Peatoimetaja augustiveerg 2013 (Ove Hillep)

Suvi hakkab läbi saama ning ööd muutuvad külmemaks. Just seepärast on Reaktor oma uraanivardad suvisest tolmust läikima löönud ning kiirgab endise hooga Eesti ulmemaastikule asjalikke artikleid ning häid lugusid.

Sel kuul saavad lugejad nautida katkendit Indrek Hargla uuest õudusromaanist "Süvahavva", lugeda sellest, kuidas meie väike toimetajaskond Kassinurme seiklustest osa võttis ning elada koos Triinu Meresega kaasa ühele (arvustuse järgi) suisa kohutavale raamatule.

Loomulikult leiab meie "kaante" vahelt ka eestimaise ulme arvustuse ning intervjuu mitme Stalkeriga pärjatud ulmekirjanikuga. Ei puudu ka pildimäng, kus lugejad/arvajad saavad pead murda erinevate kosmoselaevade disaini üle.

Kiiritavat lugemisrõõmu!

Kaanepildi autor Kärt Mäe.

Raamatuarvustus: Kogu maailma valgus (Agur Tänav)

Võttes kätte Veiko Belialsi värske jutukogu, torkab esimese asjana silma, et autor on alustanud oma uut ja küpsemat perioodi, tema lugudest vaatab vastu uus hingamine. See eelnev lause on just see, mida autor kindlasti ei tahtnud kuulda, nagu ta jutukogu eessõnas hoiatavalt mainis. Kirjaniku elu on aga juba selline, et kui sa midagi paberile paned ja inimestele lugemiseks annad, siis hakkavad mõned kriitilisemad või irvhambulisemad, nagu näiteks allakirjutanu, sellest jalamaid kinni ja mine siis võitle tuuleveskitega. Selles osas on autor teinud julge sammu, kirjutades kogumiku igale loole saatesõnad. Mulle see meeldis. Ees- ja järelsõnad on mind nii romaanides kui jutukogudes alati veedelnud ning on kaante vahel oleva teose orgaanilised osad. Nad on kui taust, või raam millesse lugu asetada. Kui see on puudu, siis jääb kogu teos justkui kontekstist väljarebituks. Praegusel juhul seda ohtu ei olnud. Otse vastupidi, ohtrad saatesõnad annavad lugejale vajaliku tausta ja kriitikule talle nii amastatud relvad. Või vähemalt peaks andma. Minu nad, tuleb tunnistada, tegid siiski relvituks.

Lugusid on teoses kirjult, ent kõik tekstid mahuvad siiski kas tõsiteadusliku, ebateadusliku, libateadusliku või huumorteadusliku ulme alla, ehk siis kosmos ja kõik need teised sõnad. Selleski suhtes tuleb autorit kiita, ta on suutnud hoida stiili ja mitte segades kokku ulme kolme suurt vaala, ning seigeldes ringi vaid teadusliku fantastika eri soppides, jätab kogumik eriilmelistele lugudele vaatamata üsna ühtlase järelmulje. Seetõttu ongi ehk raske rääkida lähemalt konkreetsetest lugudest, sest 22-s loos joonistub küll välja teatud sarnaseid plokke, kuid hiljem meenutades sulab kõik kokku selliseks helgeks ühtlaseks palliks kuhu on kokku koondunud kogu Eestimaa ulme valgus.

Muidugi on selles kogumikus ka kehvasid lugusid, mis mind üldse ei kõnetanud või panid õlgu kehitama. Kuid vähe, paar üksikut. Selleks, et kiitusega mitte üle pingutada, tuhnisin vigu otsides nagu siga kartulipõllul ja eks mõned asjad ka leidsin, kuid mitte ühtegi neist ei tahakski välja tuua, sest lõppkokkuvõttes jäin rahule. Tuleb Ulmekirjanudse Baasis lihtsalt viis kilgates ära panna. Miski ei jäänud eriti häirima, kui just loo ,,Kuldse päikse all me elame" avaosa, mis kujutab endast 6 lk joomingukirjeldust, ilma et see vähimalgi määral loo seisukohalt edasiviiv oleks. Ka tegelaste ja olukorra tutvustusena ei olenud see asjaks, sest kõik tuleb hiljem hoopis paremini esile. Vabalt oleks võinud selle lõigu ära jätta üldse ja alustada kohe teisest.

Aga muidu - lugesin huviga, eriti meeldisid ,,Kogu maailma valgus", küberpungilood ja... küberpungi koha pealt ütleksingi, et just need olid eriti head, sest näitavad, et Veiko Belials ei ole jäänuk Eesti ulme algusaegadest, vaid mees suudab ajaga kaasa liikuda, julgeb proovida kätt oma anri igasugustes imelikes urgastes ning mis seal salata - käsi on tal kindel.

Intervjuu Veiko Belialsiga (Agur Tänav)

1. Eessõnas on sul juttu triloogia-kogumikust. Kuna võiksid ilmavalgust näha kaks järgmist jutukogu? On sul midagi juba kirjas?

Kuigi uue kogumiku avaloo alguse tegin juba ära, ei julge ma veksleid välja anda. Põhjus, miks täpsemalt lubada ei julge, on lihtne - Lew R. Bergi Willardi jutukogu jaoks ühe pika loo lõpetamine, mis tal endal tegemata on jäänud ja Strugatskite ,,Väikemehe" tõlkimine on kiiremad tööd, mis on praegu järjekorras eespool. Ja eks palgatööd tuleb ju ka teha...

2. Millised lood on Veiko Belialsi kaubamärgiks?

Vaat seda tuleks vist teistelt küsida. Jube tore oleks ju mõelda, et näe, see on minu kaubamärk, ma nüüd seda ainult kirjutangi. Kui sa mõtled temaatikat, siis õnneks kirjutan ma nii SF-i, fantaasiat kui õudust, mis tähendab, et ei ole nii-öelda ühte kaubamärgi-teemat. Mõnes mõttes oleks ühe asja juurde jäämine ju lausa piirav. Praegu ma vähemalt loodan, et kuna ma katsetasin viimases kogus ka enda jaoks uusi asju, siis ehk tabas mõndagi lugejat ka rõõmus üllatus. Või vähemalt ootamatus.

Vormiliselt... Jah, jutt istub mulle ilmselgelt paremini kui romaan, mis seal salata. See aeg, kui mu kaubamärgiks võis aga nimetada ülilühilaaste, on loodetavasti möödas.

Stiililiselt olen mõnikord kiita saanud oma lüürilisuse ja meeleolu loomise eest. Samas ma ise loodan, et mul on lüürikale lisaks ka valusaid ja teravaid jutte...

Nii et ei mina tea, mis see kaubamärk peaks olema. Äkki siis hoopistükkis mitmekülgsus?

3. Veiko Belials on tuntud lühijutu-mees, kuid kas sul on peas liikumas ka mõne romaani idee?

Lakooniliselt: on. Täpsustama hetkel ei hakka. Ilmselt saab see olema üsna pikaldane protsess ja ei jõua tulemuseni veel niipea.

4. Kui sa oma loometeele tagasi vaatad, siis kas sa ei tahaks anda välja uued ja parendatud Ashinari kroonikad? Või mõlgub sul äkki meelel hoopis mõte soojendada üles Fabuluse-Cassili maailm?

Ei seda, teist ega kolmandat. Mulle üldiselt ei meeldi mõte mingeid vanu asju ümber teha. Cassili maailma annaks ehk tõesti tahtmise korral midagi kirjutada (näiteks Wakanga ja Ilga edasistest seiklustest), aga praegu pole küll ühtegi ideed. Pigem keskendun ma uutele asjadele.

5. Kellega on plaan järgmistes raamatutes koostööd teha ja mõni jutt kahasse kirjutada?

Selliseid asju on raske ette planeerida. Mul poleks midagi koostöö vastu näiteks Maniakkide Tänavaga. Ja eks omamoodi koostöö käib meil praegu Veskimehega Bergi materjalide kõpitsemise kallal. Ma ei ole võtnud endale eesmärgiks kaasautoreid kollektsioneerida. Lihtsalt nii on juhtunud.

6. Kas tuumapunklik Rodina maailm võib mingi hetk saada veel täiendust?

Ma arvan, et võiks. Selles maailmas võiks olla veel mitmeid avastamata nurgataguseid, kuhu oma nina toppida. See oli ka piisavalt lahe kogemus (hull maailm nõuab hulle inimesi), et sellega veel katsetada (ja miks mitte ka jälle koos). Igatahes on mul laual virn viiekümnendate nõukogude kirjandust ja aeg-ajalt teen ma mõningaid märkmeid - ehk kuluvad lõpuks ära.

7. Oled viimasel ajal paistnud silma ka agara tõlkijana. Kas on hetkel midagi uut ka sellel alal käsil?

Jah, nagu eespool öeldud - Strugatskite ,,Väikemees" on töös ja umbes kolmandik on tõlgitud.

8. Palju sul kirjutamise-tõlkimise ja Estconi korraldamise kõrvalt aega ulme lugemiseks jääb?

Vastikult vähe. Taustatöödeks (eelkõige selle mõttes mõlkuva romaani jaoks) tuleb lugeda meeletutes kogustes kõikvõimalikku kirjandust, nii et ulme jaoks tuleb tõsiselt aega näpistada.

Tulevik Itaalia moodi (Jüri Kallas)

Kuna sel korral tuleb juttu Itaalia ulmeajakirjast,‭ ‬siis pean alustuseks pisut kirjutama itaalia ulme paradoksist.‭ ‬Tegelikult võib sellest paradoksist‭ ‬rääkida‭ ‬praktiliselt iga rahvusulme puhul,‭ ‬aga kuna täna on vaatluse all Itaalia...

Kui paluda suvalisel inimesel ükstapuha millises maailma otsas nimetada paar itaalia ulmekirjanikku,‭ ‬siis suure tõenäosusega kõlavad nimed Dino Buzzati ja Italo Calvino,‭ ‬kui küsija üldse mingeid nimesid kuuleb.‭ ‬Kui keegi suudab öelda nimed Lino Aldani ja Valerio Evangelisti,‭ ‬siis võib seda inimest juba erudiidiks pidada.

Et milles siis paradoks‭? ‬Jah,‭ ‬Buzzati ja Calvino loomingut võib suuresti ulmeks pidada küll,‭ ‬aga see ei ole anriulme.‭ ‬anriulme on Aldani ja Evangelisti,‭ ‬keda on küll omajagu tõlgitud,‭ ‬kuid keda siiski‭ ‬praktiliselt ei‭ ‬teata.‭ ‬Või mis me tõlgetest räägime‭ -‬ isegi paljud itaallased on veendunud,‭ ‬et itaalia ulmet pole olemas.‭ ‬Kel veel asi arusaamatuks jäi,‭ ‬siis‭ ‬ega Eesti ulmefänn poleks õnnelik,‭ ‬kui keegi nimetaks‭ ‬Eesti kõige tähtsamateks ulmeautoriteks Juhan Jaigi ja Vladimir Beekmani ning kui Henn-Kaarel Hellat ja Indrek Hargla oleks teada vaid erudiitidele.

Just tänavu maikuus möödus pool sajandit Itaalia esimese ulmeajakirja‭ "‬Futuro‭" ‬ilmumisest ning seetõttu tekkis mul ka tahtmine sellest väljaandest kirjutada.‭ ‬Tuleb kohe tunnistada,‭ ‬et erinevalt varasemalt jutuks tulnud ajakirjadest,‭ ‬pole ma‭ ‬ühtegi‭ ‬"Futuro‭" ‬numbrit käes hoidnud‭ -‬ ei paberil ega failina.‭ ‬Ja põhjuseks pole huvipuudus...

Nagu öeldud ilmus ajakirja‭ "‬Futuro‭" ‬esimene number‭ ‬1963.‭ ‬aasta mais ning see pidi katma mai-‭ ‬ja juunikuu,‭ ‬teisisõnu oli ajakirja ilmumissageduseks plaanitud number kahe kuu kohta.‭ "Futuro" asutasid kolm tegijat itaalia ulmekirjanikku: Lino Aldani, Massimo Lo Jacono ja Giulio Raiola, viimatimainitu küll lahkus pärast teist numbrit ajakirja juurest. ‬Aldani tegeles vist rohkem asjaajamisega ja Lo Jacono toimetajatööga‭ - ‬viimast tean ma täpselt,‭ ‬esimest pigem oletan.

"Futuro" esimene number oli enam kui uhke - lisaks ajakirja loojate tekstidele, olid juttudega esindatud Inìsero Cremaschi ja Piero Prosperi. ‬Tõlgetena aga‭ ‬Stanisław Lem ja Guillame Apollinaire.‭ ‬Teinekord on peetud halvaks tooniks,‭ ‬kui ajakirja tegijad omi tekste omas ajakirjas avaldavad,‭ ‬kuid‭ "‬Futuro‭" ‬puhul pole siin midagi ette heita‭ ‬- nii Aldani kui ka Lo Jacono avaldasid esimeses numbris ilmselt oma kuulsaimad tekstid,‭ ‬Aldani jutt on ka tema tõlgituim.‭ ‬Esimene number näitas kenasti kätte ka suuna edasiseks:‭ ‬uued ja tegijad itaalia autorid,‭ ‬tõlked väljastpoolt inglise keelt ning suundumus pigem haritud lugejale,‭ ‬kui seikluslugusid otsivale jõmpsikale.‭ ‬Ma ei tea kas seda just niimoodi sõnastati,‭ ‬aga ajakirja kaheksa numbri sisukorrad seda näitavad.

Jah,‭ "‬Futuro‭" ‬pidas vastu vaid kaheksa numbrit,‭ ‬aga napi eluea põhjuseks ei olnud kindlasti sisu‭ - ‬kõik itaaliakeelsed allikad väidavad kui ühest suust,‭ ‬et levitamine sai saatuslikuks.‭ ‬Räägitakse,‭ ‬et viimane‭ (‬ehk kaheksas‭) ‬number Itaalia põhjaosasse ei jõudnudki ning paljud fännid on tänaseni veendunud,‭ ‬et ajakirja ilmuski vaid seitse numbrit.‭ ‬Kummaline on sealjuures,‭ ‬et esimesest kolmest numbrist tehti uute kaantega kordustrükid...

Keeruline on rääkida ajakirjast‭ "‬Futuro‭"‬,‭ ‬sest eesti keeles‭ ‬pole ühtegi selles ajakirjas avaldatud itaalia ulmejuttu ilmunud.‭ ‬Jah,‭ ‬ajakirjanduse kaudu on meile tuttavad Lino Aldani ja Gustavo Gasparini,‭ ‬kumbki ühe jutuga.‭ ‬Ja Arvi Nikkarevi koostatud antoloogia‭ "‬Nekromanteion‭" ‬lisab veel ühe jutu Aldanilt ja ühe jutuga Antonio Bellomi.‭ ‬Kuid nagu öeldud,‭ ‬ajakirjas‭ "‬Futuro‭" ‬ilmunud tekste nende hulgas pole.

Ajakirja‭ "‬Futuro‭" ‬rolli itaalia ulmes on raske mitte märgata,‭ ‬sest‭ ‬1963.‭ ‬a juulis ilmus samas kirjastuses ka esimene itaalia ulme antoloogia‭ "‬Esperimenti con l'ignoto‭"‬,‭ ‬koostajateks Lino Aldani,‭ ‬Inìsero Cremaschi ja Giulio Raiola.‭ ‬Ja kui juba‭ ‬antoloogiatele‭ ‬jutt läks,‭ ‬siis‭ ‬1978.‭ ‬a koostas Inìsero Cremaschi ajakirja seitsmest‭(!) ‬numbrist valiku‭ "‬Futuro‭"‬,‭ ‬mis põhimõtteliselt on‭ "‬kes on kes‭ ‬1960ndate esimese poole itaalia ulmes‭"‬.

Igatahes oli ajakiri eeskujuks nii hilisematele Itaalia ulmeajakirjadele ning Lino Aldani asutas‭ ‬1988.‭ ‬aastal,‭ ‬sedapuhku koos Ugo Malagutiga,‭ ‬ajakirja‭ "‬Futuro Europa‭"‬,‭ ‬milles ta jäi truuks ajakirjas‭ "‬Futuro‭" ‬paikapandud põhimõtetele.‭ ‬Kuid see on juba hoopis teine lugu...

Kuidas Reaktori toimetus Kassinurmel käis (J. J. Metsavana)

Ehk kui kõik ausalt ära rääkida, algas sõit Kassinurmele minu jaoks ebaõnnestumiste jadaga. Auto aku oli ära surnud, telefoni aku iga hetk kustumas ning veel hulk muid hädasid (vihm, mis takistas akut laadida, puuduvad vanamoodsa välimusega riided ja takistused teel).

Nii jõudsin Tartu plaanitud kella kolme asemel hoopis kell viis ja tuju kippus olema kesine. Otsisin siis Tartu pealt Anne-mai üles ja veeresime Jõgeva suunas minema. Teel viis Annekas mind Müfotesti asjadega pisut rohkem kurssi (minu jaoks oli tegemist ikka täiesti tundmatus kohas vettehüppamisega) ja tasapisi hakkas ka meeleolu tõusma. Kohapeal lendas esimesena peale Mant, kes kibekiirelt mulle piisavalt muistse välimusega püksid-särgid välja otsis ning edasi üritasin siis üldisse melusse sulanduda ja toimuvat kõrvalt järgida.

Üldiselt nägi see välja sedasi, et kõndisin esiti hoolega Mandil sabas katsudes mitte temast maha jääda või meest ära kaotada. Ühtlasi pingutasin hoolega silmi, et mõnda tuttavat larparit tabada, mis ei tahtnud aga õnnestuda.

Igal juhul peale natuke aeg ringi lonkimist sain kontakti Ovega, kes oli eelmise

rongi maha maganud ja lubas saabuda kuskil 21:15. Ehk siis kuskil 15 minutit enne Mütofesti ametlikku pidulikku avamist. Tegin seepeale veel natuke Mandi sabas ringilonkimisega aega parajaks, õppisin enda, oma koja ja talu nime ning ajalugu pähe ja asutasin end viimaks Jõgeva rongijaama suunas. Mant andis teele kaasa veel ühe täitsa sõbraliku ja ohutu poolaka, kellega siis rongijaamas Lovecrafti ja Poola ulmekirjanduse teemaliste vestlustega aega surnuks lõime.

Jõgevalt tagasi jõudsime täpselt kell 22. Nägime veel tõrvikutega rongkäigu algusotsa ära ning saime Mandilt endale ka rollid kätte. Täpsemalt pidime meie Ovega mängima vana kuninga vaimu kahte sõjasulast. No miks mitte, kobistasime end siis Kassinurmele üles löödud muljetavaldavasse kindlusse Raivo Irdi ootama, kes pidi meile ka kuninga sõduritele väärilised rüüd andma. Raivo aga oli pugenud vanemate kotta nõu pidama ja seda nõu paistis neil õige pikalt jaguvat. Peale pikemat ootamist, kui olime lõpuks rüüd selga vinnanud ja valmis aitama kuninga vaimul ta sohipoega üles otsida, eesmärgiga talle seletada, et just tema on õige kuningas ja peaks võimu haarama, oli sohipoeg juba kindluse hõivanud, vana kuningavõimu kukutanud ning suurema osa vanematekojast maha nottinud.

Kuninga vaimul ei jäänud muud üle kui vallutatud lossimüüride all nõutult kukalt kratsida ja tunnistada, et poeg on tal kurask vahva. Pärast seda tegime veel ühe ringi ümber platsi aga eesmärk oli juba kadunud. Seega ajasime turvised seljast ning asusime liha grillima, lobisema ning õhtul lõppes hommikuni kestva kõrtsimeluga.

Järgmine päev algas juba õige varakult (kell 10) pudru, salati ja juustuvõileibadega. Tõmbasin larbipüksid jalga, kuue üll ning kuskil kella 11-neks olime juba kassinurmel tagasi ja valmis larpima. Esimese asjana kontrollisin uuesti ümbruse üle, et äkki on seekord mõni tuttav välja ilmunud - ei olnud. Seepeale proovisin Ovet üles otsida aga vana rebane oli end päris osavalt ära peitnud. Loobusin otsingutest, võtsin Raivol nööbist kinni ning rääkisin temaga pisut ulme- ja kirjandusjuttu. Viimane uuris ühtlasi, et äkki oleksin nii hea ja saaksin oma kaameraga peatselt algava madinaturniiri üles võtta. No miks mitte, laadisin kõrtsu leti taga enda akud täis, tassisin aparaadi üles kindlusevallile ning sihtisin mõõklejate peale välja.

Madin oli igal juhul vahva. Loodetavasti saavad videoklipid peatselt ka reaktori youtube kanalisse laaditud. Eriti uhke ja eepiline oli muidugi endise kuninga ja öösel võimu haaranud sohipoja mõõdukatsumine. Võitis seejuures sohipoeg, aga nagu poliitikas ikka, ei tähendanud see midagi. Järgmisel hetkel kargasid ellujäänud tarkade koja liikmed kunnile selga, lõid ta raudu ja vedasid kohtumõistmiseks keskväljakule. Seal toimus natuke aega päris lustlik ja hästi näideldud röökimine, mis tipnes sohipoja kõri läbilõikamisega ja uue kuninga valmimisega.

Tahtsin valimistel ka sõna võtta selle ootamatu roima teemadel ja nõuda vanematekogult vastust, et miks ilma süüdimõistva otsuseta sohipoja mõrvanud mehike endiselt vanematekogus istub, aga Mant sikutas mu kärmelt kõrvale ja seletas, et ärgu ma poliitikasse nina toppigu. Kõik on korras nagu Norras ja saame ilmselt pukki meie koja suhtes väga sõbralikult meelestatud isanda. Panin seepeale suu kõpsti kinni, või täpsemalt toppisin selle keset väljakut suures pajas keedetud körti täis.

Mant seletas samal ajal kui sõin enda uut ideed, mis seisnes selles, et mina

kui tema noorem vend (mängus muidugi) peaksin endale naise võtma. Sikutaski

mu siis kohe ühe rahvasalga ette (laskmata habetki pudrust puhtaks siluda) ning lasi mul kosjaettepaneku esitada. Taluemand (kelle tütrega ma oleks pidanud naituma) aga ei tahtnud pulmadest kuuldagi. Nõudis aga lambaliha ja nelja lammast, millest tulenevalt sündis Mandil veelgi pöörasem idee - pruut salaja ära röövida, metsa kanda ja siis uuesti taluperenaisele oma nõudmised esitada. Et küllap ta siis leebub kui selgub, et tütar juba meie käppade vahel. Mõeldud-tehtud. Peamine probleem tundus ainult selles, et mu sulane, keda tahtsime röövimises ära kasutada, oli õige nääpsuke ning selleks, et jõuõlga meie kasuks nihutada asusin mõni aeg tagasi ülesleitud ning uuesti kaduma läinud Ove otsingutele. Peale väikest ringkondamist leidsin mehe viimaks mongolite jurtast, kus see õige õhinaga välismaa jooke mekkis.

Sikutasin ta sealt patuurkast välja ning seletasin mis roll tal kanda on. Ove

puikles küll esiti vastu aga lubasime talle viis hõbedat (mängusisest raha, muidugi) jagada ja seepeale jäi tüüp nõusse.

Seadsime end siis sepikoja juurde vahti ja saatsime noore sulase tüdrukut meie juurde meelitama. Ei läinudki kaua aega mil tüdruk kohale jõudis, mispeale Ove ta üle oma õla heitis ja kokkulepitud koha suunas liduma pani. Õnnetuseks aga pistis tüdruk kiljuma, mida kuulsid kaks vanematekoja meest ning selle asemel, et Ovele järgi liduda pidin nendega kaupa tegema. Läbi häda sellega hakkama saanud ja kokkulepitud kohta taarunud leidsin, et nii tüdruk kui Ove olid kadunud - sulase poisile aga hiiglama kole mõõgahaav selga raiutud. Tuli välja, et tüdruk va kavalpea oli Ove meelitanud end veelkord röövima ja koju tagasi viima.

Sidusime seepeale sulase haava kokku ja vedasin vaesekese vanematekoja meeste juurde. Need tõhud muidugi ainult naersid mu üle, kaasaarvatud kuningas ja soovitasid reeturlik sulane Ove oma jõududega üles otsida.

Ega teda ei pidanudki kaugelt otsima, passis sealsamas peaväljakul koos mu tulevase mõrsjaga. Andsin seepeale sulasele käsu Ove vahistada, unustades õnnetuseks täiesti, et tegemist oli haavatu ja Ovest peajagu lühema vennikesega. Lahing igal juhul tuli lühike. Ove suskas sulaspoisi mõõgaga läbi ja irvitas veel pealekauba. Asjade sellist käiku nähes pistsin muidugi kuningavahte appi röökima. Vahte aga polnud kuskil näha mistõttu upitasin viimaks sulase surnukeha endale selga ja vedasin ta kuninga lossimüüride ette - et ehk see aitab tähelepanu saada. Aitas ka, kuningas ajas oma sõjasulased jalule ning kappas Ove vahistama.

Seekord Ove enam vahistamisele vastu ei punninud ning järgnes õiglane kohus, kus kuningas mõistis minupoolt Ovele makstud hõbeda tagasi ning käskis tapetud sulasele korralikud põletusmatused korraldada. Pruut ise üritas kah ebaviisakalt kuninga jutule vahele segada ja väärikuse riivamise sildiall mingit kasu ahnitseda. Seda juttu õnneks meie õiglane kuningas muidugi ei kuulanud ja soovitas tüdrukul edaspidi mitte igale poole metsa hulkuma minna.

See humoorikas seik mängust seljataga kosutasin end kõrtsis paari toobi õllega ja läksin seejärel uue kuninga pulmapidustusi kaema. Viimastel ma samuti pikemalt ei peatuks, ilmselt saab ka neid mingihetk juba iga huviline videost järgi vaadata. Pulmariitused peetud, kolis kuninglik paar kõrtsi ja asus seal pidutsema. Mina ja Ove hiilisime aga aegamööda laskuva hämaruse katte all Raivo autoni kus kehastusime veel viimast korda surnud kuninga Raudkülje vaikivateks kaaslasteks.

Eelmise õhtu raudkülje vaimu kehastaja oli vahepeal muuseas ürituselt varvast visanud seega anti meile uus isand - tublisti turskem härra, kes esiti tundus üsnagi sõbralik ja tagasihoidlik mehike aga seda vaid niikaua kuni olime alles kõrtsi suunas teel. Kõrtsijuures moondus vennike täielikult, kisendades needusi ja sajatusi sellisel kõlaval ja samas vaevatud häälel, et mul tuli lausa kananahk ihule. Eks me Ovega üritasime ka ülesannete kõrgusel seista, möriseda ja pahaendelised välja näha kuid peamise töö tegi ära Raudkülje vaim, kelle ahastus mõrvatud poja pärast kõlas vaimustavalt ehedalt. Kui lisada juurde veel hämarus, kohkunult põrnitsevad rahvamassid, põlevad tõrvikud ja kuskilt kostvad kaeblikud viiuli ning torupillihelid saigi kokku ühe kogu Mütofesti tipphetke.

See eepiline stseen seljataga, kosutasin end taaskord ohtralt õluga, laulsin paar muhedat joomalaulu koos ürituse korraldaja Matiga ning tegin sinna otsa veel pitsi teravamatki. Toobitõstmiste vaheaegadel käisime Ovega kõrtsis sealse kakluskultuuri tõstmiseks mõningaid näidislööminguid korraldamas. Enamasti need algatused küll ebaõnnestusid, sest rahvas ei tahtnud kuidagi käima minna.

Mida hämaramaks õhtu läks, seda rohkem kuningavaenulikku elementi puude-põõsaste vahelt välja imbuma hakkas. Üks isehakanud kuningas üritas mindki enda väkke värvata. Kõndisin taga isegi pisu aega kaasas, aga mingiks hetkeks oli vale-kuningas end kaasasolnud napsust juba sedavõrd pumbaks imenud, et selget juttu ta suust väga palju ei tulnud. Lõin ta kambast lahku, vedasin end tagasi kõrtsi juurde ja leidsin seal oma üllatuseks, et kõige aktiivsemat kuningavastast kihutustööd tegi nüüd hoopis Ove kes muudkui aina uusi- ja uusi mehi värbas ja neid kuninga leeri rünnakule saatis.

Kuidas kuningas kõik need lõputud atentaadikatsed üle elas ei tea ma küll öelda. Verd voolas aga sel pulmaööl ojadena, kõrtsipõrand oli viiludeks hakitud röövlitega kaetud ning kuningas ka mängu lõpukella kõlamise hetkeks haavatud ning verd jooksmas nagu siga.

Mäng lõppes igastahes vägeva tuleloopimise ja -neelamisega. Esinejaid oli nii siitmailt kui mujalt.

Millegipärast tühjenes larbi lõppemisega ka kõrts. Mingil hetkel avastasingi sealt koos ehk 3-4 inimesega. Samas oli seltskond igati väärikas. Näiteks istus meie seltsi lõpuks ka üks lõõtsmooniku mees ja kõrtsmik ise oma balalaikaga. Lauldi, söödi-joodi ja lõpuks kraapis kohaomanik pannid ja kastrulid liharaasudest puhtaks ja söötis meil Ovega kõhudki täis. Pea viimases faasis jagas aga isegi oma väärt kapsaviina mekkida.

Unne varisesin ehk nii kella viie paiku. Magamiskohaks võtsin alguses auto esi- ja hiljem tagaistme. Kaua nii küll puhata ei õnnestunud. Kuskil kella 10-neks oli juba uni läinud, jalad ning selg ebamugavas asendis magamisest kanged ja valusad ning pea paks, sest hommikupäike oli autosisemuse üsnagi tuliseks kütnud.

Ajasin siis kargu alla, nöörisin Mandilt saadud mantli tihkelt ümber kere (selgus, et kõrtsikakluste käigus olime Ovega rüseledes suutnud mul jalas olnud püksid põhjalikult lõhki käristada) ja kombedasin laibaloendust tegema.

Järgnevalt võtsin osa avaliku käimla juures ja Barbari juhendamisel toimunud "kuhja otsa kuhja" ehitamise töötoast, ajasin kõrtsmikuga mõne sõna juttu, kuulasin vana sepa pajatusi ning võtsin osa ka raudkülje pidulikust matuseriitusest, mis minu isikliku arvamuse järgi vaevalt Raudkülje metsikust ja verd ihalevat loomust võiks rahustada. Küllap näeb vana tonti järgmistel aastatelgi kättemaksu ihalemas.

Peale matuseriitust kuulutati Mütofest lõppenuks. Tänati kõiki osalejaid, noomiti liigselt purjutanud ja jõuranud isendeid ning asutasin end tasapisi Tartu suunas tagasi. Väsinult aga hämmastavalt rahulolevalt. Tore oli, tõsiselt. Poleks oodanud mütokalt niivõrd palju lusti ja mängurõõmu saavat. Peab ikka järgmine aasta ka selle nädalvahetuse juba ette ära broneerima.

Piltide autoriks Kass. Toimetus tänab piltide kasutuse loa eest.

Kuninglikud pulmad ja kuninglikud matused (Zarvik)

Üks oli selge - pulmad pidid toimuma ning seda nii kiiresti kui võimalik. Liidulepingust Karutarega oli möödunud juba tervelt aasta ja Vader oli terve selle aja täitnud kuninga kohustusi, kuid lepingu tingimused olid endiselt täitmata. Oli ju lepingus üheselt öeldud, et Vader Lohelausuja Tammisraua kojast võtab endale kaasaks Karutare Kojavanema Ilmamehe tütre ning sellega luuakse võimuliit kahe koja vahel.

Väljavalitu Ihapäivä läks aga kohe peale eelmisi pidustusi kaduma. Kuuldes kevadel ilmutusest, milles tulevane kuninganna palus abi, võttis Vader koos oma parimate mõõgavõitljejate, teadjanaiste ja sõjameestega igast kojast ette retke, et oma väljavalitu üles leida. Tänu nõidade nägemisoskusele see tal ka õnnestus, kuid kõrge hinnaga. Oli teada vaid Karutare ning Tammisraua kojale, et Vader oma väljavalitu päästmisretke käigus raskesti mürgitatud sai. Tammisraua nõiad suutsid kiirelt tegutsedes küll Vaderi elu päästa, kuid mürk voolas endiselt tema soontes. Nõnda võis näha teda iga kuu täpselt mürgitamise päeval ilma elumärkideta voodis lamamas silmad täis tühjust.

Mitte küll nii uhke, kui see-eest vajalik kihluspidu Ihapäiväga sai aga juba ära peetud kohe peale kaasa ülesleidmist ning alates sellest ajast oli Ilmamehe tütar Vaderi kaitse all.

lintides linnus

Seekordsete suviste pidustuste käigus oli plaanis mõlemad mured lahendada. Pidustuste esimeseks õhtuks olid kutsutud teadjanaised kaugelt Karutare koja piirialadelt, kes Vaderi raskest mürgihaigusest pidid ravima ning juba järgmisel õhtul pidid toimuma kuninglikud pulmad.

Kõik kojad valmistusid kuninglikeks pulmadeks. Karutare oli valmis pannud uhke kaasavara, Tuleundse ja Mustvälja koda pulmakingitused ning Tammisraua teadjanaised olid isegi toonud uhkeid kangaid, lõhnu ja õielehti kaugetest maadest, millega kaasat ootava kuninga kamber ära kaunistati. Samuti sai teadjanaiste sisse sõnatud värvilised lindid ja lipud külge terve linnus.

Pidustuste tarvis olid kohale tulnud isegi tulemaagid kaugelt maalt ja Bulgari khaanist isa Bayani vanim poeg koos oma saatkonna ja kahe tuhande hobusega.

*

Tulemaagid

Rahvas kogunes hiide. Tulemaagid näitasid oma oskusi tule valdamisel ja muusikud oma laulu seadmisel. Ilmamees, kes mitu viimast aastat seda tööd oli teinud, tervitas kõiki ja kuulutas pidustused avatuks. Rahvas liikus kui looklev lohemadu külakiige äärde, kus tervitas neid ka kuningas Vader kutsudes kõiki pidutsema ja mõõka mitte tõmbama.

Ei olnud tal endal aga aega pidustusi nautida, sest kohe kogunesid kojavanemad linnusesse arutama seda kõikse tähtsamat kuningriigis, mille ajal isegi Vaderi ihukaitse ja linnusevalve ei tohtinud olla vestlusele lähemal kui viisteist jalga. Vaderi kantsis oli kohal Mustvälja Aulemb, Tuleundse Piibe, Karutare Ilmamees, Tammisraua Tambet ning Tammisraua teadjanaine ja kirjutaja Arleen. Lastes meretagusel vägijoogil ringi käia ja pidades nõu ei osanud keegi veel teada, et too oli viimane kord kui kahte neist meestest viimast korda elusana nähti.

Vaderi ihukaitsja Hüüp Paljasjalgne, keda alati hoolimata uhkest turvisest ja relvadest paljasjalgsena liikumas nähti, sülitas maha. Sellisest kaugusest ei olnud temast kasu ning ta sai vaid loota, et Vader igaks juhuks relva lähedal hoiab, kui miskit ootamatut peaks juhtuma.

Kui nõupidamine läbi, saabusid kohale Karutare piirialade teadjanaised. Linnusevärav lükati kinni ning trummipõrina saatel hakkasid nood Vaderi keha mürgist puhastama. Vaid Tammisraua teadjanaistel oli lubatud seda riitust pealt vaadata ning linnuses olnud valvurid pidid vaigistama oma suud ja kõrvad ning mitte kuninga kambrile lähemale minema kui viisteist jalga.

Hüüp, keda samuti koja juurde ei lastud, sülitas heaks õnneks üle vasaku õla. Siin ei olnud temal midagi teha. Mõõk mõõga vastu oli tal palju jõudu, kuid kui trummi taguvad nõiad oleksid kuninga elu kallale kippunud, poleks ta miskit teha saanud. Selle peale tema jõud lihtsalt ei hakanud.

Sellest, mis kojas täpselt juhtus, ei räägitud sõnagi, kuid varsti lõppes trummipõrin ning koja ukse lävel võis näha Vaderit, kes küll väsinud tundus kuid see-eest rohkem elus kui ennem oli, teadjanaisi tänamas. Tammisraua teadjanaisedki avaldasid oma tänu andes abistajatele kaasa uhkeid lõhnu kaugetelt maadelt.

Mõni aeg hiljem, kaitstud varjudega ja varjatuna võõraste silmade eest, põlvitas Karutare teadjanaine metsa ääres ja poetas ettevaatlikult oma savist poti kaant, mille vahelt hüppas midagi kiiresti põõsaste vahele. ,,Ja, et me sind enam ei näeks" sõnas ta väsinuna ning pani kaane poti peale tagasi.

Sellega oli nüüd ühel pool. Vader oli terve. Nüüd oli vaja vaid pulmadele mõelda.

*

Tammisraua koda polnud tuntud mitte sõjameeste, vaid rauasepistamise, kavaluse, läbirääkimis oskuste ja lausumis sõnade poolest. Vaderile eelnenud kuningas Raudkülg, kes oli samuti Tammisraua kojast, oli küll osav sõjamees, kuid praegu nappis kojal isegi mehi, kes relva kätte haaraksid ning linnusevalves osaleks. Ka kuninga ihukaitse Hüüp Paljasjalgne oli kogenud ja palju rännanud mees, kes alles hiljuti liitunud Tammisraudsete ridadega.

See-eest olid kuningas Vader Lohelausuja kõrval alati tema koja teadjanaised, kes oma nõu ja lausumissõnadega abiks said olla ning oma truudust korduvalt tõestanud olid.

Juhtunud kevadel ka, et peale tulevase kaasa üles leidmist, oli too üllatunud sellest kui otse ja võimukalt teadjanaised Vaderiga rääkisid. Kui tulevane kaasa Vaderilt päris, kas too lasebki oma naistel endaga niimoodi rääkida vastas Vader vaid muiates ,,Muidugi, nemad hoiavad mind elus."

Mustvälja Aulemb, Karutare Ilmamees, tema tütar Ihapäivä ja kuningas Vader Lohelausuja Tammisraua kojast

*

Nõnda juhtuski, et kui Mustvälja koja poolt säätud linnusevalve ükshetk ründavast vaenlasest teatas polnud Vaderi kaitseks kedagi teist kui Hüüp Paljasjalgne ja teadjanaised Aileen ja Arleen ning viimase õpilane Alli. Kiirelt haaras Vader ustava Valu - sõnatud hiidhaamri, mida vaid kaks meest kuningriigis suutsid kanda - tugevasti kätte ning jälgis läbi ukseava väljas toimuvat. Ründajaid oli palju, nad olid tugevad ning kindluse valvel ei olnud lootust vastu seista.

Koja teadjanaised aga ei lasknud ennast toimuvast liialt segada, otsisid välja küünlad, pulbrid ja lausumis-sõnad ning tegid ainsat asja, mida antud olukorras sai veel teha - manasid kuninga kambri enda kaitse alla nii, et ükski elusolend ega ese sellest ei sisse ega välja ei saanud minna. Maagiline loor oli läbistamatu ja ei lasknud näha ei kambrist välja ega ka sinna sisse, kuid kõike sees kui ka väljas toimuvat oli ilusasti kuulda. Nii kuulis Vader ka oma ustava ihukaitse viimaseid karjatusi.

Seda, mida Hüüp täpselt kambri ees tegi võisid näha vaid ründajad ise, kuid järgmisel hommikul võis kõrtsus kuulda igasuguseid lugusid tema vägitegudest. Esiteks lõi ta oma relvaga maha viis vaenlast, seejärel murdus aga mõõga tera. Käepidemega lõi ta oimetuks veel ühe ning poos tolle üles ise-enese lõhki lõigatud kõhust rebitud soolega. Järgmise vaenlase lämmatamiseks rebinud ta aga ise-enese rinnust tuksleva südame ning surunud selle vaenlasele otse ninna, mille peale too hinge heitis.

