisi, kelletaolisi olin moodsate ameeriklaste seas harva kohanud. Olime ühel päeval neljakesi just selle teema üle arutlemas, kui ma omandasin oma esimese kogemuse Hani õhurünnakuga.

Me istusime kõrgel künkaserval ja vaatasime orule, kus metsa varjus kihas nähtamatu inimtegevus.

Teised kolm, kes olid kuulnud iirlastest vaid põgusalt kui rassist maakera teises otsas, mis, nagu nemadki, oli suutnud mässu käigus mongolite ülemvõimu vastu jääda ellu ohtlikku elu elavate põgenikena, kuulasid huviga mu teooriat, et Gerdi esivanemad mitmesaja aasta tagusest ajast pidid olema iirlased. Ma seletasin, et Gerdi oli iiri juurtega ja et tema perekonnanimi võis varem olla olnud McMann või MeMahan või veel iidsematel aegadel ,,mac Mathghamhain". Neile pakkusid huvi ka mu oletused et ,,Gerdi" oli sama nimi, mis ,,Gerty" või ,,Gertrude" 20. sajandil.

Keset meie vestlust ehmatas meid alarmrakett, mis paiskus põhja pool kõrgele õhku, mis tekitas pilvena triivivat punast suitsu. Sellele järgnesid teised raketid põhjataeva hajutatud punktides.

,,Hani rünnak!" hüüdis Bill hämmastunult. ,,Esimene seitsme aasta jooksul!"

,,Võib-olla on mõni nende laev lihtsalt kursist kõrvale kaldunud," söandasin ma pakkuda.

,,Ei," ütles Wilma mõningase ärritusega hääles. ,,Sel juhul oleksid need rohelised raketid. Punane tähendab vaid üht, Tony. Nad pühivad oma lõhustuskiirtega maast üle. Kas sa näed midagi, Bill?"

,,Oleks parem kui me varju läheksime," ütles Gerdi närviliselt. ,,Oleme siin neljakesi pundis koos. Nad võivad olla kaheteist miili kõrgusel ja vaateväljast väljas, ent jälgida meid ikkagi proektoriga."

Bill uuris kiiresti oma pikksilmaga silmapiiri, ent ei märganud ilmselt midagi.

,,Parem kui me hargneme," ütles ta lõpuks. ,,See on käsk, teate küll. Vaadake!" Ta osutas orule.

Siin-seal vilksatasid puulatvade kohal väikesed inimkogud.

,,See on halb," kommenteeris Wilma hüppajaid lugedes. ,,Vähemalt viitteist inimest on näha ja nad kõik stardivad ühest punktist. Kas nad tahavad meie asukohta reeta?"

Tavaline korraldus elanikele õhurünnaku puhul oli täielikult hajuda. Lõhustuskiirte teele ei tohtinud jääda ühtki inimrühma ega isegi kaht inimest koos. Põlvkondadepikkused kogemused olid tõestanud, et kui talitati nii ja kõik püsisid puude kaitsvas varjus, pidid Hanid isegi kogukonna väikese osa hävitamiseks käima lõhustuskiirtega jalg-jala haaval üle territooriumi paljudest miilidest.

Gerdi keeldus igatahes Billist lahkumast ja Wilma püsis samasuguse jonnakusega minu juures. Ta põhjendas oma teguviisi sellega, et mul puudusid kogemused sellistes olukordades käitumise kohta, unustades seejuures täiesti, et need puudusid ka tal endal - viimase õhurünnaku ajal oli ta olnud vaid 13-14-aastane.

Kuna ma ei suutnud teda lahkuma veenda, hüppasime me koos veerand miili paremale, kuna Bill ja Gerdi kadusid nõlvast alla puude vahele.

Tahtsime Wilmaga leida koha, kust võiksime hoida silma peal orul ja põhjataeval. Leidsime sellise peidukoha mäetipu lähedal, kus võisime jämedate okste kaitsvas varjus puutüvede vahelt orus toimuvast hea pildi saada.

Rohkem rakette välja ei lastud. Ainsaks nähtavaks tõendiks, et orus olid üldse kunagi inimesed viibinud, olid mõned sinitaevas triivivad ja hajuvad punased pilved.

Siis pigistas Wilma mu käsivart ja näitas käega millegi suunas. Nägin seda kaugel õhus, madalnähtavusvärvi katte tõttu paistis see kummitusdiriaablina.

,,Seitsme tuhande jala kõrgusel," sosistas Wilma ja tõmbus mulle lähemale. ,,Vaata."

Laev meenutas kujult 20. sajandi suuri diriaableid, mida olin näinud, ent ilma rippuva juhtgondli, mootorite, propellerite, stabilisaatorite ja kõrgustüürideta. Kui selle kurjakuulutav kogu kiiresti lähenes, mõistsin, et see oli laiem ja mõnevõrra lamedam, kui olin oletanud.

Nüüd võisin näha laeva õhus hoidvaid tõukekiiri, mis meenutasid päevavalguses vaevunähtavaid proektorikiiri (ent olid inimsilmale vaevunähtavad ka öösel). Olin oma instruktoritelt kuulnud, et tegelikult oli kaks kiirt. Nähtava kiire tekitasid laeva seadmed ja suunasid selle ,,kandjaimpulsside" kiirena maapinnale. Tõeline tõukekiir, mis teatud mõttes esimest täiendas, oli tekitatud ,,kandja" tegevusest ja kontsentreerus Maa massilt tagasi üles suundudes. See muutus järjestikku elektrooniliseks, nukleaarseks ja lõpuks molekulaarseks, vastavalt Maa massi ja ,,kandja" vahemaale. Lõppkokkuvõttes võib öelda, et laev püsis õhus ülespoole ülespoole sööstva õhusamba abil, mis meenutas purskkaevu töö läbi pidevalt alalhoitavat veekera.

Ründaja lähenes uskumatu kiirusega. Selle mõlemad kiired olid kallutatud terava nurga all ahtri suunas, nii et laev libises edasi kohutava inertsiga.

Laevast tulistati aeg-ajalt välja kaks lõhustuskiirt, ent seda hooti ja juhuslikult. Kuid iga kord, kui need kiired silmipimestavalt särades maapinnale langesid, sulasid mets, kivid ja maapind, millel need mänglesid, olematuks.

Kui ma vaatasin hiljem üle nende kiirte poolt maapinda jäetud armid, osutusid need umbes viie jala sügavusteks ja kolmekümne jala laiusteks ning paljastunud pinnasekihid olid laavalaadse tekstuuriga, ent kahvatu, küütleva ja roheka värvitooniga.

Igatahes ei kasutanud laev kiiri süstemaatiliselt enne oru keskpunkti kohale jõudmist, mis oli kogukonna kõigi ettevõtmiste südameks. Siis peatus see äkki, suunates tõukekiired kiiresti ettepoole ja tõmmates need järk-järgult tagasi vertikaalasendisse, nii et need hoidsid laeva liikumatuna hõljumas. Siis algas süstemaatiline hävitustöö.

Lõhustuskiired liikusid edasi-tagasi, kündes künkalt künkale paralleelseid vagusid. Me ahmisime hämmeldunult õhku, nähes, et need kündsid üha uuesti üle kohtade, kus me teadsime olevat laagrid ja tehased.

,,See on õudne!" oigas ta, hirmunud silmis peegeldumas küsimus. ,,Kuidas said nad asukohta nii täpselt teada, Tony? Kas sa nägid? Nad isegi ei kõhelnud. Nad jäid seisma ette kindlaksmääratud kohas... ja... ja see oli täpselt õige koht!"

Me ei rääkinud sellest, mis oleks saanud, kui kiired oleks meile suunatud. Teadsime seda niigi. Oleksime sekundi murdosa jooksul lõhustunud hajutatud elektroonilisteks võnkumisteks. Veidral kombel klammerdus see 25. sajandi iseseisev tüdruk kaitset otsides minu, suhteliselt primitiivse 20. sajandi mehe külge, kes ma olin mõttega sellest kohutavast võimalusest märksa vähem harjunud.

Teadsime, et paljud meie kaaslased on nende mõne hetke jooksul meie silme all täielikku olematusse pühitud. See kõik halvas meid vaimselt ja füüsiliselt, ehkki ma ei tea kui kauaks.

Igatahes ei saanud see kaua kesta, sest kiired polnud jõudnud orupinda künda rohkem kui umbes kolmkümmend 20-jalast vagu, kui ma sain enesekontrolli tagasi ja raputasin Wilmat karmilt, tuues temagi tardumusest välja.

,,Kui kaugele see raketipüstol laseb, Wilma?" nõudsin ma, tõmmates oma püstoli välja.

,,Oleneb raketist, Tony. Sellesse saab laadida ka pikima lennuulatusega raketi, ent pikemast torust laseksid sa sellega täpsemalt. Aga miks? Selle laeva soomust sa raketi jõul läbistada ei suudaks, isegi kui rakett selleni ulatuks."

Kobasin oma raketipaunas erutunult kohmerdades. Mul oli tekkinud idee, mida ma tahtsin järele proovida - nimetasin seda ,,plaaniks", unustades, et Wilma ei saa minu iidsest slängist aru. Lõpuks valisin tema abiga välja suurima lennuulatusega plahvatava raketi paunas ja laadisin selle oma püstolisse.

,,See ei jõua seitsme tuhande jala kaugusele, Tony," vaidles Wilma. Hoolimata sellest sihtisin ma ettevaatlikult. Mulle oli veel üks mõte pähe löönud. Mulle oli öeldud, et toetav tõukekiir muutus molekulaarseks tingimusel, mida kutsuti ,,viieks logaritmiliseks tasemeks" (sellest allpool oli tegu lihtsalt elektroonilise ,,voolu" või pulseerimisega ,,kandja" allika ja Maa keskmise massi vahel).

Kui saaksin enne seda taset tulistada oma lõhkekuuli voolu kohas, kus see hakkas materiaalset ainet ülespoole kandma, kas ei tõuseks siis kuul koos õhusambaga, koguks kiirust ja tabaks laeva piisava löögijõuga, läbistamaks soomust? Igal juhul oli see proovimist väärt. Ka Wilma läks väga põnevile, kui ta mu plaanist aru sai.

Vaatasin palavikulisest ringi, otsides okstepundart, mille vastu püstolit toetada, sest pidin sihtima nii hoolikalt kui võimalik. Lõpuks leidsin relvale sobiva toe. Sihtisin kannatlikult laevamürakat meie peade kohal, suunates raketi selle tüürpoordi poole sellise nurga alt, mis pidi vähemalt minu arvestuste kohaselt jätma eespoolse tõukekiire raketi trajektoorile. Lõpuks nihkus sihik punkti, mida olin otsinud ja ma vajutasin õrnalt nupule.

Hetke jooksul me lihtsalt vahtisime hinge kinni hoides.

Äkki vajus laeva vöör allapoole, nagu hakkaks see õhus ümber nähtamatu telje tiirlema. Laev hakkas pendlina kõikuma. Wilma hakkas erutunult karjuma.

,,Oh Tony, sa tabasid seda! Sa tabasid seda! Lase uuesti ja kukuta see alla!"

Meil oli kahe peale veel vaid üks ülikauge lennuulatusega rakett ja minu püstolisse sisestades pillasime selle suurest erutusest kolmel korral maha. Siis sundisin ma end puhtalt tahtejõuga rahu säilitama, kuna Wilma toppis kisendamise vältimiseks oma väikese rusika endale suhu, sihtisin veelkord ettevaatlikult ja tulistasin. Hetke jooksul oli Wilma haaranud lootusesädemest, et minupoolne avastus võib tuua lõpu Hanide valitsemisele.

Raketi nähtamatu lend näis kestvat igaviku.

Siis nägime me laeva kukkumas. See näis laisalt allapoole langevat, ent kukkus tegelikult kohutava kiirendusega õhus ringi pööreldes. Kontrolli alt väljunud lõhustuskiired tegid tohutuid metsikuid kaari ja lõikasid ühel korral sügava lõhe läbi metsa vähem kui kakssada jalga kohast, kus me seisime.

Mürtsatus, millega raske alus maad tabas, kajas küngastelt vastu - 18 000 või 20 000 tonni kiirendusega püstloodis kukkumisel seitsme tuhande jala kõrguselt. Purustatud metallimass mattus sümboolse kättemaksuna maapinda iseenda tekitatud suitseva ja poolsulanud laastatud ala keskel.

Pärast viimaste helide sumbumist valdas lagedat maastikku ängistav vaikus.

Kaugel nõlvast allpool hüppas üks juubeldav kogu puude varjust välja. Ning kaugel eemal veel üks ja veel üks.

Silmapilkselt läbistasid taevast signaalraketid. Üksteise järel muutusid väikesed punased pahvakud triivivateks pilvedeks.

,,Hajuge! Hajuge!" karjus Wilma. ,,Poole tunni jooksul on siin terve Hani laevastik Nu-Yokist ja teine Bah-Flost. Nad saavad sellest oma rekordograafide ja asukohamäärajate abil kohe teada. Nad lasevad õhku kogu oru ja maa miilide ulatuses. Gängile ei jäeta aega jõudu koguda. Vaata signaale. Me peame hüppama. Oh, ma olen su üle nii uhke!"

Suundusime üle mäeharja pikkade hüpetega ida suunas, Delaware'ide maakonna poole.

Aeg-ajalt pahvatasid signaalraketid taevasse. Enamik neist olid ,,punased hoiatused", ,,hajumise" signaalid. Ent Wilma mõistis teatud teist tüüpi rakettide põhjal, mille ta tuvastas Wyomingi rakettidena, et see, kes iganes korraldusi andis (me ei teadnud, kas Ülem on elus või mitte) oli andnud käsu lõplikuks põgenemiseks lõuna suunas ja nii muutsime me suunda.

Mõtlesin, et oli tohutult kahju, et kõik klanniliikmed polnud veel ultrofonidega varustatud, ent Wilma seletas mulle, et neid polnud jaotamise jaoks veel piisavalt palju toodetud, ehkki nende üldist laialijagamist oli peetud võimalikuks juba paari kuu jooksul.

Rändasime pikalt, püüdes orust võimalikult kaugele jõuda, kuni öö saabus.

Kui tihenev hämarus muutis hüppamise liiga ohtlikuks, otsisime me mugava koha puude all ja sõime ära osa oma kuivtoiduvarudest. See oli esimene kord, kui ma seda kraami maitsesin - kõrge toiteväärtusega sünteetiline aine, mida kutsuti ,,concentroks" ja mis oli sellest hoolimata mõnevõrra mõru ning halva maitsega. Ent kuna piisas umbes suutäie söömisest, siis see ei lugenud.

Meil kummalgi polnud mantlit, nii et me ronisime läbinisti väsinute ja õnnelikena sooja saamiseks teineteise kaissu. Mäletan, et Wilma, ise kerra tõmbudes, tegi mingi unise märkuse meie ühteheitmise kohta, nagu olnuks see juba otsustatud ja mina olin üllatuslikult selle mõttega nõus, ehkki polnud temast vähemalt teadlikult varem nii mõelnud. Aga me mõlemad jäime kohe magama.

Ka hommikul ei leidnud me armuasjade jaoks eriti aega. Praktiline probleem, millega silmitsi seisime, oli liiga suur. Wilmale tundus, et Wyomingi plaan peab olema Susquanna territooriumile põgenemine, ent tal olid selle plaani tarkuse kohta omad kahtlused. Tänu oma vaimustusele Hani laeva allakukutamise üle ja äsjatärganud huvile mu võluva kaaslase, kes oli ühelt poolt palju rohkem tsiviliseeritud, kuid teisalt siiski primitiivsem kui ma ise, vastu olin unustanud kurjakuulutava fakti, et Hani laeva, mille olin hävitanud, meeskond pidi olema teadnud Wyomingi Tehaste täpset asukohta.

Wilma meelest pidi see tähendama, et kas Hanid olid arendanud välja meile tundmatud täiuslikumad instrumendid või olid Wyomingide või lähedalasuva gängi seas reeturid. Mõlema võimaluse puhul, väitis ta, järgneksid uued Hanid rünnakud ja kuna Susquannad olid hästi organiseeritud ning omasid tavalisest tootlikumaid tehaseid, võis oodata, et järgmine rünnak tabab neid.

Kuid igatahes pidime me teiste põgenikega võimalikult kiiresti ühendust võtma, nii et hoolimata eelmise päeva liigsest hüppamisest helladest lihastest jätkasime oma teekonda.

Me olime rännanud ainult paar tundi, kui nägime kümmekond miili eespool mitmevärvilist raketti.

