Peatoimetaja veerg 8/14 (J. J. Metsavana)

Jätkame ka sel kuul Estconi ettekannete avaldamist. Seekord räägib Die lähemalt enda korraldatud larbist ning toome ära Mart Redi ettekande tehisinteligentsist mängus-filmis. Väikese spin-offina on kirjutanud Onu Kalver ühest Mardi poolt mainitud mängust täispika arvustuse. Lisaks avaldame järjekordse Heinrich Weinbergi kosmoseloo ning Ove on ümber trükkinud ühe Ropeconi ettekande ja teinud selle autoriga ka intervjuu.

Parafraseerides V.A. Mezentsevit võib öelda ,,Vabastatud aatomienergia avab inimkonnale erakordsed tehnilise arengu võimalused. Eriti hiiglaslikud on aga aatomienergia rahulikel eesmärkidel ärakasutamise võimalused ulmemaailmas". Head lugemist.

Kaanepildi autoriks on Kait Kübar, teksti lisas Jana Raidma.

Kuidas kirjutada raamat aastas ja selle käigus mitte maha surra (Luke Crane)

Selaastasel Ropeconi (25.-27. juuli) üheks aukülaliseks oli Luke Crane, kes pidas ürituse käigus maha kolm ettekannet. Teine neist kandis pealkirja "How to write one to two books a year and not die" ning selle sai Reaktori toimetus käigupealt linti võetud ning hiljem arvutisse toksitud ja vabas tõlkes eesti keelde pandud. Kuigi Luke on siiski mängudisainer, lahkab ta oma ettekandes probleeme, mis on ilmselt tuttavad kõikidele kirjanikele. Loodetavasti jõuab selle ettekande helisalvestis varsti ka meie youtube kanalisse. Meeldivat lugemist. Huvitava tähelepanekuna kandis ettekanne kavas teist nimetust, kui slaididest arvata võis.

Olen tegelenud mängude loomisega aastast 2002 - olen loomulikult ka paljude muude asjadega tegelenud - ning leidsin, et ehk pakub inimestele huvi, kuidas seda täpselt teha. Mitte küll just miks, vaid pigem protsessi enda pärast.

Otsib projektori puldi välja, kiites Soome tehnoloogiat. Seinale ilmub Stephen Kingi pilt.

Seega - see tüüp siin. Stephen King kirjutas raamatu raamatute kirjutamisest, millele ta pani pealkirja ,,Kirjutamine". Väga autoriteetne pealkiri. King ise on tõsine kirjutusmasin, ta on kirjutanud mustmiljon raamatut. Ma ei tea palju see sõnu kokku teeb, kuid tema väitel kirjutab ta 1000...2000 sõna päevas. Kui ma seda lugesin, hakkasin ka ise mõtlema, kui palju sõnu ma ise päeva jooksul kirjutan. Kuid siis hakkasin ma teistele asjadele mõtlema - peale kirjutamise on veel vaja muid tähtsaid asju teha,( Seinale ilmub uue XCOMi pilt. Publik naerab. ), kuid minu graafik on väga tihe. Lisaks on mul veel ka töökoht, mis ei nõua küll, et ma 24 tundi töötaks, kuid ma pean olema pidevalt kättesaadav. Te ei usuks, kui palju hädasid kickstarteris on. Seega ei saa ma kogu päeva kirjutada ning õhtud on mul tihti rollimängudega sisustatud. Kickstarteri kolleegidega on mul kolm indie-gruppi pluss veel 2 mänguseltskonda sõpradega. Arvutage ise, mitu mänguõhtut see nädalas teeb. Lisaks korraldan ma veel ka New Yorkis kokkutulekuid. Ja lisaks veel mu mängud... Ma pean vastama foorumites kõigile mängijate küsimustele.

Kokkuvõttes tuleb välja, et ma olen Kingi antud eeskujust kaugel maas. (Publiku seast tuleb küsimus: ,,Sa ikka tead, et King oli ka kokaiinisõltlane?") Tema raamatus ,,Kirjutamine" räägib ta ka sellest. Põhimõtteliselt ütleb ta: ,,Nii tegin seda mina - ärge teie sedasi küll tehke!" Kõigest hoolimata kirjutab ta palju raamatuid ning neid võetakse üldiselt lugejate poolt hästi vastu. Aga minul ei tule kuidagi 1000 või 2000 sõna päevas. Täpsemalt on see 306 sõna päevas. Aga mida see tähendab? Tegelikult tuleb välja, et see ei ole üldse nii hull. 15 raamatut 14 aastaga. Ma tahaks väga-väga teada, mis kurat toimus 2009 ja 2010 (mõlemal aastal tuli tal välja kaks raamatut). Mida ma küll tarvitasin? Kindlasti ei olnud see kokaiin. Osa raamatuid on pisemad, kuid paljud minu kirjutatud mängudest koosnevad mitmest raamatust ning see siin (näitab Torchbeareri peale) on tõsine tellis. Ja isegi kirjutades vaid 306 sõna päevas, hakkab see ajapikku vaikselt kuhjuma. Ja mul on selline tunne, et härra King võib persse käia (publik naerab, Luke ise ka).

Aga lõpetades minust ning minu tööst rääkimise - kuna teil on nüüd aimu, milleks ma võimeline olen, läheks nüüd tegeliku kirjutamisprotsessi enda juurde ka. Naljadega on nüüd igatahes kõik, edasi oleme väga tõsised.

Kirjutades - või täpsemalt enne kirjutama asumist - sean ma endale täpsed eesmärgid. Kui ma alustasin, oli mu suureks eesmärgiks mängude tegemine. Väiksemaks eesmärgiks oli teada saada, kuidas mänge teha - vägevad eesmärgid - ning selle tehniline protsess.