Teine lugu, mida räägiti oli aga see, et Hüüp oli päeval söönud roiskuma läinud kala ning heitis selle pärast hinge enne kui mõõgagi jõudis tõmmata.

Külamehed aga räägivad kõrtsis igasugu lugusid, ning mis tegelikult juhtus on endiselt teadmata.

Olukord oli sitt. Vader oli linnuses, mis oli võõrvõimu all, kinni omaenda kambris. Kiiremas korras saatsid nõiad salasõna Tammisraua kojaülemale Tambetile. Kuningas Vader Lohelausuja oli elus! Linnuse tagasivallutamiseks ei olnud Tammisraua kojal aga piisavalt mehi ning selle tarvis oli vaja abiväge. Mustväljalt ei olnud abi oodata, oli enamik nende mehi ju kindluses selle vallutamise hetkel, ning sealt manala teele läinud. Tuleundsetega ei olnud suhted soojad. Loota sai vaid Karutare ja Bulgarite peale.

Kõik kojavanemad teadsid, et Nahakaupmees Meeleväe käest sai osta igasuguseid tehinguid, kuid see tükk oli ka tema jaoks liiga suur.

Maagiline loor peatas kõike, mis elus, seda läbimast, kuid hingede kohta see ei käinud. Nii kutsusid nõiad kohale Vaderi vägedeülema Kalevi, kes kindlasti langenud oli, vaimu. Kalevi vaim oli rõõmus, et Vader oli elu ja tervise juures ning nõudis verist kättemaksu rünnanud vägede vastu. Samuti sai Vader teada et vallutamise käigus oli tapetud mõlemad Mustvälja taluomanikud ning nende naised ja lapsed. Karutare kojavanem Ilmamees, kellega Vaderil leping oli, oli samuti langenud koos mitme enda koja mehega. Tammisraua kojast oli vaid kaks langenut: Hüüp ning Aileeni abiline Liisa. Tuleundse kojast aga langenuid ei olnud ning ainult Tuleundse ravitsejanaine ja Kojavanem Piibe pääsesid linnusesse nii sisse kui ka välja. See oli ilmselge märk Tuleundse reetlikkusest.

,,Ptüi, seda võiski vaid Tuleundsete poolt oodata," sajatas Vader. Tal ei olnud siin midagi teha. Nõiad said küll saata salasõnumeid kotta, kuid seal polnud teadjaid, kes oleks võinud nendele vastata. Ei olnud ka sissetungijad tulnud läbirääkima. Nii saigi vaid oodata, juua, laulda ja sõnada valu ja tuld võõrvägede peale.

*

Vader Lohelausuja vend Aapo sai väga hästi aru kui halb olukord oli: Tuleundsetelt ei olnud abi loota, Mustvälja oli kaotanud pea kõik oma mehed, Karutare oli segaduses kaotatud kojaülema pärast. Bulgarid olid küll nõus aitama, kuid nemadki olid juba hundijala veest end liiga uljaks joonud. Pealegi olid nad nõus aitama vaid tingimusel, et Bayani vanim poeg abiellub Ihapäiväga ning on loodud liit koostööks.

Päev oli juba liiga kustunud, et korralikke läbirääkimisi pidada.

*

Kui päike tõusis hakkasid linnuse vallutajad ennast ühtäkki väga halvasti tundma. Eriti nood, kes olid valves linnuse tornis ja müüridel. Tammisraua nõidade sõnatud kaunistused ja lipud olid ju endiselt üleval ning neisse kütket kodukaitse sõnad tegid oma töö. Ei suutnud võõrvägedest enam keegi linnusemüüridele minna, nii halb neil hakkas seal ning elu tahtis neist lahkuda.

Kahjuks ei teadnud seda aga keegi väljaspool linnust.

Võõrvägede juht, kuningas Raudkülje sohilaps, Aago Raudne sai aru, et kaalukausid hakkasid vaikselt tema kahjuks vajuma ning tuli kiiresti tegutseda. Vaderiga näost näkku küll rääkida ei olnud võimalik kuid ta võis rääkida läbi maagilise loori. Kuna loorist polnud võimalik läbi näha, ei saanud ju ka Vader kindlalt teada, et võõrväed kaitseloitsust nõrgestatud olid. Küll aga teadis Vader kindlalt, et terve öö oli möödas ning keegi polnud talle appi tulnud.

Oli paras aeg teha pakkumine.

Vader kaalus kuuldud pakkumist. Ta pidi Aagoga jõudu katsuma ning see, kes kaotab pidi loobuma oma soovist olla kuningas, võitja pool pidi aga laskma kaotajatel rahus lahkuda. Aago oli Raudkülje, kes oli hea sõdalane, järglane, kes suutis oma meestega võtta maha terve linnusevalve ehk siis võitluses karastunud mees. Vader aga oli sepp, kes oskas küll rauda lüüa, aga seda vaid sepikojas. Valu ei tohtinud ta selle võitluse jaoks kasutada.

Mõõduvõtmise tulemus oli seetõttu aimatav.

Ilmselge oli, et igavesti ei saanud nad kambrisse jääda. Ei olnud seal nii palju sööki ega jooki, et rohkem kui paar päeva vastu pidada. Teadjanaiste jõul olid samuti omad piirid ja mingi hetk pidi ka kambrit kaitsev loits üles ütlema. Samas ei olnud keegi Vaderile appi tõtanud ning polnud saadetud ka sõnumit teadjanaistele.

,,Olgu siis nii," sõnas Vader ja lõi Raudsega käed,"võitleme peale tänast turniiri. Teeme seda viimasena, peale kõiki teisi mõõgavõitlejaid. Kuni selle ajani ei ole aga kuningriigil kuningat ja meie leeride vahel on relvarahu."

Teadjanaised võtsid kambrilt kaitseloori maha. Alles nüüd sai Vader aru, et linnus oleks olnud vallutamiseks kerge saak, kuid sõna oli juba antud ning Tammisraua oli tuntud oma sõnapidamise poolest.

*

Vader ei olnud enam kuningas, kuid ta oli endiselt taluomanik. Tambet täitis Tammisraua kojaülema rolli vaid nii kaua kuniks Vader oli kuningakohustustega ametis, nüüd aga sai Vader selle asjaajamise enda kätte tagasi võtta.

Nii juhtuski, et enne lõunapäikest toimuma pidanud kohtupidamisel istus Vader endiselt otsustava laua taga. Küll mitte anam kuningana vaid kojavanemana. Seal oli ka Piibe Tuleundse kojast, Karutare uus kojavanem Ilmamehe poeg Hundur ning ka Mustvälja uus kojavanem Otteväe. Kohale oli ka tulnud Aago Raudne, ümbritsetuna oma uhkes varustustes sõjameestest.

Kui väiksemad kohtuasjad olid peetud nõudsid Karutare ja Mustvälja esindajad et ka Aago kohtu ette astub. Oli ta ju oma vallutuse käigus kahele kojale liiga teinud, tapnud nii naisi kui ka lapsi ja saatnud manala teele isegi kaks kojavanemat. Õiglus oli vaja jalule seada. Ei olnud Mustväljal ega Karutarel sellestki asja et nende kohtualune oli kohal täies sõjavarustuses, abiks ka käputäis mehi, ikkagi sõimati tal nägu täis ja nõuti aru tehtud kuritöö eest.

Otsusele, mida temaga peale hakata, aga ei jõutud. Pealegi oli tarvis oodata ära Vaderi ja Aago mõõduvõtt, mille tulemus võis paljutki muuta.

Sooviti teada, mis kojaga Aago end samastab. Tema palgasõdurid olid ju ometi Tuleundse poolt, mehe enda juured olid aga Tammisraudsete kojast.

See vastus jäi aga tulemata.

Jõukatsumine poole peal.

Nüüd polnudki muud, kui oodata jõukatsumist. Vaderil oli veel natukene aega Mustvälja üksikute alles jäänud võitlejate käe all mõõga ja kilbi kasutamist õppida. Aeg venis nagu tammepuu vaik. Vader, kes harjumuspäraselt ennast vägijoogiga kosutas, pidas mõõduvõtuni vahet ning puhkas ennast ennast kenasti välja.

Ei leidunud peokülalist, kes end suurest mõõduvõtmisest kõrvale oleks jätnud. Vastamisi olid siiski valitud kuningas Vader Lohelausuja ja eelmise kuninga sohilaps, verepõhine järglane Aago Raudne. Mõlemad panid selga oma leeri parimad raudrüüd, võtsid vasakusse kätte parimad kilbid, paremasse parimad mõõgad ning Tooru nõusolekuga võis võitlus alata.

Vader teadis, et temast kauaks asja ei ole, seepärast andis ta mõõgale hoogu juurde ning tormas vaenlasele peale nagu raudne tuulispask. Sädemeid lendas kahe mehe relvade ja turviste pealt, kilpidest pudenes pilpaid.

Ükshetk tõstis Aago aga kilbi näo kõrgusele, surus Vaderi sellega taganema ning lajatas talle mõõgaga otse lagipähe. Taevaisa tahtel oli taganeva Vaderi jala alla sattunud juurikas, millele komistades ta ka ristselliti ümber kukkus. Mõõduvõtt oli lõppenud. Ravitsejad tormasid Vaderi juurde, Aago aga piirati ümber ning viidi külaväljakule kohtumõistmisele.

Ei saanud Vaderil muud viga kui vaid tema uhkus. Võitlus oli aga ilus ning kui Tooru tahtis, et ta kaotaks siis ju pidi see nii olema. Ta tõmbas hinge, võttis seljast raske turvise ning jooksis külaväljakule.

Kui Vader väljakule jõudis oli Aago juba surmatud. Õiglane kohtumõistmine oli pöördunud Karutare ja Mustvälja koja kättemaksusooviks ning Karutare Kojavanem ise oli oma isa tapjal kõri läbi lõiganud ning sündmuskohalt metsa põgenenud.

Ei olnud kuningriigil enam kuningat ning kodade vahelised suhted olid piikide peal.

Ei olnud Aago Raudse tegu õige, kuid ka tema kirehoos tapmine polnud seda mitte.

Vader, olles veel mõnda aega tagasi Aagoga tulist võitlust pidanud, aitas nüüd tema surnukeha oma koja telkide juurde kanda. Aago juured olid ikkagi Tammisraua kojast ning temas voolas kuningas Raudkülje veri. Kuigi mees oli toime pannud suure kuritöö, oli ta siiski kõrgest soost ning Tammisraua koda võttis enda kanda ta tulematustega ära saata.

*

Rahvas oli pidustustele tulnud lootes saada osa kuninglikest pulmadest. Nüüdseks oli aga surma saanud juba neli kõrgemast soost isandat (Tammisraua Aago Raudne, Karutare Ilmamees, Mustvälja Kalev ja Aulemb), keda oli tarvis vanade kommete kohaselt manala teele saata.

Peagi selgus aga, et sel ajal kui Vader võitluseks harjutas matsid Karutare ja Tuleundse koda laipade asemel hoopis oma aastate pikkuse vaenukirve maha ning pidasid koostöö plaane. Kõik sujus nende plaanide kohaselt. Vader kaotas ning ei saanud enam kuningaks asuda, Aago oli surnud ja kuninga koht oli vaba.

Sel ajal kui Tammisraua koda pidas isekeskis nõu, kuidas edasi toimetada, saabus nende juurde Tuleundse Piibe ja Karutare Hundur plaaniga valida uus kuningas juba selsamal õhtul. Saadeti kiirelt käskjalg Mustvälja esindajat otsima, et iga kojavanem oleks kohal.

Karutare ja Tuleundsed pakkusid ühiselt uueks kuningaks nahakaupmeest Meeleväge, kes oli seotud Tuleundsete kojaga ning tema kaasaks pidi saama Ilmamehe tütar Ihapäivä Karutarest - sama naine kellega Vader pidanuks samal päeval kokku hakkama. Mustvälja ja Tammisraua koda olid küll sellise liidu vastu, kuid nende häälte arv ei olnud kindlasti piisav, et seda ümber lükata. Rahva jaoks tuli aga pakkuda ka teine kuninga kandidaat, olgugi et ta oli juba ette kaotanud. Vader palus oma vennal Aapol seda rolli täita.

Kojavanemad kandidaatide mesijuttu kuulamas.

Peagi istusid kojavanemad taas külaväljakul ning tutvustasid kuninga kandidaate. Nii Meelevägi kui ka Aapo rääkisid mõlemad ilusat juttu. Tammisraua päänõid Arleen, kes samuti teadis paika pandud lõpptulemust, proovis veel rahva meelt muuta rõhudes kuuldusele et Meelevägi müüs kõike, ka teenust inimeste eemaldamiseks.

See aga läks kui kurtidele kõrvadele.

Kandidaadid näidatud, tuli teha Kojavanemate nõupidamine. Kahe suurema koja liidu puhul ei olnud enam aga väga midagi pidada. Vader suutis vähemalt veenda kojavanemaid, et kuna nahakaupmees polnud kuningriigi päritolu, ei pruukinud ta kõiki tavasid teada ning seetõttu peaks kõik tema otsused ja seadused olema kinnitada Kojavanemate nõukogu poolt, kuniks ta ennast nendele tõestab. Nii see ka jäi ja välja kuulutati.

*

,,Mulle see värk ei meeldi," ütles Mustvälja uus kojaülem Otteväe hiljem nelja silma all Vaderile. Mustvälja oli juba aegade algusest saati kaitsnud kuninga koda, nüüd aga oli uus kuningas Mustvälja viimased mehed linnusest välja kupatanud, ning kasutas seal samu mehi, kes ennist Aago Raudsega selle vallutanud olid. ,,Mulle ka mitte" vastas Vader, jättes aga vaid enda teada, et linnus tegelikult endiselt tema teadjanaiste kaitseloitsu all oli ja seda vallutanud mehed ei linnuse äärtele ega torni saanud minna. Linnuse vallutamine oleks olnud lapsemäng, samas tahtis aga Vader näha kuidas uus kuningas siis tõesti hakkama saab.

Tammisraua au oli riivatud ning kuniks uus kuningas polnud nendega lepet sõlminud, olid nad neutraalsel pinnal ja ei teinud omalt poolt midagi tema aitamiseks.

Ühtäkki kuulsid kaks meest metsast naise kiljatust. Vahetades hetkeks pilke tormasid nad kiirelt heli suunas. Kaugelt paistis mees, kes kiljuvat naist õlal hoides puude vahele kadus. Kahe mehe teele ette jäi aga talumees, kes vibutas uljalt mõõka. Vader ja Otteväe vahetasid taaskord pilke. Neil oli kahe peale vaid Vaderi lühike mõõk, ning sellega ei olnud siin midagi teha. Oli ainult üks võimalus seda olukorda lahendada...

,,...Kuidas sa julged meile relvaga vastu astuda?! Kas sa tead, et me oleme Kojaülemad?! Pane see relv kohe maha! Mida sa siin omast arust teed? Anna kohe aru!!..." kostus metsa all tuline sõim vaese talumehe peale, kes Otteväe ja Vaderi ees veel vaevu vaevaliselt relvaga viibutas. Tema abiline koos röövitud naisega oli aga juba kaugele tihnikusse kadunud. Lõpuks andis vaene mees alla ja rääkis oma naiseröövi loo ära. Sellest Vaderile ja Otteväele piisas. Nad teadsid mehe nime ja koda mille alla ta kuulus, ei olnud neil siin enam asja ajada, kuid mõlemal oli hää tunne küll et sai vaid sõnadega relva vastu astutud ning võidetud.

*

Mehed rivistuvad pruudi tulekuks.

Enne pulmapidustusi käis uus kuningas Meelevägi ka Tammisraua koja juures Aapo ja Vaderiga nõu pidamas, kes laususid kui ühest suust, et Tammisraua kojaga tuleb luua uus leping ning Tammisraua au tuleb taastada. Kaotas Tammisraua koda ju uue kuninga valikuga kõige enam, ning ka naine, kes algselt Vaderile oli lubatud ning kelle too ennastsalgavalt kevadel päästis, pidi nüüd Meeleväega kokku hakkama. Millegi kirja panekuni seekord aga veel ei jõutud.

*

Kummaline on olla oma kihlatu pulmas, kus ta teise mehega ühte heidab - pidi Vader tunnistama. Kuigi pidu ise oli uhke. Peale hiies pühitsemist liikus pulmakaravan läbi linnuse metsamaja juurde kitsa tee peale ning noorpaar kadus metsamajia.

,,Mis seal toimub? Ma ei näe midgi!" kostus hääl rahva seast. ,,Noorpaar läks metsamajja .... ja nüüd tulid nad just välja!" Metsamaja poole liikus rahva vahelt noormees, kes kandis puust pulka, mille otsas oli tükk liha ,,See käis neil küll kiiresti," kostus rahva seast, ,,äkki pulgaga läheb kauem!"

Vaderile ei tulnud mitte üllatusena, et metsamajast ei toodud näitamiseks vereplekkidega lina. Kas teised üldse selle peale mõtlesid?

Seejärel suundus noorpaar kõrtsi pulmi tähistama, kus mängisid nii muusikud kui esinesid tulemaagid, oli nalja, naeru ja jooki. Aapo ja Vader viisid Meeleväele oma koja poolt pulmakingiks mõned labanahad ning kallist viirukit, mille eest too tänas ning kiitis kõigi ees Tammisraua sõnapidamist ning ausust.

Mustvälja kingitust ei teinud. Oli neil vaja pidada kokku neli matust.

Kingitustel ei paistnud etsa ega äärt.

Vader märkas juba siis, et kuninganna Ihapäivä oli isepäine ning tihti kuninga kõrvalt lauast lahkus.

*

Tammisraua kojal ei olnud aga veel aega pidutseda. Enne pimeduse saabumist tuli Raudkülje sohilaps hiies tulega teele viia. Sõjamehele kombeks anti talle teele kaasa ka uhke kilp ja mõõk. Neli meest kandsid oma õlgadel Aago surnukeha puust lavatsil hiide, lausuti paar sõna noore eksiteele läinud kuningikust soost kojakaaslase kohta ning Arleen ja Vader süütasid tule tema all. Suits lennutas eksinud mehe hinge teispoolsusesse.

Jõudes oma telkide juurde tagasi paistsid juba eemalt kolm hiiglaslikku varikuju - üks neist tumeda ürbi all ning kaks täies uhkes turvises - kes kõrtsi poole liikusid. Tammisraua mehed võtsid relvile ning järgnesid varjudele.

Ei olnud tume vari keegi muu kui kuningas Raudkülje rahutu hing, kes tuli maisesse ilma õiglust ja veritasu nõutama. Mitmed Tammisraua mehed, kel veri vemmeldas kuid madistada polnud saanud, haarasid relvad tugevasti kätte ja asusid Raudkülje kehastuse kõrvale appi õiglust nõutama. ,,See ei ole meie võitlus!!" karjus Aapo meestele, ,,tõmmake nad ära! See ei ole meie võitlus!!" Mehed tõmmati eemale ja Vader hoidis oma haamrit nende ees, et takistada nende tagasi minekut.

See oli ka viimane hetk, sest nii rahvas kui ka vaimud muutusid rahutuks. Raudkülg nõudis oma häälega, mis kui tõrrepõhjast kostus, veritasu ja mõrvari ohverdamist. Meelevägi aga seda teha ei tahtnud. Kohale olid toodud ka Karutare teadjanaised, kes manasid tulesõnadega vaimu teispoolsusesse tagasi. Arleen, nähes, et nõidadest kasu ei olnud, vedas nad vaimudele lähemale, ning läks samuti vamudega suhtlema. ,,Su poeg tappis süüta lapsi ja naisi!" röökis ta Raudküljele ning loitsis tulesõnu nii vägevast kui võimalik.

Varsti avastati, et vaimud ei saanud elavatele liiga teha, ning et nad kartsid tuld ja tõrva. Tõrvikutega aeti kolm vaimu üksteisest lahku, suruti nurka ning süüdati põlema. Kõrtsi esine kajas Raudkülje valukisast kui too teispoolsusesse naases.

Nüüd oli hääd nõu hädasti tarvis. Raudkülg oli küll selleks korraks minema aetud, kuid mitte igaveseks. Vereohvrit aga ei tahetud tuua. Pidades nõu teadjanaistega jõudis kuningas Meelevägi otsusele, et iga koda annab kas ühe sõjarüü, kiivri, kilbi või relva ning järgmine hommik see tulega Raudküljele Vallhallasse saadetakse. Oli ju Raudkülg tuntud löömamees ning ehk oli häädest relvadest tal Valhallas puudus. Äkki isegi oli ta uute relvadega nii rahul et veritasust loobus. Kindel ei saanud olla, kuid proovida võis.

,,Vot see on õige kuningas, kes ka aastaid peale oma surma tuleb oma rahvale õiglust õpetama" kostusid sosinad rahva seast. Jah, Raudkülge mäletati hää sõnaga.

Tammisraua töö oli siin tehtud. Kuna lepingut ei olnud, pulmakink oli edasi antud ning tegemist oli Vaderi endise kihlatuga, ei tahtnud nad rohkem pidus viibida. Pealegi oli koja telkide juures hää vaade kõrtsis toimuvale. Seal nad siis istusid ja pidasid oma pidu - tulivesi käis ringi, räägiti lugusid Hüüpi vägitegudest, naerdi ja lauldi.

Kõrtsi poolt aga kostus korduvat mustrit. Oli naeru, oli laulmist ja siis oli mõõkade klirinat. Kui mõõgavõitlus jälle vaibus, tuli tagasi naer ja laul. Ning nõnda ikka uuesti ja uuesti. Kui Vader mõne aja pärast kõrtsist möödus rääkisid sealsed talumehed, et hiljaaegu kuningale kallale kiputi, tõmmati tal kõri läbi ja pussitati kaks korda otse südamesse. Poleks Karutare teadjanaisi lähedal olnud, oleks ta kindlasti hinge heitnud.

Vaderile tegi see nalja. Jaa, kuningaks oli tore saada aga kuninga kohal püsida oli paras pask ja nüüd oli tema sellest lahti.

See kippumine kuninga elu kallale ei olnud aga mitte tol õhtul viimane. Kuulukse, et lausa neli korda pidi ta enda elu kaitsma ning viimases hädas kutsuti kohale tulemaagid, kes oma leegitsevate mõõkadega kõik vaenu soovijad eemale peletasid. Leidus küll uljaspäid, kes vägijoogist kannustatuna ka nendega mõõtu tahtsid võtta, kuid nood said kõvasti kõrvetada.

Tulemaagide kaitseloits

Ei möödunud see öö aga ka Tammisraudsete jaoks täiesti rahulikult.

Vader käis koos Aapo poja, Tormiga kaevult vett toomas, kui tagasiteel ümbritsesid teda äkitsi kolm relvis meest, kes saatsid Tormi minema. ,,Vader, mida sa arvad uuest kuningast?" küsis üks neist. Vader ei teinud asjast saladust, et ega tal uus kuningas just väga meelepärane ei olnud, aga et Tammisraua koda on ootamas uut lepet ja ei tegutse senimaale ei kuninga poolt ega kuninga vastu. Relvis mehed, kel selgelt oli soovi kuninga vastu astuda, olid küll löödud et Tammisrauast liitlasi ei leidnud ning pakkusid Vaderile tüki hõbedat, et seda jutuajamist kuninga kõrvu ei viiks. Vader loobus tasust ,,Ei ole see praegu minu asi, mis tema või teie teete."

Poolel teel oma laagrisse tagasi kohtus Vader aga Aapo ja teiste koja meestega, kes olid relvil ja tulemas teda päästma. Oli Tormi ju toonud uudiseid, et Vader kolme sõdalase poolt vangi võeti.

See ei olnud aga viimane kord kui Vader nägi metsamehi. Mõne aja pärast tulid nad suurema saatkonnaga Tammisraua laagrisse. Kuulu järgi pidanut neil kokku olema kaheksakümmend meest, kes elasid metsas ja et jälgi ei jääks, magasid puu otsas. Tammisraudsed ristisid mehed kiiresti Oravate Vennaskonnaks, ning kinnitasid taaskord et neil vaenu ei ole ühegi poolega. ,,Ma ei keela oma sõjameestel sinuga ühes tulla, kui nad seda soovivad. Kuid kui nad seda teevad, ei esinda nad koja huve." kinnitas Vader. Tõsteti kapad ja jagati metsameestega rahu nimel kesvamärjukest.

*

Hommikuvalguses tuli kuningas Meelvägi Tammisraudsetega nõu pidama ja leppeid kirja panema. Sai nii kokku lepet, et Tammisraua sai oma koja kahjustamise eest kuningliku vaevatasu, milleks oli kasti täis kulda. Vader aga hakkas uue kuninga esimeseks nõunikuks. Sellega olid käed löödud ning lepingud kasetohtu kraabitud.

,,Üks asi veel," ütles Vader,"kui sul on linnuses samad mehed, kes reedese päeva õhtul seda vallutasid, on neil nii tornis kui äärte peal olla väga halb." Tema üllatuseks ei küsinud uus kuningas selle kohta aga midagi rohkemat vaid vastas lihtsal: ,,Eks ma siis korralda nii, et nad linnuse sees ei oleks"

*

Lõuna paiku kogunesid kõik kojad hiie teele, et saata oma andamid kuningas Raudküljele. Tammisraudsed, kes kuningas Raudkülge hää sõnaga meenutasid, pakkusid talle Vader Lohelausuja hiidhaamrit Valu - ei leidunud terves kuningriigis sellest uhkemat relva ja mäletati, et Raudkülgki armastas haamreid lahingus kasutada. Kuna Valu oli aga loitsitud raud, sai selle süüdata vaid Vader ise.

Tulemaagid avasid teispoolsuse väravad, Meelevägi rääkis vanast kuningast ning Vader andis Valule tuld. Tõrvik kustus ja Valust hakkas tõusma sinist suitsuvinet.

Piltide autoriks Kass.

Postituse originaal ilmus autori enda blogis

Raamatuarvustus: Praktiline nõiakunst (Triinu Meres)

,,Mõne aja pärast veetsid Kylie ja Antonia enamiku ajast aias, kus maavits ja digitaalised on alati kasvanud piparmündi kõrval ja tädide palavalt armastatud kassid - kaasa arvatud kaks närust elukat Sally lapsepõlvest, Harakas ja Kaaren, kes lihtsalt on keeldunud suremast - kraabivad endiselt kompostihunnikust kalapäid ja konte.

Alati tuleb aeg, kui Sally teab, et nad peavad lahkuma. Igal augustikuul saabub öö, mil ta ärkab sügavast unest, ja kui ta läheb akna juurde, näeb ta, et tütred on üksinda väljas kuuvalgel. Kapsaste ja pruudisõlgede vahel on kärnkonnad. Rohelised röövikud mugivad lehti, valmistudes muutuma valgeteks ööliblikateks, kes sööstavad vastu võrguga aknaklaasi ja tagaukse kõrval põlevaid eredaid tulisd. Tara külge on naelutatud seesama hobuse pealuu, nüüdseks valgeks pleekinud ja põrmuks lagunev, aga siiski enam kui küll, et hoida inimesi eemal." (A. Hoffman)

Aastal 1998 ilmus eesti keeles, ,,Varraku ajaviiteraamatu" sarjas, Alice Hoffmani 1995. aastal USA-s välja antud raamat ,,Practical Magic" eestikeelse pealkirjaga ,,Igapäevane nõiakunst".

Hoolimata naeruväärsest sarjast, milles ta ilmus (aga tõsi on, et seal ilmus teisigi teoseid, mis minu meelest sinna kuidagi ei sobinud - mitte et ma neid, mis mu meelest sobisid, kunagi lugenud oleksin) või tõsiasjast, et ma soovitasin seda raamatut kunagi aastaid tagasi Krafinnale, kes leidis, et Hollywoodi film teosest oli väga hea, aga raamatus ääretult pettus, on tegu ühe mu lemmikraamatuga läbi aegade.

Mitte nüüd igal aastal, aga kindlasti enam kui pooltel alates aastast 1998 võtan ma augustikuus ta raamatukogust, loen üle ja tunnen, kuidas mööda nahka jooksevad korraga külmavärinad ning higi, maailma värvid ja lõhnad tõmbuvad nii intensiivseteks, nii käegakatsutavateks ja üliküpseteks, et neid võiks suruda meeltesse nagu õunachutneyt purki, ning see raamat, see augustikuine kaunis ja karm nauding on miski, mida ma olen valmis kaitsma iga kirjanduselitaari ees, kes julgeb öelda, et tegu on tühise ajaviitekirjandusega.

See on hea raamat. Läbinägelik, aus ja targalt muigvel, jõuline ja aistinguline. Räägib kolmest põlvkonnast naistest, keda nende ameerika väikelinnakeses peetakse nõidadeks - ning sellest, kuidas on olla inimene, kuidas on olla naine, kuidas on olla laps ja mida tegelikult tähendavad sõnad ,,elada", ,,armuda",,,olla enda vastu aus".

Aastal 2013 ilmus eesti kirjanikul nimega Reeli Reinaus raamat, millele ta üsna ilmselgelt tolle eelmise raamatu eeskujul pani pealkirjaks ,,Praktiline nõiakunst".

Tõtt-öelda oli mul Reinausi kui autori suhtes ühtaegu negatiivne ja positiivne eelhäälestus, sest püüdsin eelmisel aastal läbi lugeda ja ,,Reaktori" jaoks arvustada tema teost ,,Nõidkapteni needus", ent avastasin, et ei ole selleks lihtsalt suuteline. Ei ole suuteline läbilugemiseks siis, arvustamisest rääkimata.

Anekdoodid ,,Nõidkapteni" loogikavigadest täitsid siiski sageli mu vestlusi tuttavate kirjandusest huvituvate inimestega ning tasapisi hakkas piinlik: ise pole ainustki raamatut autorilt läbi saanud, aga mõnitab selja taga mõnuga? Nii ei ole ilus.

Niisiis, kui selgus, et ,,Reaktor" vajaks arvustust raamatu ,,Praktiline nõiakunst" kohta, võtsin tuld ja rõõmustasin võimaluse üle anda autorile uus võimalus. Vandusin endamisi pühalikult, et kui raamatus midagigi positiivset on, ma leian selle üles, ning kuna Postimehes ilmus ka üpris soosiv arvustus, olid mu lootused küllaltki kõrged.

,,Kolm tilka verd - Andrele tuli tahtmatult muie suule. Kas nad annavad nüüd siis tõesti oma hinge korporatsiooni meelevalda? Igaveseks. Kas nad annavad siin praegu kolm tilka verd kuradile? Või kas Ameerikas üldse teatakse midagi sellest uskumusest?

Jah, ta teadis, et nii see oli. Ent kas nad pidid sellest karikast ka lõpuks jooma? Ta ei tundnud neid inimesi. Ta ei teadnud, mis haigusi neil võis olla. See ei saanud võimalik olla!

See ei olnudki. Kui ring sai täis, võttis rituaali läbiviija karikast näpuga verd ja tegi neile kõigile kriipsud põsele ja ninale. Kolm kriipsu, mis sümboliseerisid lojaalsust, julgust ja tarkust." (R. Reinaus)

Lugesin raamatut lõõskavas juulis oma vanemate maamajas ja panin sellega kohutavalt kannatama oma perekonna, sest iga natukese aja tagant sööstis õuest päikese käest tuppa maruvihane Triinu, vehkides raamatuga ja karjudes: ,,Ma ei küsi isegi, kuidas niimoodi kirjutada saab! Ma küsin, kuidas saab niimoodi mõelda?! Kas tõesti on võimalik, et sel inimesel puudub absoluutselt igasugune loogiline mõtlemine?!"

Et oleks selge - mul ei ole mingit probleemi ideega, et selles raamatus on nõiad, nõiakunst ja dimensioonide vahel rähklemine reaalsus. Mul ei ole mitte midagi suurte tunnete vastu tegelaste vahel, vastupidi, ma armastan suuri tundeid, eriti just kui need hõlmavad ka sõprust, mitte ainult romantilist-erootilist laadi armastust.

Need ei ole mõisted, mis minu jaoks seisaksid väljaspool loogikat või usutavust. Vabalt võivad olla. Ongi. Kõik oleneb vaatenurgast.

Hei, kas ma mainisin, et armastan raamatut ,,Practical magic"?

Seal armastatakse nii, et oksendatakse ihast köögivalamusse ja nutetakse verepisaraid. Linoleum tõmbub mulliliseks ja või sulab külmkapis, sest tunded on nii tulised. Naine kaotab oma abikaasa, ei räägi pärast seda terve aasta sõnagi ning kaotab igaveseks võime näha üht spetsiifilist orani värvi tooni (aga õnneks see polnudki ta lemmikvärv, huh).

Ja ühte kuuluvad naised seisvad koos silmitsi surma, hulluse ja tigedate mälestuste, purjus ameerika osside ja terve linnatäie põlastusega, ning kuigi nad mõnikord teist ei talu, tunnevad lausa toorest verilihal vihkamist ja valu, ei jäta nad üksteist maha.

Terve linna naised käivad videvikus, kui varjud peidavad näo, tädide juures, kes äraläinud kallimaid tagasi nõiuvad, ihaldatud mehi naise poole pöörduma panevad ning kui keegi tahab teha liiga nende õetütardele, siis...

Nojah, aga ma ei kavatse neile, kes seda raamatut lugenud pole, teost ära rikkuda, on ju? Piisab tõdemusest, et nõiakunst on ka selles raamatus üsna mõjuv meetod probleemidega tegelemiseks.

Eelnevast peaks loodetavasti olema selge, et ma ei sööstnud ,,Praktilise nõiakunsti" lugemise vahel karjudes ja needes oma perekonna kallale mitte seepärast, et oleksin suutmatu leppima hingestatud stseenide, meeleheitest hullumajja sattuvate armunute või sõprusega, mida ei lõpeta isegi omavaheline verine võitlus.

Ei, see kõik täiesti okei.

Ka ei teinud ma seda häirituna teose aja- ja ruumihüpetest, sellest, et üsna suvaliselt vaheldusid mina- ja tema-tegelased, dungel, ameerikamaine ja eestimaine argireaalsus - ka see kõik oli täiesti okei.

Et mõningatel inimestel on maagilised võimed ning neid on võimalik endas arendada, et nad muudavad inimsaatusi ja ühtaegu nii kurnavad kui ülendavad hinge, ei pane mind raamatu kohal kaugeltki nutma ja oigama. ,,Igapäevases nõiakunstis" on samamoodi. Nii et asi polnud selleski, ka see oli okei.

Proleem oli hoopis selles, et kuigi need tunded ja tegevuspaigad Reinausi raamatus ideeliselt täiesti vastuvõetavad tundusid, olid nad teostatud kohutavalt halvasti.

,,Siis leidsin ajalehest kuulutuse, et peetakse amanistliku elutunnetuse kursusi. Ma ei mõelnud hetkegi. Need toimusid nädalalõppudel ja kestsid peaaegu hommikust õhtuni, kuid ma ei tundnud sekundikski väsimus, kuigi ma polnud enam loengutes istumisega harjunud. Ma olin ergas. Ma kuulasin ja talletasin mällu iga lause, iga viimase kui ühe sõna. Iga lõhna, tunde ja meeleolu. Ma olin kui üks suur käsn, mis imes kõike otse õhust.

See, mida meile lubati, oli rohkem, kui ma eales oleks osanud arvata. Eriti erutas mind mõte võimalusest jõuda sellisele tasemele, et süüvida inimese põhiolemusse, mõista tema isiksuse ehitust ja kujunemise seaduspärasusi. Ja aktiveerida oma kujutlusvõimet, et selle abil oma unelmad ja püüdlused ellu viia." (R. Reinaus)

Näiteks esinevad loos kaks Eesti päritolu poissi, kes õpivad ühes ja samas, ühes kõige mainekamas USA ülikoolis. Nad ei tunne üksteist ega tea ka teineteise olemasolust (kaks eestlasest vahetustudengit, üks ja sama üliprestiine ülikool, ning neil pole üksteisest aimugi? Olgu, see on siiski võimalik - kuigi kaheldav).

Ülikoolis teavad see-eest kõik(!), et seal on üks eriti vinge ja salajane korporatsioon, mille liikmeks ei saa kandideerida, vaid ,,nemad" valivad ise endale liikmeid, kellelt ühtlasi eeldatakse täielikku pühendumist ja lojaalsust.

Üks teose meeskangelasi magab niisiis rahulikult, kui tulevad mingid tüübid, annavad talle minuti riietumiseks, seovad silmad kinni ja viivad ta kuskile koopasse. Kui silmad lahti seotakse, näeb noormees punti mustades kapuutsides tüüpe, tõrvikuid jms värki. Ta teab kõlakate järgi, et sellesse ühingusse kuulutakse kuni surmani ja sealne tegevus toimub paaridena. Ning ennäe, uued poisid jagataksegi (uuesti kinniseotud silmadega) paaridesse ning teatatakse, et tollest teisest vennast, kellega kokku satutakse, saab nüüd esimese parim sõber, neil ei ole saladusi, nad kuuluvad kokku, jagavad kõike jne. Nii on, sest nii öeldi.

Siis näeb meie noormees nr 1 seda oma paarilist esimest korda ja ,,Ta teadis kohe, esimesest silmapilgust peale, et sellest poisist saab ta parim sõber".

Keegi ei küsi, kas nad üldiselt on sellest värgist huvitatud, ükski noor liikmekandidaat ka ei ütle, et kuulge, minge puu taha, mul on muudki teha, kui siin keset ööd mingit kolli mängida.

Edasi selgub, et see korporatsioon on midagi vabamüürlaste-taolist, poliitika- ja rahaeliiti hõlmav ositi otse kuritegelik, ositi pigem lihtsalt korruptiivne seltsing, kus toimuvad mingid märkide ihhu põletamised, vandumised, verega näole triipude vedamised jms veidrused.

Ma nüüd püüan sõnastada, miks see kõik on tobe, ebausutav ja vale-vale-vale.

Esiteks on mul raske ette kujutada suuremat portsu tõsiseltvõetavaid poliitika- või rahatuusasid, kes ei tunneks end ääretult idiootse ja totrana kuskil koopas, mustad kapuutsid peas, noortele poistele dramaatilist jama ajades, neile märke ihhu põletades ja verega plätserdades. Aga noh, vabamüürlaste kohta räägitakse ka igasugu lugusid. Ütleme, et see ei ole üleni võimatu - ja kui on vaja noortele lollidele muljet avaldada, võibolla polegi halvim võimalik viis.

Siis on mul ka raske uskuda, et on midagi sellist, mida tahavad kõik. Eriti kui sellest millestki pole rohkem teada, kui mõned kõlakad, mh. teemal, kuidas see peab kestma surmani ja lahkujatele on jõledad karistused. Aga jälle. Ebameeldiv on lugeda, aga suudan kuidagi leppida.

Aga üks noor mees näeb teist ja teab kohe, esimesest silmapilgust, et sellest saab tema parim sõber? Nagu mida?!

Ei, see on miski, mis kuulub juba rangelt ulmevaldkonda, ja paraku mitte heas mõttes. Ulme võiks siiski ilmneda meile praeguses reaalsuses+ajas võimatutes tegevustes või kokku kirjutatud maailmates, mitte tegelaste usutavuses ja käitumisloogikas.