,,Hoia vasakule, Tony," ütles Wilma, ,,ja oota vilet."

,,Miks?" küsisin ma.

,,Kas nad pole sulle veel raketikoodi andnud?" küsis ta vastu. ,,Seda roheline-kollane-purpurpunane tähendab - koonduda viis miili raketi asukohast itta. Sa tead, et koondumine raketi asukohta tooks kaasa lõhustuskiirerünnaku."

Meil ei võtnud kaua määratud kogunemiskoha lähedusse jõudmiseks, ehkki me reisisime nüüd puude all, hüpates vaid aeg-ajalt ülemistele okstele kontrollimaks, kas taevast ei paista raketisuitsu. Ja varsti kuulsime me kauget vilet.

Umbes pooled gängiliikmed ootasid meid kohas, kus kõrgete puude oksad olid põimunud väikese oja kohal. Suurülematel ja ründeülematel olid gängijäänuste ümberkorraldamisega käed tööd täis.

Kandsime oma kohalejõudmisest suurülem Hartile koheselt ette. Ta vaikis, kuid tundis ilmselget huvi, kui meie lugu kuulis.

,,Teie kaks püsige minu lähedal," ütles suurülem, lisades süngelt: ,,Ma lähen kohe tagasi orgu koos saja väljavalitud gängiliikmega ja mul on teid vaja."

LÕKSU SEADMINE

Viieteist minuti pärast olime juba teel. Ohutusnõudeid oli kiiruse huvides teatud määral leevendatud ja hüpati üle metsade ning väljade, ent koondumine oli keelatud. Suurülem määras ühe künkanõlva kogunemiskohaks.

,,Me peame riskima sellega, et meid nähakse, kuni me ei koondu," kuulutas ta, ,,seda kuni viie miili raadiuseni jõudmiseni kogunemiskohast. Pärast seda tahan, et kõik nähtamatuna püsiksid ja varjatult liiguksid. Ja hoidke oma ultrofonid lahti ning lülitatuna 10-4-7-6 peale."

Saime Wilmaga varustuseülemalt lahinguvarustuse. See koosnesis pikaraualisest püssist, püstolist, inertronist tehtud laskemoonikastist, mis muutis kogu kandami vaid mõne untsi raskuseks ja lühikesest mõõgast. Kinnitasime selle varustuse rihmadega teineteise õlgadele, hüppevööde kohale. Lisaks sai igaüks meist ultrofoni ja kerge intertronteki, mis oli keeratud kuue tolli pikkuseks ja 2-3-tollise läbimõõduga silindriks. Tekiriie oli äärmiselt õhuke, ent inertronisegu koostises muutis selle küllaltki soojahoidvaks.

,,Paistab, et läheb asjaks," märkis Wilma põlevate silmadega. (Ja siinkohal pean ma mainima kummalist asja. Sõna ,,asi" 20. sajandi ameerika sõnavarast oli säilinud, ent ei tähendanud enam ,,tööstust" ega ,,kauplemist", sest sellistest asjadest kui täielikult kogukonna ettevõtmistest räägiti nüüd kui ,,tööst" ja ,,kaubavahetusest".

,,Asi" tähendas nüüd lihtsalt võitlemist ja oligi kõik.

,,Kas te tõite kogu selle varustuse orust?" küsisin varustuseülema käest.

,,Ei," ütles ta. ,,Polnud aega midagi kokku koguda. Kogu selle kraami kauplesime me mõne tunni eest Susquannade käest. Olime koos ülemaga teel alla ja ta laskis mul asjad enneaegselt ära korraldada. Aga oleks parem kui te kaks liikuma hakkaksite. Ülem viipab teile praegu."

Hart oli meid telefonide juurde kutsumas, kui me üles vaatasime. Niipea kui olime seda teinud, hüppas ta eemale, kutsudes meid käeviipega endale lähestikku järgnema.

Ta oli tugev mees ja sööstis piki selles kohas suhteliselt sirgelt voolava oja kaldaid pikkade, kiirete ning madalate hüpetega ülesvoolu. Siiski suutsime me Wilmaga pingutades talle järele jõuda.

Kuna me oma hüpped järk-järgult tema omadega sünkroniseerisime, visandas ta iga hüppega kaasnevate urahtuste saatel meile oma tegevusplaani.

,,Me peame suure asjaga alustama - rh! - varem või hiljem," ütles ta. ,,Ja kui - rh! - Hanid on leidnud viisi meie asukohtade kindlakstegemiseks - rh! - on nüüd aeg alustada, ehkki Ülemate Nõukogu - rh! - on kavatsenud mõned aastad oodata, kuni piisavalt rakettlaevu on - rh! - ehitatud. Ent hoolimata kõigist ohvritest, mida see nõuab - rh! - ei saa me lubada neil ennast põgenemise pealt tabada -rh! Me seame kollastele saatanatele lõksu - rh! - orgu, kui nad tulevad oma vraki järele - rh! - ja kui nad ei tule, lähme rakettidega mõnede nende liinilaevade järele - rh! - Nu-Yoki, Glee-lani, Sikaga suunal. Me võime kasutada - rh! - seda su ideed tõuke - rh! - kiiri mööda üles tulistamise kohta. Tahan, et sa seda meile demonstreeriksid."

Manitsedes meid veelkord endale lähestikku järgnema, kiirendas ta tempot ja me Wilmaga pidime temaga sammu pidamiseks ülimal määral pingutama. Vaid nõlvadest üles tõustes osutusid mu tugevamad lihased kaalukamaks tema suuremast vilumusest ja ma suutsin temaga sammu pidada, nagu see oli olnud ka Wilma puhul.

Magasime sel ööl oma inetronitekkide all mugavamalt ja olime koidu ajal juba teel, hüpates ettevaatlikult üle mäeharja, mis kõrgus oru kohal, kust olime Wilmaga lahkunud.

Ülem uuris oma ultroskoobiga taevast, kulutades selle ülesande jaoks kannatlikult umbes viisteist minutit, lülitas siis telefoni sisse, kontrollis ükshaaval kõigi alluvate olemasolu ja andis neile juhised.

Tema esimeseks korralduseks meile kõigile oli lülitada oma kõrva- ja rinnakettad alalisele reiimile.

Need ultrofonid erinesid täielikult sellest, mida oli kasutanud Wilma kaasluuraja päeval, mil ta bandiidigängi rünnakust päästsin. See oli tervikuna olnud mahutatud väiksesse kukrusse. Need, millega me nüüd olime varustatud, koosnesid kõrvaketaste paarist, milest kumbki kujutas endast eraldi iseseisvat vastuvõtuseadet. Kettad käisid väikestesse taskutesse kõrvade kohal riidest kiivrites, mida kandsime ja summutasid peaaegu kõik välised helid. Sarnaselt kõrvaketastele olid rinnakettad iseseisvad saatmisseaded, mis olid seotud rinnale mõni toll kaelast allpool ja mis käivitati häälepaelte abil läbi keha kudede. Nende seadete täielik tegevusraadius oli umbes kaheksateist miili. Vastuvõtja helikvaliteet oli märkimisväärselt hea ja täielikult vaba 20. sajandi raadiote staatilisest mürast, hääle tugevus oli aga otseses seoses rääkija kaugusega.

Ülema seade oli kolmekordistatud tugevusega, nii et ta käsud pidid lõikama vahele kõigile alluvate omavahelistele vestlustele, ehkki neidki peeti võimalikult vähe ja ainult kontakti säilitamise eesmärgil.

Imetlesin selle moodsa sõjalise sidepidamisviisi tõhusust võrreldes iidsete aegade kohmakate signaalvahenditega ning ka teisi 25. sajandi tõhusaid sõjapidamismeetodeid, mis erinesid 20. sajandi omadest nagu öö ja päev. Näiteks teadsid kaasaegsed ameeriklased väga vähe käsitsivõitlusest ja mõistagi ei teadnud nad midagi kaevikusõjast. Turmtulest ei olnud neil aimugi, kuigi nad omasid hävitava jõuga relvi. Ja ilmselt polnud kuni minu hiljutise mõttevälgatuseni tulnud keegi mõttele tulistada rakett tõukekiirde ning lasta kiirel endal heita see üles Hani õhulaeva elutähtsaima osani.

Hart paigutas oma alluvad kannatlikult õigetele positsioonidele, andes esmalt korraldused laagriülematele ja püsides siis ise vaikselt, kui nood võitlejaid ükshaaval positsioonidele määrasid.

Lõpuks oli helistatud sajale võitlejale oru ümbruses, künkanõlvadel ja -tippudes ning nad kõik paiknesid kohtades, kust avanes hea vaade Hani laeva vrakile. Ent niipalju kui ma näha võisin, polnud kogu positsioonidele paiknmisei jooksul keegi neist nähtavale ilmunud.

Ülem rääkis meile oma plaanist, mille kohaselt tema, mina ja Wilma pidime vrakki uurima. Kui Hani laevad peaksid taevasse ilmuma, pidanuks me hüppama künkanõlvade poole.

Soovitasin lasta tal oma alluvatel pikaraualised püssid valmis panna ja suunata kujuteldavale sõõrile vraki ümber. Sel ajal kui ta seda korraldas, hüppasime me kolmekesi alla Hani laevale, mängides märklauda, kuna ta käskis igal mehel eraldi relvad õigesse punkti sihtida ja sihituks jätta.

Samal ajal ronisime Wilmaga vrakki, ent ei leidnud suurt midagi. Praktiliselt kõik instrumendid ja masinad olid kokkupõrke käigus tundmatuseni deformeerunud või täielikult hävitatud laeva lõhustuskiirte poolt, mis olid pärast kokkupõrget moondunud vrakis oma tööd jätkanud.

Meeskonnaliikmete laibatükkide otsimine oli ebameeldiv ülesanne. Ent see tuli ära teha. Nagu ma tähele panin, erinesid Hanide riided täielikult ameeriklaste omadest, meenutades rohkem neid, millega olin oma varasemas elus harjunud. Need olid tehtud siidilaadsetest sünteetilistest kangastest, püksid olid põlvepikkused, avarad ja mugavad, särkidel puudusid käised.

Wilma seletas mulle, et Hanide kehad ei vajanud mingit kaitset, välja arvatud tõmbetuulte vastu, sest nende linnad olid täielikult suletud ja omasid suurepäraseid ventilatsiooni- ning küttesüsteeme. Mõistagi oli see nende õhulaevadel samuti korraldatud. Hanidel oli vastumeelsus otsese päikesekiirguse suhtes, sest nende valgustusseadmed eraldasid kindla koguse ultraviolettkiirgust, nii et loomulik päikesevalgus polnud vajalik nende tervise hoidmiseks ega tundunud neile meeldivana. Kuna Hanid ei tundnud inertroni saladust, ei kandnud ükski neist antigravitatsioonivööd. Ent hoolimata sellest, et nad pidid kogu aeg loomulikus raskusjõus elama, olid nad füüsiliselt ameeriklastest märksa vähem arenenud. Füüsilises mõttes elasid nad jõudeelu, igat tüüpi seadmed aitasid neil kõiki töid läbi viia ja iga paarist sammust pikema teekonna läbimiseks olid neil mugavad transpordivahendid.

Isegi selle väändunud laevavraki põhjal võisin ma näha, et istmed, toolid ja sohvad mängisid nende elus väga olulist rolli.

Ent ükski laip polnud ülekaaluline. Näis, et laibad kuuluvad tervetele, ent äärmiselt alaarenenud lihastega meestele. Wilma seletas mulle, et nad olid arendanud teadusliku näärmekontrolli ja mõistagi ka dietoloogia nii kõrgele tasemele, et päris paljud nende seast elasid saja-aastaseks, säilitades seejuures suurepärases olukorras arteriaalsed veresooned ning üldtervisliku seisundi.

Igatahes polnud mul aega uurida laeva ja selle sisu nii põhjalikult, kui oleksin soovinud. Aeg surus peale ja meie ülesandeks oli leida mõni vihje tapva täpsuse kohta, millega laeva meeskond oli avastanud Wyomingi Tehased.

Ülem oli vaevu lõpetanud ettevalmistused turmtulesõõriks, kui üks luurajatest põhjapoolsel künkanõlval teatas seitsme Hani õhulaeva lähenemisest, mis moodustasid õhus suure poolringi.

Hart hüppas künkanõlvale, käskides meil ultrofoni teel sama teha, ent me Wilmaga olime omavaheliseks vestluseks kiivrite näokatted üles tõstnud ja ,,rääkijad" välja lülitanud ning ajaks, mil me avastasime, mis oli juhtunud, olid laevad juba näha. Nad olid meile lähenenud suure kiirusega.

,,Hüpake!" kuulsime me ülemat käskimas, ,,Deering põhja, Rogers itta!"

Ent Wilma vaatas mulle tähendusrikkalt otsa ja osutas kohta, kus laeva väändunud kaitseplaadid maapinnast välja turritasid ja varju pakkusid.

,,Liiga hilja, ülem," ütles ta. ,,Nad näeksid meid. Pealegi arvan ma, et siin on midagi, millele me peaksime pilgu peale heitma. Tõenäoliselt on see nende magnetograaf."

,,Te kirjutate alla omaenda surmaotsusele," hoiatas Hart.

,,Me riskime sellega," ütlesime Wilmaga üheaegselt.

,,Ise teate," vastas ülem. ,,Rogers, võta praeguseks juhtimine üle. Poisid, kas te kõik tunnete ta hääle ära?"

Meie kõrvus kajas jaatav koor ja ma panin pea kiiresti tööle, kuna me tüdrukuga kükitasime väändunud metallimassi varju.

,,Wilma, otsi see salvestis üles," ütlesin, teades, et paljast rääkimise faktist piisas kogu komando olukorraga kursis hoidmiseks. ,,Teie seal nõlvadel, hoidke oma püssid turmtulesõõrile sihituna ja olge valmis. Teie mäetippudel, kui palju teid seal on? Rääkigu kõigepealt need, kes on Bald Knobil, ja siis üksteise järel need, kes on Bald Knobist ida, põhja ja lääne pool."

Mehed teatasid kordamööda oma nimed. Neid oli kakskümmend.

Määrasin nad nimede järgi erinevaid Hani laevu sihikul hoidma, loetledes viimaseid asukoha järgi taevas vasakult paremale.

,,Sihtige oma raketid tõukekiirtele umbes kolmveerandi tee kaugusel maapinnast. Täpne sihtimine on tähtsam kui see, mis nurga alt seda täpselt teha. Hoidke neid kiiri pidevalt sihikul. Ärge tulistage enne minu korraldust. Deering leidis salvestise üles. Hanid pole meid ilmselt märganud või vähemalt arvavad nad, et oleme orus kahekesi, sest nad maanduvad ilma lõhustuskiiri aktiveerimata. Teie arvamused?"

Mu kõrvaketastes valitses vaid vaikus.

,,Deering ja mina püsime siin, kuni nad maabuvad ning väljuvad. Jääge valvele ja olge valvsad."

Suurim Hani laev maandus kiirelt ja vaevata. Kolm laeva lendasid lõuna poole luurelennule, tõustes kõrgemale. Ülejäänud hõljusid liikumatult umbes tuhande jala kõrgusel.

Läbi väikese plaatidevahelise prao vaadates nägime me tohutut laevamürakat maandumas meie planeeritud turmtulerõnga piirile. Uks kõlksatas mõne jala kõrgusel maapinnast lahti ja meeskonnaliikmed ilmusid ükshaaval nähtavale.

,,WYOMINGI TAPATALGUD"

,,Nad tulevad laevast välja," rääkisin vaikselt, hoides kätt suu kohal, sest kartsin, et nad kuulevad mind. ,,Üks-kaks-kolm-neli-viis-kuus-seitse-kaheksa-üheksa. Paistab, et see on kõik. Kes oskab öelda, kui palju mehi sellises laevas tavaliselt on?"

,,Umbes kümme, kui pardal pole reisijaid," vastas üks minu meestest, ilmselt nõlval viibijate hulgast.

,,Mis relvad neil on?" küsisin ma.

,,Ainult noad," tuli vastus. ,,Nad ei luba kunagi käsikiirgureid laeva võtta. Kardavad õnnetusi. Selle kohta on nad ametliku otsuse vastu võtnud."

,,Jätke nad siis meile," ütlesin ma, sest mul oli plaan tekkinud. ,,Teie nõlvadel, võtke laevad üleval. Turmtulesõõrist loobuda. Jagunege nende tõukekiirte sihtimisel. Kõik teie mäetippudel, sihtige lõunasse suundunud laevade tõukekiiri. Ärge tulistage enne korraldust.