Õppisin ajapikku selgeks nii kirjutamise kui ka küljendamise. Kõik oma raamatud küljendan ma ise. Ma keeldun illustreerimast, kuna mul puudub selleks igasugune anne. Olen selgeks saanud, et ära kunagi ütle igavesti. Niipea, kui sa sead endale eesmärgi ning arvad, et sa tahad midagi teha igavesti, keerad sa iseendale. Sa sead enda õlgadele tohutu kohustuse, sest kui sa tunned end mõnikord halvasti või miski ei edene, võid sa taibata, et võib-olla sa ei taha sellega tegeleda ning sa hakkad mõtlema: "Kas ma pean tõesti seda igavesti tegema?" Ära võta endale sellist kohustust. Mänge tehes õpi küljendama ja õpi tegelikult ka kirjutama. Kui on olemas need pisikesed eesmärgid, hakkan ma juba visandama, teen märkmeid, testin väga-väga lihtsal tasemel. Ma kannan alati märkmikku ning pastakat kaasas. Igasugused ideed tuleb kohe paberile panna. Selleks ei pea olema märkmik, seda saab asendada diktofoni või tänapäeval ka telefoniga. Ideede kohta tuleb muidugi küsida ka kellegi teise arvamust. Kui mul on mõni mõte ning ma räägin sellest sulle ja sina hakkad mõtlikult ümisema ja pead vangutama, siis juba see ütleb mulle selle mõtte kohta üht-teist - kas ma ei esita seda piisavalt hästi või on see halb idee. Isegi sellisel tasemel tagasiside on arendamise alguses väga oluline.

Olen arvamusel, et ma olen üpris praktiline inimene (naerab). Kasutan oma töös erinevaid tööriistu - mainisin juba märkmikku ja pastakat, kuid ka teised tööriistad on olulised. Tegelikult ei ole õiget tööriistakomplekti. Igaüks kasutab talle sobivad.

Kõigepealt kannan ma kõik oma ideed täielikult tekstifaili ilma igasuguse vorminguta. Kui ma enam sellest toorest tekstifailist aru ei saa, siis viin ma kõik need ideed InDesigni üle ning paigutan need enda jaoks loogilisse asetusse. InDesign on küljendusprogramm ning selles kirjutamine on täielik idiootsus, kuid ma teen seda sellest hoolimata. Teised kaks nn. produktiivsus-tööriista on mu kalender ning Trello.

Kirjutamine ei ole ainult au ja kuulsus. Kirjutamine ei ole ainult härra King jalad laual märkmikusse märkmeid tegemas. Kirjutamisega kaasneb nii palju muud paska. Mida rutem sa sellest aru saad, seda parem sulle endale. Ära tuleb veel õppida toimetamine, küljendamine ning viitelehtede tegemine. Kui ma millegi taga korralikult kinni olen, aitab mul hetkeolukorda meenutada lihtne tähestikuline nimekiri. Need, kes on mu mänge mänginud, teavad, et neis on väga palju nimekirju. Samuti teavad nad, et ma teen nende koostamisel vigu. Tihti muudan ma mingeid nimesid ega vaevu neid tähestiku järjekorras uude kohta tõstma.

Teine asi, millega ma tavaliselt üle pingutan on toimetamine. Taas kord on tegu loova tegevusega ning eelkirjutatu lugemine, selle täiustamine ja muutmine, puudes aru saada, mida kuradit ma sellega öelda tahtsin. Kuid samas aitab see meenutada poolelijäänud kohtasid ning juhatada mind õigesse suunda.

Üks asi, millega kirjutades kindlasti arvestada tuleb, on tähelepanu kõrvalejuhtijad. Me elame vaimustavas maailmas, kus saab igaüks teha imepäraseid asju ning kirjutama hakates jõuab sulle kiirelt kohale, et kõik need asjad on kirjutamisest ägedamad. Iga võimalik asi. Muru riisumine tundub siis isegi kirjutamisest parem. Miks? Sa saad minna välja, end natuke liigutada ning sa saad sellega lõpuks VALMIS. See saab läbi (naer saalist). Sa võid pärastlõunaga kogu oma muru ära riisuda - midagi asjalikku sa selle aja jooksul kirjutada ei jõua. Kui allkirja andmine ehk välja arvata. Tähelepanu kõrvalejuhtijatega tuleb arvestada ning nende tunnistamine aitab kirjutamisele kaasa - võib-olla XCOMi mängimine ei ole praegu kirjutamise seisukohalt kõige olulisem.

Ilmselt tundub see mängurite seisukohalt pisut silmakirjalikult, kuid ka enda peale tuleb mõelda. Mingi saasta söömine ning kohvi kuritarvitamine põletab su lihtsalt läbi. Võite küsida härra Kingi käest - olen kindel, et tema alustas sigarettide, kohvi ning... teate küll millega. Aga kohelge end hästi, kirjutamine on pikk protsess ning kogu öö kohvi kurgust alla kallates teete te vaid endale pikemas perspektiivis viga. Kasutage seda, kui vaja - ma ei väida, et seda peaks täielikult vältima, kuid ärge üle pingutage.

Järgmine äärmiselt tähtis oskus kirjutamisel on tähtaegade seadmine. Üks asi on eesmärk, idee ning kõiksugu nimekirjad ja tööriistad - miski neist ei aita, kui sul puudub tähtaeg. Ma tean seda isiklikest kogemustest. Ma oleks võinud Mouse Guardi lõputult lihvida. Ma andsin kirjastusele faili kolm korda üle, tulles iga kord jälle uute lahenduste peale ja kuna mul puudus otsene tähtaeg, siis leidsin ma vajaliku olevat muuta iga kord üht-teist. Miski ei saa kirjutades kunagi valmis. Loobuge perfektsionismist. Millalgi jõuab kohale lõplik tähtaeg ning sa pead selle üle andma. Pealegi ei taha sa ühe asjaga lõputult tegeleda - sa tahad sellega ühele poole saada ning hakata tegelema millegi järgmisega.

Minu parim näide on GenConist - USA suurim rolli- ning lauamängude kokkutulek. Oli 2008. aasta 13. august. Pidin sinna minekuks loobuma oma lemmikbändi esinemisest. Magic Burneri trükkimine lõppes 11. augustil. Ning me suutsime selle tuua GenConile kaks päeva hiljem. Kuidas me seda tegime? Täielik maagia. Me seadsime kindlad tähtajad. Kui meil läheb seda vaja 13. augustil, kui kaua läheb selle trükkimisega? Vähemalt kuus nädalat. Kui trükkimisele kulub kuus nädalat, on meil vaja see trükikotta toimetada juunis. Mida see tähendab? See tähendab, et viimane küljendus peab olema tehtud juuni keskpaigaks. Küljendamise jaoks peab meil olema tekst eelnevalt toimetatud. Illustratsioonid peavad laekuma aprilli-mai jooksul. See tähendab, et kogu testimine peab toimuma veebruaris-märtsis. Seega tuleb esialgsed visandid valmis visata detsembris-jaanuaris. Persse, on juba jaanuar ning kohe tuleb pihta hakata. Mina sean oma tähtaegu, küsides endalt, millal peab see täiesti kindlasti valmis olema ning keskendun sellele. Muidugi ei ole tähtaegade ületamine veel maailma lõpp. Ärge nüüd seatud tähtaja tõttu hakake end ära nikastama, kuid see on ainuke viis, kuidas reaalselt midagi tehtud saada.