Edasi juhtub see, et meie noorukitele antakse erinevaid, natuke vähem ja natuke rohkem kriminaalseid ülesandeid, mille nad täidavad ilma igasuguste oskusteta, lihtsalt hea õnne ja keskpärase blufi abil, ja saavad väga korralikult tasustatud, kuna Organisatsioon on nii rikas ja mõjuvõimas, et hirmus. Kahesaja-aastased veinid jms. Ise on poisid samas veendunud, et nende edu tuleneb sellest, et nad on erilised - valiti nad ju lõpuks erilisse organisatsiooni? Vot, järelikult ongi erilised ja seepärast edukad. Raudne loogika, kas pole?

Kõik see nende erilisus kulmineerub sellega, et suured bossud (mh. kohalik linnapea) kutsuvad nad kohale, on üleni sabinas, pakuvad neile kohvi, võdisevad, tudisevad, hädisevad, närvitsevad ja viimaks paluvad neil, kahel täiesti suvalisel poisil, kelle ainus reaalne lojaalsusavaldus seni on olnud verega mätserdamine, endale märgi õlalepõletada laskmine ja dramaatiline vandumine tõrvikute valgel, sooritada poliitilise mõrva.

,,Nagu hetkeks kõheldes tõusis linnapea viimaks püsti.

,,Mulle öeldi, et te olete parimad ja usaldusväärsed. Te ju mõistate, see on peamine." Ta vaatas ikka veel nagu kahtlustava pilguga poisse, kuid hakkas siis rääkima, järk-järgult enesekindlamaks muutudes." (R. Reinaus)

Ja see on hetk, kus kogu mu perekond saab taas kuulda, kui õudne on, et inimene niimoodi mõelda saab. Kuidas, kuidas, kuidas on võimalik, et üldse saab niimoodi mõelda?!

Kuidas on võimalik isegi kujutleda, et keegi, kes on nii loll, lapsik, aju- ja loogikavaba, et võtab kaks suhteliselt võõrast tattnokka, kes pole üldse mingeid vägivaldseid töid enne ei teinud ega näinud, ja annab neile siis isiklikult, oma nägu näidates ja nime nimetades, ülesande sooritada poliitmõrva - kuidas keegi selline saab linnapeaks?

Ime on, kui ta üldse midagi tehtud saab, enne kui 15-aastaselt noortevanglasse kukub, sest tal puudub ju igasugune mõistus, arusaam turvalisusest, planeerimissoskus ja tundub, et ka vähegi kõlbulikud nõuandjad!

Lisaks need kõvad mehed, kes parasjagu mõrva tellivad, pabistavad seejuures. Sabistavad ja värisevad otse nende väikeste nagade silme ees, kellele nad varem mustade kapuutside jms. jamaga muljet püüdsid avaldada ja kellelt nad nagu tahaks, et nad usuks, et nende organisatsioon on väga tõsine, väga karm ja väga jõuline ettevõtmine, mida ei tasu reeta, kui elada tahad.

Oo jumalad! Kuidas niimoodi saab?!

Üsna samasuguse võimsa loogilisuse tähe all kulgevad ka kõik teised liinid ja üldine tegelasloogika.

Enda jaoks esmakordselt üleloomulikkuse avastanud peategelanna viib esmakordselt koju astroloogiaõpiku ja ei suuda magamagi minna kindlas veendumuses, et kui ta nüüd oma sünnikaardi kokku saab pandud, selgub talle kohe ning täielikult tõde tema saatuse kohta. (Muuseas, netis on lademes lehekülgi, mis teevad sünnikaardi automaatselt, ilma ise õpiku tudeerimist nõudmata. Sedasorti tõde on kõigile kenasti kättesaadav, sellepärast und kaotamatagi).

Samasugune vaimustunud õhin tabab teda amanistlike kursustega seoses, kärbseseeni proovides, taimeteesid kokku segades, päikesetõusu ajal jooksmas käies, tervendajat külastades, Gunnar Aarmat lugedes jne. Küll on elus ikka palju õigeid nõiavõimete juurde viivaid teid ja kui vähe on vaja neile pühenduda, et kohale jõuda!

Mees, kes armastab naist, aga teab, et tollega vähemalt jooksval eluperioodil ei tule midagi välja, keeldub naisele midagi selgitamast-põhjendamast ja passib traagiliselt kuskil Lõuna-Ameerika dunglis, ilmudes kohati unes ja tehes krüptilisi märkusi, mille mõte on ,,Kord saab kõik selgeks" ja ,,Ma ei kavatsegi sulle seni midagi mõistlikku öelda". Hiljem selgub, et ega ta ise ka millestki aru ei saanud eriti, kuigi ta on suur nõid ja vaimutasandi spetsialist.

Hästi palju ongi raamatus sellist igasugustest seletustest keeldumist ja hingestatud ,,Kui sa oled valmis, mõistad kõike"-suhtumist. Võimalik, et see on Castaneda pärand. Ma mäletan, et Fowles oma ,,Maagis" ka armastas seda. Võib-olla on kuskil paljude inimeste loomuses peidus soov õpetaja järgi, kes kõike mõistaks, aga midagi ei seletaks? Mingi iha selle järgi, et Jumalik Plaan oleks olemas ja ühtlasi ka mõnedele inimestele nähtav, nii et nood võiks teistele otsa vahtida ja teatada asju stiilis kui sa oled valmis, mõistad kõike.

(Mis on tegelikult ju alatu demagoogia - muidugi hakkab inimene teatud elukogemuse kogunedes maailmast paremini aru saama. Aga selleks ta ju õpetaja juurde lähebki, et saada teadmine kätte veidi rutem ja otsemat teed kui ise nuputades? Pffff.)

Tegelased, kes kirjelduse järgi on erakordsed, omavad erakordseid võimeid ja suudavad erakordseid üleloomulikke asju, käituvad läbi kogu raamatu rumalalt. Lihtsalt rumalalt. Muud sõna selle kohta ei ole.

Erik uskus pimesi, mida Andre ütles, sest viimane õppis majanduspsühholoogiat. (R.Reinaus)

Üldse jääbki nende käitumist, selle otse vapustavat loogikavaesust, pidevalt heale õnnele ja ,,sisetundele" lootmist ja igasuguse mõistlikkuse puudumist jälgides mulje, et nõiavõimed on teatud evolutsiooniline kark. Selline üleloomulik idiootidele mõeldud abimees, mille abil neil napilt õnnestub siiski ellu jääda ja paljuneda, sest tavainimestele kättesaadav põhjuse-tagajärje seoste mõistmise ja normaalse omavahelise suhtlemise (noh, sellise, kus kasutatakse nt mõistlikke, oma mõtteid ja tundeid peegeldavaid sõnu, mitte edevaid repliike ja seltskondlikku loba) tee pole neile kahjuks kättesaadav.

Mõlemad sama pealkirjaga nõiakunsti-raamatud püüavad rääkida ustavusest, armastusest, kirest, kaotusest ning intuitsioonist ja võimatuks peetu võimalikkusest, nii et ma ei imestagi, et neil on põhimõtteliselt üks ja sama pealkiri, et hilisema raamatu autor tahtis teha väikese kummarduse eelnevale.

Aga Reeli Reinaus roomab õnnetuseks ,,Practical Magic'u" seatud lati alt nii madalalt läbi, et isegi matt lati all ei saanud ületatud. Tegelased, kes võinuksid tema absurdsete loogikavigadega loo vast kuidagi siiski ära kanda, on paraku nii lollid (kuigi ei saa salata, et Erikule, kes oli sama loll kui teised, ma siiski elasin omajagu kaasa küll), et nendega on pea võimatu samastuda. Erinevalt Alice Hoffmani tegelastest, kes on üleni kolmedimensioonilised ja ehedad, korraga usutavad ja kaasahaaravalt intensiivsed.

,,Ta nägi jälle unes luiki; ta jälgis, kuidas nad lendu tõusevad. Üksteist aastat on ta teinud kõiki õigeid asju, ta on olnud kohusetundlik ja usaldusväärne, mõistlik ja lahke, aga see ei tähenda, et ta ei tunne ära õnnetuse väävlisarnast lõhna. See on praegugi väljas, tema ukse ees, ehe ja lahjendamata õnnetus. See kutsub teda nagu vastu uksevõrku põrkuv ööliblikas, ja ta lihtsalt ei saa seda ignoreerida." (A. Hoffman)

Praegu on mul Reinausi raamat süles, ma loen siit-sealt lõike üle ja vangutan endamisi pead.

Aga tõsi on ka see, et säärasel moel, lehitsedes, tundub raamat parem, kui korralikult järjest lugedes.

Mõtlen, kas see on nende päris mitme päris positiivse arvustuse, mis ajakirjanduses ilmunud on, saladus?

Sest mul on valus uskuda, et kõik need arvustajad on kas Reelile teene võlgu, kinnimakstud või siis täiesti võimetud eraldama head kirjandust piinlikust jurast.

Äkki nad lihtsalt lappasid raamatu läbi ja siis lootsid parimat? Kuidas muidu on võimalik, et keegi pole näinud (või vaevunud välja ütlema), kui absurdne ja kohmakas see teos on?!

Ma olen siin arvustuses kahest erinevast raamatust lõike tsiteerinud, üks neist Reeli Reinausi kirjutatud. Teie enda otsustada jääb, kas ,,vähemalt kirjutada Reinaus igatahes oskab" on pädev hinnang.

Aga aitab kirumisest.

Kuna ma lubasin näha ka positiivset, siis head oli raamatus siiski ka.

* Kõige parem koht kogu teoses, see, kus tekkis korraga tunne, et see on päris, see on aus, see on hästi kirjutatud, on paar lehekülge, mille jooksul peategelane (see naissoost) vaatleb rongis inimesi ja mõtiskleb, kes nad võiksid olla, millest mõelda, mis on nende taga ja ootab ees.

Kui ma sellele kohale mõtlen, kahtlustan, et kuigi Reeli Reinaus on väga produktiivne autor ja tema teosed kalduvad olema väga metsiku süeega ja eksootiliste toimumiskohtadega, ei ole tal eriti fantaasiat.

Sest hästi on kirjutatud ainult need asjad, mis võiksid olla otse tema (või igaühe) elust maha kirjutatud. Kes siis ei oleks rongis istunud ja püüdnud teistele sõitjatele lugusid taha mõelda?

See koht on hea. (Kahjuks rikub mõju ära see, et nooruke nõid avastab peagi, et suudab nende inimeste sisse tegelikult ka näha ja teabki, kes nad on ja mida mõtlevad.)

* Teine pool raamatut on üldiselt parem kui esimene. Põnevam, erksam, ka häirivaid ebaloogilisusi oli vähem.

Kui ma loetule tagasi vaatan, tundub, et raamatu esimene pool ongi kirjutatud ainult selleks, et pärast saaks teise kirjutada - lõpupoole on mõned üsna mõjusad stseenid, mille ülesehitamisele siis nähtavasti kuluski ülinapakas esimene pool.

Hea on, et autor kirjutas seda, mida ta tõesti tahtis kirjutada - suurejoonelisi haavatud hingede eneseohverdus-stseene, süümepiinu, reetmisi ning reetmisest tagasi pöördumisi ja leppimisi. Kahju aga, et ta absoluutselt ei hoolinud sellest, kas tema ülesehitustöö nende stseenide jaoks veidikenegi usutav on.

Kirjutada sellist lugu, mida ise tahaks lugeda, on kahtlemata väga hea tee. Aga pärast seda võiks enesekriitika siiski sisse lülitada ja ausalt üle vaadata, mis välja tuli.

Salaorganisatsiooni ning selle isakesed võinuks vähem idiootsed teha, nõiatari võimed võiksid ehk pärineda siiski kuskilt mujalt kui astroloogiaõpikust ja nädalalõpu-amaanikursusest, ökosõprade taimeteedest ja kärbseseenega eksperimenteerimisest.

Rääkimata sellest, et kogu väljaspool Eestit toimuv tegevustik (ok, romantiline jalutuskäik Doonau ääres ehk v.a.) leiab aset nii ebausutavates keskkondades, et autori ilmne teadmatus nende asjade suhtes teeb lugedes lausa haiget. Meil on olemas google ja vikipeedia, dokfilmid ja reisikirjad - andmete kogumine paikade ja rahvaste kohta, mida ise ei tunta, ei ole võimatu.

* Reinausi ,,Praktilise nõiakunsti" lõpupoole on ka paar lehekülge, mis lubavad oletada, et tegelikult on kogu raamatu tegevustik seletatav vaimuhaige peategelase nägemustena ja mingit nõiavärki ei olegi tegelikult olemas.

Mul on tugev sisemine tunne, et see stseen on raamatus prestiii pärast - noh, palju peenem on ikkagi, kui lool on Mitu Tasandit ja saab Mitmeti Tõlgendada. Minu jaoks too võimalus midagi juurde ei andnud (kõik on kokku unenägu on käik, mida ma raamatutes siiralt ei salli), aga võimalik, et kellelegi andis.

Neid lehekülgi ma ka otse hukka ei mõista.

Aga kokku... kokku ei soovitaks ma raamatut ,,Praktiline nõiakunst" ikkagi mitte kellelegi ja mind ajab segadusse, et see jama üldse ilmus, paberil ja puha.

Mõtlesin tükk aega, et miks, ja arvan, et mõtlesin välja.

Arvestades Eestis levinud erinevaid uhhuu-uske ja üleüldist ,,Hallo, kosmos"-teemade populaarsust, on see raamat kirjastatud lootuses, et kõikvõimalikud astroloogiauskujad, castanedajüngrid, amaanihakatised, nõid Nastja imetlejad jms seltskond ostavad seda kui vinget õnneliku lõpuga realistlikku romaani.

Ja vat selle mõtte juures hakkas mul tõsiselt õudne. Veel õudsem, kui mõeldes teosele osaks saanud positiivsele ajakajale. Veel õudsem, kui esmase oki ajal ,,Kuidas on võimalik nii ebaloogiliselt mõelda ja kirjutada?!"

Kas me sellist eesti rahvast siis tahtsimegi!?

Aga noh... ma võtan taas pihku oma vana kollakalehelise sõbra; maailma, mille õrn ja humoorikas Alice Hoffmann mulle umbes viisteist aastat tagasi lõi.

Vaatan avatud aknast välja lõigatud rohu ja vihma järgi lõhnavasse sooja augustiöhe.

Ning tean, et kõik ei ole kadunud.

Raamatuarvustus: Raud ise (Juhan Voolaid)

Joe Abercrombie nimi sai mulle tuttavaks juba enne tema raamatu lugemist. Autorit oskasid soovitada sõbrad nii Internetist kui ka päris ilmast, kui soovisin leida midagi järgmiseks George RR Martini "Jää ja tule laulu" saagale. Lisaks sellele olin sattunud lugema ka Abercrombi blogi, kus tal on artikleid nii kirjanikutööst, filmidest, fänniküsitlustest rubriigi all "inkvisitsioon" jms. Mina sattusin sinna lugema tema mängimistest - nimelt on meil härraga ühine huvi nii arvuti kui ka tabletop RPG mängude vastu. Minu jaoks on alati põnev teada pisut inimese tausta, kelle loomingut ma lugema satun. Selle autoriga suudan ma kuidagi samastuda, aga huvitav, kuidas ta nii hästi kirjutada oskab?

Kui Martin defineeris fantastika anri ümber oma "Troonide mänguga", muutes selle realistlikumaks, ettearvamatumaks, tõsisemalt võetavamaks - minule loetavamaks - siis tänapäevaks peaks valmis olema juba terve trobikond uue põlvkonna fantasy-kirjanikke, kes taolist stiili innukalt jätkavad. Abercrombie on just üks sellistest ja seda lugema hakates ootasingi kõike seda. Ja kohe.

Olen täheldanud, et selline ootus saada vaid parimat pärsib päris palju saadavast elamusest. Seda on juhtunud mul mitmete filmidega ja nüüd ka selle raamatuga. Pidevalt jääb midagi puudu, ikka ei ole piisavalt hea. Mina lõpetasin selle kõrvutamise teiste lemmikutega alles poole raamatu peal. Umbes siis loksus ehk paika ka see maailm, kus sündmused aset leiavad: põhi, kus barbarlikud põhjalased elavad, Lääne-Euroopa kultuurile sarnanev Uniooni kuningriik ja lõunas paiknev Gurkhuli impeerium, mis meenutab Araabiamaid. Kogu maa ajalugu on üle ujutatud veriste sõdade, mida värskemalt mäletavad peamiselt ääremaad, ja legendidega võimsatest maagidest ja jumalustest, mis nüüdseks on sama hästi kui kadunud, aga mitte päris. Ühesõnaga korralik fantasy maailm, aga kus on kaart? Jälle puudused.

Et vabaneda kõige suurema kaardivihkaja kirjaniku tiitlist, pühendas Abercrombie sellele oma blogis terve artikli, kus seletas, et vastupidi - ta just armastab kaarte kõige enam ja on selle detailide suhtes eriti nõudlik. Tema arvates ei olnud kaardi lisamine esimese raamatu juurde aga vajalik. Taotluslikult tahtis ta panna lugejaid nägema olukorda läbi sealsete karakterite silmade, kellel ei olnud samuti aimu, kus kohas mis täpselt asub ja sellisel juhul miks peaks see ka lugejal olema.

Kuna enda arvates lugesin ma GRRM-i vaimset järeltulijat, siis olin ma juba valmis kohtuma huvitavate ja kirevate karakteritega ning selles ei pidanud pettuma. Kogu lugu antakse edasi mitme nurga pealt läbi erinevate tegelaste silmade ning ka siin on igaühes midagi, mis sümpatiseerib või mis põlgust tekitab. Meeldib ka see, kuidas mitmed tõed tulevad karakterite kohta välja alles hiljem, kui esialgne arvamus on lugeja jaoks juba välja kujunenud.

Kriitilise poole pealt ütleks seda, et kuigi tervet raamatut iseloomustab ladus lugemine, siis alguses võtab loo käimaminemine natuke aega. Kuigi esimene stseen on kohe üks madin, siis jääb edasine tempo pisut aeglaseks. Tundub, et pärast 200 lehekülge loetakse endiselt sissejuhatavat osa. Tegelikult isegi raamatu lõpuks jääb mulje, et tegemist oli ühe paksu eellooga ning tegelik lugu hakkab alles järgmisest osast pihta.

Kohati lõi välja ka õrnalt tajutav autori rohelisus sellise pingutatud vürtsikuse poolest. On ju antud teos autori bibliograafias alles esimene. Mõnda kohta oleks justkui vägisi pandud mingi killuke roppust, ilma et see ilmtingimata vajalik oleks olnud, kuna atmosfäär oli ju paigas ja karakterid toimisid niigi. Asi, mis pole kuigi oluline, aga tõepoolest, rohkem ma midagi negatiivset selle kohta ei leia ja pärast lugemist kasvab see lugu minus veel edasi.

Aga mis siis ikkagi nii väga meeldis? Kuna ma tahan uute lugejate lugemisrõõmu rikkumata jätta, siis enamuse jätan ikka enda teada. Nii abstraktselt seletatuna kui võimalik, meeldisid mulle need pisiasjad, mis loo kesksete karakteritega seoses välja lõid. Võimas barbar, keda alati vahetult enne taplust põiekas vaevab. Traagilise saatusega, kuid terava taibuga kibestunud inimvare, vastik sadist, kes lõpus taasavastab endas killukese ammuunustatud tunnetest. Kurikuulsa taustaga põhjala mässaja, kes tundub kui vana rahu ise, kuni peas käib klõps. Igasuguse sümpaatia ja inimlikkuse kaotanud ori, kes on tegemas esimesi samme tervenemise poole. Nartsissistlik liiderdaja, kindlustatud tulevikuga nooruk ja elupõline naistemees kelle arusaamad elust saavad kõvasti raputatud, kui kohtutakse ootamatu armastusega, kes talle kuidagi sobida ei tohiks - leian et selline ongi päris armastus, vigade ja puudujääkidega, mida me ise sinna juurde mõtleme. Mees, kel on nimeks pandud Kõige Nõrgem ja mitmed teised momendid.

Lõpetuseks ütleks kiidusõnad nii tõlkijale kui ka toimetajale. Leidsin vaid ühe näpuka! Mina olen üks, kes hindab head tõlkekirjandust väga ja naudin eesti keeles lugemist kõvasti rohkem kui võõrkeeles. Palun jätkake ning järgmist osa loodaks lugeda juba varem kui aasta pärast.

Mänguarvustus: Kerbal Space (J. J. Metsavana)

Esimene asi, mida Kerbali kohta öelda on see, et tegemist on veel beeta faasis ehk arendamisel oleva mänguga ja paljusid võimalusi, jubinaid pole lisatud ega bugisid silutud nimekirja lubatud funktsioonidest näeb siit). Teiseks on tegemist üsnagi raske mänguga, mida ilma õppestsenaariume uurimata mängida on mitte just võimatu, aga piisavalt raske kohe kindlasti.

Mängu kangelasteks on kerbalid - väikesed rohelised mehikesed kes elavad tillukesel, vaevu 600 km läbimõõduga planeedil. Kerbalite kodumaailm on üsnagi lage ja tühi, mistõttu ei maksa imestada, et need väikesed nunnud elukad on pööranud oma suured vesised silmad kosmose suunas ning proovivad igal võimalikul viisil enda planeedilt jalga lasta.

Mängijale antakse kätte esialgu sandbox reiim - ehk siis väike raketibaas astronautide (või peaks ütlema kerbonautide?) treeningubaasi, juhtimiskeskuse, angaari, stardiplatvormi ja rakettide konstrueerimishoonega. Võimalusi, mida selle kõigega peale hakata, piirab ainult mänguri fantaasia. Võib konstrueerida ning saata orbiidile satelliite, konstrueerida orbitaaljaamu või külastada teisi süsteemisiseseid planeete ning nende kaaslasi. Mingeid rahalisi limiite või missioone hetkel mängus pole (tulevad omal ajal).

Alustame siis millestki lihtsast. Näiteks esimesest raketi stardist.

Esimene rakett mille õppestsenaariume uurides valmis ehitasin, oli üheastmeline tahkekütuse ja piloodi ning langevarjuga primitiivne testmasin. Põhimõtteliselt natside V-2 raketi kauge sugulane. Ehk siis kapsel piloodiga ning kapsli tippu langevari. Kapsli alla eraldusmehhanism, mis ühendab mooduleid, et saaks piloodikapsli vajalikul hetkel põhiosast eraldada. Viimasena mootor + kütus (RT-10 tahkekütusmootor).

Kui kõik need asjad on viimaks kokku pandud, võib vajutada ,,launch" nuppu ja meie raketike satub stardiplatvormile, kus saame tühikuga käivitada mootori. Peale seda kui tahkekütusmootor on kogu enda saadaoleva kütte ära põletanud saame vajutada uuesti tühikut, mispeale eraldusmehhanism ühendab tahkekütuseraketi piloodikapslist lahti ning kolmas tühikuvajutus avab langevarju.

NB! Seda, mis moodul mitmenda tühiku vajutusele reageerib, saab korrigeerida ekraani paremas servas ja on rangelt soovitatav lohistada hiirega kõik tegevused õigetesse järjekorda, et ei juhtuks ebameeldivaid olukordi, kus esimesena käivitub just kõige viimane aste või et enne starti avaneb langevari.

Katse kaks - kaheastmeline vedelkütusrakett.

Kui juba õhkutõusmine käpas, on loomulik, et tahaks veelgi kõrgemale. Näiteks orbiidile tiirlema. Tahkekütusest jääb siin väheks. Nüüd läheb meil vaja juba märksa võimsamaid ja suurema algkiiruse andvaid vedelkütusmootoreid ja rakett peab koosnema vähemalt kahest astmest.

Orbiidile jõudmiseks on vaja poest osta järgmine kola: üks fltt400 kütusepaak viimasele astmele, kolm flt400 kütusepaaki teisele astmele, kaks eraldusmehhanism. Üks keskmine mootor alumisele ja üks väike mootor viimasele astmele. Piloodikapsel ja korralik langevari muidugi kah.

Olles selle kõik konstrueerimishoones kokku ladunud, võib vajutada taaskord ,,rohelist nuppu", misjärel rakett sikutatakse stardiplatvormile.

Veidi aega olin nõutu, kui vedelkütusmootorid lihtsalt tühiku vajutamise peale tööle ei hakanud, kuigi esimesena katsetatud tahkekütusel töötavad raketid seda tegid. Saladus seisnes selles, et tuli lülitada tööle ka pumbad, hoides all SHIFT-klahvi. Vedelkütuse mootoreid saab X-klahvi vajutades ka seisata (näiteks olles orbiidile jõudnud ja soovides manööverdamiseks pisut kütet säästa).

Teine suurem probleem tekkis kaheastmelisel raketi juures sellega, et väga raske oli hoida raketti W-A-S-D klahvide abil õigel kursil. See kippus pidevalt vänderdama ja orbiidile saamine nõudis rasket higistamist. Uurisin wikit ja selgus, et lahenduseks oli meeskonnamooduli juurde lisatav Adv-SAS moodul - elektrooniline komponent, mis lülitub sisse stardi ajal T-klahvi vajutusel ning korrigeerib raketi kurssi automaatselt.

Igaljuhul! Olles edukalt startinud, põrutame otse üles. Jõudnud kuskil 10 km kõrgusele, kallutame raketi kurssi umbes 80 kraadi päripäeva, et saavutada suurem nurkkiirus (nö gravipööre). Fikseerime uue kursi taas T-klahvi abiga. Nüüd on mõistlik vajutada klahvi M, mis näitab meile kaarti ja meie käesolevat trajektoori sinise joonena. Trajektoori kõrgeim võimalik punkt on tähistatud "AP"-ga ja see tõuseb mootorite töötades pidevalt. Kui trajektoori "AP" jõuab saja kilomeetri juurde on mõistlik mootor peatada (klahv X). Seejärel tasub klõpsata "AP" peal, valida "Add manouver" ja venitada seal kollane joon piisavalt laiaks, et meie kosmosekapsel teeks kenasti tiiru ümber kogu kerbalite koduplaneedi. See tehtud, tuleb minna siva kolmemõõtmelise güroskoop-horisondi (edaspidi navipall) vaate juurde, kus näidatakse, kui palju aega on manööverduspunkti jõudmiseks (stiilis t - 20 vms sekundit) ja kaua tuleb mootoritele tuld anda (sõltuvalt paarkümmend sekundit kuni minut). Lisaks tuleb võtta SAS manööverdus maha, ja W-A-S-D klahvidega liigutada navipallil meie kosmosekapsli nö "oran sihik" sinise märgi peale ehk pöörata nina õiges suunas. See tehtud, tuleb kurss lukustada uuesti T klahviga. Ja kui "T -" aeg jookseb nulli, käivitada mootorid. Kui nüüd kõik sai õigesti tehtud, muutub meie trajektoor ja kapsel hakkab teatud aja pärast tiirlema ümber planeedi püsival orbiidil.

Jah, see on keeruline, tegelikult isegi veelgi keerulisem, kui kirja panduna kõlab (ja see kõlab ju isegi juba piisavalt keeruliselt). Pärast kõike seda ise läbi teinuna ei tasu küllap imestada, et NASA missiooni kontrollruumis on niipalju monitore ja asjapulki higistamas. Tänapäeval teevad aga küllalt suure osa sellest tööst ära juba arvutid. Loodetavasti lisatakse ka Kerbali programmile mingi sarnane automatiseeriv jubin - pagana tüütuks võib muidu rakettide juhtimine pikapeale minna.

Kui rakett miskipärast vajalikule kõrgusele ei jõua, siis tuleb lihtsalt kütusepaake lisada. Kerbali wikis on isegi lisatud valemid vajaliku kütusekoguse ja tõukejõu arvutamiseks, aga minusugune humanitaar eelistab pigem kõike katse-eksituse meetodiga läbi testida (HEI! ega mul omad miljonid siin mängus pole!)

Mul on rakett kümneid kordi stardi ajal puruks kukkunud (sest ei osanud SAS moodulit paigaldada), valele orbiidile sattunud või olen ise kogemata mootori käivitamise klahvi (SHIFT) asemel hoopis moodulite eraldamise klahvi (TÜHIK) vajutanud, mistõttu rakett hoopis koost lagunes ja jupphaaval maale tagasi pudenes.

Äh, ühesõnaga ma pole kindel, et ma arusaadavalt suutsin seda seleta ja kas üldse õigesti. Vaadake videot ja katsetage, katsetage ja veelkord katsetage. Kordamine on tee tarkuseni, sest esimesed paar korda läheb kindlasti midagi viltu. Ja vaadake õppevideosid, see aitab samuti palju kaasa. Mul tekkis isegi himu paar vana veneaeg ilmunud kosmoselendudest rääkivat raamatut üles otsida, et neist orbiitidest ja trajektooridest rohkem sotti saada.

Muideks, suurte rakettide ehitamisel tasub tähele panna, et mootorid ülekuumenemise vältimiseks liiga üksteise lähedale ei saaks paigaldatud. Samuti tasub talade ja trosside abil moodulite- ja astmetevahelisi ühendusi tugevdada, sest nõrk struktuur saab koheselt karistatud purunenud raketi näol. Lisaks on üllatavalt raske ehitada suuri hästi tasakaalustatud rakette, mis ei hakkaks kohe nina maa suunas tagasi käänama. Jälgida tuleb veel sedagi, et mootorite leek ja heitgaas ei kahjustaks raketi ülejäänud struktuure jpm. Ühesõnaga on raketi ehitamine üks tõsine töö.

Lisaks tuleb meeles pidada, et mehitamata satelliit vajab enda tööks ka patareisid ja parema kontrolli nimel tuleb lisada raketi astmetele stabilisaatoreid.

Vahel oleks hea, kui oleks koostamisel detailide juures kirjas, et mida nad veel enda tööks vajavad. Näiteks, et RCS stabilisaatormootorid vajavad eraldi RCS kütusepaaki. Sellist infot aga tuleb wikist taga ajada.

Moodulid ja kogukond.

Kuigi Kerbal pole veel päris valmis, on selle ümber tekkinud ehmatavalt suur fännibaas, kes asjale usinalt mooduleid treivad ja neid oma urlil jagavad. Üks moodul, mida esimesena testisin oli Ancient launchers stock. Tegemist on kuulsate kanderakettide analoogidega, mis püütud konstrueerida Kerbalis kättesaadavatest jubinatest ning tööpõhimõttelt võimalikult sarnased. Esiteks on neid lõbus lennutada ja teiseks võib nende ehitusest üht koma teist õppida. Mina sain vähemalt Saturn V kanderaketti uurides päris palju ideid, mida katsetada hiljem ka oma malakate juures.

Üks väga väärt moodul on veel MechJebi nimeline autopiloot, sest olgem ausad, kui oled juba viis raketti orbiidile saatnud ja suure kosmosejaama

kokkupanekuks on vaja neid nii 10 tükki veel üles tulistada, siis muutub mäng juba tiba rutiinseks küll. Kui ise pusides tuleb orbiit tavaliselt alati lopergune ja samuti kulub hirmsat moodi kütust, siis MechJeb suudab isegi vahel natuke väärtuslikku nestet säilitada ning orbiidid tulevad ilusad ümarad ja ideaalilähedased. Teistele planeetidele lennates pole lugu, aga just jaamu ehitades on see väga abiks.

Eriti hardcore mehed võivad aga peale panna "Ferram Aerospace Research" nimelise mooduli, mis ehitab füüsikamootori ümber, et atmosfääri mõjud oleksid realistlikumad. Ise pole veel proovinud, aga kuulujärgi pidi muutma lennukitega mööda Kerbalit lendamise märksa mõnusamaks.

Kokkuvõtteks peab tunnistama, et käesolev ülevaade kattis ilmselt vaid mõne protsendi kogu Kerbali maailma võimalusterohkusest ja keerukusest. Rääkida võiks veel kosmosejaamadest, orbiidil põkkumistest, planeetide gravilingude ärakasutamistest, maanduritest ning sajast erinevast pisiasjast. Näiteks nagu mõnusatest easter-eggidest ning nende avastamiseks loodud spetsiaalsetest satelliitide lisamoodulitest.

Kerbal on mäng kõigile neile, kes koolis tundide ajast vihikuservadele rakette sodisid ja nende starti ette kujutasid.

Stephen King - elu ja looming 1. osa (Marvel Riik)

Tänaseks on eesti keeles ilmunud kakskümmend Stephen Kingi raamatut. See kogus pole väike, kuid moodustab siiski vaid tükikese tervest tema loomingust. Sellegipoolest on eesti keeles olemas suur osa tema põhitekstidest nagu ,,Carrie" (1974), ,,Hiilgus" (1977), ,,Misery" (1987) ja Tumeda Torni saaga (1982-2012). Loodetavat lisa võiks oodata eelkõige ,,Öise vahetuse" (1978), kus on kokku kogutud paljud Kingi esimesed, eelnevalt peamiselt ajakirjades avaldatud jutud, ja ,,Vastuhaku" (1978) näol, mida King on ise enda loomingus tähtsustanud. [1] Vaatamata Kingi loomingu suurusele, puudub eesti keeles ülevaatlik tekst autorist, kelle raamatuid on käesoleva sajandi alguseks müüdud üle 300 miljoni eksemplari. [2] Antud artikliga tahan mainitud tühimikku täita.

Elulugu

Ameerika kirjanik Stephen Edwin King on sündinud 21. septembril 1947, Portlandis Maine'i osariigis. Ta on Donald ja Nellie Ruth Kingi (neiupõlvenimi Pillsbury) teine poeg. Tema vanem vend David on adopteeritud ning Steven ise sündis vastuolus arstlikule diagnoosile: nimelt öeldi Nellie'le, et ta pole võimeline last saama. Nellie Ruth oli suhteliselt fundamentaalsete perspektiividega religioosne naine, mistõttu poiss osales igal nädalal kaks kuni kolm korda metodistide koguduse teenistusel. Ta luges tihti piiblit, olles selle lugudest võlutud. [3]

Osa minust jääb alatiseks selleks metodistist lapseks, kellele öeldi, et sind ei päästa üksnes töö ja et põrgupiinad on väga lõputud /.../ Kui sa oled kuus või seitse aastat vana, siis sellised asjad painutavad väheke sinu vaimu. Seetõttu jõuab mu looming ikka ja jälle selleni tagasi. Ja ma arvan, et peamiseks põhjuseks on see, et ma ikkagi usun, et enamus kristluse poolt väljendatud ideid on moraalselt paikapidavad. /.../ Ma usun Jumalasse; ma usun sellesse, kui kirjutan, et arvan, et elame müsteeriumi keskmes. Uskuda, et on olemas ainult elu ja sellega asi piirdub, tundub mulle sama primitiivne kui uskuda, et kogu universum pöörleb ümber Maa. [3]

Aastal 1949 läksid Kingi vanemad lahku. See oli ühepoolne lahkuminek: pereisa Donald astus ühel õhtul kodunt välja ja enam tagasi ei tulnud. [3] Legendi kohaselt läks ta välja, et suitsupakki osta. Sellest ajast alates ei ole perekond Donaldit rohkem näinud ega temast midagi kuulnud [8]. Pärast seda, kui Donald perekonna maha jättis, oli Nellie sunnitud perekonda üleval hoidma. Järgneva üheksa aasta jooksul ei näinud vennad oma ema väga palju. Ta töötas üksteise järel madalapalgalistel töökohtadel: pressijana pesumajas, sõõrikuvalmistajana kondiitris, müüjana poes. Neil ei olnud autot ega telekat. See aeg sisaldas palju riigis ringirändamist, kuniks nad jäid 1958. aastal Maine'is paikseks. Seal palkas perekond Nellie oma vanemate viimaste eluaastate eest hoolitsema. [4]

Umbes veerand miili vanavanemate majast eemal elasid Kingi tädi, Ethelyn ja tema abikaasa. Nende maja garaai pööningult leidis King ühel sügispäeval (kas 1959. või 1960. aastal) kasti pehmekaanelisi fantaasia ja üleloomulikkust sisaldavaid raamatuid (suurimaks leiuks H.P. Lovecrafti kogumik), mis pärinesid neljakümnendate keskpaigast ja kuulusid tema isale. Ema sõnul huvitus Donald ulme- ja õudusjuttudest ning proovis paaril korral ka ise kätt, saates neid populaarsetesse meesteajakirjadesse. Kokkuvõttes ei avaldanud ta aga midagi, kuid sai mitmeid isiklikke äraütlemislipikuid. Oma teismeeas ja varastes kahekümnendates kogub King neid omajagu ka ise. Pööningult leitud raamatuid peab King enda elus oluliseks verstapostiks ja võlgneb kõigele vaatamata isale selle hetke, kui temas tärkas sügavam huvi kirjanduse vastu. [4]

See kokkupuude fantaasia ja õuduskirjandusega avaldas sügavat mõju tema kirjutamiskatsetele. King hakkas püsivalt lugema õuduskirjandust, jõudes peagi Richard Mathesonini, kes on kirjanikuna olnud tema kõige suurem mõjutaja.

Ma olin lugenud palju Poe'd ja ma olin lugenud palju gootiromaane, ja isegi Lovecraftiga tundsin, et olen kuskil Euroopas. Ma teadsin instinktiivselt, et ma üritasin leida teed tagasi koju, kuhu ma kuulusin. Ja siis ma lugesin Richard Mathesoni raamatut ,,Ma olen legend", kus üks kutt blokeerib end igal öösel oma majja - ja selleks polnud loss, vaid maja Los Angeleses. /.../ Ja siis ma mõistsin, et õudus ei pea aset leidma kummitavas lossis; see võib juhtuda äärelinnades, sinu tänaval, võib-olla kõrvalmajas. [3]

1954. aastal oleks King pidanud esimest aastat koolipinki nühkima, kuid kuna ta veetis paljuski sellest aastast haigevoodis (leetrid, kurgupõletik, kõrvapõletik, kurgumandlite eemaldamine), siis võeti kooli ja tema ema poolt vastu otsus, et ta võib järgmisel aastal uuesti kooli alustada. Haigevoodis veedetud aega täitis King lugemisega. Ta luges lugematul hulgal koomikseid, liikus sealt edasi Tom Swifti ja Dave Dawsoni lugudeni ning jõudes lõpuks Jack Londoni verdtarretavate loomalugudeni. [1]

Selle suure lugemistuhina keskel proovis King ka ise kirjutada. Jäljendus eelnes loomisele, nagu ta ise iseloomustab oma esimesi kirjutisi. Näiteks kirjutas ta sõna-sõnalt ümber Combat Casey koomikseid, lisades neile vajaduse korral kirjeldusi. Lõpuks andis King ühe neist ümberkirjutatud lugudest oma emale lugeda, kes oli algul hämmeldunud - minu poeg ja nii tark - ning hiljem, saades teada, et tegu on ümberkirjutisega, julgustas Kingi ise lugu kirjutama. [1]

Poetatud mõttest julgustatuna hakkas King tuhinal mõtteid koguma. Selle tulemusena sündis lugu neljast maagilisest loomast, kes sõitsid ringi vanas autos, aidates hätta sattunud lapsi. See lugu oli kirjutatud pliiatsiga ja neli lehekülge pikk. Valmistanud emale jällegi heameelt, seekord ausalt, kirjutas ta veel neli lugu, saades talt see-eest veel veerand dollarit iga kirjutatud loo eest. Need olid Kingi "esimesed" honorarid. [1]

Ma mäletan päris esimest õuduslugu, mis ma kirjutasin. Ma olin kuskil seitse aastat vana ja ma olin filmidest üle võtnud idee, et kui kõik näis kõige tumedam, siis tulid teadlased välja mingisuguse lameda lahendusega, mis hoolitseks kõige eest. Ma kirjutasin suurest dinosaurusest, mis tõesti rebis kõigilt päid ja viimaks ütles üks kutt: ,,Oodake, mul on üks teooria - vanad dinosaurused on naha [materjali] vastu allergilised." Ja nad läksid välja ning viskasid dinosauruse vastu nahast saapaid ja nahast kingi ja nahast veste ning dinosaurus läks minema. [3]

Jõudes teismeikka, teadis King, et tahab elus kirjanikuna läbi lüüa. Samal ajajärgul toimus möödumine järgmisest (väikesest) verstapostist. Seda nimelt siis, kui King sai endale kirjutusmasina. [3]

Kui mingi pöördepunkt oli üldse olemas, siis oli selleks see, kui ma sain endale trükimasina. Ma sain endale ühe Underwood kontorimudeli ja see viis mind kohta, kus kirjutamise füüsiline akt ei olnud enam ebamugav - alustades sellest, et ühe lause kirjutamine võttis viis minutit aega, kuni selleni, et jõuda järgi oma mõtete jooksule. Mul olid nüüd olemas ka vahendid, et luua käsikiri, mida inimesed oleksid nõus avaldamiseks vaatama - kuniks sellel murdus n täht. /.../ Ma istusin valmis käsikirjaga maha ja lisasin käsitsi iga n-i. [3]

Kaheteistaastasena hakkas King saatma lugusid oma lemmikulmeajakirjadele - Fantastic ja The Magazine of Fantasy and Science Fiction -, kuid sai neilt vastuseks vaid äraütlemislipikuid. [3] Neid lipikuid hoidis ta oma toas naela otsas alles. Kui King oli neliteist, siis ei kandnud nael enam äraütlemislipikute raskust välja. Ta vahetas naela varda vastu ning kirjutas edasi. [1] King ise meenutab oma varajasi lugusid varjamatu kiindumusega.