Wilma, rooma vasakule poole kohani, kust sa saad otse laeva ukseni hüpata. Kõik need mehed jalutavad pundis ümber vraki. Kui nad on kaugemas otsas, annan ma sulle teada ja sa sööstad ühe hüppega läbi ukse. Ma tulen sinu järel. Võib-olla meid ei märgata. Valvurist sees saame me jagu, aga ära tulista. Me võime märkamatuks jääda nii sellele meeskonnale kui ka laevadele ülal. Nad ei näe üle selle vraki."

See oli nii lihtne, et tundus uskumiseks liiga hea olevat. Laevast välja ilmunud Hanid kõndisid laisalt ümber vraki ja rääkisid kurguhäälel. Vraki uurimine pakkus neile suurt huvi, ent nad paistsid meie suhtes üsna pahaaimamatutena.

Lõpuks olid nad kaugemas otsas. Iga hetk olid nad ettevaatlikult vrakki sisenemas.

,,Wilma, hüppa!" peaaegu sosistasin ma käsu.

Wilma peidukoht ei asunud uksest Hani laeva küljest kaugemal kui viisteist jalga. Ta kükitas juba hüppevalmilt, jalad toetatud metalltala vastu. Võttes arvesse inertronvöö tõstejõu sööstis ta, pea ees, mürsuna läbi ukse. Järgnesin talle sekundi murdosa järel kohmakamalt, ent sugugi mitte väiksema kiirusega, lõin oma õla valusasti vastu ukseserva, põrkasin sellelt rikoetiga eemale ja liuglesin lõpuks vastu teadvusetut tüdrukut. Wilma oli ilmselt peaga vaheseina tabanud ja end uimaseks löönud.

Olime laevas veidi lärmi tekitanud. Korralikult valgustatud vahekäigust kostsid lohisevad sammud.

,,Kas on mingit märki, et meid jälgitakse?" küsisin meestelt nõlvadel.

,,Mitte veel," kuulsin ülema vastust. ,,Laevad meie pea kohal ei liigu ikka. Ühtki kiirt pole valla päästetud. Mehed maapinnal on vrakiga hõivatud. Enamik neist on roomanud vrakki ja väljaspool nägemisulatust."

,,See on hea," ütlesin kiiresti. ,,Deering lõi oma pea ära. Meelemärkuseta. Vähemalt üks meeskonnaliige läheneb meile. Meid pole veel avastatud. Ma tegelen nendega. Oodake veel veidi, aga olge valmis."

Ilmselt oli lähenev mees mu viimaseid sõnu kuulnud, sest ta peatus järsku.

Küürutasin liikumatult ruumi kaugemas servas. Ainult ühe vastase pärast ei kavatsenud ma mõõka välja tõmmata. Eeldasin, et ta on paras nõrguke ning otsustasin temast paljaste kätega jagu saada.

Mees, kelle müra vaibumine oli ilmselt maha rahustanud, kõndis ümber vaheseina - ma hüppasin.

Tabasin teda jalgadega kõhtu, misjärel ta teadvuse kaotas.

Jooksin mööda peakoridori, otsides piloodikabiini. See paistis laeva ninast ja oli hüljatud. Kuidas saanuks ma laeva juhtimisseadmed niimoodi ära lõhkuda, et teiste laevade salvestusseadmed mu tegevust ei jäädvustaks? Vahtisin tohutut juhtimisseadmete hulka. Ohtralt kange ja rattaid. Kabiini keskel, tugevalt laevapõranda külge kinnitatud kokkupandaval mitmeotstarbelisel alusel oli miski, mida ma pidasin tõukekiire-generaatoriks. Näidik sellel helendas ja seda ümbritsevast metallkastist kostis nõrka surinat. Aga mul polnud aega seda uurida.

Üle kõige kartsin, et laeval võivad olla mingid automaatseadmed, mille kaudu mind teistel laevadel kuulda võidakse. Katse juhtimisseadmeid ära lõhkuda olnuks liiga riskantne. Loobusin sellest mõttest ja taganesin vaikselt kabiinist. Pidin lootma, et rohkem meeskonnaliikmeid pardal polnud.

Jooksin tagasi sissepääsuga piirnevasse ruumi. Wilma lebas endiselt kohas, kuhu oli kukkunud. Kuulsin lähenevate Hanide hääli. Oli aeg tegutseda. Järgmised paar sekundit pidid selgeks tegema, kas õhus olevate laevade meeskonnad püüavad meid olematusse sulatada ja kas see neil ka õnnestub.

,,Olete valmis, poisid?" küsisin, roomasin positsioonile ukse vastas ja tõmbasin püstoli välja.

Jälle kostis jaatav koor.

,,Siis tulistage ,,kolme" juures neid tõukekiiri, kõiki neid - ja Jumala nimel, ärge mööda laske!" Olin juba omaks võtmas üldkasutatavaid sõnu - ,,dis" lõhustaja ja ,,rep" tõukaja kohta. Ja ma hakkasin numbreid lugema.

Arvan, et mu ,,kolm" kõlas veidi nõrgalt. Tean, et selle väljaütlemine nõudis kogu mu vaprust.

Piinava hetke jooksul ei juhtunud midagi, vaid laeva maismaaülesandeid täitvad meeskonnaliikmed lonkisid mu vaatevälja.

Siis pöörasid nad ehmunult pilgud üles. See, mida iganes nad taevas nägid, tarretas nad hetkeks õudusest paigale.

Üks neist viskas mind noaga. See kriimustas mu põske. Siis tormasid paar Hani ukseava poole. Ülejäänud järgnesid. Ent ma avasin oma püstolist lähitule, vajutades nuppu nii kiiresti kui võimalik ja sihtides nende jalgu kindlustamaks, et mu plahvatavad raketid tabavad sihtmärki ja teevad oma töö.

Raketiplahvatused olid kurdistavad. Koht, kus Hanid seisid, mattus pimestavasse lõõska. Siis polnud seal enam midagi peale nende tükkideksrebitud ja moonutatud laipade. Nad olid olnud suhteliselt lähestikku ja ma olin neid kõiki tabanud.

Jooksin ukseni, oodates, et lõhustuskiired mind iga hetk igavikku pühivad.

Nägin, et üks laev oli umbes kaheksandiku miili kaugusel alla kukkunud. Otse minu ette tekkis lõhustuskiir, väreles veidi kõhklevalt ja hakkas siis pühkima otse laeva poole, milles seisin. Ent kiir ei jõudnud selleni. Sama kiiresti, kui oleks lamp välja lülitatud, sööstis kiir ühele poole ja hetk hiljem tabas veel üks hiiglaslik vrakk maad. Vaatasin välja ja astusin siis laevast maapinnale.

Ainsad õhkujäänud Hani laevad olid kaks lõunasse suundunud luurelaeva, mis rippusid vertikaalselt õhus ja langesid aeglaselt allapoole. Kaks ülejäänut pidid olema alla kukkunud sel ajal, kui olin omaenda rakettide plahvatustest kurdistatud.

Keegi tabas ühe allesjäänud laeva teist tõukekiirt ja see kukkus teispool mäetippu mu vaateväljast väljapoole. Teine triivis kaugemal eemal diagonaalselt allapoole, lõhustuskiir tigedalt maapinnal mänglemas.

Karjusin tohutust rõõmust ja kergendusest.

,,Ülem, võtke juhtimine uuesti üle!" röökisin ma.

Mu kõrvus kajasid ta korraldused, kui ta saatis hüppajaid langevat laeva jälitama, ent ma ei pööranud neile tähelepanu. Hüppasin tagasi Hani laeva ruumi ja põlvitasin oma Wilma kõrvale. Mõtlesin, et ta pehmendustega kiiver oli löögi jõudu kõvasti vähendanud, muidu oleks ta kolp mõranenud.

,,Oh, mu pea!" oigas ta teadvusele tulles, kui ta õrnalt kätele tõstsin ja temaga laevast välja kõndisin. ,,Me võitsime, kallis, eks ju?"

,,See on enam kui kindel," rahustasin teda. ,,Kõik peale ühe on alla kukkunud ja see üks triivib langedes lõuna poole. See, kus me olime, langes vigastamatult meie kätte. Kui me pardale jõudsime, oli seal vaid üks meeskonnaliige."

Vähem kui tund aega hiljem käskis suurülem oma alluvatel lülitada ultrofonid 3-20-3 peale, et kuulata Hani luureteenistuse Nu-Yokis tõlgitud raadioteavitust Susquanna jaamast. See oli ühtlasi avaliku hoiatuse ja uudise vormis:

,,Siin Avaliku Julgeoleku Teenistus, Nu-Yok. Edastame hoiatuse eralaevade navigaatoritele ja uudise avalikes huvides. Seitsmest laevast koosnev eskaader, mis lahkus täna hommikul Ny-Yokist, et uurida GK-984 hiljutist hävimist Wyomingi orus, on hävitatud rea samasuguste müstiliste plahvatuste poolt, mis purustasid GK-984.

Seitsmest laevast viie telefonid, ekraanid ja kõik teised signaalseadmed lõpetasid äkitselt töö umbes samal hetkel, umbes kell 7:4:9." (Vastavalt Hani ajaarvamisele 7 ja 41/100 pärast südaööd.) "Pärast tõsiseid häireid lakkasid asukohamäärajad töötamast. Wyomingi orule kohandatud elektroaktiivsuse registreerijad tööle ei hakanud.

AJT-l pole ühtki vihjet, milline katastroof eskaadrit tabas, välja arvatud kindlad tõendid sarnase plahvatusliku fenomeni kohta nagu GK-984 puhul. GK-984 kukkus hiljuti alla, sooritades orule kiirterünnakuid, mille eesmärgiks oli suguharuliikmete tehaste ja laagrite süstemaatiline hävitamine. Teenistus on jõudnud ilmselgele järeldusele, et suguharuliikmed on leiutanud uue ja seni kindlakstegemata õhulaevade ründamise tehnika ning on soovitanud Taevassündinul anda Navigatsiooniluure osakonnale kohesed ja piiramatud volitused selle tehnika uurimiseks ning kaitsemeetmete väljaarendamiseks.

Samal ajal soovitab Teenistus tungivalt eranavigaatoritel seda piirkonda vältida ja püsida võimalikult lähedal ametlikele linnadevahelistele õhuteedele, kus nüüd patrullib kogu oma jõududega Sõjateenistus, korraldades teedealustele aladele kiirerünnakuid kümne miili laiuses. Sõjateenistuse teatel ei kavanda nad praegu suguharuliikmetele vasturünnakuid.

Sõjateenistus ja Navigatsiooniluure osakond on arvamusel, et kui katastroofi põhjus ei selgu lähiajal, on avalikud huvid paremini kaitstud selle teadusliku uurimise kui vasturünnakukatse läbi. Samuti kaasneks sellise tegutsemisega väiksem inimohvrite arv, sest vasturünnak võib tuua kaasa kõigi selles osalevate laevade hävitamise. Seega jätkab sõjavägi kuni uute tõendusmaterjalide väljailmumise või Taevassündinu vastupidiste käskudeni kaitsepoliitikat.

Lo-Tani mitteametlikust teadaandest võib järeldada, et Taevanõukogu on asunud küsimust arutama.

Navigatsiooniluure Teenistuse loal edastame järgneva kokkuvõtte nende põhjalike uuringute tulemustest:

Eskaader jõudis kohani Wyomingi oru kohal, kus kõigi järelduste kohaselt pidi olema GK-984 vrakk. Sellele järeldusele viis laeva asukohamääraja viimane salvestis enne allakukkumist. Seal registreerisid kõigi laevade alumised proektoskoobireleed GK-984 vraki. Vraki ja orupõhja teleproektoskoobivaatlused ei näidanud ühtki tõendit suguharuliikmete sealviibimise kohta. Ei laevadel ega alalistes asukohtades paiknevad registreerijad näidanud ühtki muud märki elektroaktiivsuse kohta kui eskaadrilt endalt pärinev. Baasi eskaadrikomandöri käsul suundusid LD-218, LK-745 ja LG25 lõunasuunalisele luurelennule 8000 jala kõrgusel. GK-43, GK-981 ja GK-220 jäid 2500 jala kõrgusele õhku, GK-18 aga maandus, et teaduskomitee liikmed saaksid vrakki isiklikult uurida. Uurimissalk väljus laevast, vaid üks mees jäi piloodikabiini. Ta seadis kõik proektoskoobid peale RB43," (see tähendas kolmandat proektoskoopi vöörist, parem alumisest tekist) ,,universaalsele fookusele, RB43-ga aga jälgis ta maismaaülesandeid täitva rühma liikmeid, kes ümber vraki kõndisid.

Esimene baasis asuvate instrumentide poolt registreeritud ebanormaalne fenomen edastati automaatselt GK-18 proektoskoobi RB-4 poolt. See sisaldas kaht silindritaolise kujuga rohelist raketti, mis sööstsid vrakist laeva maandumissektsiooni, samal ajal kui uurimisrühm oli vaateväljast kadunud. Selliselt lähidistantsilt polnud nad täpselt identifitseeritavad, seda tänu universaalsele fookusele, millele proektoskoop oli seatud. GK-18 baasikapten andis mehele piloodikabiinis kohe korralduse asja uurima minna ja nägi teda vastavalt käsule kabiinist väljumas. Hetk hiljem jõudsid piloodikabiini elektrofonini segased helid, mida võisid tekitada raskelt mahakukkuv mees, piloodikabiinile lähenevad sammud, kabiini sisenev ja sealt kiiresti lahkuv kogu. Baasikapten usub praeguseks, et tegu polnud piloodikabiini jäänud meeskonnaliikmega ja fotosalvestised kinnitavad ta arvamust. Enne kui baasikapten temaga rääkida jõudis, lahkus ta kabiinist, samuti ei järgnenud mingit vastust häiresignaalile, millel kapten laskis terves laevas plinkida.

Siinkohal näitas laeva proektoskoop RB-3, mis oli nüüdseks väljunud fookusekontrolli alt, ähmast pilti laeva poole tagasi kõndivatest maismaaülesandeid täitnud meeskonnaliikmetest. RB-4 näitas seda selgemalt. Siis näitasid mõlemat instrumendid hulka pimestavaid plahvatusi ja elektrofonireleed registreerisid kohutavaid põrutusi, laeva elektroonilised seadmed ja proektoskoobiseadmed lakkasid töötamast.

Raportid teiste laevade baasivaatlejatelt ja -komandöridelt, mida toetavad fotosalvestised, näitavad, et plahvatused leidsid aset keset maismaaülesandeid täitnud meeskonnaliikmeid, kui nad, ilmselt pahaaimamatult, laeva poole naasid. Teadaolevalt järgnesid kiirelt üksteisele kohutavad plahvatused kolme õhushõljuva laeva pardal ja ümbruses, nende tõukekiiregeneraatorite lähedal, misjärel neilt laevadelt ei saabunud enam ühtki signaali.

Kolmest lõunasse luurele suundunud laevast tabas LD-248 täpselt samasugune saatus. Selle salvestised lisavad meie teadmistele katastroofist vähe. Ent LK-745 ja LG-25-ga olid lood teised.

LK-745 releeinstrumendid näitasid, et plahvatused hävitasid selle tagumise tõukekiiregeneraatori ja laev rippus, ahter allpool, mõnda aega pendlina kiikudes õhus. Eespoolsed ekraanid ja indikaatorid ei lakanud töötamast, ent nende salvestised on kaootilised, kui jätta välja üks proektoskoobifoto, millelt on näha kausikujuline orupõhi ja allakukkuv GK-981, ent ei ühtki nähtavat tõendit suguharuliikmete kohta. Ka piloodikabiini ekraanisalvestis on kaootiline pilt tagaseina vastu mürtsatavatest ja kukkuvatest meeskonnaliikmetest. Siis plahvatas esimene tõukekiiregeneraator ja kõik signaalid kustusid.

LG-25 saatus oli mõnevõrra sarnane, ainult et see laev rippus, vöör allpool ja triivis tuules lõuna poole, langedes aeglaselt kontrolli alt väljunult maapinna suunas.