Tähtaegade juurest edasi liikudes tahaks ma küsida, kas teil on olnud hirmu, et te saate elu jooksul tulla vaid ühele ilgelt heale ideele? Selline, kus te hakkate kahtlema, kas teil üldse mõni nii hea idee veel tulebki. Vastuseks - muidugi tuleb. Te tulete mõtetele, mis on tuhandeid kordi paremad. Ning nende peale tulete te oma praeguse ideega tegelemise käigus. Ja muidugi te leiate, et praegune idee kahvatub nende kõrval ning te soovite hakata tegelema hoopis uue idee rakendamisega. Ärge tehke seda. Ärge olge mina. Torchbearerit kirjutades tuli mul suurepärane idee ning ma tellisin kunstnikult sellele kaanepildi, et rahuldada oma kihku selle kallal tööle asuda. See on senimaani alles ning kuigi ma tahaks sellega tegeleda, ei ole mul selleks aega. Pidin tol hetkel keskenduma Torchbearerile. Pärast seda oli mul puhkust vaja. Siis tulid kaardid, mängujuhi sirm ning nüüd pean ma Mouse Guardi teise väljaandega tegelema. Pange kõik oma ideed kuhugi kettaservale ning nad ei kao kuhugi - te jõuate nendeni hiljem. Ning kindlasti tuleb teile ka sellest mõni parem idee.

Tähtaegadest kinnipidamisel on üks kindel oskus - oskus öelda ,,ei". See võib küll südameid murda, kuid seda tuleb teha. Kirjutamine on sinu töö. Kui sa kunagi jõuad nii kaugele... siis ära keera seda persse. Olen õppinud, et kuigi need kuus-kaheksa-kaksteist kuud, kus sa ütled ei õhtul väljaminemisele, kirjutades tihtipeale ka puhkepäeviti, saab see kõik ükskord läbi ning sa oled omaenda kätega valmis teinud midagi tõeliselt ilusat. Vat siis lähed sa välja, lõbutsed, tähistad ning ütled kõigile, et vabandust, mul oli tegemist. Või viid lapsed parki ning ütled, et tegelikult oled sa hea issi. Oskus öelda ,,ei", mitte vastata telefonile või mitte välja minna on tõeline oskus. See on kirjaniku üks kohutav ning traagiline oskus. Kirjanikuamet on masendavalt üksildane. Ma ei taha öelda, et kolige mägedesse ja hakake eremiidiks, kuid keskendumine on oluline.

Tähtis on ka enda premeerimine progressi käigus. Minu preemiad on väga-väga lihtsad. Näiteks lähen ma hommikul kuhugi välja sööma lihtsalt seepärast, et ma töötasin eelmisel õhtul hilisööni. Premeerimine aitab, kuna kirjutamine on raske, üksildane ning imeb vilinal. Samuti aitab pingeid vältida suhtlus. Leia keegi, kes ei tõmba su tähelepanu kõrvale ning räägib sinuga kirjutamisest. Otsi teisi kirjanikke, mängukujundajaid, mängijaid - keegi, kes suudavad sulle anda konstruktiivset kriitikat ja kommentaare. Ma ei ütle, et hakake erakuks - King käigu sitale, 2000 sõna päevas ei ole normaalne -, kuid leidke mingi tasakaal.

Viimane asi kirjanikuna - kõige viimasem - kirjutamine. Kuidas siis kirjutada? Mina ei tea, kuid kirjutama asudes tunnen ma füüsilist survet - kas kusagil kuklas või kurgus -, mis nõuab, et ma oma idee paberile pritsiks. Olen selle käigus leidnud enda jaoks mõningad nipid. Esiteks tuleb leida ruum. Kirjanikud rõhutavad seda pidevalt. Olgu see siis kusagil kohvikus, sinu enda kodus. Sa tead, et sinna minnes hakkad sa kirjutama - see saab harjumuseks. Ja kui ma olen kusagil jänni jäänud ning ma vihkan oma projekti, mis on tol hetkel kõige hullem asi maailmas, kui ma ei taha kirjutada, pea valutab, siis aitab vähemalt ühe sõna paberilepanemine. Näiteks kui ma kirjutan paberile ,,Käige kõik persse!" ning selle alla ,,Luke". Mõnikord kirjutan ma ka lihtsalt ,,Reeglid... Reeglid käivad siia" - lihtsalt midagi. Isegi kui see mul ei aita kohe sellest kohast üle, aitab see ehk homme või kaugemas tulevikus. Kirjutamine on samuti oskus nagu näiteks vehklemine või võitluskunstid - sa pead pidevalt harjutama. Sinu aju on lihas, mida tuleb soojaks saada, treenida ning venitada. Kui ma kirjutan midagi ning sellele järgneb kuu aega kõiksugu üritusi, tuleb mul tagasi jõudes praktiliselt otsast peale hakata. Ma võtan selle juppideks ning kirjutan selle kõik uuesti, kuna mul ei ole mitte mingi kuradi aimu, kus ma olin või mida ma tegin. Just seepärast tuleb kõik need tähelepanu kõrvalejuhtijad ohverdada kirjutamise heaks, kuna sinu kirjutamine saab tunduvalt parem, kui sa iga päev kirjutad ega lase aju maha jahtuda. Lihtsalt sedasi me bioloogiliste masinatena töötame.

Pärast ettekannet toimunud küsimuste-vastuste vooru võib igaüks Reaktori youtube kanalist kuulata. Antud roosa kuubik oli mikrofon, mida küsimuse esitajad omavahel käest-kätte pidid loopima.