Nendel lugudel oli ulmeline ülesehitus - tegevus leidis aset kosmoses -, aga nad olid tegelikult õuduslood. /.../ Kõik ulmeajakirjad saatsid lood tagasi, sest nad teadsid kuradi hästi, et neis ei olnud mingit ulmet /.../. [3]

Lõpetanud algkooli Durhamis, jätkas King edukalt õpinguid Lisbon Fallsi (1962-1966) nimelises keskkoolis. Oma eelviimasel aastal, 1965, avaldas kaheksateistaastane King oma esimese loo. [3] Lugu ,,Hirmumaailmas" ilmus ühes õuduslugude fänniajakirjas - Comics Review (1965). Kuid seda lugu tuntakse rohkem Kingi enda pealkirjastatud nime all - ,,Ma olin teismeline hauaröövel". [1]

King on terve elu olnud suur filmifänn, seda muidugi eelkõige ulme- ja õudusanrite suhtes. Näinud kinos ära filmi ,,Auk ja pendel" (1961), kirjutas King suurest vaimustusest tõugatuna kahe päevaga kaheksa (teistel andmetel kaheteist) lehekülje pikkuse loo, paljundas seda ning müüs tehtud koopiaid koolis. Sellel oli väga suur menu, umbes neljakümnest koopiast suutis ta ligi kolm tosinat maha müüa. Jutu hinnaks oli 2.50 dollarit, millest puhaskasum moodustas 40 senti (kokkuvõttes piisavalt palju, et minna uuesti kinno). Kuid kooli juhtkonnale ei meeldinud Kingi tegevus. Ta kutsuti direktori juurde jutule, kus tal keelustati kooliterritooriumil sellise ,,jama" müümine ning ta oli sunnitud raha õpilastele tagasi andma. [1] Kuid edumaik näitas, et ta on õigel teel ja julgustas teda edasi tegutsema. Teiseks keskkooli suurimaks saavutuseks võib üpris humoorikal moel lugeda Kingi kolmepäevast eemaldamist õppetööst, kui ta lõi satiirilise kooliajalehe nimega Küla Okse. [3]

Oli raske ette kujutada, et kedagi ei visata koolist välja mitte kaklemise või suitsetamise pärast, vaid hoopis millegi kirjutamise eest. See näitab, et pliiats võib tõesti väga võimas olla. [3]

Kooli juhtkond tegi Kingi jaoks siiski ühtteist kasulikku. Et kuidagi ohjeldada tema kirjutamist, korraldasid nad talle tööintervjuu avanenud Lisboni nädalalehe spordireporteri kohale. King sai selle töökoha ning selle toimetaja John Gould õpetas talle lühikese aja jooksul üsna palju kirjutamise kohta. ,,Kui sa kirjutad lugu, siis sa räägid seda iseendale. Kui sa kirjutad lugu ümber, siis on sinu peamiseks tööks võtta sellest välja kõik see, mis ei ole lugu." [1]

Tulenevalt perekonna hoiakust - hoia ennast iseendale - oli Kingi teismeiga väga introspektiivne. Tal oli palju sõpru, ta putitas autode kallal ja tegeles spordiga - King on suur Ameerika pesapalli fänn -, kuid kõigest neist tähtsaim oli tema privaatsus. Tagasivaates peab King enda lapsepõlve siiski õnnelikuks ajaks. [3]

Seesmiselt tundsin ma ennast sageli teistmoodi ja õnnetult. Ma tundsin tihtilugu vägivaldsust, aga ma hoidsin selle osa endast iseendale. Ma ei tahtnud, et keegi selleni jõuaks. Ma arvasin, et nad varastavad selle, kui nad teaksid, mida ma arvasin sellest või teisest asjast. Asi ei olnud selle häbenemises, pigem selles, et seda hoida ja ise selle kallal pusida.

Ma võisin kirjutada ja ma defineerisin ennast läbi selle, juba lapsena olles. [3]

King sai sisse Drew vabade kunstide ülikooli, mida seostatakse metodistide kirikuga. Aga kuna Kingi perekonnal ei olnud piisavalt rahalisi vahendeid, pidi ta minema Maine'i ülikooli, mis jäi kodule palju lähemale. Esimesel ülikooliaastal müüs King maha oma esimese loo, mis talle ka midagi sisse tõi. See oli lühijutt ,,Peegelklaasist põrand", mis ilmus ajakirjas Startling Mystery Stories (1967). [3] On märkimisväärne, et kui omal ajal maksis ajakiri 50-60 senti, siis nüüd küündib hind (võttes aluseks konkreetse numbri, kus Kingi jutt ilmus) hästi säilinud eksemplari puhul kuni 900 dollarini.

Samal aastal lõpetas King ka oma esimese täiskasvanutele mõeldud romaani. Ta võttis sellega osa romaanikonkursist, kuid see lükati tagasi. See mõjus Kingile väga muserdavalt, mistõttu ei julgenud ta käsikirja ühelegi New Yorki kirjastajale näidata. [3]

King avaldas ülikooli ajakirjades mitmeid lühijutte, osales kooli ajalehes, kirjutades seal iganädalast veergu ning tegi algust poliitikaga: oli aktiivne liige sõjavastases liikumises ja õpilasi puudutavastes küsimustes. Oma viimasel ülikooliaastal oli ta kaasõpetaja Ameerika populaarkirjanduse kursusel. Pole just tavaline vaatepilt, et õpilane täidab õpetaja rolli. [3]

Viimasel kooliaastal kohtus King ka oma tulevase abikaasaga, Tabitha Jane Spruce'iga (sünd. 1949). Nad tutvusid 1969. aasta suvel raamatukogus töötades. Neil oli sarnane taust ja (negatiivne) suhtumine teineteisesse. Poolteist aastat hiljem nad abiellusid (jaanuaris, 1971). Neil on kolm last: Naomi, Joe ja Owen. Tabitha meenutab:

Ta [King] arvas, et mul on olemas kõik eeldused olemaks hea ettekandja. Mina arvasin, et ta soeng vajab juuksurit, aga mu arvamus muutus. Ta oli ainuke, keda ma teadsin, kes oli tõsine kirjutamise suhtes.

Ja ta vajas palju rohkemat kui juukselõikust; tema elu oli täiesti kohutav. Vaesed tudengid - see kutt käis kolledis, nii nagu käidi kahekümnendatel ja kolmekümnendatel. Tal polnud midagi süüa, tal polnud üldse raha, tal ei olnud riideid; oli lihtsalt uskumatu, et keegi käib selliste asjaolude juures koolis ja kõige uskumatum oli, et teda isegi ei huvitanud see. Ainus, millest ta hoolis, oli haridus. /.../ Kõik, mis talle korda läks, oli võtta koolist viimast ja kirjutada ennast lolliks. [3]

Järgmisel aastal lõpetas King Maine'i ülikooli bakalaureuse teaduskraadiga inglise keeles, mis võimaldas tal keskkooli tasemel õpetada. Seejärel võttis King ette raske kirjaniku elukutse. Ta kolis Orono ühte räpasesse korterisse ja tegi algust Tumeda torni saagaga, mida ühtede meelest võib pidada Kingi magnum opus'eks, kuid tema laskuri, Roland Deschaini lood ei näe veel mitmeid aastaid avaldamist. [3]

Peatselt pärast ülikooli lõpetamist avaldas King esimese jutu ,,Kalmistuvahetus" suuretiraailises ajakirjas Cavalier. Järgmiste aastatega lihvis King oma kirjutamist mitmete lühijuttudega, mis avaldati peamiselt meesteajakirjades. [3] Nagu eespool juba mainitud, on paljud neist lugudest kokku kogutud kogumikku ,,Öine vahetus.

Suutmata leida pärast lõpetamist õpetaja suunaga töökohta, töötas King pesumajas, teenides nädalas 60 dollarit. Kirjutades vaid öösiti, sai King 1971. aasta alguses valmis romaaniga ,,Edasi minnes", mis oleks edu puhul nii majanduslikus plaanis kui ka Kingi kirjanduslikus suunas palju muutnud (Tabitha töötas teendindajana), sest see Doubleday kirjastusse saadetud käsikiri ei olnud õuduslike sugemetega. Kingi sõnul oleks koletised siiski varem või hiljem tema loomingus välja tulnud, aga seekord ei olnud Doubleday käsikirjast huvitatud. [3]

Sama aasta sügisel sai King endale õpetajaameti Hampdeni Akadeemias. Rahaliselt nende olukord sellest ei paranenud. Kui Kingi ja Tabitha esimene laps Naomi sündis, oli perekond sunnitud kolima haagiselamusse. [3] Tihti leidus kordi, kus vajalike asjade jaoks (lapsele vajalik, autoparandus, telefoni omamine) ei jätkunud raha. Sellistel puhkudel oli väljapääsuks tavaliselt postkasti jõudnud honorar: mingisugune ajakiri oli ostnud järgmise Kingi lühijutu. [1] King kirjutas samaaegselt ka romaane, aga neil ei olnud loodetud edu. [3]

Olukord ei läinud ajaga paremaks. Õpetajatöö kahandas tugevalt Kingi kirjutamise aega ja kui perre sündis teine laps, Joe, siis jäid rahalised vahendid arvetele alla. Nad elasid peost suhu, laste riided olid laenatud või annetatud. Koormus, mis noorte õlgadel oli, hakkas liiga raskeks muutuma. Sellel ajal hakkas King kõvasti jooma ning endamisi mõtisklema, kas tema kirjanikuks saamise plaan on ullikese unistus. [3]

Järgmisel, 1972. aasta talvel, suutmata mõelda välja ideid uue lühijutu või romaani jaoks, hakkas King ümber kirjutama lühijuttu, millega ta oli eelmise aasta suvel algust teinud. Selle jutu nimi oli ,,Carrie". Kuigi kõik Kingi avaldatud lühijutud olid õudukad, ei olnud ta kunagi proovinud kirjutada õudusromaani. [3]

Lugu oli omaette pusimine ning sisaldas Kingi jaoks mitmeid probleeme: passiivne, valmis ohvrist peategelane, mugavustunde puudumine naiskõrvaltegelastega ümberkäimisel ja nõrga emotsionaalse sideme olemasolu loo suhtes. Lisaks tuli arvestada asjaoluga, et ajakirjadel oli kindel sõnade arv, kuid ,,Carrie" oleks tahtmatult pikemaks kujunenud. Ka rahaline olukord ei soodustanud tegelema jutuga, mis oleks ajaliselt nõudnud nädal kuni kaks, suutmata seda oma eeldatava pikkuse juures maha müüa. Kingile näis mõistlik loobuda loost sootuks ja selle mõttega viskas ta lehed prügikasti. [1]

Need lehed korjas prügikastist Tabitha, luges need läbi ning julgustas igati Kingi edasi kirjutama. See ei olnud lihtsalt abikaasa hellitav julgustamine, vaid ainuüksi lugeja vaist. Tabitha kui kirjandushuviline ja ka kirjanik aimas, et loos on midagi suurt. King võttis loo uuesti ette ja viiekümnenda kirjutatud lehekülje juures tundis ka tema, et midagi suurt on valmimas. [1]

Pärast hüplikku algust, mille jooksul sõna otseses mõttes päästis Tabitha käsikirja prügikastist, kasvas lühijutust romaan. King ise arvas, et see oli ,,kindel kaotaja", mistõttu seisis käsikiri tervelt kuu aega, enne kui ta selle Doubleday kirjastusse läkitas. [3]

Doubleday'le meeldis käsikiri ja nad ostsid 1973. aasta kevadel 2,500 dollarise ettemaksuga avaldamisõigused. Lisaks Doubleday'le, mis avaldas raamatu kõvakaanelisena, ostis New American Library pehmekaanelise raamatu avaldamisõigused. [3] Selle tehingu väärtus oli 400 000 dollarit, millest pool sai endale lepingu alusel Doubleday ja teise poole perekond King. Rõõmupisaratel ei näinud tükiks ajaks lõppu tulevat. [1]

See tehing lubas Kingil lahkuda õpetaja kohalt ja hakata täiskohaga kirjutama. Perekond kolis North Windhami, lõuna Maine'i, King töötas usinasti oma järgmise raamatu kallal (,,Salemi saatus"). [1] Kui ühelt poolt näis kõik ülesmäge minevat, siis teiselt poolt võttes nii ei läinud. Samal aastal avastati Kingi emal emakavähk. Kahtlused, et emal on midagi viga, olid poegadel juba kaua mõtetes. Nellie oli kahtlustäratavalt palju oma kehakaalust kaotanud, kuid ta keeldus endast ja oma hädadest rääkima. Natuke pärast diagnoosi teadasaamist Nellie Ruth King suri. Kingi viimane hetk emaga surivoodil oli pohmeluses ja tema ärasaatmise kiidukõnet pidas ta joobes olekus. [1]

Kingist sai alkohoolik mitte varem kui 1975. aastal, kui ta kirjutas ,,Hiilgust", kus lahatakse muuhulgas alkoholismi probleeme. Kümme aastat hiljem vaevleb King ikka veel alkoholismi küüsis ja sellele lisanduvad uimastiprobleemid. Meelemürkide tarvitamine oli niivõrd süüvinud, et King ei mäleta enda sõnul praktiliselt mitte midagi ,,Cujo" (1981) kirjutamisest. Oli selge, et King ei suutnud omal käel jagu saada deemonitest, mis olid teda tapmas. Tabitha algatusel võeti ette interventsioon, et leida perekonna ja sõprade ühisjõul abi Kingi sõltuvustele. Rääkimise tulemusena anti Kingile kaks nädalat aega otsustamaks oma edasise käekäigu üle. Valida oli rehabilitatsiooni ja pere kaotamise vahel. Sellise ultimaatumi juures ei olnud Kingi jaoks mingit küsimust, ta oli nõus loobuma kirjutamisest, aga mitte oma perest. [1]

Kaine peaga kirjutamine ei tulnud esialgu ladusalt välja, kuid King ei andnud alla. [1] Lõpuks, 90-ndate teiseks pooleks, pärast ülepingutavat kirjutamist (nt ,,Rose Madder" (1995) ja ,,Insomnia" (1994)), leidis King endas teise hingamise, alustades eraldi osadeks jaotatud romaanist ,,Roheline miil" (1996) ning lõpetades Tumeda Torni saaga lõpuni kirjutamisega.

1970-ndate lõpus ja 1980-ndate alguses võttis King endale varjunime Richard Bachman. Ta tegi seda kahel põhjusel: esiteks seepärast, et kirjastajad ei tahtnud, et aastas üle ühe Kingi kirjutatud raamatu ilmuks. Selleks ajaks oli ta jõudnud oma kuulsuse tippu ja kirjastajad kartsid, et kui korraga ilmub liiga palju raamatuid Kingi nimel alla, siis müük kannatab. Teiseks põhjuseks oli Kingi soov näha, kas tema õide puhkenud edu oli juhuslik või mitte. Tuleb tõdeda, et edu ei olnud juhuslik. Ka neil, Richard Bachmani nime all, Kingi esimestel, enne ,,Carrie'it" kirjutatud romaanidel, oli edu, eelkõige ,,Põgeneva mehe" (1982) näol. Peagi hakati leidma stiililisi sarnasusi Bachmani ja Kingi vahel ning lõpuks avastaski üks raamatusõber, et tegu on ühe ja sama isikuga. [7]

Lõpetuseks tuleb mainida seika, mis oleks Kingile võinud surmavalt saatuslikuks saada. 1999. aasta 19. juunipäeval tegi King oma Maine'i väikelinnas igapäevast jalutuskäiku, kui ühtäkki sõitis talle otsa furgoonauto. See juhtus ühe tänavalõigul, kus jalakäijad näevad väga vähe sellest, mis teiselt poolt järsku küngast tulla võib. Furgoonautojuht üritas autos oma rotveilerit taltsutada ja, pööramata erilist tähelepanu sõitmisele, kaldus teeveerele. Kui furgoon künka tagant välja ilmus, oli Kingil alla sekundi aega reageerida, enne kui ta nelja meetrise lennu üle auto tegi. [1]

Arvestades avarii suurust, hinnati Kingi vigastusi tagasihoidlikeks: üheksast kohast murtud parem jalg ja keskelt katki läinud põlvekeder, luumurd puusas, kaheksast kohast killustunud selgroog, neli murtud roiet ja peahaav, mis nõudis üle kahekümne õmbluse. Pärast kolme haiglas veedetud nädalat, lubati King koju. Taastumine oli Kingi jaoks vaevaline ja kokkuvõttes pole ta sellest avariist tänaseni täielikult taastunud. See, mis kunagi sai kirjutatud päevaga, kirjutatakse nüüd poole aeglasemalt. Jäädav valu, mis on vahel hullem, vahel mitte, ei ole kuhugi kadunud. Istumine ja töötamine on kujunenud füüsiliseks piinaks. Kuid King kirjutab kõigele vaatamata edasi, sest ta näeb enda eksistentsi mõtteks lugude jutustamist. Kirjutamine toob tema ellu helgemaid värve ja muudab selle meeldivamaks paigaks. [1]

Muidugi ei saa Kingist rääkides mainimata jätta mitmeid-mitmeid adaptsioone, mis on tema lugudest tehtud. On tõsi, et suur osa tema tuntusest tuleneb tänu filmimaailma kaasabile. Juba tema esimesest romaanist ,,Carrie" on tehtud edukas filmiversioon, mis aitas palju kaasa tema järgmiste raamatute müügile. Eks üks märksõna, kui rääkida Kingi loomingust olegi filmilikkus, sest paljuski, mis ta kirjutab, läheb üsna ruttu sarja- või filmiväntamiseks. Kuigi ebaõnnestunud adaptsioonide number on suur, siis on ka väga häid näiteid, nimetades siin vaid ,,Rohelist miili" (1999), ,,Shawshanki lunastust" (1994) ja ,,Hiilgust" (1980). Kuulduste kohaselt tahetakse ka Tumeda Torni saagat filmiekraanile tuua.

King on pärjatud arvukate auhindadega, millesse kuuluvad nii Bram Stokeri, Hugo ja O. Henry nimelised auhinnad, kui ka Maailma Fantaasia ja Britannia Fantaasia auhinnad [5].

2010-ndatel on King kirjanikuna jätkuvalt viljakas, andes pea iga aasta ühe raamatu. Viimaste aastate suursündmusteks on kujunenud Tumeda torni kaheksanda (lisa-)raamatu ilmumine ja ,,Hiilguse" järje lettidele jõudmine, mis jälgib neljakümnendatesse jõudnud Danny Torance'i tegemisi.

Kasutatud kirjandus:

[1] - King, Stephen. 2002. On Writing: A Memoir of the Craft. New York: Pocket Books.

[2] - Top 10 Stephen King Novels

[3] - Winter, Douglas E. 1984. Stephen King: The Art of Darkness. New York: New American Library.

[4] - King, Stephen. 2012. Danse Macabre. London: Hodder & Stoughton.

[5] - www.StephenKing.com

[6] - King, Stephen. 1979. Night Shift. New York: Signet Books.

[7] - Russell, Sharon A. 1996. Stephen King: A Critical Companion. Westport: Greenwood Press.

[8] - Srengell, H. 2006. Dissecting Stephen King: From the Gothic to Literary Naturalism. Madison: University of Wisconsin Press.

Augustikuu pildimäng

Suvi hakkab vaikselt lõpule jõudma, ilmad kisuvad jahedamaks ning Reaktori toimetus suundub kosmosesse.

Seekord on lugejatel ülesandeks ära arvata pildil olevate laevade nimed ning filmid/sarjad kust nad pärit. Iga õige laeva + filmi äraarvamine annab ühe punkti ning kokku on võimalik korjata 5 punkti. Vaid kosmoselaeva või filmi äraarvamine annab pool punkti. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Vastata saab kuni 25. septembrini.

Kõikide vähemalt ühe punkti saanute vahel läheb loosi Bruce Sterlingu enda allkirjaga "Skismaatriks +".

Juulikuus andsid õigeid vastuseid neli isikut. Kõigile viiele vastas korrektselt vaid üks neist. George R.R. Martini Jää ja tule laulu kolmanda raamatu teine osa "A Storm of Swords: Blood and Gold" läheb Andreasele.

Õiged vastused olid:

1) Firefly

2) A game of Thrones

3) Masters of Horror

4) Stargate

5) Wiedźmin (The Hexer/The Witcher)

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Ulmkonnakroonika, august 2013

Eesti ulmetähed

Mart Kalvet on muusik, laulusõnade autor, tõlkija ja kolumnist. Ulmefännidele on Mart peamiselt tuntud kui Lovecrafti ja müstika fänn ning mitmete ulmeromaanide tõlkija, kes on ka ise avaldanud Laur Krafti pseudonüümi all ulmejutte, millest üks, "Ultima Cthule", võitis 2009. aastal Eesti ulmeauhinna Stalker lühijutupreemia.

1. Mida praegu loed?

Peamiselt teadusuudiseid, uimastipoliitika-kajastusi ja ajaviiteks cracked.com-i. Äsja lõpetasin Publiuse poleemika- ja aimekogumiku "Cannabis Papers -- a citizen's guide to cannabinoids"; MTÜ Ravikanep juhatuse liikmena pean end pidevalt täiendama, et uusimate käsitluste ja arengutega kursis olla. Ilukirjandust satub viimasel ajal vähem ette; viimati lugesin Terry Pratchetti "Snuffi" ja alustasin Pratchetti ja Baxteri koostööromaani "The Long Earth". Hulk asju on pooleli ja ootab võimalust taas mulle pihku pugeda -- nagu pastiikogumik "Cthulhu 2000", mille sain lavkraftiaana-korüfeelt Silver Säralt, Urmas Vadi mõnusalt totter "Tagasi Eestisse" või Philip José Farmeri pastoraalse Riverworldi-sarja teine jagu "The Fabulous Riverboat". Clarke'i "2001" ja "2010" lugesin hiljuti esimest korda läbi; mõtlen, et peaks järjed ka ette võtma, aga kuidagi on jäänud võtmata. Ja vahel on tuju parandamiseks hea üle lugeda vanu lemmikuid -- R. A. Wilsoni "Schrödingeri kassi" triloogia, näiteks. Või füüsikanobelisti memuaaripõimik ""Surely You're Joking, Mr. Feynman!": Adventures of a Curious Character", mis alati muigama ja mõtlema paneb.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Igasugused asjad, muu hulgas see, kui autoril on midagi öelda, aga ta ei alahinda lugejate arusaamisvõimet ega kirjuta seda ütlemist otse lahti. Väga meeldib, kui autor põimib oma töösse viiteid ja vihjeid teiste, tema jaoks oluliste autorite töödele ja kultuurifenomenidele -- selliseid, mis võimaldavad iseendale tunnustavalt õlale patsutada, kui läbi hammustad.

Omadused, mis kiiresti eemale peletavad, on kehv või puine keelekasutus, kirjavead ja see, kui autori ideoloogilise agenda edastamise vajadus hakkab narratiivi varjutama. Charles Strossi "Kollane lumi" on selles mõttes hea tükk, et paneb küll kaasa mõtlema, aga jätab siiski paljud küsimused mitmevalentseteks. "Lumes" võib kindlasti näha keelupoliitika kriitikat, aga see on vaid üks tahk jutust. Ja härra Agonistes tundub mulle leidlikult, ehkki veidi jämeda joonega visandatud antikangelane.

Loetletud -- ja muid -- puudujääke korvavad oskus alal hoida põnevust ja/või imetabast atmosfääri. Usun, et sellega on seletatav näiteks Lovecrafti nüüdismenu. Just kummastav atmosfäär aitab Philip K. Dicki sageli halavat tooni ja neurootilisi tegelasi taluda, nagu pidev narratiivne pinge aitab mööda vaadata Heinleini üleolevast moralismist ja trafaretselt üliinimlikest karakteritest.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Sa mõtled, millised ulmeautorid või -teosed mulle kõige rohkem meeldivad? Loodan, et kohtumine nendega seisab mul alles ees.

Lovecrafti pean, mõistagi, oluliseks, aga tõtt-öelda olen tema ainetel kirjutatud lugusid -- näiteks Strossi "The Colder War'i" -- tihtilugu nautinud rohkem kui vanameistrit ennast. Derek Swannsoni "Crash Gordon and the Mysteries of Kingsburg" ja Crash Gordoni "Nitt-Witt Ridge" on minu jaoks mõnes mõttes ületamatuteks mõnuromaanideks jäänud, aga paraku pole autor(id) ammu midagi uut kirjutanud. R. A. Wilsoni ja R. Shea nutikast ja vembukast triloogiast "Illuminatus!" ei kipu ma ka tüdima ning julgen seda alati soovitada ebatraditsioonilise ulme otsijaile. P. K. Dicki "Valise" ja selle n-ö järgede kohta võin sama öelda. Kadestan Neal Stephensoni ja Stephen Kingi oskust peaaegu kõigest kütkestavalt kirjutada.

Nüüd sai autoreid/raamatuid küll rohkem kui kolm, aga nii raske on valida. Kindlasti tuleb varsti meelde mõni, keda/mida oleksin pidanud kindlasti mainima...

Larp "Hiline Lõikus 4" (4-5 oktoober 2013)

Ilmselt poleks keegi asjaosalistest veel paar aastat tagasi uskunud, et nad hakkavad planeerima ja läbi viima mitte ainult enda, vaid ka vastastele kuuluva Asula rahvaste salajast rännet teadaolevast territooriumist välja lõunasse, läbi suurte mürgilaamade.

Ometigi olid nüüdseks kõik ettevalmistused tehtud selleks viimaseks rändeks, sammuks tundmatusse, eemale Linnade ja nende sadistliku Lõikuse küüsist. Ägeva ja Gäru Asulad olid tühjad ning maha olid jäänud vaid paari Linnade informaatorite surnukehad.

Asulate rahvas oli juba jõudnud ilma suuremate vahejuhtumiteta Poldiküla depoosse, et seal istuda mürgilaamade läbimiseks soomustatud rongi, mida vedas Poldiküla au ja uhkus kärujaan Täheke. Vanadelt kaartidelt oli leitud ka punkt kuhu raudtee välja võis jõuda ning mis kõigi arvestuste kohaselt juba mürgivaba pidi olema.

Kuid keegi pidi sinna punkti jõudma enne rongitäit võrdlemisi kaitsetuid inimesi. Uut kärujaani ei olnud kuskilt võtta, niiet Poldiküla poolt klopsiti kokku mõned sõiduvahendid, mille eluiga ei pruukinud küll pikk olla, kuid piisav, et läbi teha retke Poldiküla lähedusest rongi sihtpunkti.

On veel vaja teha ettevalmistusi masinate paremaks kaitseks mürgi vastu, kuid aeg hakkab otsa saama. Niivõrd suur rahvaste liikumine ei ole märkamata jäänud röövgruppidele, ning võib arvata, et ka mitte Linnade üksustele.

Treiler< /a>

Rohkem infot leiab lingilt< br />

Ulmikute kogunemised

Tallinna Ulmehuviliste kogunemine toimus seekord Indrek Hargla Viimsi häärberis 19 august vastu riigipüha. Ulmikuid oli kohal kuskil 30 ringis (seehulgas üllatuskülalistena ka Jüri ja Ene Kallas saaremaalt). Grilliti ohtralt liha, mekiti mitmesuguseid karastavaid jooke, imetleti Indreku fotokunsti, tehti mitmesuguseid julgustükke ning lobiseti eluohtlikus koguses ulmekirjandusest.

Tartu ulmehuviliste teise reede kogunemine leidis ebatüüpiliselt aset Kohvik Sparglis. Uue koha tingis asjaolu, et Klubi80 oli oma endistes ruumides töö lõpetanud. Istuti peamiselt väliterassil ning kohal oli kümmekond inimest (sh Belials ja Eva, kellelt sai osta uusi fantaasia raamatuid). Üldises plaanis läks üritus korda hoolimata mõningatest probleemidest toidu tellimise ja segadusest arvetega. Kas aga ka järgmine kuu kokkusaamine taas Sparglis toimub on veel vara öelda. Nii privaatsust kui lahtiolekuaega võiks siiski toimumiskohal pisut rohkem olla kui viimati.

Animatsuri

Sel aastal 20-22. septembris Tartus toimuv Animatsuri peaks ilmselt pakkuma huvi ka ulmesõpradele, kuna seal leiab aset Maniakkide Tänava juhendamisel "Lugude jutustamise ja kirjapaneku" töötuba. Täpsemalt õpetavad.Eesti ulmeromaanide ning -lühijuttude autor Agur Karukäpp, alias Maniakkide Tänav, ja internetipõhise ulmeajakirja "Reaktor" toimetaja Joel Jans

õpetavad, kuidas panna oma peas keerlev seiklusjutt paberile. Mis tehnikaid kasutada, kust saada inspiratsiooni, mida kirjutamisel vältida ja mida eelistada, et lõpuks tekst ka pildikeelde tõlkida ja et valmiks üks tõsiseltvõetav manga.

Järgneb Sander Tulki töötuba "Manga koostamine ja joonistamine", kus kogenud mangategija Sander Tulk õpetab ja näitab, kuidas valmib mangategemise visuaalne pool ja kuidas esimesel päeval kirjutatud lood teha mangaks. Kuidas karaktereid ja taustasid joonistada, kuidas kujutada stseene ja nad mangale kohaselt loogiliselt ruudustikku paigutada.

PS: Antud 2-päevasest töötoast osavõtmine eeldab, et teed läbi mõlema päeva töötoad. Ainult ühest töötoast kahjuks osa võtta ei saa.

Töötubade info asub muidu siin

Üleüldine festivali ajakava ilmub tasapisi siia

Asukoha leidmise osas aitab järgnev link

Katkend romaanist «Süvahavva»

Tegemist on katkendiga romaanist, mis ilmub Varrakus 12. september. Kaane kujundaja on Mari Kaljuste ja foto autor Kaupo Kikkas.

Lothar von Risebetter,

Süvahavva, juuni 1943

Süsimust sõiduauto veeres mööda kruusateed Süvahavva talu poole. Auto oli BMW 326, üks viieteistkümnest tuhandest, mis sõja eel Münchenis ehitati, enne kui autoehitus seal lõpetati ning tehas mootorrataste ja lennukimootorite peale üle läks. Auto oli hommikul pestud ning päike säras peegelpuhtalt kerelt vastu. Oli ilus vaikne suvepäev, sõda oli kusagil kaugel eemal, mitte siin, Põlvamaal, ühes Kolmanda Reichi imepisikeses osakeses.

Autos istus kolm inimest - kaks meest ja üks naine. Üks mees kandis Wehrmachti mundrit, ta oli hauptmani aukraadis ja tema nimi oli Lothar von Risebetter. Ta istus tagaistmel ning tema kõrval oli ranges hallis kostüümis naisterahvas. Hallis tsiviilülikonnas noorem mees oli rooli taga, ent see polnud tema igapäevane töö. Õigupoolest oleks eeskirjade järgi pidanud neil autojuht kaasas olema, aga mees ja naine ei teinud paljusid asju eeskirjade järgi.

Tsiviilrõivas mees ja naine olid Gestapo ohvitserid ja määratud kaastöölisteks asutusse, mille lühinimetus oli Ahnenerbe ja ametlik nimetus Forschungs- und Lehrgemeinschaft das Ahnenerbe ehk rahvuspärandi uurimise ja õpetamise ühing. Sisuliselt oli see teadusinstituut, mille oli 1935. aastal asutanud Heinrich Himmler, et uurida aaria rassi ajalugu ja kultuuripärandit. Ahnenerbe pidi üle maailma otsima tõendusi aaria rassi muistsest suurusest - kuidas see oli iidsetel aegadel maailma valitsenud ja pannud aluse kogu tänapäeva euroopalikule kultuurile ja teadusele. Ahnenerbel oli mitmeid väiksemaid allüksusi ning üks neist kandis nime Ueberprüfung der sogenannten Geheimwissenschaften (nõndanimetatud salateaduste uurimine). See mees ja naine töötasidki selles üksuses, mida Reichsführer Himmler isiklikult väga oluliseks pidas. Iidsetel aegadel olid germaanlased tundnud mitmeid salajasi kunste, mis on hiljem ära unustatud ja kaotsi läinud, ning mida on hakatud väljamõeldisteks ja rahvaluuleks pidama. Aga mees ja naine ei töötanud Volkserzählung, Märchen und Sagenkunde ehk ,,vendade Grimmide" osakonnas, nagu seda rahvapärimuse, muinasjuttude ja muistendite allüksust irvitavalt nimetati.

Nemad olid Ahnenerbe loodusteaduste direktoraadis ja tegelesid tõsiste, reaalsete ja oluliste asjadega. Aasta tagasi olid nad mõlemad Berliinist Tartusse kolinud, kus Gestapo peakorteris oli neile omaette kabinet eraldatud, ja nende uurimistoimikud kandsid pealkirju: Surmatagune koda Süvahavva, Valguse isanda legend, Wolfhard Weckendori vennaskond (Reval, 15. sajand), Nõidade suguvõsa ja Risebetterid. Praegu olid kõik need toimikud BMW pagasiruumis.

Üks Risebetter istus nüüd nende autos. See oli mees, kes oli pikka aega üritanud oma teadmisi riiklikult tähtsa informatsiooni kohta varjata, ent lõpuks oli ta üles leitud, sõna otseses mõttes kaitsekraavist välja tiritud ning Venemaalt Eestisse toodud.

Auto peatus mõnekümne meetri kaugusel Süvahavva talust. Nad vaatasid seda mõne hetke vaikides. Lothar von Risebetteri jaoks oli see noorpõlvemälestus. Gestapo agentide jaoks esmakordne kohtumine kohaga, mille peale nad võisid edu korral üles ehitada kogu oma karjääri ja kiire tõusu ametiredelil. Kui vaid kõik need vanad legendid ja pärimused peaksid

tõeks osutuma.

,,Und dieses Haus gehört zu Ihren Ländereien, Hauptmann Risebetter?" küsis naine hapult. Lothar von Risebetter noogutas. Süvahavva asus maa peal, mis oli kuulunud tema suguvõsale ja Lotharil olid selle talu ees omad kohustused. ,,Von Risebetter," vastas ta oma tiitlit rõhutades.

,,Gestapo hat Sie aus der Ostfront rausgeholt, vergessen Sie das nicht, Herr von Risebetter," ütles mees. Seegi oli tõsi. Gestapo oli ta siia toonud, ja ta oli tulnud, et täita oma kohust.

,,Es gibt nur drei solche Häuser in Europa. Sie wissen, für wie wichtig Berlin und Reichsführer sie halten," ütles naine. Oojaa, seda teadis Lothar väga hästi. Euroopas on ainult

kolm sellist maja ja too Himmler tahab kõik need enda kätte krabada.

Nad nägid, et talu väravale jooksis naine. Kahtlemata oli ta selle talu perenaine, tal oli lüpsipang vasakus käes ning ta tõstis käe silmade ette, et lähemalt näha, mis auto see tulnud

on. Kui ta inimesi nägi, siis ta võpatas, kuid jäi siiski väraval seisma ja ootama. Ta ei oleks tohtinud eriti kohkunud olla, sest Himmaste mõisas paikneva garnisoni sõdurid käisid ilmselt

sageli siit talust piima ja mune ostmas. Naise nimi oli Berta Kivioja, ta oli kolmekümne kolme aastane lesk. Tema abikaasa Erni oli venelaste hävituspataljon kaks aastat tagasi maha lasknud. Berta kasvatas Süvahavval kahte last, Annit ja Jaani. See kõik oli teada nii gestaapolastele kui ka Lotharile.

Lothar oli Bertast kümme aastat vanem. Kui ta Bertat viimati nägi, oli too vaid kaheksane, kuid vaevalt ta seda kohtumist enam mäletas. See oli olnud väga põgus kokkusaamine, kui Lotharile vilksamisi Bertat näidati. Lothar läks toona sõtta vene kommunismi vastu võitlema ja ,,tänutäheks" riigistas noor Eesti Vabariik tema mõisa.

,,Ich rede selbst mit dieser Frau. Machen Sie ihr keine Angst. Noch nicht," sõnas Lothar. Agendid noogutasid. Lothar pani vormimütsi pähe, tõmbas mundri sirgu, kohendas püstolikabuuri ning astus kindlal sammul Süvahavva talu poole.

,,Ich kann diese Ritter und Barone nicht ausstehen," lausus naisagent põlglikult mehele, kui Lothar maja poole astus. Nad nõjatusid vastu autot ja süütasid sigaretid. Loodetavasti ei hakka von Risebetter tolle naisega pikalt tseremoonitsema ja teeb talle teatavaks, et edaspidi on tema talu Ahnenerbe range järelvalve all ning Berta ise on määratud selle truuks kaastööliseks. Vastuhaku või mingisuguste petmiste avastamisel koheldakse teda nagu riigireeturit.

Lothar seisatas Berta ees, tõstis käe kõrva äärde ning lõi kannad kokku. ,,Hauptmann Lothar von Risebetter," teatas ta. Ning lisas eesti keeles: ,,Kas ma räägin proua Berta Kivioja?"

Berta oli jahmunud. Ta taganes paar sammu ja vaatas ehmunult Lotharile otsa. Naine nägi välja vanem, kui ta tegelikult oli. Kaks viimast aastat olid teda kümne aasta võrra vanemaks teinud. Aga muidugi teadis ta Risebetteri nime ning tal oli põhjust kohkuda. Samuti polnud tal mitte mingit põhjust Lotharit usaldada.

,,Jah, mina olen Berta," ütles ta väga vaikselt.

,,Meil on aeg vähe. Need inimesed teavad teie maja kohta."

,,Härra ohvitser räägib eesti keelt?"

,,Ma olnud eesti keel unustanud. Vead teen. Aga mida ma ei unusta, on minu kohusetunne ja tänu."

,,Mida härra ohvitser nüüd ometi räägib?" Oh, muidugi Berta teeskles, ta pidi seda tegema ja see oli õige, teisiti poleks ta tohtinudki. Ent aega oli neil tõesti vähe.

,,Te teate mina," sõnas Lothar. ,,Mina olen siin sündinud, siin mõisas. Nemad on Gestapo," ta osutas silmadega üle õla auto poole, ,,viivad teid ära, piinama, nemad teavad Surmatagune koda."

,,Mida see ometi tähendab?"

,,Mina olen sõber, mina kaitsen teid. Kas teil on relv?"