Laeva piloodikabiin oli purustatud, mistõttu polnud loota suulist raportit selle lahingukaptenilt. Tagumiste siseekraanide salvestis näitab meeskonnaliikmeid ronimas tagumise tõukekiiregeneraatori poole eesmärgiga see käsitsi kontrolli alla võtta ja tõstejõudu suurendada. Laiades kaartes edasi-tagasi kõikuvad proektoskoobireleed salvestised vähe väärtuslikku, välja arvatud oma kõikumiste lõpus. Üks neist, mis kuulus masinale, mis oli juhtumisi seatud teleskoopilisse fookusesse, näitab mitmeid väga väärtuslikke pilte kõigi teiste laevade kukkumisest. Kõigi tagaosa proektoskoopide salvestised lubavad detailselt rekonstrueerida laeva pendeldamise ja väänlemise õhus ning vajumise maa poole. Ent ükski neist piltidest, kus on jäädvustatud metsad laevast allpool, ei anna vähimatki vihjet suguharuliikmete sealviibimisele. Viimane plahvatus viis selle laeva täielikult rivist välja 1000 jala kõrgusel ja punktis orukeskmest nelja miili kaugusel kagus."

Sõnumi lõpus korrati hoiatust lenduritele oru vältimise kohta.

USKUMATU REETMINE

Pärast selle aruande kättesaamist ja jätkuva toetuse kinnitusi naabergängide suurülematelt otsustas Hart Wyomingi oru kogukonna taasrajada.

Territooriumi ettevaatlik uurimine näitas, et esimene Hani laev oli ,,kiiritanud" ainult põhjapoolseid maalappe ja nõlvu.

Sünteetilise kanga tehas oli osaliselt minema pühitud, kuigi alumiste korrusteni maa all polnud lõhustuskiired jõudnud. Kaitsev puudevari selle kohal oli igatahes hävitatud, nii et tehas otsustati maha jätta, viies sealt enne ära kõik kasutuskõlblikud masinad ja tootmisviisidele viitavad tõendusmaterjalid, mis pakkunuks huvi Hani teadlastele, pidanuks nad tulevikus orgu naasma.

Laskemoona- ja rakettlaevatehased, mis olid rünnaku ajal olnud just tööd alustamas, olid jäänud puutumata, nagu ka teised tähtsad tehased.

Hart tõi Swquanna Tehastest kohale suur-nukiülema ja koostas plaani uute laagrikohtade rajamiseks, hajutades need kaugemale lõunasse ning vältides Hani kiirte poolt kõrvetatud alasid ja nende laevavrakkide vahetut lähedust.

Sellel perioodil jälgiti pingsalt Hanide sõnumeid, kuna esimesena oli tööle pandud telefonitehas. Kui sai selgeks, et Hanid ei kavanda lähiajal kättemaksurünnakuid, kutsuti kõik kogukonnaliikmed koju tagasi ja normaalne elu jätkus.

Olime Wilmaga päev pärast laevade hävitamist abiellunud ja veetnud selle vahepealse perioodi kõrgmägedes telkides rõõmsaid mesinädalaid veetes. Naastes oli meil mõistagi juba omaenda laager. Meid määrati laagrisse nr. 1017. Ja nagu võis arvatagi, saime me tükk aega lõõpida teemal, kumb meist kahest siis ikkagi laagriülem oli. Suurülema ja muidugi ka suur-nukiülema protokollides seisis see tiitel minu nime järel, ent Wilma rõhutas nagu muuseas oma vankumatut arvamust, et see ei tähenda midagi-ja soovi korral õnnestus tal mind selles ka enamasti veenda.

Olin nüüd täieõiguslik gängiliige, sest olin otsustanud uue kodu otsingutest mujal loobuda, hoolimata sellest, et oleksin väga tahtnud tutvuda 25. sajandi eluga maa teistes osades.

Wyomingidel oli kõrge moraal ja suurülem Harti valitsuse all oli nende käsi palju aastaid hästi käinud. Ent nagu ma avastasin, olid paljud gängid halvasti organiseeritud, neis puudus kõvakäeline juhtimine ja need kubisesid gängiliikmete-vahelistest intriigidest. Lõppkokkuvõttes jõudsin ma järeldusele, et on targem püsida rühmas, mis on juba oma sõbralikku suhtumist minusse tõestanud ja kus mul paistsid olevat võimalused edasijõudmiseks. Kaasaegsetes ühiskondlik-majanduslikes oludes oli isiklik vabadus, millega olin 20. sajandil harjunud, võimatu. Ma oleksin igas inimliku suhte faasis olnud sama tähtsusetu kui 20. sajandi poliitik, kes ei kuulu ühegisse parteisse.

Mulle näis, et kogu see kaasaegne elu oli korraldatud viisil, mida ma oma iidsest vaatenurgast nimetasin ,,poliitiliseks". Ja seoses sellega tegi mulle palju nalja, kui universaalseks oli muutunud sõna ,,ülem" kasutamine. Ülema suhetes alluvatega oli sama vähe formaalsust, nagu 20. sajandi poliitbosside puhul, sama kehtis alluvate sügava austuse ja nende huvide eest seismise kohta ülema poolt. Ta oli üheaegselt autokraat ja sõltuv alluvate hinnangust tema tegevusele, mis aitas tal oma autokraatiat säilitada.

Aseülem, kes ei suutnud oma alluvate lojaalsust tagada, kõrvaldati kiiresti võimult nende endi või oma ülemuste poolt, nagu iidne 20. sajandi partei valimisringkonna juht, kes kaotas kontrolli oma häälte üle.

20. sajandi ühiskondlikku korraldust arvestades, poleks selline süsteem toona minu meelest saanud eksisteerida mujal kui vaid poliitikas. Mõte, mis saanuks siis, kui Esimeses maailmasõjas oleks USA õhujõude juhitud sarnase süsteemi järgi range sõjalise distsipliini ja üksikisiku taandamise asemel tasalülitatud hammasrattaks masinavärgis, tekitas minus külmavärinaid.

Ent tänu rahva sajanditepikkusele kannatusele Hanide käte läbi, oli välja arenenud ennastohverdav ja ühishuvisid oluliseks pidav mõttelaad, mis muutis selle süsteemi rakendatavaks ja tõhusaks kõigis inimestevahelistes koostöö vormides.

Suhtun sellesse kõigesse siiski veidi ketserlikult. Minu kaaslased suhtuvad mu mõtetesse sel teemal samasuguse õudusega, nagu paljud auväärsed 20. sajandi inimesed suhtusid mistahes ketserlikku vihjesse, et Esimeses Põhiseaduses kirjeldatud riigivalitsemisviis ei sobinud 20. sajandi tingimustesse enam nii hästi kui 19. sajandi alguse omadesse.

Hilisematel aastatel täheldasin, et rahva moraal oli teatud määral nõrgenenud, sest Hanid olid lõpuks hävitatud koos kõigi nende tehastega ja ameeriklased olid välja arendanud uue luksusliku majanduse. Olen näinud ahnuse ja egoismi taastärkamise märke. Igavene ringkäik näib jätkuvat. Kardan, et rikkused taaskoonduvad aeglaselt, ent kindlalt eraisikute kätte, arenevad jäigad ühiskondlikud reeglid, neile järgnevad korruptsioon ja allakäik ning lõpuks lõpetab mõni kataklüsmiline sündmus selle ajastu ja juhatab sisse uue.

Igatahes kaldub see teema kõrvale mu loost, mis on ikkagi meie ammustest lahingutest Hanide vastu ja mitte meie kaasaegsematest enesekontrolli-probleemidest.

Meie võit seitsme Hani laeva üle oli kogu maa põlema sütitanud. Saladus oli ettevaatlikult teistele gängidele edasi antud ja kogu maa oli ühest servast teiseni kihevil. Laskemoonatehastes töötati palavikuliselt ja juhuslike Hani laevade küttimisest sai põnev sport. Tulemused olid meie põlisvaenlaste jaoks katastroofilised.

Vaikse ookeani rannikult tuli teade suure 75 000-tonnise kandevõimega ookeaniülesel liinil opereerinud liinilaeva allakukutamisest. Laev oli rünnaku hetkel olnud pilvede kohal ja maapinnalt polnud seda võimalik näha. Tosin sacramentolast olid näinud selle tõukekiirte häguseid piirjooni otsesuunal enda poole liikumas, videvikus olid need meenutanud taevassekerkivaid kummituslikke sambaid. Raketi tulistamine kiirde polnud neilt palju vaeva nõudnud, ehkki selle tabamine valmistanuks neile raskusi, kui kiir liikunuks nende poole täisnurga all. Nad tabasid üht tõukekiirt. Teine polnud laeva õhushoidmiseks piisavalt tugev. Laev hõljus, nina ees, maapinnale ja kuna see oli relvitu ning soomustamata, ei valmistanud neile raskusi selle tükkidekslaskmine ning meeskonna ja reisijate kallal massimõrva sooritamine. Mulle tundus see barbaarne, kuid samas ei olnud mina kannatanud sajanditepikkuse karmi tagakiusamise all.

Jersey Randadelt saime sõnumi Nu-Yok-A-lan-a liinilaeva hävitamisest. Oma liivakarva riietuses praktiliselt nähtamatud ja piki rannajoont poolenisti liiva maetud liivasnaiperid ootasid päevade kaupa, riskides lõhustuskiirte rünnakuga ja tabades lõpuks neli laeva ühe nädala jooksul. Hanid lõpetasid sellel marsruudil liinilendude korraldamise ega saatnud Randadele karistussalkasid. Viimane asjaolu näitas, kui kõvasti oli meie edu neid vapustanud.

Mõni nädal hiljem kutsus suurülem Hart mind enda juurde.

,,Tony," ütles ta, ,,tahtsin sinuga kahest asjast rääkida. Üks neist kahest puudutab asja, mis peaks minumeelest lähipäev üldkasutusse minema. Ilma suuremate rakettide kasutamiseta ei saa ma enam rohkem Hanide laevu tõukekiiri tulistades alla tuua. Nad käituvad meiega nüüd targemalt. Nad paigaldavad oma laevade keredesse tõukekiiremasinate alla ülipaksud soomused. Erielaste rühm tulistas täna hommikul Bah-Flo lähedal üht laeva, saavutamata seejuures vähimatki edu. Plahvatused raputasid laeva, ei läbistanud seda. Nii palju kui me nende ettekannete põhjal teame, on nad oma laboratooriumides arendanud välja uue ülisuure tõmbetugevuse ja elastsusega sulami, mille tõukekiired hoolimata neist omadustest sõelana läbistavad. Meie raportid näitavad, et erielaste raketid põrkasid laevalt kahju tegemata eemale. Enamik rühmaliikmetest hukkusid järgnenud lõhustuskiirerünnaku käigus.

See tähendab, et asjad lähevad kõigi gängide jaoks lähiajal tõsiseks. Suurülemad pidasid just ultrofonide teel maha rahvuskogu koosoleku. Otsustati, et Ameerika peab organiseeruma rahvuslikul pinnal. Esimeseks sammuks on tsoonideks jaguneva liidu loomine. Mind tehti Kesk-Atlandiäärse Tsooni Superülemaks.

Praegu oleme me omadega sees. Hanid alustavad kindlasti karistusretki ja me peame nad oma laagritest ning tehastest eemal hoidma. Olen mõelnud alalise maaväe loomisele, umbes nagu need 20. sajandi regulaararmeed, millest sa mulle rääkisid. Sellel peaks olema kaks eesmärki: sõjategevuse viimine Hanidele võimalikult lähedale ja peibutisena toimimine, hoidmaks nende tähelepanu eemal meie tehastest. Selle juures on mul su abi vaja.

Teine asi, millest ma tahtsin sulle rääkida, on järgmine: nii hämmastavalt ja võimatult kui see ka ei kõla, on kusagil meie seas inimrühm või võib-olla terve gäng, mis on meid Hanidele reetnud. Tegu võib-olla Pahavereliste või mõne Hanide linna lähedal elava gängiga. Tead küll, sada viiskümmend aastat tagasi segasid mõnede noist inimestest esivanemad oma verd Hanide omaga, teenides neid vahel ka orjadena. See oli enne seda, kui nad kogu oma teenindusotstarbelise masinavärgi täiuslikkuseni arendasid.

Üks selline gäng, keda kutsutakse nagradeks, on põhja pool Bah-Flo lähedal ja teine pineydena tuntud gäng on Kesk-Jerseys. Teadmisi on neil vähevõitu. Neil ei saaks olla infot, mida Hanidega jagada, ega oleks nad ka suutelised seda edasi andma. Nad on täielikud metslased."

,,Mis tõendeid meil täpselt selle kohta, et keegi Hanidele infot edastab, on?" küsisin ma.

,,Olgu," vastas ta, ,,kõigepealt toimus meie vastu rünnak. Selle esimese Hani laeva meeskond teadis täpselt meie tehaste asukohta. Sa ju mäletad, et see hõljus täpselt kohale oru kohal ja alustas süstemaatilisi kiirerünnakuid. Järgmiseks, on päris ilmne, et Hanid on teada saanud, et me püüame kinni nende elektrofonilaineid, sest nad on läinud tagasi oma vana, ent ülitäpse juhtaparatuuri-süsteemi peale. Ent me oleme viimase nädala jooksul neid ikkagi püüdnud, paigaldades piki ,,teearme" automaatseid kordusesituse-seadmeid. ,,Teearmideks" kutsume me neid maaribasid Hanide regulaarsete laevaliinide all, mida nad ettevaatusabinõuna sageli kiirtega kõrvetavad, ennetamaks lehestiku kasvu, mis võiks meie võitlejaid varjata. Ent nad on neid teesid viimasel ajal nii intensiivselt ,,kiiritanud", et näib, et ka see strateegia on neile tuttav. Ja lisaks on nad hakanud koodi kasutama. Viimaseks, oleme kinni püüdnud kolm nende sõnumit, mille sisuks on nende mõnevõrra närviline vaidlus meie ,,müstilise" ultrofoni olemasolu üle."

,,Aga nad ei tea siiani midagi ultroonilise aktiivsuse iseloomust ja kontrollimisest?" küsisin ma.

,,Ei," ütles suurülem mõtlikult, ,,paistab, et neil pole selle kohta vähimatki infot."

,,Siis on päris selge," söandasin ma kindlalt väita, ,,et kes iganes neile infot edastab, teeb seda jupihaaval. See näib rohkem juhusliku infoga kauplemisena kui pideva Hanide heaks spioneerimisena. Võimalik, et nad hoiavad võimalikult palju infot tulevaste tehingute jaoks."

,,Jah," vastas Hart, ,,ja Hanide-poolseks vastukaubaks pole informatsioon, vaid mingid kaubad või privileegid. Saame selle kohta teada, kui need kaubad üles leiame. Arvan, et pean reisi ette võtma ja kohtuma isiklikult suurülematega."

Pildi autoriks Dean Kotz deankotz.deviantart.com

HANI LINN

See vestlus pani mind mõtlema. Kogu Hanide-vaheline elektrofooniline kommunikatsioon oli olnud ameeriklastele päris palju aastaid vabalt jälgitav ja Hanid olid selle äsja avastanud. Sajandeid polnud nad meis mingit ohtu näinud. Selge see, et neil polnud kunagi pähegi tulnud oma arhiive salastada. Kusagil Nu-Yokis, Bah-Flos või Lo-Tanis endas pidid dokumendid reeturliku tehingu kohta olema rohkem või vähem avalikult kättesaadavad. Kui me ainult need kätte saaksime! Mõtlesin, kas seda saaks teha rünnakuga õhust.

David Hearn ja mina arutasime seda meie Hani-asjade ülema ning tema ekspertidega. Järgnes päevi kestnud uurimistöö, mille käigus uuriti läbi ja analüüsiti kõiki Hanide side salvestisi viimase kümne aasta jooksul. Lõpuks korjasid nad korjasid nad kogu infost välja kõvasti detaile ja panid neist kokku selge pildi Hanide suurest keskarhiivist Nu-Yokis, kus hoiti ametlike dokumentide lõputuid lademeid pidevalt kättesaadavatena koheseks proektoskoopimiseks linna kõigi ametite jaoks ja süsteemist, mille järgi informatsiooni arhiveeriti.

Üritus hakkas paistma teostatavana, ehkki kui ma seda Hartile esimest korda tutvustasin, keeldus ta kohe seda ellu viimast. See oli mõeldamatu, ütles ta. Puhas enesetapp. Aga lõpuks õnnestus mul teda veenda.

,,Ma vajan," ütlesin ma, ,,Blashi, kes tunneb täielikult Hani raamatukogude süsteemi, Bert Gaunti, kes on aastaid olnud spetsialiseerunud nende sõjaväebüroodele, kiirtespetsialist Bill Barkerit ja parimat sööstjapilooti, kes meil on." Sööstjad on ameeriklaste poolt välja arendatud ühe- või kahemehelised laevad, inertronist tugisõrestikega (mis värviti sõja ajal alati roheliseks, tagamaks nähtamatust roheliste metsade kohal lennates) ja puhtas ultronist ,,kõhualustega".