Intervjuu: Luke Crane (Ove Hillep)

Luke Crane on üks edukamaid indie rollimängude väljaandjaid. Tema sulest on tulnud suur kollektsioon Burning Wheel (2002) sarja raamatuid (kokku 10 raamatut), Mouse Guard (koos samanimelise koomiksi autori David E. Peterseniga), FreeMarket (koos kogenud partneri mängumeistri Jared A. Sorenseniga) ning kõige hiljutisem Torchbearer rollimängusüsteem. Samuti töötab ta Kickstarteris rollimängude sektsioonis toimetajana. Luke on ka kirglik rollimängija ning Ropeconil, kus meie välkreporter ta ka tabas, juhtis ta samuti üht mängu Torchbearer süsteemis, kus ta jäi oma eba-põhjamaise energilisusega väga silma. Väikese abiga vanameistri ameeriklastest fännidelt suutis Reaktor talle Ropeconil mõned küsimused esitada. Pildil asub Luke vasakul. Pilt on pärit Reaktori fotokogust.

Küsimusi koostades püüdsin ma sinu kohta pisut rohkem informatsiooni leida, kuid üllataval kombel on sinust internetis väga vähe teada. Kuidas sa oled suutnud selle saavutada?

Tõesti!? Seda on küll hea kuulda. Mulle endale tundub, nagu oleks seal minu kohta tonnide kaupa infot, kõik mu pildid ja muu. Aga ma ei räägi enda kohta just internetis palju. Aga ma tõesti ei oska arvata.

Tulles sinu mängude juurde: kust tuli sinu rollimängusüsteemile nimi ,,Burning Wheel"? Oli see inspiratsiooniplahvatus, hääled sinu peas või midagi muud?

Need olid hääled. Burning Wheel (leegitsev ratas) oli seotud parasjagu käimasoleva mänguga, kus esines see maagilise esemena - me kirjutasime hiljem isegi raamatusse sisse - millele oli kantud religioosne tekst. Mängule andsin ma nime esialgu naljana, justkui oleks see religioosne tekst materiaalse kuju võtnud, kuid nimi jäi siiski külge. Ning see on tegelikult väga hea nimi.

Oled sa mõelnud salvestada rohkem mängusessioone , ilmestamaks mõningate reeglite käsitlust oma Burning Wheel sarjast?

Olen küll. Hetkel on meil üks salvestus youtube-s, umbes tunni pikkune või pisut rohkem, kus me tutvustame mängu kõiki tahkusid. See on väga kasulik. Enda jaoks on sellised salvestised mängu kujundamise läbikukkumise märgiks. Kui ma ei suuda ilma selliste näideteta reegleid inimestele selgitada, olen ma midagi väga valesti teinud.

Kuidas tulid sa võitlus-, varje- ning laskerelvade süsteemi peale? Tuli see iseenesest või tekkis mõte nende rakendamiseks juba varajases kujundamisstaadiumis? [Burning Wheel võistlussüsteem põhineb kaartidel, millega mängijad määravad ära oma järgmised kolm käiku, samas teiste määratavaid tegevusi nägemata,. Seejärel avatakse kõigi käsud ning lahendatakse need järgemööda. See läheb väga kaootiliseks, kui mõlemad mängijad peaks samal ajal üksteist ründama. Varje- ja laskmissüsteem põhineb asjaolul, et see kes teist esimesena näeb, saab ka lasta. -siin ja edaspidi toimetuse märkused]

Ma tahtsin, et lahingusüsteem oleks korraga nii korrastatud kui kaootiline. Midagi sellist, kus kõik mängijad saaksid tegutseda hoolimata sellest, kas sa oskasid kakelda või mitte - vaja on vaid nutikas olla. Samas soovisin, et see oleks mängijate jaoks hirmutav ja kaootiline ning nad ei saaks kunagi planeeritud tulemuses kindlad olla. Varje- ning laskmissüsteem aga tuli sellest, et kiireteks lööminguteks ning metsikuteks tagaajamisteks hobustel kusagil metsasügavuses lahingusüsteem lihtsalt ei töötanud. Seega püüdsime me kasutada samasugust ideed korrast ja kaosest, kuid pisut suuremas mastaabis. Mulle meeldib see variant. See on justkui pisike sõjamäng Burning Wheel mängus.

Olen sellest isegi kuulnud. See on üpriski kaootiline.

Vägagi. Püüdsin muuta võitlust võimalikult mitte-heroiliseks. Selles süsteemis on see väga räpane ning verine.

Kas uudised sinu ning Jacob Norwoodi koostööst on tõsi?

Jake on väga hea sõber ning just hiljuti kirjutas ta mulle e-maili, kus kinnitas, et tuleb koos minuga GenConile. See on ka hetkel kõik, mis ma selle kohta öelda saan.

Kas me saame lähipäevil kuulda uudiseid ka Expert Torchbearer-ist?

Väga varsti. Ilmselt saavad esimesena üles pandud tasemed. Me oleme viimasel ajal tohutult palju seda katsetanud ning erilist rõhku oleme me pannud sellele, kuidas surm töötab.

[Publiku seast: Sarnaselt algsele mängule, kus mängijal oli ka omadus ,,surnud".]

[naerab] See omadus jääb mängu, kuid me oleme seda juba üks-kaks korda suutnud välja ravida. Aga see kõik on kohe-kohe tulemas.

Mis inspireeris sind Burning Wheel raamatutesse kirjutama ka ,,rules voice imp" peatükke. [,,Rules voice imp" on väike kuradike, kelle pildiga märgitud tekstilõikudes lõhub autor neljandat seina ning suhtleb otse lugejaga. Tavaliselt seletab kuradike mingit reeglinüanssi, disainiotsuse tagamõtet või siis hurjutab lugejat, et see mõne teisest mängust külge jäänud halva kombe hülgaks. Mõnikord harva puhkeb kuradike lausa nutma.]

Tahtsin reeglitele anda pisut karakterit, kuna paljud mängureeglite raamatud on kohutavalt kuivad, juhendades mängijaid justkui igav lektor auditooriumis. Püüdsin neile lisada vürtsi ning anda neile esindaja. See oleks justkui minu enda hääl, kuid samas ka mitte. See oli püüe teksti lihtsustada, eristada visuaalselt mõningaid reeglite varjundeid ning muuta seda mängijate jaoks huvitavamaks. Huvitav on see, et mõnikord töötab see liialt hästi - kui lugejad loevad reeglites sõimu, on mõned neist solvunud. Hiljem sain ma aru, et võib-olla ei peaks ma olema mängijate vastu nõnda vaenulik [naerab]... Mouse Guard on kirjutatud hoopis teise tooniga. Selles raamatus ei ole kurja kuradikest.