,,Taevas halasta!" hüüatas Berta. ,,Minul, mis relv minul on? Üksik naine, mehed kõik sõjas, ei tohi ju olla kellegil relva kodus."

,,Kas on või ei ole?" küsis Lothar tungivalt. Ärevus tema toonis ja silmavaates mõjusid Bertale veenvalt. Ta noogutas kõhklevalt ja ta silmad lipsasid korraks pange peale. Lothar

vaatas ja nägi, et selle põhjas oli püstol.

,,Kas lapsed on..."

,,Keldris. Ma viisin nad kohe keldrisse, kui auto paistma hakkas."

,,Hea. Siis te teate, mis on nüüd ainus võimalus."

Berta kõhkles veel, ta nägu tõmbus pingule ja silmade ümber tekkisid tumedad ringid, aga siis ta noogutas. Lothar pöördus ja tõmbas Bertat kaasa. Nad läksid gestaapolaste poole tagasi. Nood nõjatusid endiselt autole, sigaretid käes, ja ootasid neid.

,,Minul üks palve on," sõnas Lothar hästi vaikselt. ,,Väga tähtis palve. Mina olen aadel, kui teie mõistate, mina ei tohi naisterahva vastu..."

,,Ma mõistan," sosistas Berta.

,,Mina tänan teid väga," ütles Lothar ja hüüdis agentide poole. ,,Alles gut!" Nad astusid veel paar sammu lähemale.

Berta oli kiirem. Ta haaras parema käega pangest püstoli ja tulistas naisagenti. Kui Lothar oleks hakanud agentidele lähenedes kabuuri sõrmitsema, oleks võinud see vaenlase tähelepanu äratada. Bertat ja tema lüpsikut ei osanud nad muidugi karta. Ent ka gestaapolane oli kiire. Samal hetkel, kui Berta tulistas, oli ta jõudnud pintsakuääre kõrvale lükata ja püstoli haarata. Lothari lask tabas meest otsaette. Berta tulistas uuesti, esimese lasu oli naisagent saanud vasakusse õlga, teine tabas kaela. Lothar ja Berta vaatasid, kuidas mõlemad gestaapolased auto ette maha varisesid ja siis tulistasid nad veel korra igaks juhuks ühe lasu südamesse. Gestaapolased olid vaenlased ja ehkki neid ei saanud enam päris inimesteks pidada, ei pidanud nemadki piinlema. Berta hingeldas raskelt ja püstol kukkus tal käest. Lothar korjas selle üles.

,,Nendesugused tulevad kunagi uuesti. Nad tulevad alati," ütles ta.

,,Ma tean."

,,Nemad ei tohi kunagi teada, mis maja see on."

,,Kuni minu sugu siin elab, ei saa nad kunagi teada."

,,Me kaotame see sõda idas. Venelane tuleb tagasi. Inglased ja ameeriklased ei tunne oma tõeline vaenlane, nad müüvad teie riik venelastele maha. Aga kunagi, mina luban, saab ka venelane võidetud. Siis tuleb Risebetter siia tagasi. Seni teie olege tugev."

,,Ma olen," sosistas Berta.

,,Ma ütlen, et me sattusime vene paraütistide kätte," lausus Lothar. ,,Meid rünnati metsas." Ta andis püstoli Bertale tagasi. Berta noogutas, ta sai aru.

,,Kuhu ma lasen?" küsis ta.

Lothar muigas. ,,Ma pean veel lapsi saama. Et keegi seda maja kaitseb."

Berta astus paar sammu eemale ja tulistas Lotharit paremasse jalga.

Hambaid piinava valu käes kramplikult risti surudes suutis Lothar sõita BMWga paar kilomeetrit metsa vahele. Berta oli ta haava kinni sidunud, ent kuul pidi sisse jääma. Ta ajas auto kraavi, liipas tee peale ning tulistas seda niikaua, kuni auto plahvatas. Minutiga oli Gestapo toimikutest saanud põlev tolm. Kaks inimest, kes olid nuhkinud Süvahavva saladuse

järele, olid söestunud skeletid. Lothar vajus kruusateele maha. Seda plahvatust kuuldakse, talle tullakse järele, pannakse hospitali, teda kuulatakse üle ja võib-olla heidetakse vangikongi.

Aga vähemalt täna on ta täitnud oma kohust.

***

Juhan Tuvike

Värravi vallamaja, juuli 2012

Vallavanem Juhan Tuvikesel ei olnud mingit põhjust riigipolitsei agentidesse kuidagi lugupidavalt või usaldusega suhtuda. Rotid on rotid, ükskõik millist korda nad ka ei teeniks. Nende kahega oli Juhan esmakordselt kokku puutunud siis, kui nad siia valda tulid ja temalt Teele kohta andmeid nõudsid. Seda nimetati koostööks. Mängu juurde kuulus ka natuke ähvardamist. Riigipolitseile oli teatavaks saanud, et vallavalitsus oli lasteaia lõpupeoks tellinud tordi külanaiselt, kes oli vallavanema vanatädi õetütar, seega oli tegu ilmselge korruptsioonijuhtumiga. Mis sest, et too naisterahvas oli vallas juba aastakümneid kõigile torte teinud. Juhanit oli toona tund aega praetud, et ta Teele kohta kõik ära räägiks ja lõpuks nõuti talt ranget vaikimist. Tasapisi oli ta muidugi aru saanud, et tordilooga teda keegi paragrahvi otsa ei tõmba, sest tema ja külanaise sugulusside oli liiga kauge. Samas oli ta ka mõistnud, et need agendid töötavad mingi salajase osakonna heaks, kes kontrollib paranormaalseid signaale ja kasutab selgeltnägijaid asitõendite hankimiseks. Ametlikult seda osakonda olemas ei ole ja kõige rohkem kardavad nad, kui nende ,,tööst" midagi avalikuks tuleb. Nii et ehkki tal nende jätiste vastu mingit austust ei olnud, osutusid nad korraga Juhanile kasulikuks. Ta oli siiski vallavanem, tal oli Tallinnas parteiliinis mingeid sidemeid ja nii oligi ta vahepeal üht-teist välja nuhkinud. Nimelt et selle ,,holistilise regressiooni komissariaadi" kohal ripub terav kirves; juba pikemat aega ei ole nad ühegi tõsiseltvõetava selgeltnägijaga lagedale tulnud ning kuna tulemusi pole, siis ähvardavat osakonda sulgemisoht. Seega vajavad nad kiiresti ,,midagi", mis nende olemasolu vajadust õigustaks.

Kui nüüd nende must BMW vallamaja akna taga peatus, vajus Juhan mugavamalt tugitooli ning manas ette oma kõige salakavalama ja üleolevama naeratuse. Ka tema oskab inimesi grillida, eriti veel siis, kui tal midagi tagataskus on.

,,Te soovisite koostööd teha?" ütles meesagent kohe, kui nad sisse astusid, ja Juhan noogutas neile armulikult.

,,Koostööd ikka. Ikka teeme koostööd, kus me siis muidu saame? Meil ongi juba pikaajaline ja kuulsusrikas koostöö, eks ole."

,,Mis tähendab kuulsusrikas?" uuris naisagent. Nad istusid.

Juhan ootas veidi. ,,Noh, selles mõttes, et eks küla peal patratakse igasuguseid jutte, et kuidas Teelet siin miski auto vahest kuhugi ära viis ja..." Juhan rääkis aeglaselt, ta märkas, kuidas agendid vahetasid omavahel halvasti varjatud rahutuid pilke. ,,Külavärk, eks ole. Jutud ikka levivad, keegi paneb midagi tähele ja räägib edasi. Ja siis leitakse Teele-mutt surnult, nii et mine sa tea, mida inimesed nüüd patravad."

,,Mida te tahate öelda?" küsis meesagent. ,,Mida nad siis patravad?"

,,Noh, et äkki sai midagi salajast teada ja siis koksati maha."

,,See on täielik väljamõeldis!" pahvatas meesagent.

,,Oh, muidugi on!" nõustus Juhan. ,,Aga kus sa kuulujuttudele kätt ette paned."

,,Kas te sellepärast helistasitegi?" nõudis naine. ,,Ma sain aru, et signaal puudutas mingit arvutit?"

,,Mul oleks vaja abi ühe arvuti lahtimuukimisel, jah. Selle sisu võiks teile ka huvi pakkuda."

,,Räägime täpsemalt, palun."

,,Te ikka saite aru, et ma ütlesin abi. Ja võib-olla on kellelgi ka minu abi vaja. Et neid kuulujutte natuke maha suruda? Mis? Noh, et ei satuks mõnda sopalehte need jutud, mis?"

Agendid vahetasid pika pilgu. Juhanile tundus, nagu nad oleksid teineteisele silmadega noogutanud. ,,Mis arvuti see on?" küsis naine siis.

Juhan kummardus üle laua neile lähemale ja tasandas häält. ,,Kuidas teile meeldiks, kui oleks võimalik surnutega rääkida?"

,,Surnutega rääkida?" päris mees.

,,Seda on proovitud. Ei tööta," sõnas naine.

,,Äkki mõnikord töötab? Ühes kindlas majas?"

,,Kas siis töötab või ei tööta?"

,,Kõigepealt me teeme diili," sõnas Juhan äkki. ,,Mina saan arvuti, teie muugite selle lahti, infost tuleb üks koopia mulle ja kõik edasised sammud me kooskõlastame. Samal ajal tagan mina, et teie susserdamistest siin vallas jutud laiali ei lähe ja kui keegi mingeid lollusi plätrab, siis vallavanem paneb tal suu lukku."

Jälle vahetasid agendid paljutähendava pilgu. ,,Mida me kooskõlastame?" küsis naine.

,,Teele võib-olla rääkis teile... Surmatagusest kojast?" küsis Juhan aeglaselt.

,,Ta sonis midagi," kostis mees. ,,Me kontrollisime. Ainult kuulujutud."

,,Muinasjutud. Fakte ei ole," lisas naine.

,,Oh, muidugi fakte ei ole," irvitas Juhan. ,,Sest on inimesi, kes hoolitsevad, et fakte ei oleks. Neli inimest, kes hajutavad jutte, ja üks inimene, Andrus, kes elas Surmataguses kojas,

majas, kuhu surnud saavad tagasi tulla."

,,Nii. Ja see arvuti?"

,,Arvutis on info selle kohta, mis ja kuidas seal majas tegelikult toimus."

,,Ja mis toimus tegelikult?"

,,Juba mitusada aastat. Ikka seesama. On head vaimud ja on kurjad vaimud - mõnikord saab nendega ühendust. Ja see annab suure võimu. Surnud teavad saladusi."

Naisagent üritas küll virilalt muiata, ent Juhan sai aru, et nad on huvitatud. ,,See arvuti oli siis tolle Andruse oma?" küsis mees.

,,Ta sai selle kellegi käest välismaalt. Rohkem ta ei öelnud."

,,Ja kus see praegu on?"

,,Kindlas kohas. Kas meil on diil?"

Taas vahetasid agendid imeliku pilgu. ,,Me võime ju lasta spetsialistidel korra pilgu peale visata," arvas siis mees.

,,Suurepärane!" hüüatas Juhan. ,,Sellist koostööd peaks ju lausa tähistama?" Ta hüppas toolilt püsti ja marssis seinakapi juurde, tõmbas uksed lahti ning tõstis lauale suure ja uhke tordi. ,,Teete suu natuke magusaks, mis?"

****

Jutt: Kirsipuu valvur (Krafinna)

Marjad on peaaegu märkamatud. Kirsi jumalik mustjaspunane küps värvus rohelisel taustal võiks ju paremini silma hakata? mõtles Kert, kui sasis põõsaspuu okstest ühe vasakusse kätte ning üritas paremaga tumepunaseid marju noppida. Töö ei edenenud: esiteks oli kirsse sel aastal vähe ja teiseks, nad olid mattunud lehtede vahele. Kolmandaks, kirsse tuli korjata ükshaaval, ja poetada nad eraldi anumatesse, väikestesse, just selleks puhuks meisterdatud napakestesse.

Lopsakas kirsipuu kasvas ühe vana talu lähedal, mõned meetrid põhja poole majast, millest olid järel vaid seinad. Veel kümme aastat ja läinud on nemadki. Seda talukohta jäävad tähistama vundament, poolkuivanud sirelipõõsad, vanad kidurad antoonovkad ja kirsipuu. Oma mustjaspunaste marjadega.

***

Kert avastas selle vana ja inimeste silme eest varjatud kirsipuu alles kolm aastat tagasi. Juhuslikult. Teel pealinnast jumalast mahajäetud asulatesse, kuhu ta pidi viima ilmavalgust (kiibid plastikust karbis klõbisesid sõbralikult tee konaruste taktis), ei olnud ta kunagi kohanud kedagi. Isegi puid ja põõsaid on vähevõitu. Loomulikult.

Kert ei mäletanud ka oma lapsepõlvest ei puid ega põõsaid. Ometi olid need selvas olemas. Räägiti ka koertest, kassidest, lindudest, jänestest, oravatest ja muudestki loomadest - kuidas kodud ja selvad olid nendega täidetud, kuidas kitsed tulid koduõuele uudistama ning paremat ninaesist otsima, kuidas kassid püüdsid tuvisid... Vanemad inimesed rääkisid. Need kohad, mis imekombel olid säilitanud osakese faunast ja floorast, kuulutati looduskaitsealadeks. Linnast linna või väiksemasse asulasse pääses vaid mööda selvasihte või teid, mida ei saanud enam nimetada teeks, pigem teekohti meenutavateks laiadeks radadeks - ühendusteedeks, mida sai läbida vaid teatud sorti sõiduvahenditega.

Tühermaal ellujäänud loomad viidi poolsuletud tsoonidesse, tekitati kunstlikult elukeskkondi.

Oma ringsõitudel maailmas oli Kert näinud paljusid loomi, näinud spetsiaalselt nende jaoks loodud tingimustes. Seal hoiti isegi kasse ja koeri - neid inimeste vanemaid sõpru, kui uskuda vanaemade lugusid. Kuid ometi siin, jumalatest ja inimestest mahajäetud kohas, kolme tee ristis, pealinnast ligi 200 kilomeetri kaugusel, oli Kert peaaegu alla ajanud väikese koera.

Koer jalutas keset teed ning ei teinud märkamagi mööda teed lähenevat roomikut. Kert tõmbas signaalnööri alla pikemaks ajaks kui tavaliselt, aga koer pööras vaid pead. Roomiku mõtlikult üle vaadanud, lentsis loom tasapisi teeveerde. Aeglaselt ja vaevaliselt, nagu teeks iga samm talle valu. Kert sai vaevu pidama. Signaali heli kaikus veel õhus. Sõidukist välja astudes ei märganud ta enam koera, ilmselt oli loomake end puude varju vedanud. Selle mõne sekundiga, mil ta auto kallal kohmitses ja välja sai? See ei tundunud Kerdile kuigi loogiline.

Mees vaatas otsivalt ringi. Ta oli roomiku seisma saanud sirelite juures. Õitsemisaeg oli ammu läbi, aga sirelid suutsid siiski avaldada oma suuruse ja võimsusega Kerdile muljet. Ja läbi tihedate sirelite paistis maja kontuur. Koera polnud endiselt kusagil. Kert tahtis just roomikusse istuda, kui märkas teda silmanurgast. Loom astus iseteadvalt, aga kuidagi kummaliselt, aeg-ajalt peatudes ja esimese käpaga justkui õhku kombates. Kuigi Kert polnud loomult kuigi uudishimulik, otsustas ta siiski uurida, ega koerake ometi viga ei saanud. Ja lõppeks, näha looma lähemalt keset tühermaad või selvat oli haruldane privileeg, mis saab osaks vaid vähestele.

Sirelitest paar meetrit vasakul paistis teekoht. Võimalik teekoht, sest nüüdseks kasvas seal vaid meetrikõrgune umbrohi. Kert kahlas mööda metsistunud teerada maja poole.

Kert astus maa-alale, mis oli kunagi olnud hoov. Vana maja seinal rippus hobuserõngas. Kert vilistas mõttes. Ta oli sattunud kaks sajandit vana maja peale! Selliseid kohtab haruharva. Enam ammu ei olnud ju hobuseid vabapidamisel, enam ammu ei ehitata palkidest maju. Suuri metsi enam ei ole ning keegi ei raiska puitu majade ehitamiseks. Puudest toodetakse kütust ning nende koored on väärtuslikud. Alumised pooled kõlbavad süüa - muidugi kui osata neid õigesti keeta - ja ülejäänud koore osad on tehnikas kasutusel. Mida nendega täpselt ette võetakse, ei olnud laiemalt teada.

Koer jäi seisma, justkui Kerti oodates. Ta lasi inimese endast paari meetri kaugusele ning pööras pead. Kert märkas kerge ehmatusega, et loomal polnud silmi, ainult mustad augud valgete kulmupuhmaste all. Koer tõstis nina ning nuhutas. Ninanööp justkui liikus paremalt vasakule. Kuidas? jõudis Kert mõelda, enne kui koer liigutas. Ettevaatlikult, aga kiiresti, kiiremini kui Kert jõudis oma lause lõpuni mõelda, oli väike, musta hatuse kasukaga pime koer Kerti juures. Rehmas käpaga. Rehmas teist korda. Ja asus teele. Kuhu iganes ta teel oli.

Kert tunnistas väikest silmitut koerakest, kehitas õlgu ning järgnes talle. Koer liikus tõesti kiiresti. Kui Kert oli jõudnud maja tagumise servani, polnud teda enam kusagil. Oli kirsipuu ja punased, mustjaspunased suured marjad. Kert oli valmis olnud milleks iganes, aga mitte selleks. Kirsid! Ema oli tema kümnendal sünnipäeval kinkinud kolm kirssi. Kolm imemaitsvat kirssi, punast ja mahlast. Kirsipuud kasvasid selvas ja vanade majade lähedal, kasvasid seal, kuhu ükski inimene naljalt ei satu... enam. Vanu maju enam ei olnud ja selvad olid muutunud ohtlikuks, olid kaitse all. Nii kõneldi tänaval, nii kõneldi virtuaalis. Vanamemm rääkis, et sel ajal, kui tema noor oli, oli lubatud selvasse minna, et korjata seeni, maasikaid ja mustikaid. Seeni, maasikaid ja mustikaid... Nüüd müüdi neid suurhallides ühekaupa, igaüks neist hingehinda väärt. Mälestus kirssidest jäi Kerti hinge. Hiljem, kui ta rikkamaks sai, oli ta läbi sõitnud maailma eri nurgad, ostnud maasikaid ja mustikaid kümnete kaupa, ja teisi eksootilisi vilju, näiteks murakaid ja aprikoose, banaaniviile ja apelsinilõike. Ta oli ostnud ka kirsse. Aga mitte kusagilt ei leidnud selliseid kirsse, nagu ema tol päeval pojale kinkis - tumepunaseid ja magusaid. Selliseid, nagu tema ees seisval kirsipuul.

***

Õhtu hakkas jõudma. Punane päike veeres vana maja korstnast sisse ning jäi ootele. Justkui bumerangiga üles visatud kuu valgus muutus õhtu edenedes järjest eredamaks. Tundus nagu oleks suuremahulise kopsuga taevaisa elavat tuld väsimatult suuremaks puhunud.

Kert oli jõudnud talu juurde liiga hilja. Mitmesugused asjatoimetused hoidsid teda keskuses, aga siia ta lihtsalt pidi jõudma. Kolm aastat järjest 7. kuu 13. kuupäeval . Seda, miks ei varieerinud ta kuupäevi, ei osanud ta endale seletada. Miks mitte 15.-l või 16.-l või hoopiski 14? Ikka ja alati samal päeval. Päeval, mil ta oli kohanud silmitut koera.

Koera polnud ta enam kordagi näinud pärast seda tähendusrikast kohtumist. Jah, Kert oli luusinud mööda aeda, uidanud mööda ümbrust, isegi maja uksest sisse vaadanud. Koerast ei kippu ega kõppu.

Punane õhtuvalgus muutus aina intensiivsemaks ning kirsid selle võrra nähtamatumaks. Kuid anumad ootasid täitmist, kirsid korjamist. Kert noppis puult justkui hüvastijätuks veel ühe marja, ja hetke kõhelnud, pistis selle suhu. Magushapu plahvatus suukoopas pani mehe mõnust silmi kissitama. Siis pakkis ta karbid kokku, pani seljakoti selga ning, heitnud veel ühe pilgu kirsipuule, hakkas astuma roomiku suunas. Paari sammu pärast tundus talle, et midagi oli seekord teisiti. Midagi, mida ta silmanurgast märkas just siis, kui pööras puule selja. Kert pööras pead ja märkas, et punane valgusjoon läbi kirsipuu lehtede osutas väiksele künkale. Küngas ei eristunud muust maastikust päevasel ajal, alles punane õhtuvalgus märkis ta ära kui koha, kus kasvasid valged ja mustad lilled. Kert ei olnud seda mustvalget küngast kirsipuu all kunagi õieti tähele pannud, nii palju tegemist oli tal marjade korjamisega.

Künkast eraldus koerakuju, muutus tahkemaks ning liputas saba. Nõrgalt, aga siiski. Koerake vaatas Kerti oma silmitu näoga. Mees sirutas käe kõhklevalt välja ja hüüdis tasa: "Kutsu-kutsu!" Loomake astus vaevaliselt ja saba liputades Kerdi poole. Künkast tõusnud koeravaim näis sõbralik.

Veel palju aastaid hiljem mõtles mees koerale ja kirsipuule. Hirmul ei olnud seal kohta. Õud tuli hiljem.

Koer astus ja astus, jõudis Kerdini ning pistis nina otse ta avatud pihkude vahele, pistis läbi ja astus edasi, nagu ei näekski meest... Kert vaatas koerale järele. Ja ei suutnud hüüatust maha suruda.

Pealtnäha 20-30aastane naine seisis paar meetrit eemal Kerdist ja vaatas kirsipuud, vaatas hauda. Mehe kohalolu ei häirinud teda karvavõrdki. Tundus, et naine ei ole isegi teadlik Kerdist. Koerake astus edasi ning, jõudnud naiseni, limpsas tal keelega üle parema käe sõrmede. Naine võttis vasaku käega paremast ja otsekui silitas seda, silitas niimoodi, et näis silitavat ka koera pead.

Naine astus sammu Kerti suunas. Taibanud, et teda ootab taaskord "läbiminek", astus Kert delikaatselt paar sammu kõrvale. Aeg tundus nihkuvat, ühes sellega ka reaalsusetunne.

Naine astus, koerake truult kõrval kirsipuu juurde, toetus kandadele ning vaatas küngast. Vaatas hauda. Jah, hauda... Mitte kusagil mujal ei kasvanud mustad ja valged lilled koos, pealegi veel tähekujuliselt. Lilli istutatakse tavaliselt eesmärgiga, näiteks tähistamaks mingit olulist kohta. Või hauda. Tähte polnud kerge ära tunda, aga vaieldamatult oli see seal olemas. Koer seisis naise kõrval, nõjatus kergelt vastu inimese jalga. Ja jälle näis naine paitavat koera.

"Liisu-kutsu, homme läheme me ära. Läheme päriselt ära, aga sina pead siia jääma. Ole tubli kuts, valva mu kirsipuud. Valva, ja kirsipuu valvab ka sind," rääkis ta vaikselt, justkui omaette. Koer keeras pea viltu ja kuulatas. Kert nägi, et koer sai kõigest aru. Kas just sõnadest, küll aga sellest, mida temast taheti. "Valva puud ja oota meid Oota mind... ma tulen tagasi. Ma luban sulle," ütles naine ja pani käe künkale. Käsi vajus kergelt allapoole lillede tasapinda. "Seal peab olema hauapind," arvas Kert.

"Sa tunned mu ju ikka ära, eks, kutsa?" küsis naine koeralt, millele koer lehvitas vastuseks sabaga. "Ma lõhnan ju ikka samamoodi, nii 10 kui ka 100 aasta pärast. Valva mu kirsipuud. Ja kui ma ei tule, tuleb keegi teine, kes sind ikka armastab..." Viimaste sõnade kuulmiseks pidi Kert tugevasti kõrvu kikitama, kuid õhtu hakul kerkinud tuul kandis eemale viimased sõnad. Kert nägi, kuidas naise nägu tõmbus hetkeks grimassi.

Naine tõusis ja astus veidi hauast eemale, kätega kirsipuu oksi eemale lükates. Mõned neist haardusid naise juustesse ja justkui sikutasid neid. Koerake vaatas naist, limpsas ta käsi ning püüdis hüpata naise najale. Ja hüppas naisest läbi.

Naine eemaldus ja koer jäi talle järgi vaatama. Kert oli justkui kahe tule vahel. Ühelt poolt pidi ta minema, sest tühermaa muutub öö tulles ohtlikuks, teiselt poolt tahtis minna koos naisega, kes tundus talle õõvastavalt tuttav. Pealegi tahtis ta vaadata koera, vaadata ja jälgida iga tema liigutust. Mis sest et kummitus, aga ikkagi koer!

Loomake lahendas olukorra. Kui naine oli kadumas maja uksest sisse, istus ta künkale ja haihtus aegamööda alt üles, justkui neelanuks teda maapind, pilk suunatud maja uksele. Kert jälgis looma niikaua, kuni koerast oli järel vaid õrn uduvine, ning astus siis kärme sammuga maja poole. Trepil viivitas ta veidi ning avas kõhklevalt ukse.

Kohviaroom tõusis pannkookide kõrvalt nagu joovastav neste. Kööki seatud laud oli kaetud laudlinaga, millele oli korralikult asetatud taldrikuvirn, noad-kahvlid nende kõrvale. Pannkookidega taldrik näis justkui kaunistavat väikest lauda ning läbipaistev kohvikann tundus aupaklik. Avatud moosipurgist aimdus kirsilõhna. Õhus oli tunda laupäeva hommikut. Ometi oli ju õhtu... Kert vaatas avatud uksest igaks juhuks välja. Õhtu mis õhtu, aga toas oli hommik...

Kerti kõrvad täitusid laste joovastushüüetega. 8- ja 9-aastane hiivasid end taburettidele. Unesoenguga vanem meesterahvas istus laua taga ning uuris ajalehte.

"Mitte midagi, mitte kunagi mitte midagi," ütles ta ja pani ohates lehe kõrvale. "Võiks ju arvata, et selle aja peale on nad midagi teada saanud."

"Üks asi on teadmine, teine kirjutamine," vastas laua ligi astunud naine. Seesama, keda Kert oli näinud kirsipuu all.

"Aga ikkagi, uuriv ajakirjandus võiks ju midagi uurida," õiendas vanem meesterahvas. "Uurivad nad sul jah," vastas naine, ning asus kohvi välja kallama. Lapsed küünitasid tassidega käed naise poole. Tassidele olid maalitud suurelt maalitud L ja M.

"Teile ka kohvi?" uuris ta.

"Jaaa!" kõlas põnnide ühisvastus. Seepeale astus naine külmiku juurde ning võttis piima. Laste tassid said täis piimaga kohvi. Üks osa kohvi ja viis osa piima ning natuke kuumust mikrolaineahjust. Vanem mees võttis veel kord ajalehe kätte, lappas natuke, ja leides huvitava koha, süvenes kirjasõnasse.

"Näed, siin kirjutatakse, et alles täna evakueeriti presidendi perekond," ühmas ta, "me ei olegi siis nii hiljaks jäänud."

"Ei ole, ei ole," rahustas naine. "Kohad ootavad meid, kõik on kokku räägitud." Ta pühkis silmanurgast vargsi pisara ja pani lastele pannkoogid taldrikule. Ning tõstis moosipurgi nende juurde.

"Mis sa nüüd vesistad, me tuleme ju tagasi, kui oht on möödas," sõnas vanem mees kulmu kortsutades.

"Seda jah, aga kuidagi raske on," ütles naine. Ta toetas käed vastu lauda ja vaatas, kuidas lapsed söövad. Seejärel ta pööras pead ja vaatas ta otse Kerdile otsa. Aeg ronis vakladena tema silmakoobastes, juuksed olid peast välja langenud ning naise asemel vaatas teda hauast välja roninud, mädanenud ihuga naine, kelle räbaldunud riided katsid vaevalt ta häbedust. Laste asemel istusid toolidel väikesed luukered ning vana mehe käte vahel oli tühjus.

Kert tundis, kuidas süda tõmbub kokku, kätesse tekivad nähtamatud hantlid ning kananahk veereb varvasteni. "Ta näeb mind," mõtles Kert paanikas ja taganes uksest välja. Naine astus järele, "Oota," hüüdis ta.

Kerti pakkudena tunduvad jalad hakkasid nagu iseenesest jooksma. Kert lidus läbi paksu umbrohu endale teed rajades roomikusse, justkui oleks tal tondid kannul, ja käivitas masina nii närviliselt, et esimese hooga suri roomik välja. Kert tõmbas uuesti ning läinud ta oligi. Mälestusega kirsipuust, koerast ja hommikust, õhtust ning äkitselt kogetud õõvast.

Kert ei tulnud kirsse korjama ei sel ega teisel aastal. Kolmandal aastal kohtus ta tuttava naisega. Ta ei kartnud enam. Kirsipuu valvur ja kirsipuu ootasid ju korjajat. Selleks ajaks teadis Kert täpselt, kust kohast ta seda naist teadis. Vanaema albumist. Seal seisis pruunide pikkade juuste, veidi kandilise lõuaga keskmist kasvu naine, ning tema ees lapsed. 8- ja 9-aastane. Kõrvalpildil aga korjas vana mees puult kirsse ja väikest kasvu säravate silmadega koer seisis ta kõrval, otsekui jälgides mehe iga liigutust.

Tõlkejutt: Putka (Bruce Sterling)

I

Fabrikaator oli inetu, lärmakas ja tuleohtlik ning see haises. Borislav oli selle hankinud naabruskonna laste jaoks.

Ühel lumisel hommikul lõikas ta, tööriided ja pikk mantel seljas ning karvamüts peas, müriseva mootorsaega augu oma putka seina. Seejärel paigaldas ta sinna kleeplindi ja kirjaklambrite abil fabrikaatori.

Naabruskonna lapsed said sellest kohe teada. Tema uus ettevõte kujunes väga populaarseks.

Fabrikaator tegi 3D-arvutimudelitest väikesi plastiklelusid. Nädal pärast tootmist pudenesid fabrikaatorist tulnud roppodavad lelud sõna otseses mõttes põrmuks. Toodetud mänguasjad lihtsalt lagunesid vahajaks mittemürgiseks aineks, mida nooremad lapsed närima kippusid.

Borislav oli mõistagi arvanud, et mänguasjade lühike eluiga võib lapsi nende ostmisest eemale peletada. Tegelikult läks täpselt vastupidi. See polnud puudus, vaid muutis lelud erilisteks. Igal päeval pärast koolitundide lõppu kogunes Borislavi rohelise putka ümber vaimustunud lastekamp. Nende käpikuis käed ladusid plekiselt helisevaid taskuraha-münte. Siis nad juubeldasid, tülitsesid ja mõnikord isegi lõid üksteist säravate fabrikaatorikaartide pärast.

Õnnelik laps pistis fabrikaatorikaardi (mida kaunistas mingi võlts klantspilt mänguasjast) fabrikaatori pilusse. Pingelise ja äärmiselt erutava hetke järel, mida täitsid susin, sädemevihm ning hais, väljutas fabrikaator röhatuse saatel endast äsjavalatud dinosauruse, nuku või mängu-tuletõrjuja.

Rahva kogunemine tõmbas alati täiendavalt rahvast ligi. Krudiseva lumega kaetud tänaval jalutavad täiskasvanud võtsid hoogu maha ja heitsid pilgu rohketele ahvatlustele Borislavi akende taga. Järgnesid emotsiooniostud. Võib-olla jalgpallisall. Või pabertaskurätikute pakk.

Taas oli ta end ärikonkurentsis teistest ette rebinud, ainus fabrikaatoriga putka linnas.

Fabrikaator näitas teda kogenud tänavakauplejana. Jah, kindlasti tähendas see midagi, et need riiakad lapsed ostsid nii innukalt mänguasju, mis lagunesid ja pudenesid põrmuks. Iga putka oli valmis ta äriprojekti veelgi ulatuslikumalt kordama. Närimimiskummiliistakud. okolaadipulk. Odav, ,,viimase-minuti" viinapudel. Sädelev suveniir-võtmehoidja, mida turistid kunagi nagunii millekski ei kasuta. Sellised asjad olid putkapidajate jaoks elulise tähtsusega kaubad.

Need värvilised plastikkaardid 3D-mudelitega... Kaartidel oli potentsiaali. Vanemad lapsed olid juba hakanud kaarte koguma - mitte kaartide tehtud mänguasju, vaid kaarte endid.

Ja nüüd, just sellel päeval, olles võtnud sisse oma tavalise koha tänavakabiinis nurgelisest klaasist seinte varjus, oli Borislav astunud järgmise loogilise sammu. Ta pakkus lastele üliklantsitud ja ülehinnatud kollektsioonikaarte, mis ei teinud mänguasju ega saanudki neid teha. Ja kindlasti peitus siin loogika - olid ju lapsed selle ärimudeli järele hullud. Ta oli müünud neid sadade kaupa.

Lapsed, nagu lapsed ikka, polnud just sularahaga üle koormatud. Nende raha kättesaamine polnud ta tegelik eesmärk. Tähtsaim, mille lapsed ta putkasse tõid ja vääramatult talle andma pidid, oli tulevik. Väike energiapahvak, millega nad tänava täitsid, oli märk millestki suuremast otse silmapiiril. Ta ei teadnud veel õiget sõna selle kohta, ent ta võis tunda seda tulemas, samal viisil, nagu valutav jalg andis talle märku lähenevast äikesetormist.

Tulevik võis tuua mehele raha. Ent raha ei päästnud iial tulevikuta meest.

II

Hobusenäoga dr Grootjansil oli sinine tablettkübar ja jäik talvemantel, mis ilmselt peatanuks ka püssitule. Tal oli käes suur Euroopa päritolu ostlemisdetektor.

Tema ametliku giidi kohuseid täitis Ace, mis oli üllatav, sest Ace'i näol oli tegu kohaliku gängsteriga. ,,Proua," ütles Ace talle, ,,see siin on parim putka linnas. Boots on meie putkanovaator. Bootsil on fabrikaator! Tal on isegi purskkaev!"

Dr Grootjans pildistas hoolikalt purskkaevu vasktoru ja plastikust basseini ning ühekordseks kasutamiseks mõeldud pabertopse. ,,Kas mu giid nimetas sind äsja Bootsiks? Boots nagu jalanõud?"

,,Kõik kutsuvad mind nii."

Dr Grootjans patsutas oma tõlkekuularit ja näis rahul olevat. ,,See purskkaev töötab sul kütuseelemendi heitveega."

Borislav hõõrus oma vuntse. ,,Kui ma siia oma putka ehitasin, polnud siin veevärki."

Dr Grootjans valis välja paari sukkpükse ja hõljutas nende kohal oma digitaalset detektorit. Ta pildistas roostes polte, mis kinnitasid putkat aukliku tänava külge. Putka teravatipuline katus pakkus talle erilist huvi. Inimesed kohtusid tihti oma sõprade ja armsamatega Borislavi putka juures, sest selle kohal kõrguvat satelliiditaldrikut oli lihtne märgata. Tänu oma värvitud vineeralusele ja uhkeldavale vasejuppidest ääristusele olnuks see taldrik paslik isegi minaretile paigutamiseks.

,,Palun proovige seda ilusat kaelakeed, proua! Tehtud andeka kunstniku poolt, kes elab siinsamas tänaval. Väga kuulus. Kunstipärane. Väärtuslik. Rahvuslikus stiilis. Käsitsi tehtud!"

,,Aitäh, ma proovin seda. Teie putka on kena näide kohalikest väike- ja mikroettevõtetest. Pean palju andmeid koguma parlamendikomitee põhjaliku uurimuse jaoks."

Borislav ulatas talle kähku teki. Ace kraamis lagedale kilekoti ja hakkas seda täitma okolaadipulkade, linikute, käsitsi kootud sokkide, vestide ja nurgeliste peakatetega talupoegi kujutavate nukkude ning ususõjale õhutavate propagandistlike eemaldatavate tätoveeringutega. ,,Tal on nii hea valik, proua! Nii ebatavalised kaubad!"

Borislav kummardus läbi oma kassaluugi, köitmas dr Grootjansi tähelepanu, kuna Ace viimase kotte täis toppis. ,,Proua, ma ei taha oma tagasihoidliku kohaliku toodanguga kiidelda... Sest seda, mida ma müün, müün ma tänu rahvale! Mõistate, kallis proua doktor, igal esemel, mida meie koloriitne kohalik elanikkond ihaldab, on jutustada üks rahvajutt..."

Dr Grootjans kergitas kulme ja tema tablettkübar kerkis ühes kulmudega. ,,Te ütlesite ,,rahvajutt"?"

,,Jah, see on rahva kommertspoeesia! Ilmuvad välja kindlad tooted... need liiguvad läbi mu putka... ma esitlen neid klientidele nii meeldivalt, kui ma suudan... Ja siis inimesed kas ostavad neid või lihtsalt ei osta!"

Dr Grootjans avas vilunult kolmanda ostukoti. ,,Kõigi teie kaupade täpne kataloog pakuks mu uurimiskomiteele suurt huvi."

Borislav pani mütsi pähe.

Dr Grootjans jätkas tema kiusamist. ,,Ma vajan teie kaupade täielikku ja digitaliseeritud nimekirja. Tööfaili, mis sisaldab kõike teie poes leiduvat. Teie viimase viie aasta äridokumendid oleksid kohalike tarbimistavade uurimisel suureks abiks."

Borislav vahtis oma tihedalt kaupa täistopitud riiuleid. ,,Te mõtlete, et soovite nimekirja kõigest, mida ma siin müün? Kes küll selle koostamiseks aega leiaks?"

,,See on lihtne! Kindlasti olete kuulnud Euroopa Ühendatud Kaupade Kodeerimise Süsteemist." Dr Grootjans pistis ostlemisdetektori oma kanvaast käekotti, millel ilutses impeeriumi sümbol - kolmkümmend viis kuldset tähte laienevas spiraalis. ,,Mul on siin nutitrükivärviga kirjapandud broüür, see näitab teksti teie kohalikus keeles. Jah, siin see on: ,,EÜKKS-i regulatoorse adaptsiooni protseduuride osaline tutvustus"."

Borislav keeldus tema hoogsalt vilkuvast nutitrükiseadmest. ,,Oh jah, jutud selle elektrilise vöötkoodijama kohta liiguvad! Need teie ilusad raadioidentifikatsioonikleepsud! Jah, jah, olen kindel, et ostlemisdetektoritega rikastele välismaalastele on need head küll!"

,,Härra, kui te selle elektroonilise jälgimissüsteemi hoolikalt paigaldate, võimaldab see teil kõigi oma kaupade kohta reaalajas täielikku arvet pidada. Sel juhul teaksite te täpselt, mis müüb ja mis mitte. Te võiksite kogu oma kaubavoo täielikult optimeerida, vähendada raiskamist, maksimeerida oma kasumi ja teha teene keskkonnale tarbimist vähendades."

Borislav vaatas teda üksisilmi. ,,Te olete seda kõnet ka varem pidanud, kui ma ei eksi?"

,,Muidugi olen! See on kriitilise tähtsusega poliitiline küsimus! Kaasaegne Asjade-Internet kinnitab kaupade ehtsust, vähendab kaupade riknemise määra ja kiirendab turvalist piirideülest kohalevedu!"

,,Kuulake mind, proua doktor! Teie kena raamatupidamine ei aita mind, kui ma ei tunne inimeste hinge! Mul on väike putka! Nende suurte ja ühenäoliste kaubanduskeskustega ei hakka ma kunagi konkureerima! Kui teid huvitavad sellised asjad, siis minge ja ostelge oma viietärnihotellis!"