,,See on siis Mort Gibbons," ütles Hart. ,,Meil on ainult kolm sööstjat alles, Tony, aga ma riskin neist ühe kaotamisega, kui sina ja teised vabatahtlikult oma eludega riskite. Aga pea meeles, ma ei soovita ega käsi ühelgi teist minna. Saadan kohe kõigile tehaseülematele sõna, et nad annaksid teile kogu vajaliku varustuse."

Rääkides plaanist Wilmale, eeldasin et ta hakkab pisaraid valades raevukalt vastu vaidlema, ent ta ei teinud seda. Ta oli tehtud palju kõvemast puust kui 20. sajandi naised. Mitte, et ta oleks neist vähem nutta tihkunud või vahetevahel vähem kapriisne olnud, ent ta ei nutnud samadel põhjustel.

Ta lihtsalt vaatas mulle otsa mõistmatu pilguga, milles näis olevat veidi uhkust, ja küsis innukalt detailide kohta. Pean tunnistama, et see, kui vapralt ta oli valmis mu kaotamisega riskima, valmistas mulle mõnevõrra pettumust, kuigi tundsin tema kindlameelsuse üle uhkust. Alles hiljem sain ma teada, kui vähe ma teda sel ajal tundsin.

Järgmise päeva koiduvalguses olime valmis teele liuglema. Olin Wilmat meie laagris hüvastijätuks suudelnud ja pärast viimast ühist nõupidamist ronisime oma aluse pardale ning liuglesime õrnalt üle puulatvade kursil, mis pärast kolme Hani laevateega ristumist pidi meid viima Atlandi ookeani kohale üle Jersey ranniku, kust me Nu-Yokini tõuseksime.

Kahel korral pidime me Hani laevade möödumise tõttu maabuma ja liikumatult õhutee läheduses ootama. Need olid pinevad hetked. Kui meie laeva rohelist ,,selga" oleks märgatud, oleks meid hetkega lõhustatud. Ent meid ei märgatud.

Lõpuks vee kohale jõudnud, tõusime me suures, kümnemiilise läbimõõduga spiraalis, kuni meie kõrgusmõõtur näitas kümmet miili. Siin seiskas Gibbons oma rakettmootori ja me hõljusime märksa kõrgemal transatlantilistest laineritest (mille lennusuund meist nagunii põhja poole jäi), oodates öö saabumist.

Siis pöördus Gibbons oma juhtimisseadme juurest eemale ja naeratas mulle.

,,Tony, mul on sulle üllatus," ütles ta, tõmmates suurelt kastilt, kus olin arvanud hoitavat moonavarusid, kaane maha. Ja kastist astus kergendatult ohates välja Wilma.

,,Kui sa lähed nulli (levinud väljend päeva kohta, mil keegi lõhustuskiire poolt pihustatakse), kas sa, Tony, arvad siis tõesti, et ma lasen sul üksi minna? Kui sa läinud ööl rääkisid ilma minuta minekust, ei suutnud ma oma kõrvu uskuda, kuni mõistsin, et sa oled ikka veel mitmes mõttes viissada aastat ajast maas. Kas sa ei tea, kallis, et mees ei saa oma naist hullemini solvata? Muidugi sa ei teadnud."

Näis, et kõik teised olid saladusega kursis olnud ning oleks minu kallal halastamatult norinud, kui Wilma hoiatav pilk poleks neid takistanud.

Ööhakul manööverdasime me otse linna kohale. See võttis veidi aega ja arvutamist Bill Barkerilt, kes seletas mulle, et pidi koha valima ultroonilise asukohamääramise abil. Ta kartis, et ka vähim elektrooniliste instrumentide kasutamine reedaks meie asukoha vaenlase lokaatoritele. Tegelikult ei julgenud me tuua oma sööstjat madalamale kui viis miili, kartes, et selle kogu võib peegelduda nende instrumentidelt.

Lõpuks õnnestus tal igatahes meid linna peamise torni kohale sättida.

,,Kui minu arvutused peaks kasvõi kümme jalga tornist kõrvale kalduma," märkis ta enesekindlalt, ,,söön ma selle torni ära. Ülejäänud on sinu teha, Mort. Püüa teda paigal hoida. Ei - jälgi seda mõõdikut - punast, mitte rohelist kiirt. Näed, kui sa hoiad selle täpselt nõela keskel, on kõik korras. Kiire laius märgib seitsetteist jalga. Torni platvorm on 50-jalane ruut, mis annab sulle päris suure mängumaa."

Vaatasime veidi aega, kuidas Gibbons kummardus oma kangide kohale, sättides neid nobedate sõrmeliigutustega paika. Pärast mõningast kõhklust jäi kiir nõelale koondatuks.

,,Nüüd," ütles ta, ,,kukume."

Avasin luugi ja vaatasin alla, ent tundes õhku laevast joana hõredasse atmosfääri paiskamas, sulgesin selle kohe uuesti. Armatuurlaua tagant kostis Gibbonsi protestikarje.

,,Ma unustasin," pobisesin ma. ,,Rumal minust. Muidugi peame me end lüüsikambri kaudu alla kukutama."

Lüüsikamber, millele ma vihjasin, oli sarnane neile, mida kasutati mõnedes 20. sajandi allveelaevades. Me kõik sisenesime sellesse kambrisse. Kambris oli meile vaevu ruumi õlg-õla kõrval seismiseks. Mõninga rähklemise järel saime oma spetsiaalsed õhukiivrid pähe ja kohandasime õhurõhu sobivaks. Meie märguande peale tegi Gibbons lüüsi õhutühjaks, pumbates õhu laevakerre ja pärast väikese signaaltule välgatust kiskus Wilma luugi lahti.

Pannud ultrontraadi lahti keerduma, ronisin ma välja ja hakkasin sujuvalt maa poole liuglema.

Muidugi olid meil vööl vööd, kohandatud vaid mõneuntsisele kaalule. Ja viis miili rullikeeratud ultrontraati, mis pidi meile teed juhtima, oli peen kui ämblikuniit, ehkki usun, et see oleks suutnud meid kõiki viit täiskaalu juures õhku tõsta, nii tugev ja sitke oli see nähtamatu metall. Kuna traat oli puhtast metallist ja seega täiesti nähtamatu isegi päevavalgel, olid meie vööde külge kinnitatud väikesed rõngad, mis traati mööda alla libisesid.

Laskusin traadi lõppu mööda. Wilma järgnes mõne jala kõrgusel minust, seejärel Barker, Blash ja Gaunt. Gibbson jäi muidugi maha, et hoida laeva õiges kohas ja kontrollida traadi viiramist. Meil kõigil olid õhukiivritesse ultrofonid paigutatud, nii et võisime vestelda üksteise ja Gibbonsiga. Ent Wilma soovitusel hoidsime need kitsal tööraadiusel, sest ehkki meile oleks meeldinud lasta suurülemal meie vestlusi kuulata, kartsime, et Hanide informaatorid, kelle vastu suunatud süütõendite jahil me olime, võiksid samuti meie vestluse kinni püüda. Me ei kartnud, et Hanid meid kuulevad. Tegelikult oli meil see täiendav eelis, et võisime isegi pärast maabumist vabalt vestelda, kartmata, et nad kuulevad meie hääli läbi meie õhukiivrite.

Mõnda aega ei näinud ma allpool midagi peale täieliku pimeduse. Siis mõistsin ma suuresti ümbritseva õhu põhjal, et vajume läbi pilvekihi. Me läbisime veel kaks pilvekihti, enne kui midagi nägema hakkasime.

Siis ilmus umbes kaks miili allpool üks ilusamaid vaatepilte, mida olen iial näinud - suure Hani linna Nu-Yoki pehme, ent sädelev kuma. Selle kandekonstruktsioonide iga jalatäis näis hõõguvat ebamaises kumas, tornid olid kuhjatud üksteise otsa ja kõik see toetus linna ääretule vundamendile. Mulle oli öeldud, et linn koosnes 728-st jõgede pinna kohal kõrgusse ulatuvast tasandist.

Märkasin üllatusega, et linn ei katnud ligilähedaseltki sama territooriumi, mis 20. sajandi New York. Tegelikult hõlmas see ainult Manhattani saare lõunaosa, üks osa linnast kattis Idajõge ja laius piisavalt suures ulatuses üle selle, mis kunagi oli olnud Brooklyn, mahutamaks dokke suurtele liinilaevadele ning teistele õhusõidukitele.

Otse mu jalge all oli väike tume laik. Tegu näis olevat ainsa kohaga linnas, mis kirkalt ei helendanud. See oli linna tähtsaim torn, mille ülemistel korrustel paiknesid suur arhiiv ja peamine proektoskoobitehas.

,,Sa võid nüüd traadi välja lasta," teatasin Gibbonsile ultrofoni teel ja päästsin lahti väikese kaalustatud mügara. See kukkus püstloodis alla ja me järgnesime sellele päris kiiresti. Pidurdasime me oma kukkumist kinnastatud käte abil piisavalt, nägemaks, kas mõni Hani valvur või juhuslik öine hulkuja pole mügarikku, millel hõõgus märguandena meile nõrk tuli, märganud. Ilmselt polnud ja me sööstsime jälle kiirendusega alla.

Maandusime ainsagi äparduseta torni katusel. Maandumiskoht oli pimedusse mattunud, mis tuli meie plaanile kasuks. Kuna torni kohal polnud midagi valgustamist väärivat ega polnud ka põhjust tornikatust ennast kusagil kõrgemalt jälgida, olid Hanid jätnud katuse valgustamata ja võimalik, et see seisis täiesti kasutuseta. Sel põhjusel olimegi valinud tornikatuse maabumiskohaks.

Saanud meilt teate maabumise kohta, kustutas Gibbons tule mügarikul, mis muutus täiesti nähtamatuks nagu traatki. Meie ultrofonisõnumi peale pidi ta selle uuesti süütama.

,,Peame tulevahetusest hoiduma," hoiatasin ma. ,,Kasutame ainult mõõku ja neidki hädavajaduse korral."

Üksteise ligi hoides ja liikudes vaid inertonivöödega inimestele omase kergusega, jõudsime teispoole ust ja kaldteest alla katusealusele korrusele, kus Gaunti ja Blashi kinnitused asusisid sõjaväe bürooruumid.

Kaks korda manitses Barker meid peatuma, sest meie teele jäid peeglilaadsed ,,aknad" läbikäigu seinas, mille alt me end põranda ligi surudes läbi roomasime.

,,Proektoskoobid," ütles ta. ,,Ilmselt sellisel öötunnil kõigest automaatsalvestusele lülitatud. Siiski, pole vaja, et pärast meie lahkumist neile meist mingid salvestised jääksid."

,,Oled sa siin kunagi varem käinud?" küsisin.

,,Ei," vastas ta. ,,Ent ma olen uurinud nende elektrofoonilist sidet seitse aastat ja ma suudan need masinad ära tunda, kui ma neile otsa komistan."

VÕITLUS TORNIS

Seni polnud me Hane silmanud. Torn näis hüljatuna. Igatahes kinnitasid Blash ja Gaunt mulle, et sõjaväe bürooruumides on vähemalt üks mees ,,teenistuses" , ehkki ta ilmselt magab ning raamatukogus ja proektoskoobitehases kummaski on kaks või kolm meest.

,,Me peame nad rajalt maha võtma," ütlesin ma. ,,Wilma, kas sa ampullid ,,rohuga" võtsid kaasa?"

,,Jah," ütles ta, ,,kaks igaühele. Võtke!" Ja ta jagas need laiali.

Me olime nüüd katusest kaks korrust allpool ja kohas, kus pidime lahku minema.

Ma ei tahtnud Wilmat silma alt ära lasta, ent see oli vajalik.

Meie plaani kohaselt pidi Barker minema proektoskoobitehasesse, meie Blashiga raamatukokku ja Wilma ning Gaunt sõjaväe bürooruumidesse.

Ületasime Blashiga põiki pika koridori ja peatusime suure võlvitud raamatukogu ukse ees. Piilusime ettevaatlikult sisse. Kolme suure kommunikatsiooniseadme taga istusid raamatukoguoperaatorid. Vahel küünitas mõni neist laisalt kangi järele või vajutas uniselt nupule, kuna väikesed numbrikujulised tuled vilkusid. Nad vastasid kõiksugu elektrograafilisi ja ekraanisalvestisi puudutavatele päringutele linna kõigist osadest.

Teavitasin oma kaaslasi olukorrast.

,,Parem oodake veidi," soovitas Blash. ,,Päringute arv väheneb peagi."

Wilma teatas, et ohvitser sõjaväe bürooruumides magab sügavalt.

,,Anna siis talle üks ampullitäis," ütlesin.

Barker ei pidanud tegema midagi muud kui valvama proektoskoobitehases. Mõne hetke pärast andis ta teada, et on end korralikult ära peitnud ja omab head vaadet kogu korrusele.

,,Arvan, et võime nüüd riskida," ütles Blash mulle ja avas mu noogutuse peale ampullikaane. Muidugi ei mõjutanud aurud meid läbi kiivrite. Nad olid täiesti lõhnatud ja nähtamatud ning mõne sekundi pärast kaotasid raamatukoguhoidjad teadvuse. Me astusime ruumi.

Gaunt sõjaväe bürooruumides ja Blash raamatukogus hoidsid olukorral tähelepanelikult silma peal, kuna me Wilmaga püsisime valvel ja patrullisime aeg-ajalt lähemates koridorides, mõõgad tupest tõmmatud ning mikrofonide helivastuvõtu tugevus põhja keeratud.

,,Ma kuulen midagi lähenemas," ütles Wilma veidi aja pärast erutunud toonil. ,,Kuulen mingit pehmet libisevat heli."

,,See on lifti hääl," sekkus Barker proektoskoobikorruselt. ,,Oskad sa selle asukoha kindlaks teha? Ma ei kuule midagi."

,,See kostab minust ida poolt," vastas Wilma.

,,Ja minust lääne poolt," ütlesin ma, ise heli vaevu kuuldes. ,,Wilma, see jääb meie vahele, aga on lähemal sulle kui mulle. Ole ettevaatlik. Blash ja Gaunt, kas te olete mingit infot leidnud?"

,,Kohe saame," vastas üks neist. ,,Anna meile veel kaks minutit."

,,Tegelege siis sellega edasi," ütlesin ma. ,,Me valvame."

Pehme libisev heli katkes.

,,Ma arvan, et see on päris minu lähedal," ütles Wilma peaaegu sosinal. ,,Tule mulle lähemale, Tony. Mul on tunne, et kohe juhtub midagi. Mu närvid pole ilmaasjata kunagi nii pingul olnud."

Mõnevõrra ehmunult sööstsin suure hüppega mööda koridorida ristumiskohani, kus teadsin teda olevat.

Keset hüpet kuulsin oma ultrofonis teda ehmunult õhku ahmimas. Kui olin koridoride ristumiskohas maandunud, nägin Wilmat, mõõk verest nõretamas, sõjaväe bürooruumide ukse poole taganemas ja põrandal lebavat liikumatut inimkogu. Kaks ülejäänud Hani, kurjakuulutava välimusega noad käes, piirasid ta kahelt poolt sisse, kuna kolmas, keda uhkete riiete põhjal võis kõrgeks ohvitseriks pidada, üritas meeleheitlikult oma mahukast taskust elektrofoonilist seadet välja sikutada. Kui ta oleks suutnud häiresignaali teele saata, olnuks meie edasist saatust võimatu isegi kujutleda.

Olin neist vähemalt seitsmekümne jala kaugusel, ent kükitasin maadligi ja hüppasin kogu jalalihaste jõudu mängu pannes nende poole. Oleks õigem öelda, et pikeerisin neile peale, sest ma oleks peaaegu tabanud üht meestest peaga, üritamatagi jalgel maanduda.

Ilmselt hoiatas teda mingi instinkt, sest kui ma tema lähedusse sööstsin, pööras ta kiiresti ümber. Ent selleks ajaks olin ma üpriski põrandaligi vajunud ning end tikksirgeks ajanud, et kõver põlv või jalalaba mind temani jõudmast ei takistaks. Haarasin mõõga ja lõin.

Jõhker löök lõhestas ta kubemest põseni ja ta keha kukkus minu peale, mistõttu mu liug lõppes komistades.