Burning Wheel on üks levinuimaid ning odavaimaid indie mänge. Arvestades sellega, et iga aasta antakse välja kümneid, kui mitte sadu indie rollimänge, siis millised on sinu soovitused saamaks märgatud? Kuidas viisid sa oma mängu publikuni?

[mõtleb] Esiteks... no tead, see ei ole nii edukas. Olen ehk müünud 12 000 eksemplari Burning Wheel raamatuid. See on väga pisike mäng, kuid juba päris alguses taipasin ma, et selleks, et Burning Wheel peaks suutma kuidagi läbi murda ning et ma saaks oma ideed maailma paisata, tuleb mul minna ning rääkida teiesuguste inimestega [viipab pealtkuulajatele]. Pidin käima üritustel, leidma mängijad ning lihtsalt mängima. Algul oli minu motoks - isegi eesmärgiks - üks inimene ühel üritusel. Ma püüdsin veenda vähemalt üht inimest mängu kaasa ostma - istuda temaga maha ning ühendada teda selle süsteemiga. Juba see oli seda väärt. Oli ka aegu, kui see üks inimene jäi ainsaks, kus ma läksin nendele meeletutele üritustele ning lihtsalt istusin seal ning sain kahe päeva peale vaid ühe isiku mängima. Aga see töötas. Kui sa suutsid tema ja mängu vahel luua ühenduse, siis see üks isik on väärt palju rohkem inimesi. inimene, kelle ma leidsin oli otsimas just seda tüüpi mängu ning selle saanud, tutvustas ta seda kindlasti ka oma sõpradele. Ja kuna ta ise tundis selle vastu nii palju huvi, siis ühines ta ka mängu foorumite ning kogukonnaga üldisemalt. Ma püüdsin lihtsalt pidevalt kohal olla, pidevalt nähtaval, tutvustades omaenda mängu, proovides samal ajal õppida uusi nippe, kuidas mängu teistele paremini tutvustada. Ma ei reklaami end kuidagi, mul ei ole kirjastajat - olen lihtsalt mina. Edasiviivaks jõuks on pidev ning püsiv surve, mitte kunagi järele anda, liikuda edasi kasvõi teosammul, kuid vähemalt edasi.

Kui sa peaksid Burning Wheel-i praegu kirjutama, kas sa teeksid midagi teisiti?

Oo-jaa... ma ilmselt ei annaks seda üldse välja. Aga kui ma selle välja annaks, kas ma teeks midagi teisiti? Põhimõtteliselt on see juba olemas. Torchbearer on see, ,,mis oleks kui". See on väga kena süsteem. Omal kombel on see tee juurte juurde. See on teadvustus nurjumisest andmaks teistele edasi, mille kohta see mäng tegelikult on. Burning Wheel-i mehaanikate interaktiivsemaks muutmiseks pidime me astuma meeletu sammu tagasi ning küsima endalt: ,,Olgu, mis siis kui me oleme koobastes, meie seas on päkapikke ja haldjaid ning me otsime varandust. Milline oleks sinu uskumus siis? ,,Mina üritaks jõuda aardeni enne oma sõpru!" [imiteerib ilmselt päkapikku]. Lahe. Olgu, aga milline on sinu eesmärk? ,,Tegelikult peakski see mu eesmärk olema." [imiteerides]. Just. Milline oleks seega sinu eetika? ,,Ohh.. tead noh... ma ei tea... mulle meeldivad liblikad." Igastahes... see on kohutav eetika. Torchbearer on põhimõtteliselt meie varasema süsteemi tuuma raam - sinu tegelase ellusuhtumine, eesmärgid ning eetika defineerimine annab mängule tohutult juurde. See on justkui Burning Wheel-i taaskujutlus, kui me oleks selle üles ehitanud väga lihtsa ning tavapärase struktuuriga - justkui vana Dungeons & Dragons. Sedasi järjekorda ümber seades saame me hoopis teistsuguse süsteemi. Kui ma peaks Burning Wheel-i täna tegema, siis saaks ma sealt välja jätta kogu pagasi ning keskenduda väga põhilisele fantasy-süsteemile.

Mouse Guard on välja antud litsentsi alusel. Mis tõmbas sind selle juurde? Milline oli õiguste hankimise ning mängu arendamise protsess? Kui palju ja mille poolest erines see omaenda mängu tegemisest?

Lühidalt - olime Clinton R. Nixoniga, kes on uskumatult hea indie mängulooja, kelle viimane mäng on Owl Hoot Trail, koos konverentsil ning ta näitas mulle Mouse Guard koomiksit. Ta ise oli sellest jubedalt sillas, kuidas hiired madude ja muude elajatega võitlesid. Mind jättis see algul võrdlemisi külmaks, kuid sirvisin selle vihiku läbi ning nägin üht sealset tegelast ütlemas: ,,Ei ole oluline kellega sa võitled, vaid see, mille eest sa võitled," ning ma mõtlesin, et see on ilmselt tema uskumus. Ma teen seda kõigega, mida ma loen - üritan pidevalt leida tegelaste ellusuhtumist. Ma mainisin Clintonile, et ta võiks sellest rollimängu kujundada ning kuna ma tundsin Mouse Guard koomiksi tegijaid, andsin ma talle kontaktid, ta püüdis sellest mängu teha ja sellest ei tulnud midagi välja. Hiljem rääkisime autori ja kirjastajaga mängust ning nad pakkusid seda mulle. Miks mitte? See oli väga lihtne.

Mouse Guard oli meie jaoks väljakutse. See ei ole midagi sellist, mida me tavaliselt teeks, kuid südametunnistus ei lubanud seda ka nurka visata. See oli vägev - me rookisime enamus süsteemist täiesti puhtaks kõigest, mida koomiksis ei olnud ning keskendusime mängulisusele. Seepärast on see ka nii hea. Suudad sa ette kujutada Mouse Guard-i Burning Wheel-i haavade, taastumise või hulluse süsteemiga? See oleks kohutav; see ei haakuks; see ei ole selles mängus oluline. Oli tõsine väljakutse jätta alles Burning Wheel-i alussüsteem ning sinna ümber ehitada Davidi koomiks. David oli algul väga skept-iline. Ta oli vana D&D mängija ning kõik uuenduslikud rollimängusüsteemid ajasid teda hulluks.