Dr Grootjans langetas oma suure käekoti ja tema karmid näojooned pehmenesid vaguraks ilmeks. ,,Ma ei taha vägivaldselt muuta teie omapäraseid kohalikke väärtushinnanguid... Muidugi austame me täielikult teie kultuurilist omapära... Aga see, kui teie valitsev reiim liituks täielikult Euroopa protseduuridega, annaks palju silmaga nähtavat kasu."

,,Ah et ,,minu reiim"? Heh!" Borislav lõi oma jalutuskepiga vastu putka õõnsalt kõmisevat põrandat. ,,See loll reiim ajas kõik valitsuse arvutid pange! Võin lisada, et sellega kaasnes ka meie rahvusvaluuta krahh! Need sulid ei saaks teie suurepärase süsteemiga ka tuhande aasta jooksul hakkama!"

,,Pikem debatt sel teemal oleks väga huvitav!" Dr Grootjans jäi lootusrikkalt ootama, ent tema pettumuseks sellist debatti ei järgnenud. ,,Aeg kiirustab tagant," ütles ta Borislavile viimaks. ,,Võin ma tõstatada täieliku omandamise teema?"

Borislav kehitas õlgu. ,,Ma ei vaidle kunagi daamide ega maksevõimeliste klientidega. Lihtsalt öelge mulle, mida te tahate."

Dr Grootjans raius oma sätendava detektoriga õhku. ,,See teisaldatav varjualune mahuks saatkonna veokisse."

,,Kas te tahate öelda, et te soovite osta kogu mu putka?"

,,Jah, praegu ma pakun seda võimalust."

,,Milline skandaal! Müüa oma putka teile! Rahvas ei andestaks mulle iialgi!"

,,Putkad on vaid ajutised ehitised. Ma näen, et teie äri edeneb. Miks mitte avada alalist jaemüügipoodi? Hakake otsast peale uutes ja stabiilsemates tingimustes. Siis te näete, kui lihtne võib olla regulatiivne adoptsioon!"

Ace kõigutas raskelt täislaotud ostukotti käest kätte. ,,Proua, olge mõistlik! Ilma selle putkata poleks see tänav enam üldse see!"

,,Teil näib olevat tõsiseid raskusi inventuuriga. Nii et ma maksan teie poes sisalduvate kaupade eest ettemaksu. Siis," pöördus ta Ace'i poole, ,,palkan ma teid inventuuri nõustajaks. Iga ese peab olema tähistatud kindla nimega, selle hind peab olema kindlaks määratud ja see peab saama kataloogi kantud. Nii ruttu kui võimalik. Palun."

***

Borislav elas koos oma emaga kohaliku kortermaja keldrikorrusel. See säästis ta vigast jalga ronimise vaevast. Kui ta korteriuksest sisse lonkas, lakkis ema sõrmeküüsi, endal lokirullid peas ja jalad jalavanni kihisevas pesuvees.

Borislav hingas sisse äsjavalminud hautise lõhna, pani siis oma jalutuskepi kõrvale ja istus plastiktooli. ,,Kallis ema, taevas teab, et me oleme oma elus halbu aegu näinud."

,,Vaene poiss, sa jõudsid täna hilja koju! Mis vaevab su südant?"

,,Ema, ma müüsin just kogu oma kaubavaru maha! Kõik, mis putkas oli! Kõik müüdud, ühekorraga! Lisaks veel kõva raha eest!" Borislav küünitas oma pika mantli taskusse. ,,Nii head kauplemispäeva pole mul veel kunagi varem olnud!"

,,Tõesti?"

,,Jah! See on fantastiline! Kõik tänu Ace'ile - ta tõi kohale selle kasuliku Euroopa idioodi, kes terve ettevõtte ära ostis! Vaata, ma hoidsin alles vaid ühe erilise asja, spetsiaalselt sinu jaoks."

Ema kergitas oma kaelakee külge kinnitatud prille. ,,Kas need on uued fabrikaatorikaardid?"

,,Ei, ema. Neil suveniir-mängukaartidel on kõigi su lemmikute Mehhiko seebikastaaride pildid. Originaalkaardid, ümbrisest välja võtmata! Ehtsas tsellofaanümbrises!"

Ta ema hingas oma tulipunastele sõrmeküüntele, julgemata kingitust puudutadagi. ,,Tsellofaan! Su isa oleks nii uhke!"

,,Sul läheb neid kaarte varsti vaja, ema. Pühakute päev on tulekul. Korraldame suure bridimängupeo ja kutsume kõik su sõbrannad külla. Kolme Kassi poisid hoolitsevad toitlustuse eest! Sina ei pea sõrmegi liigutama!"

Ema ripsmetuiga värvitud ilmad läksid pärani. ,,Kas me saame seda endale lubada?"

,,Mul on kõik juba korraldatud! Rääkisin Kolme Kassi bossi Mirkoga ja palkasin selle ta veidra homost naisevenna, et see tolle tühja korteri ülemisel korrusel peo jaoks korda sätiks. Tead küll, see korter, kus see maffiakutt ennast maha laskis ja mida keegi üürida ei taha. Kui su vanatüdrukud näevad, kuidas me selle koha üles oleme vuntsinud, lähevad jutud liikvele. Varsti on meil seal uued üürnikud!"

,,Mu poeg, sa lased tõesti kummitava korteri korda teha?"

Borislav vahetas talvesaapad villaste toatuhvlite vastu. ,,Täpselt nii, ema. Paneme selle tondi meile raha teenima."

,,Aga seal kummitab."

,,Enam mitte. Nüüdsest hakkame seda kohta kutsuma... mis see prantsuskeelne sõna oligi, mida ta kasutas? - me hakkame seda kutsuma ,,ateljeeks"!"

,,"Ateljeeks"! Tõsiselt? Mu süda kohe täitsa puperdab!"

Borislav valas emale tubli sortsu tema lemmikdigestiivi.

,,Ema, need uudised võivad paista ootamatud, ent ma olen sündmuste sellist käiku ette aimanud. Äri on paremaks läinud. Tõeline elu tõeliste inimeste jaoks siin maailmas muutub. Meiesuguste inimeste jaoks!" Borislav valas tassi oma lemmikjogurtit ääreni täis. ,,Need peened välismaalased ei saa isegi aru, mida inimesed siin tänapäeval teevad!"

,,Ma ei saa neist meeste poliitikajuttudest aru."

,,Ma näen seda nende nägudest. Ma tean, mida inimesed tahavad. Rahvas... tahab uut elu."

Ema tõusis veidi tudisedes tugitoolist. ,,Ma panen sulle hautise sooja. Kell on juba nii palju."

,,Kuula mind, ema. Ära karda seda, mida ma ütlen. Ma luban sulle midagi. Sa sured siidlinade vahel. Seda see tähendab. Seda ma sulle ütlen. Sinu surivoodil saab olema kena preester, õli ja püha vesi - täpselt, nagu sa alati tahtnud oled. Ja su hauale püstitatakse suur graniidist hauakivi suurte kuldtähtedega."

Kui Borislav hautist sõi, hakkas ta ema rõõmust nutma.

***

Pärast õhtusöögi lõppu eiras Borislav oma ema tavalist näägutamist tema poissmeheseisuse kallal. Ta lonkas kohalikku spordifännide baari, et seal korralikult juua. Borislav ei joonud enam eriti palju, sest putka skaneeris tema füüsilist seisundit alati, kui ta selles istus. Putka kiudplaatidest seinad peitsid endas odavat ülijuhtivat vooluringi. Vooluringi magnetism voogas läbi ta keha, projekteerides ta luud ja koed läptopiekraanile. Siis võrdles skänner tema keha seisundit eelmiste päevade salvestustega ja köhis endast välja meditsiinilise aruande.

See masin oli mingi haigla poolt kasutatud uhke meditsiiniskänneri odav piraatkoopia. Tehnoloogia levitamine oli tekitanud mõningaid raskusi, ent pärast riikliku tervishoiusüsteemi kokkuvarisemist pidid inimesed mõned asjad endi kätesse võtma. Borislavi tervise ülevaade rõõmu ei valmistanud. Tema peamistes arterites olid ateroomid. Tal olid väikesed neerukivid. Tema hammaste olukord vajas tähelepanu. Mis kõige hullem, maamiin oli sandistanud tema parema jala. Sääreluu oli vahepeal möödunud aastate jooksul kokku kasvanud, ent mitte korralikult. Vanast haavast allapoole jäävas jalaosas toimis vereringe kehvasti.

Ta keha vananes ja ekraanilt oli seda näha. Ehkki ta mõistis, et jääb järjest vanemaks, ei saanud ta selle vastu palju teha.

Kui joomisesse puutuv välja jätta. Borislav oli terve oma täiskasvanu-ea ohtralt kärakat tarbinud, ent ta organismis levivaid alkoholikahjustusi võis selgelt näha. Enesepettus selle silmaga nähtava fakti osas pannuks teda ennast vaid narrina tundma. Nii et neil päevil tarbis ta iga päev hoopis liitri jogurtit. Ka loodussõbralikes pakendites multivitamiini-mahlajoogid, Euroopa poolt heakskiidetud, litsentseeritud ja täielikult patenteeritud, mängisid ta menüüs olulist rolli. Ta suhtus neisse muutustesse tõredalt ja vastumeelselt, ent ekraanilt võis näha, et need parandasid ta tervislikku seisundit.

Nii et ülevas uimas mööda kesköiseid tänavaid lonkamise, taarumise ja tuigerdamisega oli lõpp. Kui välja jätta eripuhud. Nagu praegune.

Borislav heitis tuhmilt valgustatud Kodumaa Spordibaari saalile mõtliku pilgu. Siin võis näha palju tuttavaid nägusid, kellest enamik olid tema igapäevased kliendid. Mehed olid talveilma tõttu soojalt riides. Nende näod olid krobelised ja kortsus. Raseerimine ja pesemine polnud nende elus tähtsal kohal. Ka olid nad purjus.

Ent need mehed kandsid uusi, kergelt toonitud klaasidega prille. Neil olid kenad soengud. Mõni neist oli lasknud oma hambad kroonida. Rahvas hakkas jõukaks muutuma.

Ace istus oma lemmiklauas, valge kamiirsall kaelas, rätsepatööna valminud pintsak seljas ja moekas barett peas. Viis aastat tagasi oleks itaaliapäraselt rõivastunud Ace'i Koduma Spordibaaris selle eest kuninglik keretäis oodanud. Ent asjad olid muutunud.

Kepile toetuv Borislav sättis end rebenenud kattega tugitooli lameekraani all, millel võis näha Poola jalgpallimeeskonda Hollandi meeskonda lolliks tegemas.

,,Nii et sa, Ace, lasksid selle ära saata?"

Ace noogutas. ,,Nad kaaluvad, märgistavad ja analüüsivad seal saatkonnas iga sinu poolt müüdavat eset."

,,See vanamoor pole nii loll, kui ta välja näitab, tead küll."

,,Ma tean seda. Ent kui ta nägi seda juusturiivi, millega võib klaasi hakkida! Ja põrandavaha, mis ühtlasi kõlbab magustoiduks!" Ace tõmbas kohalikku konjakit kurku ja oleks peaaegu lämbunud. ,,Ja kolbaregulaatorit! Oh jumal küll!"

Borislav kortsutas kulmu. ,,See kolbaregulaator on suurepärane toode! See ravib pohmelli ära," Borislav nipsutas valjusti sõrmi, ,,lausa niimoodi."

Ettekandja kiirustas nende juurde. Tegu oli välismaa tüdrukuga, kes vaevu kohalikku keelt tönkas, ent viimasel ajal oli linna palju selliseid tüdrukuid kogunenud. Borislav osutas Ace'i joogile. ,,Veel üks selline, preilna, ja et need otsa ei lõppeks!"

,,See su kolbapigistaja on piinariist. See on imelik ja tobe. See pole isegi inimeste poolt tehtud."

,,Ja siis? Tähendab, et see vajab paremat nime ja brändi. Näiteks Craniette oleks hea brändinimi. Tootku seda roosavärvilisena. Kohrutatud lillepiltidega."

,,Naised ei pigistaks iial oma kolpasid selle hullu asjaga."

,,Oh, nad teeksid seda küll! Ei, mitte vanad naised Euroopast. Aga mõned teeksid. Sest ma olen näinud neid seda tegemas. Inimesed tahavad seda!"

,,Sa räägid kogu aeg sellest, ,,mida inimesed tahavad.""

,,Aga nii see ongi! Meie regionaalne konkurentsieelis! Siinsel rahval on turumajandusega väga eriline suhe." Borislavi jook saabus. Ta tühjendas oma pitsi.

,,Siinne rahvas," ütles ta, ,,on harjunud, et turud rikuvad nende elusid ja pööravad kõik pea peale. Sellepärast oleme me lõppkokkuvõttes need, kes loovad tänapäeva maailma kuumad trendid, kuna eurooplased püüavad meiega sammu pidada. Need inimesed siin, nad armastavad uusi mitteinimlikku päritolu tooteid!"

,,Dr Grootjans vahtis seda asja, nagu pärineks see Marsilt."

,,Ace, vabaturust on alati võimalik sotti saada, kui sa hakkad mõistma, kuidas see töötab. Kindlasti oled sa kuulnud ,,turu nähtamatust käest"."

Ace kummutas oma konjaki kurku ja näis umbusklik.

,,Nähtamatu käsi - mis annab meile selliseid tooteid nagu kolbapigistaja. Seda on tõesti kerge mõista."

,,Ei ole. Miks peaks mingi nähtamatu käsi inimeste kolpi pigistama?"

,,Sest see on otsingumootor! See kaevab uute võimaluste jaoks turuinfot välja. Mida suurem on turg, seda enam püüab ,,nähtamatu käsi" sellesse sekkuda, luues automaatselt uusi tooteid. Ja see peavalu-tablettide turg on üks maailma suurimaid turgusid!"

Ace sügas end oma kaenla alla peidetud kabuuri alt. ,,Kui suur see peavalu-maailmaturg siis on?"

,,See on tohutu! Iga esmatarbekaupade pood müüb valuvaigisteid. Väikesed, kaht või kolme tabletti sisaldavad ja kõvasti ülehinnatud pakid. Mis nende tablettide mõte on? Inimeste vajaduste ja soovide rahuldamine!"

,,Meeleheitel inimeste?"

,,Täpselt! Inimeste, kes vihkavad oma töökohta, kibestunud inimeste, kes vihkavad oma abikaasasid. Kannatustele on alati hiiglaslik turg." Borislav kummutas kiiresti järjekordse joogi. ,,Ma räägin täna õhtul liiga palju."

,,Boots, ma tahan, et sa minuga räägiksid. Ma tegin just rohkem raha vähema tööga, kui see mul pika aja jooksul on õnnestunud. Nüüd olen ma isegi välisriigi saatkonna palgal. See olukord muutub tõsiseks. Ma pean mõistma seda filosoofiat - kuidas nähtamatu käsi teeb reaalseid asju. Ma pean selles enne eurooplasi selgusele jõudma."

,,See on turu-otsingumootor Asjade Interneti jaoks."

Ace tõstis käe ja sirutas sõrmi. ,,Vaata, räägi mulle nii, et ma saaksin sellele käpa peale panna. Et oleks midagi, mida saaks pihta panna."

,,Ütleme, et sa tipid klaviatuuril kaks juhuslikku sõna, mistahes sõna. Kirjutad need kaks sõna Interneti otsingumootorisse. Mis siis juhtub?"

Ace keerutas oma pitsi käes. ,,Otsingumootor leiab millegi, selles võib kindel olla. Võib-olla millegi lolli, ent alati millegi."

,,Õige. Nüüd kujuta ette, et sa kirjutad otsingumootorisse kahe toote nimed. Oletame, et see püüab järjestada ja omavahel segada... langevarju ja kingapaari. Mida selline otsing sulle annab?"

Ace mõtles selle üle järele. ,,Ma mõistan seda. Sa saad kinga, millega on võimalik lennuk õhku lasta."

Borislav raputas pead. ,,Ei, ei. Vaata, see ongi su probleem. Sa oled väljapressija ja läbirääkija. Nii et kaubanduslikult sa mõelda ei oska."

,,Kuidas ma saan sellise masina üle kavaldada?"

,,Sa teed seda just praegu, Ace. Otsingumootoritel pole ideid ega filosoofiat. Nad ei mõtle kunagi. Vaid inimesed mõtlevad ja loovad ideesid. Otsingumootorid on programmeeritud vaid inimestele vajaliku teabe leidmiseks infot sõeluma. Seejärel nad lihtsalt ühendavad ja sobitavad informatsiooni ning paiskavad tulemused välja. Lõputult tulemusi. Neil tulemustel pole mingit tähtsust, kuni need inimestele neid vaja on. Ja... hei, tule siia, meile on süüa-juua vaja!"

Ettekandja tõi pudeli, pipardatud hapukapsast ja vintske leivapätsi. Ace vaatas puusi hööritades lahkuvat tüdrukut. ,,Siuke võiks mulle täitsa meeldida. Need iraagi tibid on kuumad."

Borislav toetas küünarnukid lauale ja rebis endale leivapätsi küljest suutäie. Ta valas oma pitsi veelkord täis, tühjendas selle ja jäi siis vaikselt istuma, kuna märjuke hakkas kiirelt mõjuma. Äkitselt tundis ta, et on juba piisavalt rääkinud.

Jutt polnud elu. Ta oli näinud tõelist elu. Ta tundis seda hästi. Esimest korda oli ta näinud seda noore poisina, kui kogu rahva elu pahupidi pöörati. Põgenikud, töötud, laostunud inimesed, kelle kogu säilinud vara mahtus kohvritesse ja kellele isegi plekkkruusidesse pandud pliiatsid olid tähtsaks algkapitaliks uue elu jaoks. Seejärel olid inimesed liikunud müügilaudade taha ja putkasse. ,,Üleminek," nagu nad sedasorti elu nimetasid. Nagu see kõik oleks pidanud neid mingisse konkreetsesse punkti välja viima.

Ülemineku ajal muutus maailm kõvasti. Elu muutus. Ent inimesed ei saavutanud iial normaalset elu mõne rikkama riigi definitsiooni järgi. Järgmise suure ,,ülemineku" käigus, 21. sajandi omas kaotas rahvas kõik vahepeal saavutatu.

Kui Borislav sandistatuna vahepeal puhkenud tapmiselt ja rüüstamiselt karguga tagasi komberdanud oli, laotas ta kõnniteele mati. Ta müüs inimestele saapaid. Inimesed vajasid tema saapaid ja seda isegi siseruumides, sest kütus torujuhtmetes oli otsa lõppenud ning rahvast ähvardas külmumissurm.

Järgnenud suvel oli ta endale auto hankinud. Alati, kui tal oli võimalik hankida diislit või biokütust, müüs ta kaupu otse oma pakiruumist. Ta lõi tänavail sidemeid. Siis hankis ta endale putka kõnniteel.

Isegi rikastes riikides olid tuled kustunud ja maanteed vaikusse mattunud. Taevas polnud ühtki reaktiivlennukit. See oli ränk Üleminek. Tsivilisatsioon oli haavatud.

Siis levis kogu maailmas epideemia. Majandussurutis oli halb, ent katku näol oli tegu tõelise Apokalüpsise Ratsanikuga. Katk haaras linna endasse. Katk muutis linna poriseks, juhuslikest tulekahjudest ja õudustäratavast vaikusest haaratud kohaks.

Borislav läks oma putkast külmuvasse laohoonevaresse, kus ellujäänud sorteerisid ja müüsid surnute isiklikke asju. Veel üks õudne talv. Nad põletasid mööblit, et sooja saada. Köhivad inimesed vahtisid hirmuga oma taskurätte. Seekord kummitas ka toidunappus, ühiskond kõikus näljahäda piiril. Hullud ajad.

Sellest eelmisest elust polnud tal järel midagi peale piltide. Segaduste ajal oli ta teinud tuhandeid fotosid. See aitas sisustada päevi, mil polnud teha midagi muud peale sahkerdamise, üksinduses kurvastamise või sillalt alla hüppamise - suunata lääts objektile ja vajutada nupule. Tal olid kõik need pildid alles, viimane kui üks. Igapäevased pildid erilistest aegadest. Ka temast endast erilisel kujul - noor, kõhetu, haavatud, näljane, põlevate silmadega.

Kuni inimene oli võimeline oma ühiskonna loomusest sotti saama, võis ta end sellele vastavalt kohandada. Ta võis olla korralik inimene, usaldusväärne ja sõnapidaja. Ent kui ühiskond ise oli muutunud elamiskõlbmatuks ja talumatuks, purunes ,,normaalsus" odava kipsmaskina. Tsivilisatsiooni maski all oli teine nägu: kannibal-lapse nägu.

Siis oli lugenud vaid lootus: tahe veel üks päev ja öö vastu pidada, tuksuva südame elutahe, tähtsam abstraktsetest mõistetest nagu edu või ebaõnnestumine. Reaalses elus oli elu ainus ,,reaalsus".

Rutiini puudumisel ja igapäevastes ohtudes ning kannatustes muutus hing suuremaks. Asjade algne loomus muutus. Nende väärtus kasvas ja nad muutusid inimhingele sama olulisteks kui pisarad või suudlused. Kuum vesi oli ime. Elektrivalgusega kaasnes juubeldushetk. Saapapaari omamine tähendas, et su jalad ei külmunud ega tõmbunud mustaks. Mees, kellel oli tualettpaberit, isolatsioonimaterjale või küünlaid, muutus rahva silmis kangelaseks.

Kui sa ulatasid naisele huulepulga, lõi ta kahvatu ja kõhnunud nägu särama. Ta värvis oma huuled tulipunaseks ja kui ta kõndis mööda pimedussemattunud tänavat, mõjus see samamoodi, nagu oleks ta valjusti karjunud ning laulnud.

Kui katk oli möödunud - tegu oli olnud gripiga, mis oli tõesti surmav, ent mitte sellises ulatuses, nagu sellega kaasnenud tuim meeleheide ühiskonnas - naeratas õnn neile, kes olid piisavalt vintsked, et korda maksma panna ja käske jagada. Borislav sel viisil edu ei saavutanud. Ta teadis väga hästi, kuidas sel viisil jõukaks saadi, ent käske jagata ta ei suutnud. Kunagi oli ta ise käskudele allunud. Need olid olnud käsud, millele ta poleks iial pidanud kuuletuma.

Nagu peatunud rong, mis lõginal taas liikuma hakkab, taaskäivitus tsivilisatsioon aeglaselt ja endale omaselt tühja lobaga koormatult. Tema nüüdne elu tsivilisatsiooni liikuvas rongis oli selle eelneva elu paroodia. Selle tulise, vahetu elu. Sel ajal oli ta isegi armunud olnud.

Nüüd elas ta oma putkas. Nüüdseks oli see päris kena putka. Ainult loll poleks headel aegadel elatise teenimisega hakkama saanud. Hoolas ja improviseeriv äritegevus tagas talle kasumi. Ta ostis üksteise järel ära kortereid vanas kortermajas, inetus ja ebapopulaarses, ent tugeva konstruktsiooni ning hea asukohaga hoones. Kui ta kunagi vanaks ja äritegemiseks liiga nõrgaks jääb, hakkab ta üüridest elama.

Jalgpallimeeskond suurel lameekraanil sai punkti. Püsikliendid hõiskasid ja peksid rusikatega vastu oma hapraid laudu. Borislav kergitas oma rasket pead ja baari seinad keerlesid ta silme ees, kui ta jälle täie teadvuse juurde tuli. Ta oli hakanud liiga kiiresti täis jääma ja pidi endal silma peal hoidma.

***

Hommikune ärkamine oli valus. Borislavi ema tõi talle kikivarvul müslit, jogurtit ja kohvi. Borislav leotas oma haiget jalga ema plastikust jalavannis, mis oli varasematel kordadel tihti ta kannatusi leevendanud ja hakkas lehitsema kollakaks tõmbuvate ning rabedate vanade ajalehtede pakki. Kunagises kunstiinimeste linnaosas oli palju lugeda armastatud ja nii võis pööningutelt tihti vanu ajalehti leida. Borislav ei lugenud iialgi iidseid ,,uudiseid", mis koosnesid valdavalt erinevate võimulolnud reiimide poolt heakskiidetud ametlikest valedest. Selle asemel otsis ta infot imelike asjade kohta, mida inimesed olid kunagi olulisteks pidanud.

Pudenevatel lehekülgedel kummitasid kolm suurt, kõikehõlmavat ja surnud nähtust: bensiinimootoriga autod, kino ning sigaretid. Autoga kaasnesid sajad objektid ja teenused-kütused, kolvid, summutid ja sädemesüütajad. Sigarettidel olid kiiskavad pakendid, nendega kaasnesid ka välgumihklid, portsigarid ja spetsiaalsed toosid, mis olid mõeldud vaid tuha jaoks. Mis puutub filmitähtedesse, siis nad juhtisid autosid ja suitsetasid sigarette.

Vanimad ajalehed olid päris fantastilised. Kõik need ajalehed oma trükitud ja paigaletardunud piltidega näisid aastakümnete pikkuse ajalõhe tagant tema poole karjuvat. Surnud asjad sõimasid, meelitasid ja häbistasid üksteist ning põrkusid üksteisega paberlehekülgedel. Nad veritsesid veeristes ja nutsid trükivärvi.

Need asjad olid veidrad ja ikkagi oli neid ihaldatud. Järjest julgemalt oma edasisi samme planeeriv Borislav valis välja teatud surnud asjad digitaalse kopeerimise ja elluäratamise jaoks. Ta taassuunas need ajutisse kaubavoogu. Näiteks õnnestus tal materjalide ja proportsioonide muutmise abil muuta nõukogudeaegne lauatelefon kergeks plastikust vihmamütsiks. Ta eksperimentide algset päritolu poleks keegi iialgi suutnud ära mõistatada. Erinevalt masintoodetud uutest kaupadest, mis ebainimliku külmusega tühje turunie täitsid, lõhnasid need elluäratatud tooted puhta inimlikkuse järele. Lihtne eesmärk. Lihtne iha.

Oli kord olnud aeg ilma Internetita. Ja ilma Asjade Internetita, sest mõistagi oli see vaid eelmisele järgnenud. Olid olnud vaid inimesed. Inimesed, kes tahtsid asju ja püüdsid panna teisi inimesi asju tahtma. Kapitalism, sotsialism ja kommunism ei lugenud kuigi palju. Need olid olnud vaid Internetita ajastu perioodid.

Selle päeva vaikne uurimistöö taastas Borislavi rõõmsa tuju. Järgmisel hommikul hakkas ta ema jälle kurtma minia puudumise üle. Borislav lahkus tööle.

Ta leidis oma putka nukralt paljaksriisutu ja tühjana, suure kirjaga ,,SULETUD" vihmalaigulisel aknal. Seinas, kust fabrikaator oli välja kistud, laiutas inetu auk. Selline ilmajäämine kõigist kaupadest täitis ta tugeva paanilise erutusega.

Borislav laskis sellel tundel hetkeks endast läbi voolata ja unustas siis hirmu. Tema putkat ümbritses endiselt sama naabruskond. Küll rahvas seda toidab. Oma elu pimedaimatel päevadel oli ta valinud putka jaoks suurepärase asukoha. Kunagi oli ta neile siin müünud räpaseid kartulikotti ja nemad olid kisanud kuivanud porgandite järele. See nüüdne elu oli kerge. See elu oli nagu hea nali.

Ta lonkas läbi biomeetrilise ukse ja pani tuled põlema.

Nüüd, sees olles, mõistis ta putka tõelist loomust. Putka oli kanal. See oli ajutine müügilaud lõputus kaupadevoos.

Putka oli tehtud kokkuliimitud saepuruplaatidest, selle ehitamisel oli kasutatud rohelisi ja kaasaegseid korduv-kasutatavaid materjale. Sellel olid õhupuhastajad, pakettaknad, väike krobeline akumulaator, head valgustid ja põrandaküttesüsteem. Samuti parooliga kaitstud sissetungi-vastane alarm. Seintes peitus meditsiiniskänner. Seinu kattis elurõõmsate nutitrükivärvis piltidega tapeet.

Nad olid võtnud ära ta mugava tooli ja kõigi 20. sajandi pophittide fantastilise kokteiliga täidetud muusikapleieri. Ta pidi need asendama. Selleks ei kulu tal palju aega.

Ta põlvitas paljale põrandale ja kleepis külmauhkavale augule seinas rüüstamisest päästetud kartongitüki. Äkki koputati valjusti ta aknale. See oli Mustlane Fleka, üks varustajatest.

Borislav tõusis ja astus välja, lukustades reflektoorselt ukse, sest tegu oli ju Flekaga. Fleka oli tema varustajatest kõige ebausaldusväärsem, sest tal puudus ajataju. Fleka võis teha, tuua või varastada peaaegu kõiki asju, ent kui sa vaid riskisid ta sõnapidamisele lootma jääda, meenus talle äkitselt mõne mustlasest nõo pulm ja ta kadus.

,,Kuulsin su heast õnnest, Boots," ütles Fleka laia naeratuse saatel. ,,Kas peremehel on uut kraami vaja?"

Borislav lõi kepiga tühja vaateakna pihta. ,,Täpselt nii, nagu sa näha võid."

Fleka libises käratult oma roostes auto pakiruumi juurde ja avas selle.

,,Mis iganes see on," ütles Borislav kohe, ,,on kohe näha, et see on liiga suur."

,,Anna mulle üks minut oma väärtuslikust graafikust, peremees," ütles Fleka. ,,Mu lahke vana sõber, su armas putka on nii tühi, aga ma ei toonud sulle ühtki kaupa, vaid hoopis tehase! Nii täiustatud! Nii uus!"

,,See asi, misiganes see on, ei ole uus."

,,Vaata, see on fabrikaator! Täpselt nagu see eelmine fabrikaator, mille ma sulle hankisin, aga suurem, ilusam ja palju parem! Hankisin selle oma nõolt!"

,,Ma pole eile sündinud, Fleka."

Fleka sehkendas oma auto tagaistme all ja kraamis välja näidise. See oli täidlane nukk, mis pidi kujutama Ameerika näitlejannat Marilyn Monroe'd. Nukk oli veel värvimata ja läikivmust.

Marilyn Monroe, keda kujutavad nukud müüsid filmitähtede omadest kõige paremini, oli tänu oma lainjale alusmütsile, sünnimärgile huulel ja esileküündivale rinnapaarile alati hõlpsasti äratuntav. Sajandi möödumine oli ta atraktiivsust vaevu kahandanud. Naisest oli kujunenud Betty Boopi moodi surematu joonisfiguur.

Peidetud pragu Marilyni esileküündiva büsti all plopsatas Fleka sõrmede survel. Musta Marilyni nuku sees oli väiksem Marilyni nukk, samuti süsimust, ent napimalt riides. Siis tuli veel väiksem ja siivutum Marilyn, seejärel veel väiksem ning lõpuks rohmakas väike Marilyn, kiiskavmust, paljas ja Borislavi pöidla suurune.

,,Kena kuulsuseteemaline kaubamärk," tunnistas Borislav. ,,Aga mis materjalist need on?" Tegu näis olevat musta portselaniga.

,,See pole vaha, nagu selles teises fabrikaatoris. See on süsi. Väikesed söeribad. See tuli koos masinaga."

Borislav tõmbas pöidlaküünega üle materjali kiudude. Must Marilyni-nukk oli sooneline nagu iidne grammofoniplaat. Kõik fabrikaatoritega toodetud asjad olid sellised: asju toodeti õhukesi ainekihte pihustades, mis seejärel pannkookideni üksteise otsa kuhjati. ,,,,Väikesed söeribad". Ma pole sellest varem kunagi kuulnud."

,,Ma räägin sulle seda, mis ma oma nõolt kuulsin. ,,Väikesed nanotorud, peen nanosüsi." Nii ta ütles." Fleka krabas ümmarguse Marilyni-nuku kätte nagu väravavaht jalgpalli ja tõstis käed pea kohale. Siis virutas ta nuku kogu oma sooniliste musklite jõuga vastu roostetanud autokatust. Killud lendasid.

,,Sa lõhkusid ta ära!"

,,See oli hoopis mu auto, mis katki läks," tõdes Fleka. ,,Tegin selle nuku tänu hommikul, Võrgust saadud vanade plaanide ja skaneeringute põhjal. Siis andsin selle oma vennapojale, ta on suur tugev poiss. Käskisin tal nuku ära lõhkuda. Ta lõhkus seda nukku lüües kangi ära."

Borislav võttis musta nuku jälle kätte, vaatas selle viimse praoni üle ja lõi seda kepiga. ,,Kas sa müüd neid nukke veel kellelegi, Fleka?"

,,Veel mitte."

,,Ma võin mõned võtta. Palju sa tahad?"

Fleka laiutas käsi. ,,Ma võin rohkem teha. Aga ma ei tea, kuidas neid väikesi söeribasid teha. Masina sees on juhend. Aga see on poola keeles. Ma vihkan juhendeid."

Borislav uuris fabrikaatorit. Masin paistis olevat suhteliselt lihtsa ehitusega: must kest, suur must lehter, pöörlev must plaat, must pihusti ja 3D-telje must ajam. ,,Miks see asi nii must on?"

,,See on ilus ja särav, kas pole? Terve see masin on tehtud väikestest söeribadest."

,,Su nõbu hankis sulle selle asja? Kus tootenimi on? Ja kus on seerianumber?"

,,Ma vannun, et ta ei vehkinud seda sisse! Vaata, see fabrikaator on koopia. See on teise, Varssavis asuva fabrikaatori piraatkoopia. Aga keegi ei tea, et see koopia on. Või kui nad ka teaksid, ei otsiks ükski võmm koopiaid sellest linnast siin, see on kindel."

Ülevoolavad kahtlused muutsid Borislavi sarkastiliseks. ,,Sa ütled, et see on fabrikaator, mis kopeerib fabrikaatoreid? See on fabrikaatori pealt fabrikeeritud fabrikaator, ütled sa, Fleka, mulle?"

Kioski eest kostis ehmunud ja okeeritud kriiskamist. Borislav kiirustas vaatama, mis toimub.

Teismeline tüdruk odavas punases mantlis ja kollastes talvesaabastes nuuksus mobiiltelefoni. Tegu oli Jovanica, ühe tema parima kliendiga.

,,Mis juhtus?" küsis ta.

,,Oh! See olete teie!" Jovanica vajutas telefoni kinni ja tõstis oma kõhna käe huulte juurde. ,,Olete te ikka veel elus, härra Boots?"

,,Miks ma ei peaks elus olema?"

,,Olgu, mis teiega juhtus? Kes teie poodi röövis?"

,,Mind ei ole röövitud. Kogu kaup on lihtsalt ära müüdud ja kogu lugu."

Kahtlused, viha, pettumus ja kurbus muutsid Jovanica noore näo hetkeks kortsuliseks. ,,Aga kus mu juuksekaunistused siis on?"

,,Mida?"

,,Kus on mu lemmikbaretid? Mu juukseklambrid? Mu juuksekummid, peapaelad ja ilusad juuksenõelad! Just siin oli terve puu nendega! Võtsin iga päev sellelt puult uusi juuksekaunistusi! Lõpuks sain niikaugele, et puu andis mulle täpselt seda, mida vajasin."

,,Oh. See." Borislav oli ka keerleva juuksekaunistuste riiuli koos kõigi muude oma kaupadega maha müünud.

,,Juuksekaunistused su riiulilt müüsid kõige paremini terves linnas! See oli superlahe! Mis sellega juhtus? See on puha segi keeratud! Midagi pole alles!"

,,Tõsi ta on, 'Neetsa. Sul oli selle interaktiivse riiuliga väga eriline suhe, aga... olgu..." Borislav otsis sobivat vabandust ja äkki leidiski selle geniaalse sähvatusena. ,,Ma räägin sulle ühe saladuse. Sa kasvad suureks, vat mis."

,,Ma tahan oma juuksekaunistusi! Too mu riiul kohe siia!"

,,Juuksekaunistused on mõeldud vanusegrupile 9-15. Sa kasvad sellest turuniist praegu välja. Sa peaksid hakkama tõsiselt kõrvarõngaste peale mõtlema."

Jovanica käed lendasid kõrvalestade juurde. ,,Sa mõtled, et ma peaksin laskma oma kõrvadesse augud teha?"

Borislav noogutas. ,,Oleks viimane aeg."

,,Ema ei luba mul seda teha."

,,Ma võin su emaga rääkida. Sa oled juba päris suur tüdruk. Varsti sa pead poisse endast kepiga eemale peksma."

Jovanica tuiutas sillutisepragusid. ,,Ei pea."

,,Pead küll!" ütles Borislav, tõstes reflektoorselt oma kepi.

Mustlane Fleka oli toimuvat siiani huviga pealt vaadanud. Nüüd võttis ta sõna. ,,Ära nuta ilusate asjade pärast, sest Boots siin on Putkade Kuningas. Ta võib sulle hankida kõik ilusad asjad maailmas!"

,,Ära kuula mustlast," ütles Borislav. ,,Kuula, Jovanica: mul on kahju, aga sinu vana puu juuksekaunistustega on lõplikult läinud. Sa pead uhiuuega otsest peale hakkama. See ei tea sellest, mida sa tahad, midagi."

,,Pärast kogu mu ostlemist siin? Kohutav!"

,,Ah, ära põe! Ma pakun sulle teistsugust tehingut. Kuna sa oled juba selline suur tüdruk, omavad su heal informatsioonil põhinevad tarbijavalikud kõrget väärtust. Nii et alates järgmisest korrast on sul uus ülesanne. Ma maksan sulle, et sa õpetaksid sellele juuksekaunistuste-puule, mida sa osta tahad."

Fleka jõllitas teda. ,,Mida sa just ütlesid? Sa kavatsed sellele lapsele ostlemise eest maksta?"

,,Täpselt nii."

,,Ta on väike laps!"

,,Ma pole väike laps!" oli Jovanica kärme solvuma. ,,Sina vana vastik mustlane!"

,,Fleka, Jovanica on siin juba ammusest ajast juuksekaunistusi valinud. Ta on siin turuliider. Mis juuksekaunistusi Jovanica iganes ostab, ostavad ka teised tüdrukud pärast teda. Nii et jah, mis sellesse asja puutub, ma kaasan ta. Ma oleksin pidanud seda juba ammu tegema."

Jovanica plaksutas käsi. ,,Kas sa võiksid mulle selle nõmeda raha asemel hoopis hunniku uusi juuksekaunistusi anda?"

,,Ilmselt küll. Muidugi! Need lojaalsetele klientidele mõeldud preemiad panevad su siin käima koduste kooliülesannete tegemise asemel."

Fleka oli hämmeldunud. ,,See kogu kauba üheaegne müük on sulle täiesti pähe löönud! Isegi sinu aastates mehele..."

Kunstiinimeste linnajaos uudishimulikest puudust ei tulnud. Neli sellest väikesest draamast huvitunud meest kogunesid Borislavi putka ümber. Tema hukkamõistvaid pilke näha püüdsid nad teeselda, nagu vajaksid vaid vett ta purskkaevust. Vähemalt töötas ta purskkaev endiselt.

,,Sealt tuleb mu mamps," ütles Jovanica. Tema ema Ivana tormas jooksuga lähedalasuva paneelmaja päevinäinud uksest välja. Ivana kandis vöötatud hommikumantlit, õhukest kaelarätti, paksu salli ja kenasid kootud villaseid toatuhvleid. Ta vehkis ähvardavalt täistopitud padjapüüriga.