Ka ülejäänud kaks pöörasid ehmunult ringi. Wilma hüppas ühe juurde ja lõi ta külglöögiga maha. Vaatasin sel hetkel üles ja Hani näolt paistnud hämmeldunud hirm Wilma hüppe pikkust nähes on sööbinud teravalt mu mällu. Nähtavasti polnud Hanid meie inertronivöödest kuulnud ja nii täitsidki meie õhulennud neid õõvaga.

Kui ma jalule tõusin, hüppas verega määrdunud Wilma uuesti ja isegi selles kriisisituatsioonis leidsin aega ta tasakaalumeele ning kiiruse imetlemiseks. Seekord sööstis ta, nagu minagi olin teinud, pea ees läbi õhu ja läbistas imekena löögiga viimase Hani kõri.

Wilma koperdas ebakindlalt jalule, tuikus imelikult ja kukkus siis ebakindlalt koridori kõhuli. Ta oli minestanud.

Samal hetkel teatasid Blash ja Gaunt vaimustunult, et olid leidnud dokumendi, mille järele olime tulnud.

,,Kõik tagasi katusele!" andsin käsu ja tõstsin Wilma kätele. Tänu oma inertronivööle tundus ta sulgkerge.

Sõjaväe bürooruumidest väljunud Gaunt liitus meiega kohe ja koridoride ristumiskohast leidsime oma üllatuseks meid oodanud Blashi. Ent Barkerist polnud märkigi.

,,Barker, kus sa oled?" uurisin ultrofoni teel.

,,Minge rahulikult katusele," vastas ta. ,,Ühinen seal teiega kohe."

Jõudsime ilma edasiste äpardusteta vabasse õhku ja ma andsin Gibbonsile laevas juhtnöörid ultrontraadi otsas oleva mügariku läitmise kohta. Mõne jala kaugusel meist süttiski tuhm valgus. See, kuidas ta suutis laeva nii manööverdada, et meiepoolne traadiots ühes kohas püsis ega hakanud röögatutes kaartes pendeldama, on mulle siiani mõistatuseks jäänud. Kui öö poleks olnud ebaharilikult vaikne, poleks ta suutnud isegi traadi esimesi pendeldusi kontrolli all hoida. Lisaks oli tuul sel ööl puhunud eri õhukihtides ja suundades. Ent Gibbons käis rakettlaevaga harukordselt osavalt ümber ja oma peente seadmete kaasabil õnnestus tal traadi nihkumisi aistida vaat et ennegi kui need toimusid ning nende mõju laeva asukohta nihutades neutraliseerida.

Blash ja Gaunt kinnitasid oma rõngad traadi külge ning mina tegin sama enda ja Wilma omadega. Ent ringi vaadates pidin nentima, et Barker oli ikka kadunud.

,,Barker, tule siia!" kutsusin ma. ,,Me ootame!"

,,Kohe tulen!" vastas ta ja sel hetkel võis tõesti ta kaldteest üles tulevat kogu näha. Rõngast traadi külge kinnitades kihistas ta naerda ja ütles midagi väikese üllatuse kohta, mis tal Hanide jaoks varuks oli.

,,Ära keri traati kokku rohkem kui paarisaja jala võrra," juhendasin ma Gibbonsit. ,,See võtaks liiga palju aega. Me hõljume üles ja kui oleme pardale jõudnud, võime traadi alla visata."

Üles hõljumiseks pidi igaüks meist ühe või kahe naela võrra kergemaks saama. Jätsime oma mõõgad ja kingad maha, kuna Gibbons keris traati veidi ülespoole ja jättis selle siis rippuma, hakates kasvava kiirusega tõusma, meie traadi otsas rippumas.

Külm õhuvool tõi Wilma teadvusele ja ma teavitasin teda kiiresti meie missiooni edust. Võisin allpool näha meist järjest kaugemale jäävat tuhmilt helendavat mügarat üha laienevates kaartes pendeldavat, käies üha uuesti ja uuesti üle ruudukujulise musta tornikatuse. Täiendavate ettevaatusabinõudena käskisin Gibbonsil tule mügarikul kustutada ja süüdata teine valgusallikas laeva ,,kõhualusel", sest meie kiirus oli nüüd nii suur, et hakkasin kartma, et võib tekkida raskusi endi pidamasaamisega. Me langesime sõna otseses mõttes kohutava kiirendusega ülespoole.

Õnneks oli meil selle probleemi, mida keegi meist polnud veidral kombel ette näinud, lahendamiseks mitu minutit aega. Lahenduse leidjaks oli Gibbons.

,,Kui te kõik minu märguande peale traadist kõvasti kinni haarate, ei juhtu teist ühegagi midagi," ütles ta. ,,Kõigepealt hakkan ma seda täiskiirusel sisse kerima. Teid ei raputata väga hullusti läbi. Seejärel vähendan ma järk-järgult traadi kiirust ja selle kaal hoiab teid tagasi. Olete valmis? Üks-kaks-kolm!"

Tema märguande peale haarasime kõik oma kinnastatud kätega kõvasti traadist. Me pidime olema tõusnud tema arvatust märksa kiiremini, sest see manööver väänas päris kõvasti meie käsi ja tekitas iiveldamapaneva pendelvõnkumise.

Mõnda aega jäi meil üle vaid pendeldada umbes veerand miili laiuses kaares, umbes kolme ja poole miili kõrgusel linnast ja endiselt rohkem kui miili võrra laevast allpool.

Gibbons lõdvendas oskuslikult traati, kuna meie hoog seda ülespoole kiskus. Siis olime lõpuks endid tagasi kontrolli alla saanud ja jätkasime teekonda ülespoole, suutes oma kiirust osalt kinnaste abil vähendada.

Kõik me ohkasime kergendatult, kui olime läbi lüüsi turvaliselt tagasi laeva roninud, ultrontraadi minema visanud ja luugi kinni löönud.

Olles suuresti teadmatuses ees ootava veelgi jubedama kogemuse osas, arutasime info üle, mille Blash ja Gaunt olid kahekesi Hani dokumentidest leidnud, ja selle üle, kas peaks kohe Hartiga ultrofoni teel ühendust võtma.

PÕRGU SEINAD

Näis, et reetmise oli toime pannud mandunud Sinsingi gäng, mille territoorium asus mõned miilid Nu-Yokist põhjas Hudsoni jõe metsakasvanud kallastel. Nad olid andnud Hanidele infokilde, saades vastutasuks mitu vana tõukekiiregeneraatorit ja õiguse häälestada need kasutamiseks Hani elektrofoonilise jõu lainele, tingimusel, et õhus viibides täidavad gängi laevad Hani liiklusameti korraldusi.

Teised tahtsid uudistest jalamaid ultrofoni teel teada anda, sest alati oli olemas oht, et me ei jõua nendega gängi juurde tagasi.

Mina vaidlesin igatahes vastu. Oli küllaltki suur võimalus, et Sinsingid meie sõnumi kinni püüavad. Isegi kui me kasutanuks suunatavat proektorit, võinuks neil ikkagi olla luurajaid suurtel gängidevahelistel aladel läänes ja lõunas. Nad põgenenuks Nu-Yoki ja pääsenuks teenitud karistusest. Oli elutähtis, et see nii ei läheks, sest teistele nõrgematele gängidele andnuks see halba eeskuju ja tekitanuks kriisi, kuna nad lekitanuks vaenlasele veel rohkem elutähtsat infot.

,,Tagasi mere kohale!" andsin Gibbonsile käsu. ,,On vähem tõenäoline, et nad meid selles suunas jälitama tulevad."

,,Rahu, ülem, rahu!" vastas ta. ,,Oota, kuni me veel miili või kahe võrra kõrgemale tõuseme. Nad on praeguseks kindlasti meie retke kohta teada saanud ja nende lõhustuskiirtesein peaks iga hetk tööle hakkama."

Samal ajal kui ta rääkis, paiskus laev allapoole ja vajus ühele küljele kreeni.

,,See see ongi!" karjus ta. ,,Hoidke kõik kõvasti kinni! Me lähme, nina ees, üles!" ja ta lükkas rakettmootori lüliti laialt lahti.

Ühest tagumisest illuminaatorist välja vaadates võisin näha udust helendavat ringi ja atmosfäär omandas kõikjal kergelt küütleva varjundi.

Olime juba peaaegu jõudnud kõrgemale lõhustuskiirteseina, mis kujutas endast linna katkematu ringina ümbritsevatest generaatoritest väljuvat õõnsat hävingusilindrit, hävitusraadiusest. See oli Hanide peamine kaitsesüsteem, mida polnud siiani kasutatud, kui perioodilised katsetused välja jätta. Polnud teada, kas nad olid aimanud, et silindri sees võib viibida Ameerika rakettlaev. Tõenäoliselt oli generaatorite sisselülitamine pigem ettevaatusabinõu, takistamaks mistahes katseid linna kohale lennata.

Ent hoolimata oma suurest kõrgusest olime ikkagi suures ohus. See, kui palju kiired ise meid kahjustada võisid, oli küsitav, sest need toimisid efektiivselt mitte palju rohkem kui seitsme või kaheksa miili raadiuses. Suurem oht peitus silindrisiseses kohutavas langevas õhuvoolus. Töötavad lõhustajad põletasid oma teele jäänud õhu eimillekski ja kõrgemalt sööstsid õhumassiivid seda asendama. Õhk langes silindrisse tormituule kiirusel. Ilmselt toimus sama ka müürist väljas, ent selle sees oli efekt mõistagi tugevam.

Meie laev kõikus ja värises. Meil oli vaid üks põgenemisvõimalus - tõusta kõrgele õhuvoolu kohale. Koos õhuvooluga allapoole triivimine tähendanuks lõpptulemusena vältimatut hävingut, kuna mingis madalamas õhukihis oleks meid lõpuks kiirteseina imetud.

Ent nagu näidikutelt näha, hakkas meie kõrgus järk-järgult kiiremini suurenema ja mõnetunnise heitluse järel olime vabanenud keerisest ning jõudnud hõredatesse kõrgematesse õhukihtidesse. Õudus meie all peitus nüüd mitme pilvemoodustiste kihi alla.

Gibbons tõi laeva normaalsesse asendisse tagasi ja suundus ida poole, vastu ühele kõige ilusamale päikesetõusule, mida olin elus näinud.

Tegime algul lõunasse ja siis läände suundudes suure ringi, triivides kergelt ning aeglaselt läbi õhu, sest Gibbons oli rakettmootorid välja lülitanud, säästmaks neid võimalikult palju. Olime loodusjõududega võideldes nende kütusevarusid kohutavalt kurnanud. Hetkeks hõrenesid pilved meie all ja võisime kaugel allpool näha hiiglasliku maakaardina laiuvat Jersey rannikut.

,,Me pole veel pääsenud," märkis Gibbons äkki, osutas oma periskoobile ja seadis selle teleskoopilisse fookusse. ,,Hani laev, täpsemalt ,,sukelduja" - ja nad on meid märganud. Kui see laev meie pihta oma kiirega lajatab, on meiega kõik."

Vahtisin lummatult ekraani. Nägin sigarikujulist laeva, mis meenutas kujult meie oma ja mille illuminaatorite proportsionaalne suurus oli umbkaudu võrreldav meie sööstjate omadega. Saime hiljem teada, et nende meeskonnad polnud enamasti suuremad kui kolm või neli meest. Neil olid voolujoonelised kered ja sabad, mis sisaldasid kaht universaalliigendiga ühendatud kalasaba-kujulist tüüri. Sellised laevad tõusid oma võimsate tõukekiirte abil suurtesse kõrgustesse, kogusid siis kiirust, pikeerides otse või nurga all, kasutades viimasel juhul mõnikord teravnurga alla pööratud tõukekiiri. Laev oli juba meie kohal, ehkki jäi meist mitu miili põhja poole. Laeva meeskond võis muidugi püüda end meile sappa haakida ja rünnata meid kõrgelt õhust allapoole sööstes kiirega.

Äkki väljus laevast pimestav kiir, tungides meist paremal aeglaselt allapoole. Laev hakkas veidras spiraalis allapoole liikuma, selle manöövri eesmärgiks oli ilmselt kiir meieni tuua.

Gibbons hakkas kohe tegema manöövreid, mis ilmselt meenutasid hirmunud hane omi. Ta liigutas laeva rakettmootorite jõul vaheldumisi eri nurga all edasi ja tagasi. Nende ebakindlate manöövrite käigus liikusime me sihitult ringi, sööstsime äkitselt paremale ja vasakule ning langesime püstloodis alla. Ent kogu selle aja sukeldus Hani luurelaev meie poole, nuheldes oma kiirega otsusekindlalt õhku meie ümber. Korra läbis kiir õhu mitte rohkem kui tuhat jalga meist allpool ja me kukkusime järsult hävinud õhu kohale tekkinud vaakumisse.

Laev oli jõudnud meist vähem kui miili võrra kõrgemale ja lähenes meile mürsu kiirusel, kui kõik lõppes. Gibbons vandus alati, et see oli vaid puhas vedamine. Võib-olla see oligi nii, ent piloodid, kel nii veab, mulle meeldivad.

Keset meie sihituid peadpööritavaid manöövreid, Hani laev meie pilgu ees hirmutava kiirusega kasvamas ja selle kiir meie poole tungimas ning järgmise sekundi jooksul vältimatu hävinguga ähvardamas, nägin ma Gibbonsi sõrmi liikumas tema raketipüstoli käepidemel ning sekund hiljem nägin ma Hani laeva lasketiiru savitaldrikuna tükkideks paiskuvat.

Mõnda aega kõikusime ja õõtsusime me metsikult õhus, kuna Gibbons pingutas meeleheitlikult, viimaks laeva tasakaaluasendisse ja umbes 4-ruutjalane tükk laeva küljest ahtri lähedal läbiroostetanud metallina murenes. Kiir oli meieni jõudnud, ent meie lõhkerakett oli tabanud vastast tuhandik sekundit varem.

Osa meie tüürist oli hävitatud ja mootor oli saanud kahjustada. Ent me suutsime sujuvalt tagasi üle Jersey söösta, ületasime laevateed, silmamata õnnekombel ühtki Hani alust ja maandusime lõpuks väikesel välul puude all Harti laagri lähedal.

UUS ÜLEM

Olime oma saabumisest ultrofoni teel teada andnud ja Nõukogu poolt ümbritsetud suurülem oli ise meid vastu võtmas ning uudiseid kuulamas. Saime omakorda teada, et öösel oli Pahavereliste rüüstajate jõuk, kes olid maskeeritud meist veidi lääne pool asuva Altoonade gängi liikmeteks, hävitanud mitu meie laagrit, enne kui meie inimesed olid koondunud ja nad tagasi tõrjunud. Nende eesmärgiks oli olnud ilmselt meie ja Altoonade vahel konflikt tekitada, ent õnnekombel oli üks meie vahetistest tundnud ära võitluse käigus tapetud Pahavereliste juhi.

Suurülem oli mobiliseerinud gängi täieulatuslikuks vasturünnakuks ja valmistus suunduma sõjaretkele eesmärgiga Pahaverelised välja juurida.

Vaatasin aseülemate sünget sõõri ja mõistsin, et Ameerika saatus oli sel hetkel nende kätes. Nende kombed nõudsid kohest kättemaksu rünnaku eest ja kõiki jõupingutusi, et see edukalt täide viia. Ent minu meelest oli strateegiliseks vajaduseks hoopis Sinsingide kohene ja täielik hävitamine. Meie andmetel võis olla ainult tundide küsimus, kuni nad vihjed Ameerika nulltroonika-saladustele Hanidele maha kauplevad.

,,Kui suur jõud meie käsutuses on?" küsisin ma Hartilt.

,,Kõik muudest kohustustest vabad mehed ja neiud," vastas ta. ,,See teeb seitsesada abielus ja vallalist meest ning kolmsada tüdrukut, rohkem, kui kõiki Pahaverelisi kokku on. Kõik nad on varustatud vööde, ultrofonide, raketipüstolite ja mõõkadega ning võitlevad nagu segased."

Mõtlesin, kuidas asja nende otsusekindlate meeste jaoks sõnastada, olles ähmaselt teadlik, et nad kõik ootasid minu järel.