Sa oled teiste autoritega palju koostööd teinud. Eestis käivad mõningad seltskonnad koos kirjutamas, püüdes saada loo valmis 2-3 tunniga, et seda siis üksteise võidu kritiseerida. Oled sa proovinud midagi sellist? Kuidas sa suhtud üldse sellisesse ühisloomingusse?

Arvan, et siinkohal on üks lugu illustratiivsem. Rollimängu Freemarket kaaslooja Jared A. Sorenseniga võtsime me koos osa mänguloomisvõistlusest - ühepäevane üritus, kus meid jaotati viiesteks võistkondadeks. Me olime jumala kindlad, et me võidame, kuna me olime ju professionaalsed mängutegijad. Me pidime tegema kindla teemaga mängu. Jaredi meeskond pea-aegu võitis - jagas esimest kohta. Minu meeskond jäi täiesti viimaseks... tänu minule. Ma olen meeskonnatöös täiesti kohutav. Ma vihkan seda. Ma ei suuda sedasi töötada. Minu mõttetöö on palju aeglasem, täis keerdkäike. Mulle meeldiks sinuga mõnest ideest rääkida, seejärel koju minna ning selle üle pikemalt järele mõelda. Hoian küüned pigem enda poole ega jaga väga oma mõttelendu. Teiste ideed justkui segaksid minu keskendumisvõimet, kuna ma asun nende peale mõtlema ega suuda keskenduda sellele, mida ma ise tahan. Kui me Jarediga Freemarket-i kallal töötasime siis kasutasime me robotite kohta nimetus pühkatsid (sweeps)... võib-olla oli meil lausa sellenimeline oskus. Kui me ükskord autoga sõitsime, ütles Jared, et talle ei meeldi see nimetus üldse. Ma vastasin: ,,Küll sa harjud." ,,Misasja?" küsis ta. ,,Jäta see rahule, küll sa ära harjud." Kokkuvõttes sai see ikka välja lõigatud...

Me korraldame Ameerikas küll rollimängude ühisloomet - Game Chef ja teised -, kuid ma olen selles täiesti kohutav ning see ei ole üldse minu tassike teed.

Sa töötad põhikohaga ka Kickstarteri portaalis. Millised on tänapäeva trendid rollimängumaastikul?

[Naerab] Trendid? Rollimängudel läheb Kickstarteris väga hästi. Kliendid võtavad neid väga hästi vastu ning edukalt toetust leidnud rollimänge tuleb pidevalt välja. Kui ma koju jõuan, võin ma otsida välja konkreetsed numbrid, kuid millegipärast on Kickstarteris iga päev just kui GenCon - inimesed algatavad pidevalt väga häid mänguideesid. Sealne seltskond on väga viljakandev, inimesed suhtlevad, julgustavad ning isegi meedia (blogid ning mitmed muud veebilehed) kajastavad käsilolevaid rollimänge. Teisalt on paljud rollimängude kickstarterid üpriski kohutavad. Palun alati autoril rääkida oma mängust, kuid saan pidevalt vastuseid: ,,Aga vaata seda kujundust... Selle taga on sihuke maailm ning kultuur ja AAAH..." Suurepärane. Ma võiks ju selle asemel raamatut lugeda. Miks ma peaks mängima su mängu? Ma utsitan alati autoreid rääkima midagi huvitavat oma mängust, kuna see päästab neid hiljem suurest vaevast. Kui toetajad mängu kätte saavad ning see neile ei meeldi, siis ei ole see enam nii lõbus.

Aga rollimängudel läheb igatahes hetkel väga hästi.

Milline on rollimängude tulevik?

Ma usun, et rollimängud jätkavad mängude loomisel kesksel kohal, andes inspiratsiooni kõigile turustatavatele mängudele. Maailmas on väga vähe mänge - on mõningad erandid -, mis ei oleks napsanud mõnd osa rollimängudest, olgu selleks tervisepunktid, tasemed, eriomadused või loitsutaskud (slots). Kõik nimetatud on pärit algselt rollimängudest ning tänapäeva rollimänge - tõelisi rollimänge - vaadates, on need juba väga kaugele jõudnud ka kõige uuematest arvutimängudest (Heavy Rain). Arvutimängud näevad välja justkui rollimängud, millega me sisustasime oma aega aastal 1992. Lauatagused mängud jätkavad ilmselt oma arengut ning kõik teised mängud tulevad riburada mööda järele.

Kas sa usud ka, et rollimängud hakkavad kasutama meie tänapäevaseid tehnoloogiavidinaid?

Inimesed alati proovivad. Kas keegi mäletab google-wave-i? [publiku seast kostub jaatavat pominat] Siis pidime me kõik hakkama google-wave-iga mängima. Rollimängijad on väga pragmaatilised inimesed ning haakuvad tihtipeale hästi tehnikaga, kuid rollimängude juurde kuulub alati traditsiooniline silmast-silma suhtlus ja tehnoloogia hakkab seda pidevalt segama. Võivad tekkida mingid trendid - luger reegliraamatu asemel vms -, kuid mängu tuumaks on siiski vahetu silmast-silma suhtlus. [Haarab oma mobiili] See asi on ju nii kohmakas. Rollimängude elemendid on niivõrd elegantsed ning tõhusad - kaardi tõmbamine, täringu veeretamine. Neid tegevusi on mobiilis palju ebamugavam teha. Isegi kui sul juhtub telefonis olema täringu veeretamise app, pead sa kõigepealt oma telefoni lukust lahti võtma... Tunduvalt lihtsam ja tõhusam on võtta laualt täring ja veeretada. 20-tahuline täring on tegelikult väga high-tech. Seda on aastasadu - aastatuhandeid - arendatud. Telefonil on väga keeruline sedasorti elegantsi ületada. Kuid me katsetame kindlasti edasi. Me juba oleme sellised - nohkarid . Kuid see jääb kindlasti mängude tegeliku tuumikmehaanikate kõrval vaid abistavasse rolli.

Tehisintellekt filmides ning mängudes (Mart Redi)

Sissejuhatuse asemel ja ESTCONist

Selleks, et kõik ausalt ära rääkida, tuleb minna tagasi 2014. aasta aprillikuusse. Joel (aka Metsavana) küsis näoraamatu kaudu, kas minu Transcendence (2014) filmiarvustust tohib ulmeajakirjas Reaktor avaldada. Vastasin, et lasku aga käia. Kuna too film minus pisut nördimust põhjustas, rääkisin Joeliga veel edasi. Andsin mõista oma pooltusasest suhtumisest tollesse filmi ja fantaseerisin, et võiks ESTCONil populaarse meedia ja tehisintellekti ristumistest pikemalt rääkida. Märk sai maha, hiljem võttis minuga juba Veiko Belials ise ühendust ja kui aeg küps oli, lubasingi ulmikute kogunemisel selle va ettekande maha pidada.