,,Jumalale tänu, nad pole sulle midagi teinud!" ütles Ivana, hingeaurupahvakud jäise õhuga segunemas. Ta avas oma padjapüüri. Selles peitusid aurutriikraud, föön, vana kullatud peegel, nikeldatud plasku, narmendav karusnahkne sõba ja vaskpõhjaga kaanetatud kastrul.

,,Härra Bootsiga on kõik korras, mamps," ütles Jovanica. ,,Talt pole midagi varastatud. Ta müüs kõik maha!"

,,Sa müüsid oma putka maha?" küsis Ivana, süvenev valu ja okk silmist paistmas. ,,Sa jätad meid maha?"

,,See oli äri," pomises Borislav. ,,Vabandust tülitekitamise pärast. Läheb veidi aega, kuni asjad jälle korda saavad."

,,Ausalt, neid asju siin pole mulle vaja. Kui neist asjadest siin sulle mingitki kasu on, ole lahke ja võta need endale."

,,Ema tahab need asjad teile maha müüa," ütles Jovanica teismelise pealetükkiva abivalmidusega. ,,Siis te saaksite piisavalt raha, et oma pood korda teha."

Borislav patsutas kohmakalt oma putka kiudplaatidest seina. ,,Ivana, see vana värk siin ei näe just kõige parem välja, nii tühi ja selle suure auguga... kuid olgu, mul vedas veidi."

,,Proua, teil on neis toatuhvlites kindlasti külm," ütles Mustlane Fleka. Ta osutas elegantse käeliigutusega Kolme Kassi kohviku klaasi tagant paistva kullatud leti poole. ,,Kas ma võin teile ühe sooja cappucino tuua?"

,,Teil on õigus, härra, siin on külm." Ivana mässis oma padjapüüri ava kohmakalt käsivarre ümber. ,,Mul on hea meel, et sinuga asjad korras on, Borislav."

,,Jah, kõik on korras. Tõesti."

Ivana kortsutas möödakäijate peale, kes teda püsiva uudishimuga vahtisid, kulmu. ,,Me lähme nüüd, 'Niitsa."

,,Mamps, mul ei ole külm. Ilm hakkab paremaks minema!"

,,Me läheme ära." Nad lahkusid.

Fleka urgitses nimetissõrmega oma luitunud silmahammast. ,,Nii, peremees. Mis siin just praegu juhtus?"

,,Ta on tore laps. Vahel võib ta tormakas olla. Noored on sellised. Sinna pole midagi parata." Borislav kehitas õlgu. ,,Räägime oma asjadest sees."

Ta lonkas tühja putkasse. Flekal õnnestus end tema järel sisse kiiluda ja uks pauguga kinni lüüa. Borislav võis tunda mehe hingeõhu tugevat guljaisegust lõhna.

,,Ma pole varem üheski sellises viibinud," märkis Fleka, uurides põhjalikult iga paljast pragu, mis sõrgkangiga murdvarga töö lihtsamaks teinuks. ,,Mõtlesin ka endale putka hankida, aga siin istumine tüütaks varsti ära ja muudaks rahutuks."

,,Kogu asi on kaubavoo jagamises põrandapinnaga. Selles mõttes kujutab putkapidamine endast ülitõhusat jaemüüki. Üksikomaniku jaoks on see kõige tõhusam. Ent tegu on ühe-mehe-ettevõttega. Ühesõnaga, üht sellist saab pidada ainult üks mees."

Fleka vaatas talle oma suurte tarkade silmadega otsa. ,,See tüdruk, kes oma juuste pärast nii hirmsasti nuttis. Ta pole ju sinu tütar?"

,,Mida? Ei."

,,Mis ta isaga siis juhtus? Kas ta suri grippi?"

,,Ta sündis kaua pärast gripiepideemiat, aga jah, sul on õigus, ta isa on surnud." Borislav köhis. ,,Ta oli mu hea sõber. Sõdur. Tõeliselt kena välimusega sell. Tema laps on hästi vahva."

,,Nii et sa ei teinud selles osas midagi. Sest sa pole sõdur, rikas ega muidu äge vend."

,,Ei teinud midagi mis osas?"

,,Selline naine nagu Ivana ei vaja mõnd kena sõdurit ega rikast rahabossi. Temataoline naine võib tahta ilusat kleiti. Või sutsu parfüümi. Ja oma voodisse midagi kuumaveepudelist paremat."

,,Olgu, mul on putka ja vigane jalg."

,,Meil meestel on kõigil vigane jalg. Ta arvas, et sul pole midagi. Ta jooksis siia kohale, padjapüüri topituna kaasas kõik, mis ta sinu jaoks kaasa krabada sai. Nii et sa pole inetu mees. Loll mees oled." Fleka lõi endale vastu rinda. ,,Mina olen inetu mees. Mina. Mul on kolm naist: üks Bukarestis, teine Lublinis ja kolmas, kes pole isegi mustlanna, Linzis. Kunagi matavad nad mind püstiasendis maha, peremees. Sinna pole midagi teha, sest ma olen mees. Aga sina pole seda. Sa oled narr."

,,Aitäh tasuta ennustamise eest. Sa tead sellest kõike, mis? Me olime temaga siin rasketel aegadel koos. Vaat mis. Meil on ühine minevik."

,,Sa oled fanaatik. Veidrik. Ma võin sind sama selgelt läbi näha, nagu vaataksin läbi selle putka akende. Sa peaksid endale elu hankima." Fleka müksas rusikaga tapeeti putkaseinal ja ohkas valjult. ,,Vaata, elu on kurb, mõistad? Elu on kurb isegi siis, kui sa endale elu hangid. Nii, Boots. Nüüd ma räägin sulle sellest oma fabrikaatorist, sest sul on raha üle ja sa ostad selle mult ära. See on kena masin. Väga kena. Haiglast pärit. Mõeldud luude tegemiseks. Kasutusjuhend on ainult luude valmistamise kohta ja see on paha, sest keegi ei osta luid. Kui sa oled kurt ja tahad oma kõrva uusi musti väikesi luid saada, siis see masin sobib selleks. Lisaks, ma ei saa neid väikesi mänguasju, mida ma selle masinaga teen, üle värvida. Mänguasjad on liiga kõvad, nii et värv koorub neilt kohe maha. Mida iganes sa selle fabrikaatoriga teed, on see kõva ja must, sa ei saa seda värvida ning õigupoolest peaks see asuma mõne haige inimese kehas. Samuti ei oska ma seda lollakat juhendit lugeda. Ma vihkan juhendeid. Vihkan lugemist."

,,Kas see töötab standardpingel?"

,,Ma sain selle käima oma auto kütuseelemendi alalisvoolu abil."

,,Kus toormaterjal on?"

,,See on suurtes kottides. Pulber, kollane tolm. Fabrikaator kleebib selle mingil moel kokku, muudab pulbri sädemete abil või kuidagi kiiskavmustaks ja ühendab selle ülikiiresti. Sellest osast ei saa ma aru."

,,Ostaksin sult nii masina kui ka kõik su toorainevarud ühekorraga ära."

,,Veel üks asi. Tookord, kui ma Viini läksin. Ma andsin selle tehingu osas sulle tookord oma sõna. Andsime veel kätt ja leppisime kokku. See tehing oli tõesti tähtis, nad vajasid seda ja plaanisid seda jumala tõsiselt ja ma keerasin kõik untsu. Viini pärast."

,,Õigus, Fleka. Sa keerasid selle hullusti untsu."

,,Olgu, see ongi mu hind. Osa mu hinnast. Ma müün sulle selle mänguasja-tegija. Tõstame selle autost välja ja paneme kenasti putkasse. Kui mul võimalus avaneb, toon ma sinu söeribade-koti ka kohale. Aga me unustame Viini loo. Me lihtsalt unustame selle."

Borislav vaikis.

,,Sa andestad mulle mu minevikueksimused. Seda ma sult tahangi."

,,Ma mõtlen selle peale."

,,See on osa tehingust."

,,Me unustame selle, mis juhtus ja sa annad mulle masina, tooraine ning viiskümmend kulli."

,,Olgu, müüdud."

***

Pärast fabrikaatori paigutamist putkasse polnud seal Borislavi enda jaoks enam ruumi. Tal õnnestus juhendid mustas vaiksest fabrikaatorist oma sülearvutisse üle kanda. Päike oli välja tulnud. Kuigi oli niiske ja jahe, olid Kolme Kassi poisid oma valged kohvikutoolid lahti pakkinud. Borislav istus ühele neist. Ta tellis musta kohvi ja hakkas tähelepanelikult lugema kohmakat masintõlget poolakeelsest manuaalist.

Selma saabus teda tüütama. Selma oli abielus kooliõpetajaga, kindla töökohaga kena kutiga. Selma pidas end kunstnikuks, meisterdas ehteid ja riietus nagu vaimuhaige. Selma oli kooliõpetaja jaoks väga kallis, ehkki pettis teda paljude meestega ja ei teinud talle kunagi korralikult süüa.

,,Miks su putka nii tühi on? Mida sa teed, lihtsalt istud siin?"

Borislav kohandas oma ekraaninurka. ,,Ma võtan kaupade tootmise üle."

,,Mida sa kõigi mu käevõrude ja kaelakeedega tegid?"

,,Ma müüsin need maha."

,,Kõik?"

,,Viimseni."

Selma potsatas istuma nagu puuvasarast tabatult. ,,Siis sa peaksid mulle klaasi ampanjat ostma!"

Borislav võttis vastumeelselt mobiiltelefoni ja saatis ettekandjale tekstisõnumi.

Hakkas tuuliseks minema, ent see ei takistanud Selma mõnulemist odava Itaalia veini klaasi kohal. ,,Ära oota, et ma niipea su kaubavarud asendan! Mu looming on väga nõutud."

,,Pole kiiret."

,,Ma tekitasin luksuskaupade turul tõelise orkaani, teiselpool jõge Intercontinentalis! Hotelli pood ostab ära kõik elevandiluust kaelakeed, mis ma teha jõuan."

,,Mmm-hmm."

,,Elevandiluust kaelakeed on alati inetute ja vananevate lõualottidega naisturistide lemmikud olnud."

Borislav tõstis pilgu arvutiekraanilt. ,,Kas sa ei peaks oma tööpingi juurde minema?"

,,Oh, olgu, olgu, ,,anna rahvale, mida nad tahavad," selline su haige väikekodanlik mõtteviis on! Need välismaa naisturistid suurtes hotellides tahavad, et ma neile etnokiti meisterdaksin!"

Borislav viipas käega tänava suunas. ,,Eks me elame vanas kunstnike linnajaos."

,,Kuule, lollakas, kui see koht oli veel noor kunstnike linnaosa, oli see täis revolutsiooni hauduvaid avangardiste. Vaata mind korra. Kas ma olen muuseumieksponaat?" Selma kergitas oma seeliku poole reieni. ,,Kas ma kannan väikesi vanu ülespööratud ninadega talupojakingi?"

,,Mis kurat sulle sisse on läinud? Istusid oma polstrihaamri otsa?"

Selma kohliga meigitud silmad kitsenesid. ,,Mida sa ootad, et ma oma käte ja kunstkäsitöölise-oskustega peale hakkaksin, kui sa ise fabrikaatoritega igat tüüpi ehteid teed? Ma just nägin, et see lollakas asi oli su putkasse paigaldatud."

Borislav ohkas. ,,Vaata, ma ei tea. Sul ei tasu seda mulle mainidagi, Selma."

,,Aga vat ma mainin sulle, mida see tähendab - uut revolutsiooni!"

Borislav naeris ta peale.

Selma kortsutas kulmu ja tõstis oma kitsenahksetes sõrmikutes sõrmed loendamiseks. ,,Kuula mind. Üleminek number üks. Kui kommunism kokku varises. Rahvas tuli tänavale. Kõik oli erastatud. Tookord olid suured turuokid."

,,Ma mäletan seda aega. Olin siis laps ja sina polnud veel sündinudki."

,,Üleminek kaks. Kui globaalne turumajandus kokku varises. Polnud naftat. Sõjad ja laostumine. Epideemia. Olin siis laps."

Borislav ei öelnud selle peale midagi. Kõike arvesse võttes oli Esimene Üleminek olnud üleskasvamiseks ikka märksa meeldivam aeg.

,,Siis tuleb Kolmas Üleminek." Selma tõmbas hinge. ,,Kui see pidevalt kasvav küberneetiline sekkumine tootmisse vabastab puhta inimliku loovuse."

,,Olgu, mida see tähendab?"

,,Ma räägin sulle, mida see tähendab. Sa ei kuula. Me oleme jõudnud kolmandasse suurde Üleminekusse. See on revolutsioon. Just siin. Praegu. See ei ole kommunism ega globaalne turumajandus. See on järgmine asi nende järel. See on toimumas. Kaasaegne kunstnik ei reageeri enam vaid sellele mõttetule kaupade sissevoolule, vaid kasutab inimlikku loovat jõudu revolutsioonilise heterogeensuse nimel!"

Selma ajas alati pretensioonikat ja tähtsust täis mula. Mitte küll päris sellist. Ta oli endale uut tüüpi mula leidnud.

,,Kust sa seda kõike kuulsid?"

,,Siinsamas kohvikus! Probleem on selles, et sa ei kuula mind. Sa ei kuula kunagi kedagi. Kunstiringkondades liiguvad jutud kiiresti."

,,Ka mina elan siin, nagu sa väga hästi tead. Võiksin iga päev su lolli möla kuulata, kui sellest mingitki tolku oleks."

Selma tühjendas oma veiniklaasi. Siis pistis ta käe oma kunstipärase käsitsi kootud sviitri alla. ,,Kui sa selle peale ka naerad, siis ma tapan su."

Borislav võttis talt pakutud kaelakee. ,,Kust see pärit on? Kes selle sulle saatis?"

,,See on minu oma! Tegin selle oma kätega."

Borislav libistas puntrassetakerdunud keti läbi oma sõrmede. Ta polnud juveliir, ent teadis, millised korralikud ehted välja nägid. Need siin polnud korralikud. Kui otsingumootorite veidraimad ponnistused näisid Marsilt pärit toodetena, siis see kaelakee pärines otse Veenuselt. See koosnes valge metalli kildudest, hõbedajublakatest ja topaasikildudest. Justkui ehe otse õudusunenäost.

,,Selma, see pole su tavaline töö."

,,Masinad ei näe unenägusid. Mina nägin seda unes."

,,Oh. Õige, muidugi."

,,Olgu, tegelikult oli see mu luupainaja. Ent ma ärkasin üles! Ja siis ma lõin oma visiooni! Ma ei pea tegema seda tavalist, odavat prahti, mõistad! Teen odavat kola vaid sellepärast, et sa oled nõus ainult seda müüma!"

,,Olgu..." Ta polnud kunagi Selmaga siiralt rääkinud, ent sära tolle niiskeis silmis laskis ta varasematel harjumustel veidi kohtlastena paista. ,,Olgu, ma ei teaks, millist hinda sellise kunstiteose eest küsida."

,,Aga keegi tahaks seda siiski? On ju nii? Tahaksid ju?" Naine anus teda. ,,Keegi? Nad ju ostaksid mu uue kaelakee, eks? Isegi, kui see on... teistsugune."

,,Ei. See pole selline ehe, mida inimesed ostaksid. Nad lihtsalt jõllitaksid seda ja ehk ka naeraksid selle üle. Ent siis tuleks üks eriline isik. Ta tahaks tõesti seda kaelakeed. Ta tahaks seda rohkem kui midagi muud. Ta ostaks selle asja mistahes hinnaga."

,,Ma võiksin veel selliseid teha," ütles Selma ja asetas käe oma südamele. ,,Sest nüüd ma tean, kust need tulevad."

III

Borislav paigaldas fabrikaatori tühja putkasse toekale puitalusele, kus rahvas võis seda töötamas näha.

Tema esimeseks tootmisvalikuks olid muidugi juuksekaunistused. Borislav laenas Jovanicalt mõned ilusad juuksesõled ja kopeeris putkas nende vormid oma meditsiiniskänneri abil.

Nagu oodata võiski, sülgas fabrikaator välja säravmusti koopiaid.

Jovanica lõbustas väikest rahvasumma nende koopiate peal üles-alla hüpates. Mustad jublakad ise olid peaaegu purunematud, ent neid ühendavad odavad metallvedrud katkesid varsti.

Kui juuksekaunistus katki läks, oli see vaja vaid fabrikaatori lehtrisse tagasi visata. Osooni moodi lõhnavat tossu eritav fabrikaator järas musta eset, kuni sellest sai taas kollane tolm.

Õled muutusid käigupealt kullaks.

Borislav visandas Kolme Kassi õlleklaaside-aluse põhjale kiire äriplaani. Tundidepikkuse töö ja grammihindade väljaarvutamise järel veendus ta, et see toodab kasumit. Tal oli nüüd uus töösuund.

Uue fabrikaatoriga võis ta kopeerida iga väikest eset, mida tal vaid skännida õnnestus. Muidugi ei saanud ta kõike sõna otseses mõttes ,,kopeerida": koerakutsikad, ilusad siidkleidid ja pudelid külma õllega ei tulnud selles osas kõne allagi. Ent ta võis kopeerida peaaegu kõiki asju, mis koosnesid ühtsest jäigast materjalist: tühje pudeleid, kahvleid, prügikaste ja kööginuge.

Kööginugadest sai kohe müügihitt. Noad olid säravmustad ja jätsid väga hirmuäratava mulje, oli selge, et need ei vaja iial teritamist. Ka oli lõbus jälgida tuimalt üliteravaid nuge väljasülgavat fabrikaatorit. Uudishimulikud lastekambad olid jälle seda jälgimas ja seekord kogunesid ning vahetasid toimuva üle mõtteid ka täiskasvanud.

Agara jõllitajate summa teenindamiseks tõid Kolme Kassi poisid välja oma toolid ja lauad ning isegi suviselt rõõmsates triibulistes värvides varikatuse.

Ilm soosis neid. Impulsiivselt algas kvartalielanike pidu.

Mirko Kolmest Kassist andis talle tasuta eine. ,,Niimoodi läheb meie äri hästi," ütles ta. ,,Sul on päris korralikult õnnestunud rahva hetkehuvi pälvida. See meenutab mulle väga aega, kui Teine Üleminek hakkas lõppema. Mäletad, kui linnavalgustus jälle tööle hakkas? Olid need alles päevad, vennas!"

,,Hetkehuvi ei kesta kaua. Pean mingil hetkel tagasi putkasse minema ja normaalse eluga jätkama."

,,Boots, on tore näha, et sa siin meie keskel aega veedad. Me pole viimasel ajal üldse rääkida saanud." Mirko laiutas vabandavalt käsi ja hakkas siis lauda nühkima. ,,Ma juhatan nüüd seda kohta... äri võtab kogu aja ära... see kõik on minu süü."

Borislav võttis ühelt lapselt, kes oli teinud endale kivikõva musta dinosauruse-mudeli, tasu vastu. ,,Mirko, kas sul on siin kohviku kõrval ruumi ühe suure müügimasina jaoks? Ma pean selle musta eluka oma putkast välja saama. Rahvas tahab oma närimiskummiliistakuid."

,,Sa tahad tõesti siia mingi müügiasjanduse paigaldada? Pangaautomaadi moodi?"

,,Jah, ma arvan, et tahan küll. See tasub ennast ära."

,,Boots, mulle tõesti meeldib kogu see rahvamass, mille sa minu juurde meelitad, ent miks sa ei pane oma masinat mõnda sellisesse kohta, kus on pangaautomaadid? Pangaatomaate on sadu." Mirko võttis tema tühja taldriku. ,,Pangaautomaate on miljoneid. Need masinad on maailma vallutanud."

IV

Päevad möödusid. Inimesed ei lasknud tal normaalse elurütmi juurde naasta. Jälgimine, milliseid asju inimesed fabrikaatori jaoks kopeerimiseks toovad, muutus üldrahvalikuks harrastuseks. Imelike asjade, nagu näiteks mustade ja kivikõvade roosikimpude tegemine pilakingitusteks, muutus tavaliseks. Sa võisid viia selle musta buketi oma tüdrukutele, et teda naerma ajada, ja kui see ta hoopis pahuraks muutis, tuua selle tagasi, lasta üle kaaluda ning saada tagatisraha kollase tolmu eest tagasi.

Jätkuv tänavaetendus mõjus naabruskonnale ergutavalt. Peagi oli iga kohvikuslogeleja ja loengutest viiliv tudeng isehakanud ekspert fabrikaatorite, fabrikeerimise ja revolutsiooniliste superfabrikaatorite, mis suutsid teisi fabrikaatoreid toota, alal. Inimesed tõid oma sugulased toimuvat vaatama. Ringihulkuvad turistid tegid pilte. Muidugi tahtsid nad kõik omaniku ja ärimehega sõnakese vahetada.

Kui inimesed üha uusi inimesi juurde tõid, segunes peomeeleolu rahutusega. Asjad võtsid veidra pöörde, kui saabus noor pruut oma pulmaportselaniga. Ta maksis iga portselannõu kopeerimise eest ja lõi siis algupärandid avalikult ning suure klirina saatel vastu tänavat kildudeks. Ilmus politseinik teda korrale kutsuma. Siis tahtis ka politseinik sõnakese rääkida.

Borislav istus koos professor Damoviga, akadeemiku ja parandamatu lobamokaga, kes juhtis kohalikku etnograafiamuuseumi. Professori linna poolt rahastatud muuseumisaal oli spetsialiseerunud sellele, mida Damov nimetas ,,materiaalseks kultuuriks" ja mis tähendas lahingulippude, pühade medaljonide, koonlapuude, kalavõrkude, vokkide, grammofonide ja muu sellise kraamiga täidetud tolmunud vitriine. Need uued asjaolud olid professori pähe palju uusi mõtteid toonud.

,,Härra politseinik," ütles Damov, tõstes nobedalt oma veiniklaasi, ,,see võib tulla teile üllatusena, ent sõna ,,kiosk" on vana Osmani termin. Algsetes Osmani kioskites ei ostetud ega müüdud midagi. Kiosk oli printsi kuninglik kingitus rahvale. Kiosk oli koht õhtuse õhu hingamise ja mediteerimise, elu ning looduse nautimise jaoks. See oli elegantne lehtla."

,,Ka ei purustanud nad rentslites oma pulmaportselani," ütles politseinik.

,,Oh ei, vastupidi, kui pruut noil päevil halvasti käitus, õmmeldi ta nahkkotti ja visati Bosporuse väina!"

Politseinik rahunes maha ja vahetas jututeemat, ent varsti ilmus kohale teine, erariides politseinik ning hõivas hea istekoha Kolme Kassi kohviku sees. See andis toimuvale uue varjundi. Politseijärelevalve näitas, et midagi olulist oli toimumas. See oli omalaadne austusavaldus.

Saabus hämarik. Kohale ilmus grupp garaaimehaanikuid räpastes tunkedes, kes alustasid surmtõsist ametialast vaidlust trollibussi osade fabrikeerimise kohta. Saabus kuulus teatrinäitleja oma kaaskonnaga, jagas autogramme ja tellis kõigile oma ,,sõpradele" jooke.

Ilmusid mõned kahtlaselt tüüpilise välimusega tudengid. Nad ei tulnud õlut larpima, vaid hõivasid ühe laua, tellisid Mirko odavaima pitsa ja hakkasid kindlat päevakorda järgides rääkima.

Järgmisel päeval tõi näitleja kohale kõik endaga samas etenduses osalevad kolleegid ja radikaalsed tudengid naasid veel suurema seltskonnaga. Nad hõivasid rohkem laudu ja tellisid kõvasti rohkem pitsat. Seekord olid nende kambas ka sekretär ja laekur. Nende ninameeste kuubedel olid säravmustad rinnamärgid.

Saabus buss maalt, millest väljus kamp talunikke. Nood tegid identseid koopiaid mingitest enda jaoks hädavajalikest asjadest, mida nad kõigi pealtvaatajate eest paaniliselt varjata eelistasid.

Saginast haaratud kohvikusse saabus Ace. Teda ärritas, et ta pidi Borislaviga nelja silma all rääkimiseks oma korda ootama.

,,Rahune maha, Ace. Võta lõik seda sealihapitsat. Siinne boss on mu vana sõber ja ta on praegu heldes meeleolus."

,,Olgu, minu boss ei ole õnnelik," vastas Ace. ,,Siin tehakse suurt raha ja talle pole sellest sõnagi räägitud."

,,Ütle oma ninamehele, et ta ei närvitseks. Ma ei tee siin rohkem raha, kui tavaliselt oma putkas. Minu tootmismäära arvestades peaks see ilmselge olema. See masin suudab teha vaid mõne koopia tunnis."

,,Oled sa lõplikult lolliks läinud? Vaata seda rahvamassi!" Ace võttis päikeseprillid eest ja silmitses puupüsti rahvast täis kohvikut. Visalt püsivast külmast ilmast hoolimata valmistus akordionite ja tromboonidega mustlasbänd esinemiseks. ,,Olgu, siin on tõestus - näed, seal istub üks nende poistest koos maskeeritud politseileitnandiga? Ta on üks neist."

Borislav heitis konkureerivale gängsterile kiire pilgu. Põhjajõe Poiss nägi üldjoontes välja nagu Ace'i koopia: seesama villane müts, odavad mustad päikeseprillid, pintsak ja tülitekitajalik hoiak, vaid ta tennised olid punased, mitte sinised. ,,Jõepoisid võtavad selle koha üle?"

,,Nad on alati seda ala endale tahtnud. See on elav linnajagu."

See Jõepoiss pidi parajalt julge olema. Kolme Kassi kohvikus oli gängstereid maha lastud. Ja mitte vaid mõnel korral. Tegu oli levinud kohaliku kombega.

,,Ma nii tahaks seda kutti mättasse lüüa," valetas higistav Ace, ,,ent ta istub samas lauas koos selle mendiga! Ja koos selle kinnimakstud poliitikuga!"

Borislav murdis pead, ega ta ometi pimedaks hakka jääma. Vanasti poleks sellised detailid tal iialgi kahe silma vahele jäänud.

Kohvikusse imbus terve väike poliitikute armee, mille liikmed võtsid istet mafiooso laua lähedal. Kohalikud poliitikud liikusid alati rühmades ringi. Väikestes, tõrksates rühmades.

Üks neist kohalikest poliitikutest oli kunstnike linnaosa oma rahvaesindaja. Härra Savic oli Radikaalse Liberaaldemokraatliku Partei, heasoovlike ja üleharitud veidrike sisemiselt lõhenenud jõugu liige.

,,Ma räägin sulle hea nalja, Ace. Kõigil poliitikutel on need voorused: tarkus, ausus ja edukus. Ent igal poliitikul eraldi võttes saab olla vaid kaks omadust neist kolmest."

Ace pilgutas silmi. Ta ei saanud naljast aru.

Borislav vinnas ennast kohvikutoolist üles ja limpas härra Savici juurde, et too talle kui potentsiaalsele valijale kätt annaks. Noor jurist oli tark ja aus ning seega ebaedukas. Igatahes oli Savic piisavalt tark, mõistmaks poliitilisi arenguid omaenda rajoonis. Ta oli juba jõudnud end varustada noorte radikaalsete tudengite läikivmusta rinnamärgiga.

Härra Savic, kaamelinahast kuue saba uhkelt lehvimas, suvatses Borislavi lauda istuda. Ta heitis Ace'ile jaheda pilgu. ,,Kas me peame tingimata selle organiseeritud kuritegevuse esindajaga suhtlema?"

,,Sa püüdsid saatkonda mind vallandama ässitada," süüdistas Ace teda.

,,Jah, püüdsin küll. See, et kuritegelik allmaailm on ajanud oma kombitsad meie valitsevasse parteisse, on juba piisavalt halb. Me ei saa endale lubada, et te ka eurooplaste palgal oleksite."

,,Vat selline sa, Savic, läbi ja lõhki oledki - poed alati rikastele välismaalastele, aga suvalise inimese tänavalt müüd heameelega maha!"

,,Ära meelita ennast, sa ülbe väike suli! Sina pole ,,tänavalt"! Rahvas on tänavalt!"

,,Olgu, sa said inimesed nii kaugele, et nad su valisid. Sa võtsid ameti üle ja lasksid endale kena soengu teha. Nii et nüüd sa siis tegutsed ,,rahva nimel"? Ja varastad sellega viimase asja, mis rahvale veel jäänud on!"

Borislav köhatas kurgu puhtaks. ,,Mul on hea meel selle võimaluse üle siin keerutamata rääkida. Fabrikeerimisäri haldamine sel kujul, nagu mina seda kavandan, nõuab veidi oskusteavet ja osavust."

Teised kaks jäid talle otsa vahtima. ,,Sa tõid meid spetsiaalselt siia?" küsis Ace. ,,Meie oskusteabe ja osavuse pärast?"

,,Muidugi ma tegin seda. Teie kaks pole siin juhuslikult ja seda pole minagi. Kui me kolm pole siin niiditõmbajateks, kes siis on?"

Poliitik vaatas gängsterile otsa. ,,Tema jutus on uba, mõistad küll. Lõppude lõpuks on see ju Kolmas Üleminek."

,,Nii et," ütles Borislav, ,,lõpetage see ähvardav jutt ja püüdke korragi värskelt mõelda! Te kõlate täpselt nagu teie oma vanaisad!"

See purse tuli Borislavile endalegi üllatusena. Savicu auks peab ütlema, et ta näis piinlikkust tundvat, kuna Ace kratsis rahutult pead oma villase mütsi all. ,,Olgu, Boots, kuula," ütles Ace viimaks, ,,isegi kui sina, mina ja su peenike juristist semu siin kolmekesi oma üleminekuõllesid joome, ei muuda see asjaolu, et seal istub Jõepoiss. Mida me peaksime selles osas peale hakkama?"

,,Ma olen täiesti teadlik kuritegelikust Põhjajõe Sündikaadist," ütles härra Savic talle nagu möödaminnes. ,,Minu uurimiskomitee on nende jõuku analüüsinud."

,,Nii et sa analüüsid neid, mis? Siis nad peavad küll olema surmani hirmunud."

,,Meie maal on katusepakkumist puudutavad seadused raamatutes kirjas," ütles Savic, põrnitsedes Ace'i. ,,Kui me võimu võtame ja kuritegeliku elemendi lõplikult ühiskonnast kõrvaldame, ei kõhkle me arreteerimast ka seda väikest huligaani odavates punastes kingades. Me likvideerime terve tema parasiitliku klassi: mõtlen teda ennast, ta ööklubi-lauljast tüdrukut, tema isa, tema bossi, tema vendi, tema nõbusid, kogu ta jalgpalliklubi... Niikaua, kuni siin maal on vähemalt üks aus kohtunik ja neid on, neid on alati... Ei puhka me iial! Iial!"

,,Ma olen kuulnud su ausatest kohtunikest," irvitas Ace. ,,Neid on lihtne ära tunda suitsusammaste järgi, kui nende autod on õhku lennanud."

,,Ace, lõpeta see loll jutt. Laske mul teha kristallselgeks, mis siin kaalul on." Borislav küünitas laua alla ja tõi lagedale läbipaistva plastikust ostukoti. Ta viskas selle mütsatuse saatel lauale.

Ace'i tähelepanu oli kohe tagatud. ,,Sa tegid kolba?"

,,Ace, see on mu oma kolp." Putka skanneeris teda iga päev. Nii et Borislavi kolp oli faili salvestatud.

Ace harutas Borislavi kolba läbipaistvast plastikkotist välja ja ulatas selle kohe poliitikule. ,,See fabrikaator on lihtsalt suurepärane! Vaata, kui detailsed need koljuõmblused on!"

,,Nõustun. Märkimisväärne tehniline saavutus." Härra Savic keeras kolba tagurpidi ja kortsutas kulmu. ,,Mis teie hammastega juhtus?"

,,Need on normaalsed."

,,Te nimetate neid tarkusehambaid normaalseteks?"

,,Hei, las ma vaatan neid," palus Ace. Härra Savic veeretas Borislavi pigimusta kolba üle laua. Siis heitis ta üleõla-pilgu oma kaaspoliitikute poole, häiritud sellest, et nood näisid end ilma tema seltskonnata nii hästi tundvat.

,,Kuulake mind, härra Savic. Kui te oma reklaamikampaaniat läbi viisite, panin ma teie plakati oma putkasse üles. Ma isegi hääletasin teie poolt ja..."

Ace vaatas kolba tühjade silmaavade kohalt üles. ,,Sa hääletasid, Boots?"

,,Jah, ma olen vana mees. Meie, vanad mehed, käime valimas."

Savic teeskles mõningast viisakat tähelepanu.

,,Härra Savic, te olete meie poliitiline liider. Te olete radikaalne liberaaldemokraat. Meil on siin praegu päris radikaalne ja liberaalne olukord. Mida me nüüd tegema peaksime?"

,,Väga tore, et te seda mult küsisite," noogutas Savic. ,,Ilmselt olete te teadlik, et seoses teie masinaga eksisteerivad tõsised intellektuaalomandi-probleemid."

,,Mis need on?"

,,Mõtlen patente ja autoriõigusi. Pöördprojekteerimise seadused. Kaubamärgid. Me ei järgi oma maal neist seadustest kinnipidamist... tegelikult, otse öeldes, me siin vaevu üldse järgime mingitest seadustest kinnipidamist... Ent ülejäänud maailm sõltub täielikult neist regulatsioonidest. Nii et ütleme, et sa liigud kusagil ringi ja piraadid avalikult pulmaportselani, saavad pulmaportselani tegijad sellest ühel päeval teada. Arvan, et sel juhul ootab sind tsiviilhagi. Sunnitakse lõpetama ja loobuma, selline värk."

,,Ah nii."

,,Niimoodi see maailm toimibki. Kui sa kahjustad nende sissetulekut, piisab neil vaid su vastu hagi esitada. Järgi raha, järgi hagisid. Tegelikult lihtne printsiip. Siiski, teil on siin väga kena kõrvaletendus tekkinud... See on naabruskonnale väga ergutavalt mõjunud..."

Kohvikusse saabus professor Damov. Ta oli endaga kaasa võtnud oma naise, professor-doktor Damova, jäise käitumisega ja häirivalt marksismi ning feminismi kalduva sotsioloogi. Naisprofessor kandis teemantkõvast karusnahast kasukat ja turris karvamütsi.

Damov osutas mustale tahvlile Borislavi laual. ,,Mul on kahju, härra, kuid see laud on reserveeritud meie jaoks."

,,Oh!" pahvatas Borislav. Ta polnud märganud fabrikeeritud reserveeringumärki, sest see oli liiga must.

,,Me peame täna õhtul väikese peo oma pulmaaastapäeva puhul," ütles Damov.

,,Palju õnne, härra ja proua!" ütles härra Savic. ,,Miks mitte istuda siin hetke koos meiega, kuni teie külalised saabuvad?"

Pudel Mirko prosecco't taastas üldise rõõmsa meeleolu. ,,Lõppude lõpuks olen ma ju kunstnike linnaosa jurist," ütles Savic, valades kõigi klaasid kombekalt servani täis. ,,Nii et, Borislav, teie asemel nimetaksin ma seda fabrikaatorit kunstiliseks installatsiooniks!"

,,Tõesti? Miks?"

,,Sest kui need tõsised välismaalased püüavad oma hagidega kunstnike ringkonnas skandaali tekitada, ei toimi see iial!" Savic tegi professorile ja tolle naisele silma. ,,Me nautisime seda tõsiselt, kas pole? Nautisime head etendust, kuni see kestis!"

Ace kiskus endal päikeseprillid eest. ,,See on ,,kunstiline installatsioon"! Vahi aga vahi, mida üks tark jurist välja mõtleb!"

Borislav kortsutas kulmu. ,,Mida sa sellega mõtlesid?"

Ace kummardus tema poole, et käe varjust sosistada. ,,Sest täpselt seda me Jõepoistele ütlemegi! Ütleme neile, et see on lihtsalt häppening, mille me kohe lõpetame. Nemad püsivad oma vanas tööstusrajoonis ja vana kunstnike linnaosa jääb meie kontrolli alla. Kõik on korras!"

,,See ongi su lahendus probleemile?"

,,Jah," vastas Ace ja nõjatus irvitades tagasi. ,,Elagu kunst!"

Borislavi aeglaselt kogunenud nördimus prahvatas raevuks. ,,Ja ongi kõik? Niipaljukest siis teil, kahel armetul litapojal, ongi rahvale pakkuda? Te tahate lihtsalt kogu asjast lahti saada! Kustutada selle, nagu sülitaksite küünlaleeki! Teie lollaka lähenemise juures ei juhtu midagi! Te nimetate seda Üleminekuks? Kõik on täpselt nii, nagu varem! Kõik jätkub vanaviisi!"

Damov raputas pead. ,,Ajalugu läheb alati edasi. Me kõik muutume ja saame vanemaks."

Proua Damova võttis sõna. ,,Ma ei suuda uskuda, millist faistlikku ja tehnokraatlikku mõttetust sa plaanid! Kas sa tõesti mõtled, et mõni juhuslikult tänavale visatud imelik masin võib inimeste elusid paremaks muuta? Ilma ühtki sügavamat sotsiaalset asjaolu põhjalikumalt kaalumata? Ma tahtsin täna õhtul veidi piima hankida! Kes nüüd su putkat peab, sa seanahavedaja? Su pood on täiesti tühi! Kas me peaksime seal sabas seisma?"

Härra Savic tühjendas oma klaasi. ,,Teie fabrikaatoriga on lõbu laialt, ent piraatlus illegaalne ja ebamoraalne. Nii on aus, tunnistagem seda."

,,Olgu," ütles Borislav kätega vehkides, ,,kui see on see, mida te usute, siis minge ja öelge seda rahvale. Öelge kohe praegu rahvale siin kohvikus, et te kavatsete nende tuleviku minema visata! Laske käia, öelge! Öelge, et kardate kuritegu! Öelge, et teie meelest pole nad piisavalt küpsed ja peavad selle kõige veel pikalt läbi mõtlema. Ja öelge inimestele, et just selle nimel peavad nad oma hääle andma!"

,,Ärgem muutugem tormakaks," ütles Savic.

,,Su räpane tehniline uuendus on ilma sotsiaalsete uuendusteta kasutu," pirtsutas proua Damova.

,,Mu naisel on täielikult õigus!" ütles Damov laialt naeratades. ,,Sest sotsiaalne uuendus on midagi hoopis enamat kui hammasrattad ja vooluringid, see on... näiteks midagi sellist nagu kiosk. Kunagi oli kiosk mõeldud teejoomiseks kuninglikus aias. Nüüd on see koht piima ostmiseks! See on sotsiaalne uuendus!" Ta lõi oma mullitava ampanjaga täidetud klaasi naise omaga kokku.

Ace mõtiskles selle üle. ,,Ma pole kunagi sellest nii mõelnud. Kust me saame sotsiaalseid uuendusi varastada? Kuidas me saame neid kopeerida?"

Need olid huvitavad küsimused. Äkki Borislavil koitis. ,,See Euroopa naine, mis ta nimi oligi. Ta ostis kogu mu putka lagedaks. Kes ta on? Kelle heaks ta töötab?"

,,Sa mõtled dr Grootjansi? Ta on, oeh... ta on Euroopa Parlamendi uurimiskomitee majandusasjade kontaktisik."

,,Täpselt," ütles Borislav, ,,see see ongi. Mina olen ka! Ma tahan seda. Kopeeri mind selleks! Ma olen mingi mõttetu parlamendiuurimise jama kontakt!"

Savic naeris lõbusalt. ,,See hakkab huvitavaks minema."

,,Teie, härra Savic. Teil on parlamendi uurimiskomitee."

,,Jah, kindlasti on."