Lõpuks hakkasin ma rääkima. Ma ei mäleta tänini, mida ma täpselt rääkisin. Kõnelesin rahulikult, rõhutades meie kogutud informatsioon olulist, tõestasin oma seisukoha õigsust loogika abil ja punkthaaval ning maalisin jubeda pildi ohust, mida osaline liit Sinsingide ja Nu-Yoki Hanide vahel endast kujutas. Usun, et mu kõne kõrgpuntiks oli kirglik vanne minna üksi meie rassi põlisvaenlaste vastu, kui ,,Wyomingid näitavad mõtlematult halba eeskuju ja asetavad gängidevahelise vaenu kogu Ameerika lootustest kõrgemale."

Kui olin lõpetanud, valdas mind rahutunne, nagu oleksin kogu loos olnud kõrvaltvaatajaks. Olin samuti tundnud ka Esimeses Maailmasõja mitmes täbaras olukorras. Jälgisin näoilmeid, üritades neist aru saada ja olin otsustanud oma ähvardused ka täide viia, kui otsus peaks minu ettepaneku vastu olema.

Ent Hart aimas muutusi Nõukogu liikmete mõtetes kiiremini kui mina. Ta tõusis puutüvelt, millel oli istunud, püsti.

,,Nüüd on see otsustatud," ütles ta ringis seisvaid alluvaid vaadates. ,,Olen juba pikka aega selle hetke saabumist aimanud. Olen kindel, et Nõukogu nõustub minuga, et meie hulgas on mees, kes sobib minust paremini Wyomingi gängi ülemaks, ehkki tal on olnud väga vähe aega kohanemiseks kaasaegse eluviisiga. Tõotan teha kõik, et mistahes hinnaga ta võimu toetada."

Jutu lõpetanud, kõndis minu juurde, võttis oma rohelise sulega kiivri, mis kujutas endast ta ametitunnust, peast ja minu üllatuseks asetas selle mu masinlikult välja sirutatud kätte.

Nõukogu liikmete heakskiitev möire lõi mind pahviks. Keegi oli sõnumi teistele gängiliikmetele ultrofoni teel edastanud ja kuigi mu kiivri kõrvakatted olid üles keeratud, võisin kuulda rõõmuhõiskeid, millega nähtamatud jüngrid tervitasid mind lähematelt ning kaugematelt nõlvadelt, laagritest ja tehastest.

Minu esimeseks sammuks oli teha kindlaks, et telefoniülem polnud uudist gängiliikmetele vahendades mu kõnet uuesti eetrisse lasknud ega maininud mu plaani rünnata Pahavereliste asemel Sinsinge. Telefoniülema eitav vastus oli mulle suureks kergenduseks, nii et ma vannutasin Nõukogu ja oma kaaslasi saladust pidama ning säilitasin eksliku mulje, nagu suunduksime me Pahavereliste vastu.

Tolle gängi liikmed pidid küll kohutavalt hirmul olema, sest meie inimesed saatsid pidevalt teele suitsukatteks mõeldud ultrofoonilisi sõnumeid ja kaugematele gängidele suunatud propagandat. Need vendlustundele rõhuvad üleskutsed gängidele, kes asusid liiga kaugel, et neid võinuks tabada sama õnnetus, mis meid, oli tuntud trikk.

Ma muigasin. See oli järjekordne hea põhjus plaanide muutmiseks. Kui me oleksime Pahavereliste hävitamise kohe käsile võtnud, olnuks osasid gänge ilmselt raske veenda, et tegu pole õigustamatu vägivallaga. Kadedus ja eelarvamused ei olnud kadunud. Oli gänge, kes oleks toetanud pigem Pahaverelisi kui meid ning see mure oli lootusetult looritatud taibukate valedega, mida lakkamatu signaalina eetrisse lasti.

Ent Sinsingide hävitamine oleks teine asi. Esiteks lootsin ma, et keegi ei hoiata neid ja asi saab avalikuks alles pärast selle toimumist. Teiseks kujutanuks nende tõukekiirte abil liikuvad laevad ja muu varustus endast ümberlükkamatut tõendit nende kauplemisest Hanidega - ja ajal, millest ma kirjutan, suhtuti Ameerikas Hanide kauplemisse märksa hukkamõistvamalt kui kõige hullemasse gängidevahelisse konflikti.

Kutsusin kohe kokku Nõukogu vaheistungi. Tahtsin nimekirja kõigist meie sõjalistest ressursidest.

Lõin kohapeal uue, ,,kontrollülema" ametikoha, määrates selleks Ned Garlini ja andsin talle varem kuulunud tehasteülema koha ta abile. Tundsin, et vajan kedagi, kes koordineeriks sõjakäigu ajal eri valdkondadesse puutuvat infot ja hoiaks minu asemel muutustel silma peal.

Võtsin vastu raportid ultrofoni-, toiduvarude-, transpordi-, lahinguvarustuse-, elektroonilise aktiivsuse, elektrofoonilise luure, ultroskoobi-, õhupatrulli- ja kontaktvahiüksuste ülematelt.

Muidugi olid mu plaanid kampaania läbiviimise osas mõjutatud mu 20. sajandi kogemustest. Minu esimeseks ülesandeks oli juhtorgani loomine, mille käigus kavatsesin ühendada nii äris kui sõjanduses levinud tõhusust tagavad põhimõtted, mis paistsid mu praktiliselt vaatenurgast parimad ja lihtsaimini kohandatavad.

Soovisin luua organisatsiooni, mis polnuks nii kitsalt spetsialiseerunud kui ülalmainitud, vaid tegelenuks Sinsingide tegevusega luure vaatenurgast, luuraks Hanide tegevuse järele, täiustaks mu üksuste sidepidamist, teostaks koostööd lahingutegevuse juhtimisel ja täiustaks hädaolukorra jaoks mõeldud varude ning ressurside mobiliseerimist.

Plaani paikapanemiseks pidime mitu tundi koos Nõukoguga kõva tööd tegema. Algul määrasime igasse ,,divisjonile" vastavalt selle vajadustele sobivad spetsialistid ja tagasime vastava varustuse. Seejärel nimetasid uued divisjoniülemad need lahingujuhtimis-, iseseisvateks või peakorteriüksusteks. Kahe luuredivisjoni nimedeks said A ja M, ,,A" tähistas keskendumist Ameerika vaenlastele ja ,,M" mongolitele.

Meie side eest vastutava divisjoni, mis määras paika ultrofoonilised sagedused ja signaali tugevuse ning hoolitses operaatorite ja varustuse eest, nimetasin ma ,,Kommunikatsioonideks".

Määrasin Bill Hearni nii peamisi kui ka teistest eraldi tegutsevaid üksusi juhtivaks lahinguülemaks. Ressursidedivisjoni vastutusalasse määrasin ma meie üksikud õhusõidukid ja kõik transpordi- ning varustusküsimused. Spetsialistidest ülemad jäid oma divisjonide juurde.

Lõpuks määrasime kontaktisikud divisjonidevahelise sidepidamise jaoks ja lõpetasime sellega oma korraldustöö.

Nii oligi mul koos divisjoniülematest koosnev ,,Peastaap", mille liikmed kandsid otse ette kontrollülem Ned Garlinile või mu isiklikule abile Wilmale. Ja kõigil divisjoniülematel oli omaenda väike staap.

Isikkoosseisu ja ressurside lõplikul kokkulugemisel sain teada, et meil oli umbes tuhat ,,võitlejat", kellest umbes 350 kuulusid üksusse, mida nimetasin Teenistusdivisjoniks ja ülejäänud Bill Hearni Lahingudivisjoni. Teine mainitud divisjon oli küll tegelikult mõnevõrra väiksem, sest paljud väikesed üksused olid sellest eraldatud ja pidid iseseisvalt tegutsema. Lõppkokkuvõttes arvasin ma, et hetkel, mil me lahingusse astume, koosneb meie reaalne elavjõud umbes viiesajast võitlejast.

Meil oli ainult kuus väikest sööstjat, ent tänu meie väikesele retkele Nu-Yoki oli mu peas küpsenud plaan, mis pidi muutma nende arvu piisavaks, sest inertroniplokkide varud olid suuremad kui olin oodanud. Ressursidedivisjon suutis vähendada moonakastide kaalu mõne untsini, pakkides nende sisu tihedamalt kokku või libistades kastidesse täiendavaid inertroniplokke. Sööstjad võisid neid õhku tõsta ja vedada suures koguses. Ultrontraatide külge kinnitatuna olnuks neil peaaegu võimatu lahti pääseda.

Mõistagi oli ka kogu isikkoosseis ,,hüppajatega" varustatud ja kui iga mees ning tüdruk vaid ballasti piisavalt hoolsalt sobivaks seadistanuks, võinuks neid kõiki ka vabalt läbi õhu pukseerida, lastes neil ultrontraatidest kinni hoides sööstjate all kiikuda või nonde sabas tuhiseda.

Selles poleks olnud midagi väsitavat, sest see poleks nõudnud suuremat jõupingutust kui ühe-kahe-naelase raskuse käes hoidmine, vaid õhuhõõrdumine oleks suurtel kiirustel ebamugavust valmistanud. Ent olemaks enam kui kindel, et me ei kaota ühtki oma isikkoosseisu liiget, andsin ma karmi käsu, et vööd ja puksiirtraadid peavad olema varustatud nööride ning konksudega.

Gängi organiseeritus ja distsipliin tagasid asjade piisavalt kiire käigu, et saime päikeseloojangul teele asuda.

Sööstjad tõusid ettevaatlikult ükshaaval õhku, igaühel inimestest ja moonakastidest koosnev ,,saba" kergelt puksiirtraadi otsas rippumas. Käepärasemaks kasutamiseks olid puksiirtraadid tehtud ultronisulamist, mis erinevalt metallist endast oli nähtav.

Algul rippusid kõik need ,,sabad" allapoole, ent kui laevad liikusid lahingurivvi ja suundusid kiirust kogudes ida poole Pahavereliste territooriumi suunas, hakkasid need laevade sabas liikuma. Ja igalt laevalt tulid raskelt kaalustatud traate mööda allapoole ultroskoobide ja ultrofonidega varustatud või vaid omaenda silmanägemisele tuginevad vaatlejad, uurides tähelepanelikult kogu maakohta, kuna ülalpool kummardusid Luure mehed oma sööstjates armatuurlaudade ning ekraanide kohale.

Jätsime Wilmaga kontrollülem Ned Garlini ajutiselt asju korraldama ja liuglesime kaalustatud traati mööda umbes poole teeni vaatlejate ning laeva vahel - kohani, mis oli laevast umbes tuhat jalga allpool. Mulle ei lakanud kunagi rõõmu pakkumast sel viisil läbi õhu hõljuda, usaldades täielikult inertronvöö turvalisust.

Kui ekspeditsioon jõudis Pahavereliste territooriumi kohale, ronisime me tagasi sööstjasse ja juhtisime ettevalmistusi pommitamiseks. Mulje jätmine, nagu toimunuks esialgselt plaanitud rünnak, oli osa mu plaanist.

Umbes viieteist miili kaugusel nende laagritest meie laevad peatusid ja säilitasid tühikäigul töötavate rakettmootorite abil oma asukoha, et ultroskoobioperaatoritel oleks aega territoorium meie all põhjalikult läbi uurida. Oli elutähtis, et meie tegevuskava järgmine osa täies salastatuses ellu viidaks.

Pika ootamise peale saime teada, et maapinnal meie all pole näha jälgegi inimasustusest ja alla saadeti suurele laskekaugusele spetsialiseerunud laskurite üksus tosina raketipüstoliga. Üksuse liikmed olid varustatud eriliste automaatseadmetega, mille Ressursidedivisjon oli mõni tund enne meie lahkumist mu tellimusel välja töötanud. Tegu oli sihtimis- ja ajastamisseadmetega. Pärast laskekauguse, rakettide tõusunurga ja rakettlaengute hoolikat hindamist jäeti relvad peidetuna jõeorgu maha ning mehed vinnati laeva tagasi. Kindlaks määratud tunnil pidid need mehitamata raketipüstolid hakkama automaatselt Pahavereliste nõlvu pommitama, muutes iga lasu järel veidi oma sihtmärki ja tõusunurka, nagu olid toiminud ka paljud meie suurtükid Esimeses maailmasõjas.

Samal ajal suundusime me kahekümne miili kaugusele lõunasse ja maandusime, oodates, et pommitamine algaks, enne kui üritame üle Hani laevatee hiilida. Pidasin sellist tegutsemist turvalisemaks, sest pommitamine pidi Hani vaatlejate tähelepanu kõrvale juhtima.

Ootamine oli närvesööv, ent asi läks planeeritult ja meie eskadron suundus üle laevatee piisavalt kõrgelt, et laevade sabas veetavad võitlejad ning moonakastid maapinda ei puutunud.

Teise laevatee märkamatu ületamine Jersey Randadel enam nii hästi ei õnnestunud. Teel kihutas väga madalal Hani laev. Saime sellest teada oma elektrooniliste asukoha- ja suunamäärajatega, samuti määrasid laeva täpse asukoha meie ultroskoobid. Laev ligines nii kiiresti ja madalalt, et pidasin parimaks peituda hetke vaikselt kohas, kuhu olime maandunud, selle asemel, et püüda laeva nina eest läbi lipsata.

Iva oli selles, et kuigi hanidel ei olnud sarnaseid seadmeid, nagu meie ultroskoobid, millega me võisime pimedas näha (teadud piirini loomulikult), ning nende elektroonilised seadmed olid praktiliselt võimetud meid avastama, kuna kõik peale loomuliku elektroonilisi signaale saatvad seadmed olid meie sõidukist eemaldatud peale elektrofoonilise vastuvõtjate (mida ei ole lihtne avastada), olid hanidel mõned väga kõrge tundlikusega heliseadmed, mis töötasid vaikse ilma puhul laitmatult, vähemalt kui tegu oli õhu kaudu leviva heliga. Kuid ,,maapealne müra" takistas neil kasutamast neid seadmeid, määramaks teatud helide tekkekohta.

Siiski olid laeva tundlikud instrumendid mingi meiepoolse müra registreerinud, sest kuulsime selle elektroonilisi seadmeid sisse lülitumas ja edastamas laeva baasikomandörile registreeritud lärmi kohta tavapärase raporti. Ent pealtkuuldud vestlusest jäi mulje, et nad polnud heli allikat kindlaks teinud ja Pahavereliste maadelt umbes kuuskümmend miili läänes kostvad plahvatused pakkusid neile märksa rohkem huvi.

Kohe, kui see laev oli meist möödunud, tõusime jälle õhku ja järgisime eelmise öö marsruuti, tõustes pikas poolringis ookeani kohale, pöörates siis põhja ning lõpuks läände. Muidugi suundusime me Nu-Yoki enda asemel seekord Sinsingide maale linnast põhjas.

HÄVINGU SÕRM

Pärast Hudsoni jõe ületamist mõned miilid linnast põhja pool, viskasime me alla mitu seadmetega täielikult varustatud Luuredivisjoni M üksust. Nende seadmekastid olid kenasti mõne untsi raskusteks muudetud ja lisaks kasutasid mehed kandamite kergendamiseks oma paraütistikeepe.

Veidi maad põhja pool ületasime uuesti jõe ja hakkasime alla viskama Luuredivisjoni A ning mõnede kaug- ja lühimaa laskurite üksuste võitlejaid. Seejärel püsisime me ühe koha peal, kuni hakkasime raporteid saama. Võtsime Sinsingide territooriumi järk-järgult piiramisrõngasse, meie luureüksused töötasid nii maast kui õhust visalt ja kannatlikult nende kiiregeneraatorite ning teleskoopide kallal. Ühel hetkel pöördus Garlin lõpuks minu poole ja ütles:

,,Piiramisrõngas on nüüd paigas, ülem. Oleme hõivanud inimtühjad positsioonid kõikjal nende ümber."

,,Las ma uurin järele," vastasin ma ja uurisin ekraanilt paistvat valgustatud kaarti, mida katvad väikesed valgusringid sümboliseerisid kohti, kus ultroskoopilise vaatluse põhjal ei asunud ühtki vaenlast.

Ma noogutasin Bill Hearnile. ,,Hakka asjaga peale, Hearn," ütlesin ma, ,,ja paiguta oma turmtule-võitlejad positsioonidele."

Ta rääkis ultrofoniga ja kolm laeva hakkasid liikuma vaenlase territooriumi ümbritseva laia mõttelise ringi poole. Iga paari minuti tagant laskis üks laskur oma üksuseülema käsul traadist lahti, kinnitas oma paraütistikeebi pandla ja triivis pimedusse allpool.