ESTCON 2014 toimus traditsiooniliselt Saarjärve kaldal, see aasta siis 18.-20. juulil. Mina saabusin higisena Põlvasse alles laupäeva hilisel pärastlõunal. Veiko ja Joel tulid mulle õnneks bussijaama vastu ja sedasi sain suuremate sekeldusteta otse ürituse paika. Et laupäev juba teine ürituse olengu päev oli, suutis Gert (aka Trash) oma telefoni ära kaotada. Saunamaja tualettruumi oli üks püsiulmeline suutnud nii kõvasti täis oksendada, et kahhelkividest tükid väljas. Võtsin viskiklaasi noka vahele ja vestlesin ammu nägemata tuttavate ja sõpradega. Ostsin ära kõik Trashi plaadid, millega ta kohale oli tulnud. Kui nüüd järele mõelda, siis olen talle vist siiani vähemalt kaks eurot võlgu. Sest peenraha sai otsa ja kaardimakseterminali Trash endale veel külge munsterdanud ei ole. Rääkisime elust ja arengutest - ehk siis minu puhul nende suuremast puudumisest.

Kui kell kukkus, siis seadsin endid ühes tehnikaga sisse Saarjärve laagrimaja suurde saali. Miskipärast olid seal seekord pesa teinud erinevad koerad. Kuulajaskonda jagus ja nõnda ma siis oma seekord pehmemast teemast ligemale tunnikese vestsin. Allpool saab lugeda minu ettekande suhtelist ümber jutustust. Kuna ma ettekannet ennast kirja ei pannud, siis võib siin esineda erinevusi. Mõni teos võib saada kirjasõnas rohkem tähelepanu kui kohapeal räägituna.

ESTCONi osas veel nii palju, et üritus ise oli korralik nagu ikka. Rahvas on küll jäänud vanemaks, noori oli see aasta väga vähe näha. Esimest korda kuulsin ka tõsimeelset arutelu Eesti Ulmeühingu olemuse ja arengu teemadel. Tore, kui ka bürokraatlik pool sellest korda saab. Tänud neile, kes korraldamisega vaeva nägid. Ja tänud Soobelile, kes pühapäeval oma bussiga Tartusse ära viskas.

Tehisintellekt populaarses meedias: film, telesari, anime ja mäng

2014. aasta kevadel liikus korraks tehnikablogide veergudel artikkel väitega, et tegelik tehisintellekt ei pruugi sootuks võimalik olla. Argumentatsioon oli veenev - sama palju kui hüpoteetilisus ikka veenev olla saab. Artikleid sellest, miks meil ikka veel tehisintellekti olemas ei ole, tuleb vähemalt kord iga paari kuu tagant. Mõned tehnilisemat, teised filosoofilisemat laadi. Kuid üheks läbivaks faktiks tuuakse, et me ei mõista jätkuvalt enestegi aju toimimise algtõdesid. Teadvuse toimimisest rääkimata. Ja kuni seda ei lahendata, ei saa muust arengust juttu olla. Ometigi on see teema, mis keerukuse kiuste paelub ühtepanu nii keskmist tarbijat kui ka tehnikameelsemaid lugejaid. Miks? Sest tehisintellekti sünni juures on kinni üks võimalik edasiminek inimevolutsiooni ehk siis suunatud evolutsiooni juures.

Hetkeks tehisintellekti (edaspidi klaviatuuri säästmise vaatevinklist lihtsalt TI) teemadelt edasi transhumanismi juurde hüpates. Inimese kui liigi evolutsioon näib olevat jõudnud teatud mõttes platoole. Kõik sekundaarsed liigid on ammuilma kadunud. Alles on vaid homo sapiens ja tema vähem levinud edukas liigivend homo sapiens sapiens. Viimane siis mõtlev inimene, esimene aga see variatsioon, kes ei suuda Ülemiste burgeriputkast vene keele oskamatuse tõttu võileiba tellida ja arvab, et see on röögatu tragöödia. Küllap parem ongi, kui taolised keelt oskamata nälga sureksid. Poleks päris Darwini auhind, aga õiglus võidutseks. Teemasse naastes tuleb tunnistada, et paljude arvates ei olegi inimese kui liigi n-ö emergent evolutsioon enam mõeldav. Ja liikvel on erinevaid mõtteid, kuidas ja mis suunas inimese mõjutatud areng kulgema peaks. Tehisintellekti olemus on vähemalt ühe taolise arengutee paratamatu nõue. Transhumanismi juurde tulen siin ja seal veel tagasi.

Ulmekirjanduses on TI (aga ka transhumanismi) olemust lahatud ja nende võimalikke arenguteid juba aastakümneid vaagitud. Minu enese lemmikute sekka kuuluvad jäädavalt Dan Simmonsi Hüperioni kantose tõlgendus TIdest, kes on inimkonnast lahku löönud ja tegutsevad nüüd omapäi. Samasugune visioon on paigas minu teise lemmiku, Peter F. Hamiltoni Commonwealth saaga raamatutes. Sealgi on TI grupeering enesele varunud terve planeedi. Kuid neid näiteid isemõtlevatest arvutitest, programmidest ja virtuaalsetest persoonidest on terve ulmekirjandus täis. Teades väga hästi, et ESTCONi külastajate lugemus minu oma tublisti üles kaalub, loobusin ma eos raamatutes oleva analüüsist. Ja rõhusin selle asemel neljale suunale muus populaarses meedias - vastavalt siis filmis, teleseriaalis, Jaapani animatsioonis ja mängudes. Mängude all siinkohal silmas pidades arvuti- ja videomänge. Lauamängud pole samuti minu forte.