,,Siis te peaksite seda fabrikaatorit uurima. Te peaksite võtma selle valitsuse ametliku uurimise alla. Te uurite seda, kõik päevad ja kõik ööd. Siinsamas tänaval, rahva silme all. Te väljastate avalikke ettekandeid. Ja muidugi teete te sellega kraami. Igasugususeid asju. Asju, mida uurida."

,,Kas ma sain teie ettepanekust õigesti aru? Te pakute oma fabrikaatorit valitsusele?"

,,Kindlasti. Miks mitte? See oleks parem, kui sellest ilma jääda. Ma ei saa seda teile müüa. Mul pole vastavaid pabereid. Kindel see, et te võite selle oma hoole alla võtta. See on mu kingitus rahvale."

Savic silitas oma lõuga. ,,Sellest võib päris rahvusvaheline küsimus kujuneda." Äkitselt märkas Savic näljast meest, kes valmistus peotule äärde istuma ja vorste keetma.

,,Mees, see on isegi parem, kui sellest mingi lollaka kunstiprojekti tegemine," hüüatas Ace vaimustunult. ,,Lollakas valitsuse projekt! Hei, need kestavad igavesti!"

V

Savicu uus uurimiskomitee saavutas kohe edu. Piirkonnale omase poliitilise duudo käigus kauples aus poliitik eurooplastelt välja helde ja ulatusliku rahalise toetuse-põhiliselt selleks, et ise uurimist läbi viia.

Fabrikaator hakkas nüüd nipsasjade tootmise asemel teenima riigi avaliku sektori tungivaid vajadusi. Kunstnike linnaossa ilmusid pigimustad tuletõrjehüdrandid. Pigimustad varjud katkistele tänavalampidele ja pigimustad luugid kanalisatsioonikaevudele. Valitsus ostis kollast tolmu suurtes kogustes, nii et selle peamine allikas tehti kindlaks. Fabrikaator töötas hoogsalt otse avalikul väljakul, toorainet täis paakvaguni läheduses.

Borislav naasis oma putkasse. Ta püüdis oma tavalist tööd jätkata. Savicu toimekas komitee kutsus teda tihti tunnistusi andma. See viis Mustlase Fleka arreteerimiseni lühikeseks ajaks, ent too pääses kautsjoni maksmise abil taas vabadusse ja kadus teadmata suunas. Keegi ei teinud erilisi jõupingutusi ta leidmiseks. Ilmselt polnud neid ka kunagi varem tehtud.

Uurimine selgitas varsti, et fabrikaator oli Gdanskis asuva haigla varastatud omand. Eurooplased olid teadnud juba pikka aega, kuidas teha sellised fabrikaatoreid - fabrikaatoreid, mis kasutasid nanosöetorukesi. Nad olid nende tegemisest lihtsalt hoidunud.

Aruka ettevaatusabinõuna olid eurooplased otsustanud hoiduda seadmete tegemisest, mis võinuks väljakujunenud poliitilise ja majandusliku korra täielikult segi paisata. Sellisel sammul oleksid kindlasti olnud valusad tagajärjed ja kaheldav kasutegur.

Mingil inseneritehnika poeetiliste unistuste kõrgemal tasandil oli kindlasti mõtet ülitõhusate ja kergesti kättesaadavate suvemajakese-suuruste tehaste loomisel, mis võiksid luua nii palju kui võimalik nii väheste materjalidega, kui võimalik. Kui keegi plaaninuks nullist tööstuslikku tsivilisatsiooni rajada, olnuks fabrikeerimine suurepärane idee. Ent väljakujunenud ühiskonna alustalasid ega ühiskonnagruppide huvisid selline argument ei loksutanud. Sa ei saanud veenda valijat, et ta oma töökohast loobuks. Nii et fabrikeerimine oli mitteametlikult piiratud vahade, plastikute, plaastrite, papjeemaee ja teatud metallide tootmisega.

Erandiks oli fabrikaatorite kasutamine meditsiinilisel otstarbel. Meditsiin tegeles elu ja surma küsimustega ning seega ei saanud meditsiinivaldkonnas kunagi kehtida samad reeglid, mis tavalisel turul. Alati oli kellegi laps oma luud purustanud. Varem või hiljem pidi mõni selline asjast väga huvitatud isik, kes oma lähedasele ravi otsis, oma teelt tupiku leidma ja karjuma: ,,KAS MÕNI TEIST SÜDAMETUTEST, EBAINIMLIKEST LURJUSTEST LASTE PEALE KA MÕTLEB?"

Muidugi tahtsid need, kes olid sellest tehnoloogiast loobunud, lastele parimat. Nad tahtsid, et nende lapsed kasvaksid üles stabiilsetes ja reguleeritud ühiskondades. Ent neile, kelle süda oli murtud reaalse ja päriselt eksisteeriva lapse kannatuste pärast, ei saanud rääkida võimalikke kujuteldavaid tulevikulapsi ees ootavatest headest asjadest.

Nii oligi sündinud parem ja teistsugune fabrikeerimine. Sellel hoiti hoolega silma peal... ent kui aeg möödus ja asjaolud muutusid, libises see kontrolli alt välja.

Savic, kes soovis oma valimisringkonnale vastuteenet teha, volitas kohalikud tunnustatud kunstnikud uut tüüpi putkat disainima. Futuristlik Kolmanda Ülemineku superputka pidi endas mahutama fabrikaatorit, millega võis samasuguse putka toota. Need kunstkäsitöölised-disainerid, kes töötasid üllatavalt innukalt ja kiiresti (arvestades, et nad olid riigipalgal), lõid täiesti uut tüüpi ametliku, riiklikult toetatud fabrikatsiooniputka. See oli veidralt uhke, peaaegu monumentaalne putka, Osmani paviljoni ja stalinistliku arhitektuuri segu, mis koosnes peaaegu sajaprotsendiliselt mustadest nanosöetorukestest, kui välja jätta mõned hädavalikud vasktraadid, teraspoldid ning messingklambrid.

Borislav oli piisavalt tark, et selle üle mitte kaevelda. Ta pidi hülgama oma täiesti korraliku, vanamoodsa ja tavalise putka, mis kohe pärast seda kiiresti utiliseeriti ning väikesteks taaskasutatavateks ribadeks rebiti. Siis ronis ta valu alla surudes truualamlikult säravmustadest trepiastmetest üles sellesse tontlikku, hiiglaslikku ja suurejoonelisse kivikõvasse musta kindlusse, sellesse mustade plaatidega kaetud kuninglikku välikäimlasse, mille ornamenteeritud ning arvutikalligraafiaga kaetud katus pannuks ka meteoorid endalt raheteradena eemale põrkama.

Odavad klaasaknad sobitusid halvasti aknaavadesse. Uued mustad riiulid olid ta sõrmedele harjumatud. Libe must põrand pani ta tooli kontrollimatult libisema. Mustad söeseinad ei võtnud külge värvi, liimi ega tapeeti. Ta tundis end täiesti lollilt, ent see putka polnudki ehitatud selleks, et tal mugav oleks. See oli putka uuele, Kolmanda Ülemineku põlvkonnale, hullumeelselt radikaalsetele ja liberaalsetele kuttidele, kelle jaoks ,,putka" polnud enam lihtsalt tagasihoidlik müügipunkt, vaid uue kultuurisõja kindlus.

Sellise uut tüüpi putka oleks võinud mööduvalt reaktiivlennukilt alla visata. See tabaks välgulöögina maapinda ja põrkaks sellelt viga saamata tagasi üles. Tänu pidevalt pilgeni täidetud kuldse tolmu kottidele väljuks sellest küberneetiliselt toodetud asjade lakkamatu voog: pudelid, kotid, uksekäepidemed, ukseriivid, rattad, pumbad, valuvormid muude asjade tegemiseks, tööriistad muude asjade tegemiseks, saed, haamrid, mutrivõtmed, kangid, drellpuurid, kruvid, kruvikeerajad, naasklid, käärid, augurauad, höövlid, viilid, rasplid, tungrauad, kärud ja plekikäärid; plokid, ketid ja kett-tõstukid, käsikärud, kraanad, ämbrid, pudelid, tünnid... Kõik need asjad salvestatud malenuppudena digitaalsetesse failidesse, püsimas seal justkui malenuppude idee, nagu mõtteline malendikomplekt ootamas inimlikku huvi, et ellu ärgata ja tegutseda.

Iga kord, kui Borislav oma mustast lahingulaeva meenutavast superputkast ema korterisse tagasi lonkas, võis ta näha Kolmanda Ülemineku õhustikku linnapildis peegeldumas.

Esimesel Üleminekul oli olnud omaenda nägu: vanadelt halbadest tellistest ja madalakvaliteedilisest krohvist sotsialismiajastu hoonetelt koorus värvi, nagu olnuks need mingist salajasest leeprast haaratud, plahvatades seejärel õide võiduka Lääne kassikuldsete kaubamärkidena: okolaadipulgad, kaubamärgistatud kiirtoit, sündsusetult vallatuna paistev naistepesu.

Teine Üleminek oli olnud karmim värk: ta mäletas sellest eelkõige üldist puudust. Tühjad poed, tühjad maanteed, massiliselt jalgrattaid, uusimate kütuseelementide vihane surin, päikesepaneelidest katusekatete odav sära, isolatsioonimaterjal topitud igale poole, nagu paber kehviku kingadesse. Uued, huvitava välimusega ehitised. Rohi katustel ja trolliteedel. Need puhast ja külma valgust eritavad lamepaneellambid.

Ka sellel kolmandal Üleminekul oli oma iseloomulik nägu. Sama laul, ent teine salm. See oli must. See oli pigimust, sile, anonüümne, plekitu, juhuslik vikerkaar õige valguse korral peegeldumas kihtidelt ja vagudelt, nagu kadunud naftalaigu viirastus.

Revolutsioon oli tulemas. Rahvas tahtis seda kõike suuremas ulatuses, kui valitsev reiim seda neile pakkus. Linnas töötas nüüd viis fabrikaatorit. Kuna nende ,,ohtlik vohamine" põhjustas välisriikide poliitilist survet, ei lubanud kohalik omavalitsus rohkem fabrikaatoreid toota. Nii et inimeste soovi elada uuel moel ei rahuldatud täieulatuslikult. Inimeste hingedes valitsesid juba teistlaadsed tunded, nii et nad olid valmis selle nimel tänavale minema. Poliitikud tegid jõuetuid katseid leida kuldset keskteed olukorras, kus see oli võimatu.

Kas kaubandust puudutavad seadused eksisteerisid inimeste hüvanguks? Või oli inimeste näol tegu vaid niinimetatud ,,kaubandusseaduste" orjadega? Tegu oli populistliku demagoogiaga, kuid sellised arutlusteemad olid põhjendatult populaarsed.

Inimesed olid ka väiksematel põhjustel täiesti segi keeranud, näiteks mõne mööduva printsi pihta tulistatud lasu pärast. Igal pool algasid väikesed tänavameeleavaldused. Need kestsid hooti, ent tõeline plahvatus oli kohe tulemas. Inimesed tulevad linnaväljakutele, kolistavad oma pigimusti köögipanne ja kõlistavad oma süsimusti majavõtmeid. Borislav teadis varasematest kogemustest, et rahva tahteväljendused viivad kogu ühiskonda vapustava mürglini. Argumenteeritud jutt nõrgalt valitsuselt kõlab aga sama abitult kui multikahiire piiksumine.

Borislav tegi ära mõned asjad, milleks ei pidanud hiljem enam aega olema. Ta rääkis juristiga ja koostas uue testamendi. Ta tegi kõigist oma andmetest varukoopiad, samuti koopiad tähtsatest dokumentidest, ja paigutas oma asjad arvukatesse peidikutesse. Ta varus konserve, küünlaid, ravimeid, tööriistu ja isegi saapaid. Ta hoidis oma reisikoti valmispakituna.

Ka ostis ta oma ema jaoks ära ammulubatud hauaplatsi, hankis kena hauakivi ja leidis isegi siidlinad.

VI

See ei juhtunud oodatud viisil, ent kohalik ajalugu koosneski sündmustest, mida ükski terve mõistusega inimene poleks ette näinud. See tuli putka kujul. Kultuurse, tipptasemel, hoolikalt läbimõeldud ennetava interventsiooniputka kujul. Võõras roosa-valgekirju putka oli ilus, puhas ja täiuslik ning selles ei viibinud kedagi, kes ligilähedaseltki inimest meenutanuks.

Automaatne putka oli varustatud hõbedase sõraga, mis valis kauba ilmeksimatult antiseptilistelt riiulitelt välja ning ulatas selle hämmeldunud ja hirmuvärinais kliendile. Need olid täiuslikud kaubad, säravad, uhked ja märgistatud seerianumbrite ning raadioidentifikatsioonikleepsudega. Neist õhkus rahustavat legaalsust: vastavus tervisekaitseeeskirjadele, koostisainete täielikud nimekirjad, info maaletoojate kohta, maksumärgid, kaupmeeste veebilehtede aadressid, kohad kaebuste esitamiseks.

Ülivõimas putka oli toodetud rahvusvaheliste korporatsioonide läbipõimunud direktoraatide poolt, selle tootmisel oli lähtutud 100 000 leheküljest regulatsiooniseadustest ja tohututes andmebaasides sisalduvast kivistunud infost. See oli neurootilisel mõtlemisel ja fanaatilisel etiketijärgimisel põhinev täiuslik toode, särav nagu Habsburgide õukond. Ja see oli tahtliku täpsusega heidetud Euroopa ossa, kus ta elas - sellesse nõrka ja ebastabiilsesse piirkonda, mis oli igal hetkel plahvatamas.

Euroopa putka oli kõikvõimas müügimasin. See täiendas oma kiiresti kahanevaid kaubavarusid südaööl, kasutades selleks mehitamata kaubaveokeid, lamedaid ja raskestimärgatavaid prussakat meenutavaid roosast plastikust ning roosade kummiratastega robotseadmeid, mis nuuskisid ja peilisid välja otsetee läbi südaöise linna, täites seejuures vaimuhaige täpsusega kõiki liiklusreegleid.

Euroopa putkas polnud kedagi, kellega rääkida, ehkki, kui selle poole pöörduti läbi selle tosinate mikrofonide, võis see päris head kohalikku keelt rääkida. Mingit inimlikku suhtlemist polnud siit mõtet otsida. Ei mingit seltsi, ainult täpne suhtlus.

Lastekambad katsid roosa sissetungija seinad kohe graffitiga. Keegi - tõenäoliselt Ace - tegi tõsise katse seda maha põletada.

Ace leiti kaks päeva hiljem oma kenast roosast sport-elektriautost surnuna. Tema laip oli läbistatud kolmest mustast fabrikeeritud kuulist ja tema auto kapotil vedeles hüljatud fabrikeeritud püstol.

VII

Ivana sai ta enne mägedesse minekut kätte.

,,Sa lähed ilma sõnagi lausumata ära, mis? Lihtsalt lähed jälle ja ei ühtki sõna mulle!"

,,On aeg minna."

,,Segased tudengid võtad sa endaga kaasa. Ja jalgpallihuligaanid. Ja kõvadest kuttidest gängsterid. Ja mustlased ja sulid. Sa võtad kõik sinna kaasa. Aga mind ei võta?"

,,Me ei lähe piknikule. Ja sa ei kuulu sellise inimrämpsu hulka, kes hädaohu korral mägedesse läheb."

,,Te võtate relvad kaasa?"

,,Te naised ei saa ka kunagi millestki aru! Sa ei võta karabiine kaasa, kui sul on kaasas must vabrik, mis võib karabiine toota!" Borislav hõõrus oma habemetüükas lõuga. Laskemoon, jah, veidi laskemoona kulus ära. Granaadid, miinipildujamürsud. Ta teadis liigagi hästi, kui palju sellist kraami oli viimasest korrast mahamaetuna ootamas. See oli nagu trühvlite otsimine.

Ja maamiinid. Need hirmutasid teda tõeliselt ja see raugematu hirm pidi saatma teda surmatunnini. Kord olid tema ja ta omakaitseväelastest kaaslased saaki kandes marsisammul läbi sügava lume piiri poole naasnud, iga mees trampimas eelmise õõnsates saapajälgedes... Ja siis mõõtis see lapik, surmav asi, mis sisaldas kiipi, lõhkeainehunnikut ning hulka teraspolte, nende mööduvaid samme. Siis värvus neitsilik lumi veripunaseks.

Borislav oleks võinud ise sellise seadme kerge vaevaga kokku panna. Kogu võrk oli täis asjaarmastajatele mõeldud plaane sellise geriljavarustuse tegemiseks. Ta polnud kunagi sellist pommi teinud, ehkki vastav idee kummitas teda ta luupainajates.

Toona oli ta viibinud kõrgest palavikust põhjustatud deliiriumis sonides peidetud külas mägedes, külmudes ja nälgides. Tema viimaseks toeks oli olnud ta põetaja. Mitte ta naine, armastatu ega mõne armee, jõugu ega valitsuse esindaja. Hoopis ta ema. Ta ema oli ainsana pidanud teda enda jaoks piisavalt oluliseks, lahkumaks linnast ja kõigest muust enda elus ning riskimaks näljaga, et hoolitseda haavatud gerilja eest. Ta tõi talle suppi. Borislav oli näinud oma ema põski päev-päevalt järjest enam sisse vajumas, kui too nälgis, et teda toita.

,,Sul pole seal kedagi, kes sulle süüa teeks," anus Ivana.

,,Sa hülgad oma tütre."

,,Ja sina oma ema."

Naine oli alati osanud talle valusalt torkavaid asju öelda. Veel üks kord andis ta, hoolimata kõigest, mida ta teadis, alla. ,,Olgu siis," ütles ta naisele. ,,Hästi. Olgu siis nii, kui sa nii väga tahad. Kui sa tahad riskida kõigega, siis sa võid meie kulleriks hakata. Sa hakkad liikuma laagri ja linna vahel ning meie jaoks mõningaid asju vedama. Ja sa ei esita nende asjade kohta iialgi ühtki küsimust."

,,Ma ei esita kunagi küsimusi," valetas Ivana. Siis suundus ta laagrisse ja jäi lihtsalt Borislavi kõrvale. Ta ei lahkunud mehe seltsist päeval ega ööl. Nende mõlema jaoks algas taas tõeline elu ja see oli karm värk.

VIII

Vanades suusasportlaste külades ei sadanud enam lund. Ilm oli neil päevil täiesti segi keeratud ja hoopis suvede osas tuli ettevaatlik olla. Nad paigaldasid oma illegaalse fabrikatsioonitehase hüljatud hobusetallide kompleksi.

Fanaatikud rääkisid innukalt ,,lõpmatu koguse fabrikaatorite" kopeerimisest, ent see oli vaid jutt. Seda polnud vaja. Vaja oli vaid toota ja levitada piisavalt palju fabrikaatoreid, et võimude närvid tuksi keerata. See manööver teenis vaid propagandistlikku eesmärki.

Teatud valitsuseliikmed olid nende tegevusele juba vaikiva heakskiidu andnud. Seda vaid põhjusel, et nad võisid võita. Need sahkerdajad teadsid väga hästi, et piisavalt kiiresti muutuvate tuulte korral pidi parlamendis domineeriv bütsantslik klikk lagunema. Pidi saabuma kaos. Tõsine kaos. Ent seejärel pidi olukord stabiliseeruma, tuues endaga kaasa uued jõuvahekorrad võimumängudes. Kui endised vankumatud konservatiivid ellu jäid, pidid neist saama uue reiimi kindlameelsed toetajad. Nii need asjad siinmail käisid.

Igatahes pidid mõned pühendunud hullukesed samal ajal reaalse kampaania läbi viima. Igast kümnest inimesest, kes olid valmis selles osalema, olid seitse idioodid. Nood seitse olid unistajad ja loomu poolest mässajad, kes poleks kõlvanud isegi väliletist limonaadi müüma.

Üks kümnest oli kompetentne ja tõsine. Teine oli tõeliselt ohtlik, moraalitu fanaatik. Ja kolmas rühma reetur: politseiagent, argpüks, koputaja.

Vandenõusse oli aktiivselt kaasatud kolmkümmend inimest, mis tähendas mõistagi kahtekümmet üht idiooti. Borislav oli spetsiaalselt kohale läinud, et takistada idioote omavahel kraaklemast ja kogu üritust juba selle algusest peale nurjamast. Kolm kompetentset meest pidid keskenduma fabrikaatorite ehitamisele. Fanaatikuid oli parim kasutada potentsiaalsete koputajate mõjutamiseks ja heidutamiseks.

Piisavalt pikk mäss pidi lõpuks kõik terve mõistusega inimesed ära tüütama ja järeleandmisele sundima. Ja see oleks olnud võit.

Ülejäänu seisnes vaid detailides ja neis need kuratlikud konksud peitusidki. Millimeeterpaberile visandatult näis idee ennast kopeerivatest fabrikaatoritest suurepärasena, ent fabrikaatorite tootmisel vaid fabrikaatoreid kasutada polnud praktikas väga mõtet. Veelgi hullem, fabrikaatoril oli kaks olulist osa, mida polnudki võimalik fabrikeerida. Üks oli pihusti, mis integreeris kollase tolmu mustaks aineks. Teine oli suur must ümbertöötlemiskraas, mis jahvatas musta aine taas kollaseks tolmuks. Neid kaht üliolulist komponenti ei saanud ilmselgelt teha kollasest tolmust ega mustast ainest.

Neid tehti hoopis täppis-masintoodetud kõrgepingekindlatest Euroopa metallidest, mida pärast viimaseid arenguid valvati kiivalt kui juveele. Nende komponentide valmistamine ületas kaugelt vandenõulaste võimalused.

Kaks tosinat fabrikaatoripihustit oli juba käes, tänu mingi välisriigi luure abivalmidusele. Kuulujutud väitsid mingil seletamatul põhjusel, et tegu oli Jaapani luurega.

Ümbertöötlemiskraase polnud neil endiselt. See oli halb. Pihustitega, ent ilma ümbertöötlemiskraasideta fabrikaatorite tegemine oleks kogu nende unistuse pea peale pööranud ja reetnud. See oleks tähendanud, et nende illegaalsed fabrikaatorid võivad asju toota, ent mitte neid ümber töödelda. Selliste fabrikaatoritega maailm olnuks luupainajalik ja täitunuks aeglaselt, ent vääramatult õudse, saastava fabrikeeritud rämpsuga-kasutuskõlbmatu ning hävimatu kivikõva musta räbu tükkidega. Ilmselt oli see tume tulevikuväljavaade suuresti mõjutanud ka algsete leiutajate nõuandjate soovitusi.

Esines ka palju pahaendelisi väiteid, nagu olnuks nanosöetorukestel tõsine tervistkahjustav kõrvalmõju, sest tegu oli asbestilaadsete hävimatute kiududega. Ja see oli tõsi - nanosöetorukesed põhjustasid vähki. Siiski olid nad võrreldes tuhandete juba igapäevases kasutuses olevate materjalidega pigem vähemkantserogeensed.

Esimeste illegaalsete fabrikaatorite kokkupanemine võttis kompetentsetel meestel terve suve. Seejärel tuli riistvara levitamise nimel ohverdada idioodid. Idiootidele, kes olid sama tasakaalutud ja innukad nagu alati, tehti ülesandeks viia fabrikaatorid tehasest võimalikult kaugele, jagada need seejärel poolehoidjatele laiali ning varvast visata.

Neli või viis idiooti arreteeriti peaaegu kohe. Seejärel korraldati nende laagrile helikopteritega reid.

Ent Borislav oli sündmuste selliseks arenguks täielikult valmistunud. Ta oli laagri teise kohta kolinud. Linnas toimusid samal ajal rahvarahutused. Polnud tähtis, kes neis rahutustes ,,võitjaks" osutus, sest status quo hakkas nende mõjul sulama. Politsei peksis tudengeid purunematute mustade kumminuiadega. Lapsed lõhestasid nende kongiautode kumme purunematute mustade kööginugadega.

Sel hetkel tuli ühel fanaatikuist hea idee. Ta nõudis, et nad levitaksid tosinaid võltsitud musti kaste, mis vaid meenutaksid fabrikaatoreid. Polnud vähimatki poliitilist vajadust, et nende tulevase külluse lubadused ka reaalselt töötama pidanuks.

See küüniline plaan nõudis märksa vähem tööd, kui tõeliste fabrikaatorite loomine, nii et see lasti kiiresti käiku. Lisaks leidis see ka kõikjal jäljendajaid. Inimesed jälgisid toimuvat heitlust nii Bukarestis, Lublinis, Thbilis, Bratislavas, Varssavis kui ka Prahas. Inimesed kastsid tavalisi asju musta laki sisse, et need paistaksid fabrikeerituina. Iga toimeka veidriku kohta, kes tõesti tahtis endale fabrikaatorit teha, oli sada inimest, kes tahtsid teada, kuidas seda teha. Lihtsalt igaks juhuks.

Mõnesid toimekaid veidrikke saatis edu. Vähem edukaid ootas märtrikuulsus. Kui vastupanu levis purunenud tindipotist väljavoolava tindina, kaasas see endaga liiga palju inimesi, et seda saanuks lihtsalt kriminaalseks tegevuseks liigitada.

Hetkest, mil sõjatööstuse ettevõtted mõistsid, et laevatehase-suuruste hiidfabrikaatorite tootmine oli hea mõte, oligi mäng üldjoontes läbi. Kolmandast Üleminekust oli saanud uus reaalpoliitika. Uus majandus oli muutunud igapäevaseks asjaks. Vana kord oli kadunud. Keegi ei vaevunud seda meenutama ega tahtnudki vaevuda.

Ülejäänud osa malepartiist oli vaid vaikne liikumine mati suunas. Ja siis sai mäng lihtsalt läbi. Keegi keeras valge kuninga külili ja seda sellisel armsal, peenel ning sametpehmel moel, et võinuks jääda mulje, nagu poleks mingit valget kuningat, kelle vastu võidelda, kunagi olemas olnudki.

IX

Borislav läks vangi. Oli vaja, et keegi sinna läheks. Idioodid olid vaid idioodid. Kompetentsed kutid olid kiiresti leidnud head ametikohad uue reiimi teenistuses. Fanaatikud olid uuest korrast meeleheitele aetud ja jooksid ära oma kibedat pettumustunnet ravima.

Kuna Borislav oli olnud aktiivne mässuline, kelle peamiseks tööks oli olnud esinemine nende ametliku liidrina, oli ka loogiline, et avalik karistus tabas just teda.

Borislav andis end kaastundlike võmmide kamba kätte, kes oleksid palju parema meelega ta ise kinni püüdnud. Tema arreteerimist saatis avalikkuse suur tähelepanu. Talle esitati süüdistus ,,vandenõus", mis oli, arvestades ta grupi poolt toimepandud reaalsete kuritegude hulka, pigem armulik süüdistus. Need olid olnud iga revolutsioonilise liikumise jaoks vajalikud igapäevased kuriteod, nagu väljapressimine, teenuste vargus, piiriülene salakaubavedu, riigivõimu õõnestamine ning mässuõhutamine, tootepiraatlus, autoriõiguste rikkumine, rahapesu, võltsidentiteetide kasutamine, illegaalne varjumine erahoonetes, ebaseaduslike tulirelvade omamine ja nõnda edasi.

Borislavile ja tema arvukatele liitlastele neis rohketes kuritegudes süüdistusi ei esitatud. Hoopis vastupidi: kuna ta ise nii suure kära saatel ja avalikult vahistati, vaadati teiste kuritegudele vaikselt läbi sõrmede.

Istudes oma vangikongis, mis ei erinenudki nii väga palju putkast, avastas Borislav vana sõna ,,parandusasutus" tõelise mõtte. Vanglate algne mõte oli, et neis viibivad inimesed kahetseksid pattu. Pattukahetsevad inimesed pidid mediteerides ja mõtiskledes oma moraalsetest puudujääkidest üle saama. See oli algne mõte.

Muidugi koosnes elu igas tõelises ja kaasaegses ,,parandusasutuses" enamasti palavikulisest kauplemisest. Vanglas ei ,,omanud" keegi suurt midagi peale metallnari ja võimaluse dui all käia, nii et lihtsad kaubad nagu talk omasid kohalike mõttemaailmas olulist kohta. Borislav, kes jagas hästi tänavakauplemist, sai sellega väga hästi hakkama. Igatahes paremini, kui kättemaksuhimulised ja piiratud mõttemaailmaga isikud, kelle saatuseks oli moodustada enamik vanglate asukaist.

Borislav mõtles palju inimestest vanglates. Ka nemad olid inimesed ja paljud neist olid sattunud vangi tema pärast. Iga Ülemineku käigus kaotasid inimesed oma töökohti. Nad olid laostunud ja neil puudusid tulevikuväljavaated. Nii nad tegidki midagi meeleheitlikku.

Borislav ei tundnud erilist kahetsust keerise pärast, millesse ta oli maailma paisanud, ent ta mõtles tihti sellest, mida see tähendas ja kuidas see tunduma pidi. Kuskil, mõnes vanglas, viibis mõni päris tore noor kutt, kellel olid naine ja lapsed ning kes oli fabrikaatorite tõttu töö kaotanud. Sellel kutil oli paljaksaetud pea ja kole oran vormiriietus ning ta pidi sööma jõledat toitu - kõik see kehtis praegu ka Borislavi kohta. Ent see kutt oli vanglas märksa vähem heal põhjusel. Ja tal oli märksa vähem lootust. Ning ta oli märksa kurvem.

See kutt kannatas. Tema saatus ei läinud kellelegi vähimalgi määral korda. Kui maailmas olnuks vähegi õiglust, pidanuks keegi sellele kutile tehtud karmi ülekohtu pärast teadlikult kannatama ja pattu kahetsema.

Borislavi ema tuli teda vanglasse vaatama. Ta tõi kaasa väljaprinditud lehti rohkete vabatahtlike toetajate kirjadega. Maailm näis olevat täis veidraid võõraid inimesi, kellel polnud oma vaba ajaga midagi paremat teha, kui poliitvangidele õrnatundelist ja toetavat jama meilida. Ivana, kes oli talle mägedes veedetud päevadel mitmekülgselt seltsi ja tröösti pakkunud, ei tulnud teda vanglasse vaatama. Ivana teadis, kuidas hingevalust kõige paremini üle saada, kui mehed hülgasid ta millegi rumala, nagu näiteks vabatahtlikult vangimineku, tegemiseks.

Neile võõrastele ja välismaalastele oli Borislavi tegevusest jäänud veider ning väärdunud mulje, samuti puudusid nende kirjeldustes osad temaga tegelikult aset leidnud sündmused. Sest nemad olidki Ajaloo Hääleks.

Tema enda hääl ei saanud ajalookirjutuses kõlama jääda. Ta pärines väikesest kohast ja tema tegutsemist olid mõjutanud ainukordsed asjaolud. Inimesed, kes polnud siin elanud, ei suudaks seda iial mõista. Need, kes olid siin elanud, olid mõistmiseks liialt lähedased. Sellest polnud lihtsalt võimalik aru saada. Olid lihtsalt... sündmused. Sündmused, üleminekud, uued asjad. Sellised asjad, nagu mustad putkad.

Need uued putkad... Ükskõik, kui kaugele need maailmas levisid, oli neil kõigil tema algse musta putka välimus-kurjakuulutav, veider ja ülemäära uhke. Sest inimesed olid uute putkadega tuttavad ja teadsid, milline üks fabrikatsiooniputka pidi välja nägema. Igaüks võis selle ära tunda rüüside, servade ja teravatipulise katuse järgi. Selline oli nende õige välimus. Sa läksid sellisesse kohta, et teha oma lapsele purunematuid kingakesi. Putkad olid kõikjal ja kogu moos.

Kui oli möödunud paras aeg ehk kakskümmend üks kuud, andis uus reiim talle üldise amnestia käigus armu. Tal kästi end pahandustest eemal hoida ja suu kinni pidada. Borislav tegi, nagu kästud. Tal polnudki eriti midagi öelda.

X

Aeg möödus. Borislav siirdus tagasi vanemat tüüpi putkasse. Erinevalt uutest ja uhketest fabrikatsiooniputkadest müüsid need vanemat tüüpi putkad asju, mida ei saanud fabrikeerida, enamasti toidukraami.

Nüüd, kus fabrikaatorid olid kõikjal ja avalikult kättesaadavad, arenes fabrikatsioonitehnoloogia ülikiiresti. Pindu muudeti krobelisemateks, et need pastellvärvidega särama panna. Tehnikud õppisid kiude painutatavate ja elastsete detailide jaoks ebemelisemateks muutma. Maailm oli haaratud Üleminekust, ent ükski üleminek ei kujutanud endast maailma lõppu. Revolutsioon kohendas vaid ajaloo kompostihunnikut, kattes mahamaetu raske kompostikihiga ja tuues millegi seni varjuolnu õhu ning valguse kätte.

Ootamatu tuju ajel läks Borislav operatsioonile ja laskis endale fabrikeeritud sääreluu paigaldada. Ta uus vasak sääreluu oli ta parema sääreluu identne koopia peegelpildis. Pärast operatsioonist taastumist, mis venis tüütult pikaks, sest ta oli nüüd vanem mees ja ta haavad ei paranenud enam nii kiiresti nagu varem, avastas ta, et suudab esimest korda kahekümne viie aasta jooksul normaalselt kõndida.

Nüüd sai ta jalutada, nii et ta jalutas kõvasti. Ta ei hakanud rõõmust hüppama ega kepsutama, ent nautis normaalselt kõndimist. Ta lonkis puiesteedel, tutvus veidi vaatamisväärsustega ja kandis märksa kenamaid kingi.

Siis ütles ta parem põlv üles, peamiseks põhjuseks lõputu kõndimine purunematu kunstliku sääreluuga. Nii pidigi ta kepi juurde naasma. Ükski ravi ei kujutanud endast võlurohtu, ent tänu tehnoloogiale oli probleem ta jaoks talutavamaks muutunud.

Selles oligi vahe. Vigane jalg oli teda ahistanud enamiku ta elust. See haav oli moonutanud ta hinge. Vigane põlv poleks saanud seda teha, sest ta lihtsalt ei pidanud enam nii kaua elama. Nii et jalg oli tragöödia, põlv aga kõigest episood.

Kortermajast ema hauani kõndimine ei nõudnud erilist jõupingutust. Linnavõimud ähvardasid jätkuvalt maja koos talle kuuluvate korteritega lammutada. See oli inetu ja vanamoeline ning pidi kaduma. Ent võimude ähvardused linnaruumi arendamise osad olid enamasti paljasõnalised ja üürid pidasid teda üleval. Ta oli nüüd üürileandja. See polnud kunagi olnud populaarne töö, ent keegi pidi seda alati tegema. Sama hästi võis see olla ka keegi, kes jagas sealset torustikku.

Talle pakkus suurt rahuldust teadmine, et ta ema haual oli viimane tõeline graniidist hauakivi kohalikul kalmistul. Kõik hilisemad olid fabrikeeritud.

Dr Grootjans ei töötanud enam valitsuse alluvuses. Ta oli märkimisväärselt hästi säilinud. Pigem paistis see justnagu võõrplaneedilt pärinev naisametnik nooremana kui aastate eest. Ta juuksed olid koondatud kahte kenasse palmikpatsi, ta kandis maitset väikest roosat sviitrit ja kõrge kontsaga kingi.

Dr Grootjans kirjutas mälestusi oma läbielamistest ülemineku ajal. See oli ta isiklik, pihtimuslik tekst, mis pidi mõistagi ilmuma võrgus koos piltide, helisalvestiste, teistele saitidele suunavate viidete ja lugejate rohkete abistavate kommentaaridega.

,,Ta hauakivile on kirjutatud kaunis kirillitsas," ütles dr Grootjans.

Borislav tupsutas oma huuli taskurätiga. ,,Traditsioon ei tähenda, et elavad on surnud. Traditsioon tähendab, et surnud elavad."

Dr Grootjans kirjutas selle aforismi rõõmuga üles. See naisele omane komme oli talle algul häirivalt mõjunud. Siiski oli ta hakanud dr Grootjansi veidrate kommetega ära harjuma. See, et too üleharitud välismaa naine kasutas teda materjalina oma akadeemiliste uuringute jaoks, ei tapnud teda ju ära. Keegi teine teda ju ei tülitanud. Naabruskonna ja muu rahva jaoks oli ta vigane, äkilise loomuga vana üürileandja. Tolle bürokraat-õpetlase jaoks oli ta aga rahvusvahelise tähtsusega salapärane kuju. Naise versioon toimunud sündmustest oli lootusetult moonutatud ja enesekeskne. Ent see oli ikkagi versioon.

,,Rääkige mulle sellest hauast," ütles dr Grootjans. ,,Mida me siin teeme?"

,,Te tahtsite näha, millega ma neil päevil tegelen. Vat sellega ma tegelengi." Borislav asetas hauakivile ilusa pärja. Siis süütas ta küünlad.

,,Miks te seda teete?"

,,Miks te küsite?"

,,Te olete ratsionaalne mees. Te ei peaks uskuma religioossetesse rituaalidesse."

,,Ei," vastas Borislav, ,,ma ei usugi. Ma tean, et need on vaid rituaalid."

,,Miks te siis seda teete?"

Borislav teadis vastust naise küsimusele, ent mitte seda, kuidas seda vastust tollele esitada. Ta tegi seda, sest see oli kingitus. Vabatahtlik kingitus temalt, mis oli tehtud ilma vähimagi mõtteta kasust või vastuteenest. Vabatahtlik kingitus, millele ei saanudki vastuteenet osutada.

Sellised kingitused olid osa ajaloost ja tulevikust. Sest sellised kingid olid ühtlasi kingid, mida elavad said surnutelt.

Kingitused, mida me saime surnutelt, olid maailma ainsad ehtsad kingitused. Kõik muu maailmas olid vaid kaubad. Surnud olid juba olemuselt need, kes andsid meile midagi vastu saamata. Ja mis oli eriti tähtis: surnud tegid kingitusi neile omases kontekstis. Nende kingid meile polnud vaid armetult helded, vaid ka vanamoelised ja tohutult segadusttekitavad.

Mil iganes võtsime me ennast kätte ja ohverdasime endid, ajendatuna ähmasest lootusest kasust tulevastele põlvedele või ambitsioonidest, mille eesmärgiks oli luua parem tulevik pärast meie endi eluaega, tegime me midagi, mis jäi teisele poole ratsionaalset analüüsi. Nood tulevikuinimesed ei näe meid iial omaendi silmadega, vaid ainult silmadega, mille me ise oleme neile andnud. Mitte kunagi meie oma silmadega, vaid alati nende endi omadega. Ja tuleviku silmad nägid mineviku tõdesid alati piiratute, mahajäänute ning ebakindlatena. Ebausk.

,,Miks?" küsis dr Grootjans.

Borislav raputas oma elegantsetelt kingadelt lume maha. ,,Mul on suur süda."

Inglise keelest tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep.

Fallen dark: Teine peatükk (Sander Tulk)

Table of Contents

Peatoimetaja augustiveerg 2013 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Kogu maailma valgus (Agur Tänav)

Intervjuu Veiko Belialsiga (Agur Tänav)

Tulevik Itaalia moodi (Jüri Kallas)

Kuidas Reaktori toimetus Kassinurmel käis (J. J. Metsavana)

Kuninglikud pulmad ja kuninglikud matused (Zarvik)

Raamatuarvustus: Praktiline nõiakunst (Triinu Meres)

Raamatuarvustus: Raud ise (Juhan Voolaid)

Mänguarvustus: Kerbal Space (J. J. Metsavana)

Stephen King - elu ja looming 1. osa (Marvel Riik)

Augustikuu pildimäng

Ulmkonnakroonika, august 2013

Katkend romaanist «Süvahavva»

Jutt: Kirsipuu valvur (Krafinna)

Tõlkejutt: Putka (Bruce Sterling)

Fallen dark: Teine peatükk (Sander Tulk)