Bill moodustas kaks lahingrivi, millest üks paiknes paralleelselt jõega ja teine asus otse selle vastas, jättes kogu vaenlase territooriumi endi vahele lõksu. Jõekaldail paiknesid kaks kaitseliini, üks neist üles- ja teine allavoolu. Viimatimainitud olid mõeldud lihtsalt positsioonide hoidmiseks. Ülejäänud lahingrivid olid mõeldud kogu endi vahel paikneva ala fugass-turmtulega ülekülvamiseks, kummagi liini võitlejad pidid tulistama viie miili raadiuses. Kui kaks turmtulemüüri olid omavahel kohtunud, pidid mõlemad lahingrivid minema üle lühimaa-turmtulele ja jätkama kõigi eelmisest tulemüürist läbi pääsenud vaenlaste lõksupüüdmist.

Samal ajal hoidis Bill oma reserve, väljavalitud meestest koosnevat sajamehelist üksust (sama, mis oli koos Harti ja minuga võidelnud Hanide eskaadri vastu) õhus, umbes samapalju mehi rippumas iga nelja laeva ,,sabas".

Viimane loendus üksuste, kompaniide, divisjonide ja ülesannete kaupa näitas, et kõik meie sõjajõud paiknesid õigetel positsioonidel. Hanide aktiivsuse kohta piirkonnas polnud ühtki ettekannet ja ükski nende eetrisse antud sõnum ei viidanud Hanide vähimatelegi kahtlustele meie ekspeditsiooni toimumise kohta. Ka polnud Sinsingidel neid ees ootavast saatusest aimugi. Saabunud raportite järgi töötasid keset nende laagrit tühikäigul tõukekiiregeneraatorid, mis ilmselt kuulusid Hanidelt reetmise eest saadud laevadele.

Jälle andsin ma käsu ja Hearn andis selle oma alluvatele edasi.

Meist kaugel allpool, mitme miili kaugusel paremal ja vasakul ilmusid nähtavale kaks turmtulejoont. Meie kõrgest asukohast paistsid need sädelevate ja plinkivate tuledena ning vahemaa summutas plahvatused millekski kauge kõuemürina sarnaseks. Hearnil ja tema abidel olid üksuseülematele ultrofoni teel jagatavate käskude ning nende muutmistega käed-jalad tööd täis, ent lõpptulemusena viisid need tuleliini joondamise ja turmtulemüüri aukude sulgemiseni.

Divisjoni A ülem teatas, et Sinsingi liikmed (tegu oli saamatu ja distsiplineerimatu gängiga) on rünnakust täielikus segaduses ja saadavad naabergängidele korduvaid abipalveid. Eirates fakti, et mongolid polnud sajandeid lõhkeaineid kasutanud, olid nad jõudnud järeldusele,et rünnaku toimepanijateks on Hanid. Nende pöörased palved jätkusid samas vaimus, jätmata tähelepanekuta Hanide elektrofoonilisi järelepärimisi toimuva kohta, kes olid aga ilmselt lahingumüra kuulnud ning püüdsid nüüd lahingu toimumiskohta kindlaks teha.

Siinkohal alustas minu poolt lõunasse linna poole teele saadetud sööstja pettemanöövrit, hoidmaks Hanid kodus. Selle kaugmaa-laskureid täis ,,saba" hõljus nähtamatuna pimedas taevas ja pommitas linna umbes viie miili kauguselt suurima lõhkejõuga rakettidega, mis olid meie käsutuses. Kuna laskurite sihtmärgiks oli terve linn ja eesmärgiks seal sõltumata tekitatud kahjustuste suurusest võimalikult palju paanikat külvata, polnud neil tabamisega raskusi. Võisin näha linna kuma ja noatorgetena sähvivaid plahvatavaid rakette. Lõpuks pöördusid Hanid, kes ei saanud aru, mis toimub, tagasi kaitsetaktika juurde ja käivitasid oma ,,põrgusilindri" ehk ülespoole suunatud lõhustuskiirte seina. See tegi meie pommitamisele mõistagi lõpu. Kiired toimisid täiusliku kaitsemehhanismina, lõhustades meie raketid kohe, kui nendega kokku puutusid.

Kui nad polnud enne kiirte sisselülitamist laevu välja saatnud ja kui neil ühtki laeva juba varem läheduses õhus polnud, oli kõik korras.

Uurisin selle kohta Garlinilt, ent ta kinnitas mulle, et Luuredivisjon M polnud täheldanud ühtki märki Hani laevadest lähemal kui 800 miili. See andis meile mõneks ajaks vabad käed, sest enamik nende salvestusseadmeid toimisid läbi ,,surmaseina" halvasti või ei toiminud üldse.

Võtsin oma käsutusse staabilaeva ühe ekraani ja oma otsesesse alluvusse spetsialistist operaatori, lastes tal fokuseerida ekraani meie lahingrividele all. Tahtsin näha oma võitlevaid sõdureid suures plaanis.

Ta hakkas oma lüliteid vajutama ja mõnda aega jooksid üle ekraani kaootilised varjud, mis läksid vaheldumisi fookusse ning fookusest välja, kuni ta jõudis lõpuks õige regulatsioonini ja sai mulle näidata ilmselt saja jala laiust pilti metsaalusest, puude läbipõimunud oksad ning okastik paistmas maapinna kohal reaalsusesse sulavate varjudena.

Nägin üht meest oma pika rauaga püssi vilunud kiirusega laskevalmis seadvat. Ta huuled olid veidi pruntis, nagu oleks ta vilistanud, kui ta kõrget alust, millele toru oli toetatud, paika seadis. Ta keerutas kiiresti nuppe relval, reguleerimaks sihtimist ja raketi tõusunurka. Siis võttis ta suurest kastist, mis paistis piisavalt raske kiitsaka aluse katkitegemiseks, laskemoonavöö, sisestas selle otsapidi relva ja valis nuppudel õige kombinatsiooni.

Seejärel astus ta kõrvale ja piilus mõnda aega läbi puude enda ees. Toru ei värahtanudki, ent ma teadsin, et see saatis vähem kui sekundiliste vahedega teele väikesi mürske, mis, liikudes omaenda vähendatuna hoitaval jõul, lendasid kaares läbi õhu, et maanduda täpselt viie miili kaugusel ja plahvatada kaheksatolliste mürskude jõuga, mida olime kasutanud Esimeses maailmasõjas.

Teine laskur viiskümmend jalga temast paremal viipas käega ja hõikas talle midagi. Siis korjas ta oma relva ja selle aluse üles, hindas enda ees paistvate puude kaugust ning nende madalaimate oksade kõrgust, sirutas end veidi ettepoole ja hüppas kergelt umbes kahekümne viie jala kaugusele. Järgmine hüpe viis ta veel umbes kahekümne jala kaugusele ja seal hakkas ta oma relva üles seadma.

Seejärel andsin oma vaatlejale käsu näidata turmtuld ennast. Tal õnnestus see lähifookusesse saada, ent peale pimestavate sähvatuste seeria, mis ekraanilt paistes terves laevas sähvisid, oli vähe näha. 800-jalane fookus osutus paremaks. Olin arvanud, et mõned meie 20. sajandi Prantsuse ja Ameerika suurtükiväeüksused olid sihtimise matemaatilises täpsuses täiuslikkuseni jõudnud, ent ma polnud varem näinud midagi võrreldavat selle kohutava plahvatuste rivi täpsusega, mis liikus järjekindlalt edasi, niites puid nagu vikat rohtu (või nagu vikat niitnuks rohtu 500 aastat tagasi), pöörates maapinna segamini ning mattes metsahiiglaste pilbastatud ja räsitud jäänused 10-20 jala sügavusele maa alla.

Selleks hetkeks olid kaks tulemüüri juba teineteise lähedale jõudnud, võnkuva, särava, katkematu ja hiilgava hävingu jooned, mis surusid paanikast haaratud Sinsinge vältimatult endi vahele lõksu.

Samal ajal kui ma toimuvat vaatasin, loobus üks nende rühm asjatutest katsetest oma kolme tõukekiiremasinat tööle saada ja sööstsid koos kaaslastega tungleva massiga edasi.

Uurisin kontrollülemalt kiiresti nende õhkutõusmiskatsete nurjumise põhjuste kohta, ja sain teada, et tegelikult toimuvast teadmatuses olevad Hanid olid otsustanud tegutseda endi ohutust silmas pidades ning pärast kõigile oma Allegheny mägedest ida pool lennanud laevadele antud maandumiskäsku katkestanud jõuülekanded, kartes, et Sinsingidele kaubeldud laevu võidakse kasutada nende vastu.

Pöördusin jälle oma ekraani vaatama, mis oli nüüd fokusseeritud keset Sinsingi tehaseid. Reeturite paanika põhjuseks oli vaid hirm, sest meie turmtuli polnud veel nendeni jõudnud.

Mõned neist seadsid üles oma pika rauaga püssid ja tulistasid juhuslikke laske üle turmtulemüüri, ent lõid siis käega. Nad mõistsid, et neil polnud sihtmärki, mille pihta lasta, sest nad ei saanud kuidagi kindlaks teha, kas meie laskurid on mõnesaja jala või mitme miili kaugusel teispool tulemüüri.

Nende ultrofonistid, keda just palju polnud, passisid pingsalt sealsamas, kiivritelefonid rihmadega kõrvade ümber seotud ja liigutasid närviliselt häälestusseadmeid oma vöödel. Polnud kahtlustki, et nad olid osad meie sagedused välja peilinud ja paljusid meie raporteid ning käske kuulanud. Ent nad olid segaduses ja halvasti organiseeritud. Kui neil oli ultrofoniülem, ei raporteerinud nad talle ilmselt kindla süsteemi järgi.

Nüüdseks olid nad hakanud meie pealetungiva tule eest taganema. Vahepeal haaras neid meeleheide ja nad püüdsid taas üle meie turmtulemüüri tulistada, raketiplahvatuste leegid hajusalt sähvimas. Mõned tulistasid lihtsalt huupi kaugusse.

Veidral kombel olid lahingu esimesed kaotused meie poolel. Mõned nende kaugusest tehtud lasud tabasid märki, kuna meie võitlejad järgisid karme korraldusi turmtules püsimise kohta.

Ultroskoopiliselt ekraanilt näis, nagu toimunuks lahing päevavalguses. Ülekandes nähtav pilt meenutas pilvist päeva, mida raketiplahvatused säravamaks muutsid.

Turmtulemüüride vahe polnud enam viissada jalgagi, kui Sinsingid võtsid kasutusele taktika, mida me polnud ette näinud. Esmalt märkasime, et nad teevad end kergemaks, visates lisaseadmed minema. Osa neist viskasid oma erutuses liiga palju asju minema ja sööstsid äkitselt õhku. Siis hõljusid mõned gängiliikmed hajusa parvena sujuvalt ülespoole ja neile järgnes üha arvukamalt kaaslasi, kuna teised, kes olid oma esialgse kaalu säilitanud, püüdsid terve nahaga kõrgelt üle lähenevate turmtulemüüride hüpata. Osadel läks see ka korda. Ülejäänuid tabas turmtuli meie silme all kui tormituul puulehti, nad vajusid kokku ja hõljusid aeglaselt alla või kukkusid keset turmtuld, vööd küljest lastud.

Igatahes polnud meil plaanis lasta ühelgi neist põgeneda ja jõuda Hanide juurde. Andsin Bill Hearnile kiiresti käsu lasta reservüksustel turmtuli avada ja ma kuulsin teda üksuseülematele vastavat matemaatilist valemit haukumas.

Nihutasime oma laevad eemale, sest kuhjuvad plahvatused kasvasid veidraks hajusaks moodustiseks, mis ulatus lõpuks kolme miili kõrgusele. Ma ei usu, et ükski vabadusse hõljuda püüdnud Sinsing ellu jäi.

Ent hiljem saime me teada, et mõned, kes olid üle turmtulemüüri hüpanud, pääsesid põgenema ja jõudsid Nu-Yoki.

Need, kel oli õnnestunud üle turmtulemüüri hüpata, valmistasid meile kõige rohkem peavalu. Kuna pooled meie pikaraualistest püssidest olid ülespoole sihitud, mõistsin ma, et me ei suuda maismaal uut turmtulemüüri luua ja andsin käsu tulemüür kaks miili tagasi tõmmata. Neilt positsioonidelt hakkasid tulemüürid taas teineteisele lähenema, ent seekord polnud eesmärgiks need omavahel kokku viia, vaid lihtsalt panna need plahvatama kolmekümne jala kõrgusel õhus. See ei jätnud Sinsingidele palju võimalusi tulemüüride kohalt või alt läbi hüppamiseks.

Turmtulemüürid liikusid tasapisi teineteise poole, kuni nad lõpuks kohtusid ja hall koiduvalgus kuulutaski lahingu lõppu.

Meie endi kaotuste hulka kuulusid 47 meest maavägedest, kellest 18 olid tapetud käsitsivõitluses meie lahingrivideni jõudnud üksikute vaenlaste poolt ja 62 meest sööstja nr. 4 meeskonnast ning sabas pukseeritud üksustest. Üks vaenlase ultroskoop oli sööstja asukoha kindlaks määranud ja see oli pikaraualiste püssidega alla tulistatud.

Kuna meile teadaolevatel andmetel olid peaaegu kõik Sinsingide Gängi liikmed tapetud, pidasime sõjaretke väga edukaks.

Siiski omas see kõik märksa suuremat tähtsust. Meie turmtule-taktika tõhusus sisendas kõigisse sõjaretkest osavõtnutesse usku, et suudame Hane võita.

Nagu ma Wilmale rõhutasin:

,,Kallis, ma olen kogu aeg arvanud, et Ameerika plahvatav rakett on palju tõhusam relv kui Hanide lõhustuskiir, piisab vaid sellest, et kogu gäng õpiks rakette süstemaatilist ja koordineeritult kasutama. Üksikvõitleja relvana, kes tulistab oma vaatevälja jäävat sihtmärki, jääb raketipüss hävitusjõult lõhustuskiirele alla, vaid ta laskekaugus on võib-olla veidi suurem. Probleemiks on, et kuni tänase päevani on raketipüsse kasutatud samal viisil, nagu me kasutasime 20. sajandil vintpüsse ja kaheraudseid. Nende kasutusvõimalused suurtükiväerelvana mööda maismaad liikuvate või õhku kerkivate turmtulemüüride loomiseks on aga vapustavad.

Lõhestuskiir reedab vältimatult oma väljalaskjate asukoha. Raketipüss ei tee seda. Lõhestuskiir tabab sihtmärki vaid sirgjooneliselt. Rakett võib jõuda kaares üle vahepealsete takistuste nähtamatu sihtmärgini.

Ei tasuks ka unustada, et meie ultronistid on lubanud töötada välja täiusliku inertonist kaitsekilbi lõhustuskiirte vastu."

,,Kallis Tony, mõte õudustest, mis meid ees ootavad, võtab mind värisema. Hanid on targad. Nad arendavad välja kaitsemeetmed meie uute taktikate vastu. Ja on kindel, et nad ei koonda meie vastu ainult kõiki oma jõude Ameerikas, vaid Maailmaimpeeriumi ühendatud jõud. Osalt on nende puhul tegu argpükstega, kuid nad on põrgulikult kavalad ning rahuliku, halastamatu ja tigeda visadusega."

,,Hoolimata sellest," ennustasin ma, ,,on Hävingu Sõrm praegu otse neile suunatud ja kui meie sinuga ei hukku võitluses, näeme me päeva, mil Ameerika pühib Mongoli Mädaniku maamunalt minema."

Inglise keelest tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep

Koomiks: Kondimootor (Urmas Lüüs)

Table of Contents

Peatoimetaja augustiveerg (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Veskimehe naiselik pool (Agur Tänav)

Intervjuu: Marje Ernits (Agur Tänav)

Koomiksiarvustus: Western Noir (Kauri Lepik)

Soomusesse kätkitud sõdalased (Mart Redi)

Mõned mõtted ulmelisest popmuusikast (Mart Kalvet)

Stalker 15 (Jüri Kallas)

Fändomi sünd (Raul Sulbi, Taavi Tuvikene)

Kuidas sündis BAAS (Andri Riid)

Augusti ulmkonnakroonika

Jutt: Võõrad suled (1695)

Jutt: Mina, kass ja avakosmos (Manfred Kalmsten)

Jutt: Kasper (Krafinna)

Jutt: Ta näeb sind, kui sa magad (Leila Tael)

Jutt: Kõik vihkavad arvosid ((:)kivisildnik)

Tõlkejutt: Armaggedon 2419 AD (Philip Francis Nowlan)

Koomiks: Kondimootor (Urmas Lüüs)