Probleemi olemus ja algusaeg

Oma ettekande alguses rääkisin ma põgusalt nendest suundadest, mida TI filmid ja telesarjad viljelevad. Ning nonde suundade osas ei ole maailm viimase 60 aasta jooksul väga muutunud. Esmalt näitasin ma suurt pilti Frankensteini koletisest. Miks? Sest masside tõlgendus TI olemusest on sellele olevusele kõige lähemal. Kui mitte Frankensteini Aadam, siis vähemasti juutide savist golem. Millest selline paralleel? Nii golem kui taaselustatud surnud kude kujutavad endast müsteeriumit animeeritud olevuse osas, kelle sisse päriselt ei näe. Viktor Frankenstein ei teadnud, mida tema kätetöö maailmast arvab või kuidas ta seda tegelikult adub. Ja nii kaua, kuni inimkond ei suuda mõista iseendagi teadvuse toimimist ja reaalsuse tajumise ühiseid jooni, ei juleta sama teadvust anda enda loomingule.

Teise pildina oma ettekande sissejuhatuses näitasin ma nii-öelda dinni pilti. Kui ühelt poolt hirmutas inimesi TI olemuslik teadmatus - suutmatus selle olevuse sisse näha, siis teisalt kohutab rumalaid varakult populariseeritud mõte, et TI on peatumatu plahvatus. Ehk siis, kui TI kord jalad alla saab, siis nakatab see kiiremas korras kõik masinad, millele ligi saab. Ja mitte ainult superarvutid või serverid, vastupidi, isegi rösterid ja mikrolaineahjud ei ole kurja TI eest kaitstud. Säherdune mõttelaad on miskipärast läbinisti kinnistunud.

Nende kahe võrdkuju toomine TI kohta annab aimdust, et TI on miski, mida tuleb karta. Kui ei kardeta, siis on juba hilja ja TI võtab kogu maailma oma kontrolli alla. Lööb lapsed lombakaks ja paneb reoveetorud valepidi voolama.

Minu ettekande ülejäänud sisu oli erinevate, tuntud ja tundmatute filmide, seriaalide, mängude ja Jaapanist pärit animatsiooni ülevaade. Kõigil neil oli siis ühiseks jooneks TI või transhumanism. Siinkohal ei hakka ma tervet oma ettekannet ümber jutustama. Peatun vaid nendel nimetustel, mis enesele kunagi rohkem muljet on avaldanud või mille kiiks paeluvamaks osutus.

Kõigil neil, kes soovivad ise nimekirjast mõnd toodet leida ja uurida, palun suunduda minu enda koostatud põgusa nimekirja juurde, kust leiab põnevat nii vaatamiseks kui mängimiseks.

Filmid

Colossus: The Forbin Project (1970)

Samanimelisel raamatul põhinev ameeriklaste linateos superarvutist, mis ehitatakse hiiglasliku mäe sisse ja millele antakse piiramatu võimalus ennast ise edasi arendada. Esialgne suund on lihtne - kasutada taolise superarvuti võimsust samal eesmärgil, nagu seda tänapäeval supervutid täidavad. Olgu selleks siis keerukamad simulatsioonid ja kalkulatsioonid, proteiinide või polümeeride välja töötamine, simulatsioonide järgi ennustamine või muud säherdust. Suhtlemine Colossusega käib tekstipõhiste terminalide kaudu. Kuid kiiresti selgub, et arvuti oskused ületavad ootusi ja ühtäkki teatab Colossus venelaste sarnasest arvutist, millega ta soovib ühendust võtta. Venelaste arvuti on loomulikult esiotsa viletsam ja rumalam, aga Colossus õpetab tolle oma tasemel arvutama. Siit edasi juba läheb asi kontrolli alt välja, paanikasse sattunud inimesed üritavad veel iga stepslit seinast tõmmata, ent asjata. Filmi lõpuks Colossus orjastab inimkonna, ehk siis sunnib neid tuumarelvade ähvardusel alluma oma dikteeritud maailmakorrale.

Selle filmi põhjal kardavad ameeriklased TId tänini. Kes soovib pisut humoorikamat tõlgendust näha, võib tutvuda sketisaate That Mitchell and Webb Look tegelasega Colosson (ehkki viimane on sama palju Enigma-ajastu arvutusmasinaga seotud).

2001: A Space Odyssey (1968)

Sellel teosel ei pea ma pikemalt peatuma. Eeldatavasti on igaüks seda ulmeklassikat oma silmaga näinud ning sama tõenäoliselt ka raamatut lugenud. Selle filmi näitel näeb vaataja TI olemust, mis olemusliku puuduse tõttu inimelule ohtlikuks osutub, püüdes samas temale määratud parameetrite abil siiski ülesannet edukalt lõpule viia. Seda sorti inimlike omaduste arvutile üle kandmisega eksperimenteerisid edaspidi paljud autorid. HALi näitel on siiski tegemist hirmuäratava, integreeritud mõtlejaga, kelle võim terve keskkonna üle muudab ta peaaegu võitmatuks vastaseks.

Paremate paroodiate hulka kuulub näiteks South Parki episood Trapper Keeper.

Dark Star (1974)

Üks humoorikamaid vanema põlvkonna ulmefilme. Selles filmis on TI omadused antud lõhkeseadeldistele. Ning kui üks inimestest ühele taolisele lõhkeseadeldisele eksistentsiaalset filosoofiat tutvustab, järeldab pomm endale vaid üht eesmärki - lõhkeda. Ja teeb seda pikema ootamiseta.

Selle filmi näitel on tekkinud ridamisi paroodiaid robotitest, keda loogikalõksu meelitada.

Demon Seed (1977)

Üks esimesi filme, mida võib vabalt kategoriseerida küberhorrori sekka. Siinkohal on samuti tegu TIga, mis lahendab erinevaid simulatsioonipõhiseid probleeme. Kuid arvuti looja on selle ka oma kodusesse majapidamisse juurutanud. Ning kui arvuti viimaks leiab, et see on hea mõte, viljastab ta oma agregaatidega leiduri elukaaslase ja siit edasi juba ei tea keegi, mis koletis naise kõhust välja tuleb. Leidlik, ent tuim vaatamine.

Selle teose üks põnevamaid nurki on see, et TI keeldub tegelemast kalkulatsioonidega, mida ta peab ebamoraalseteks. Taolist suhtumist ei näe just sageli sellistes filmides.

The Lawnmower Man (1992)

Üks kummalisemaid õudus-põnevikke oma ajastust. Seekord siis fookuses kergelt ohmu muruniitjapoiss, keda kohalik teadur läbi erineva keemia ja 90ndate alguse stiilis virtuaalse reaalsuse targemaks teeb. Lõpuks hakkab poiss muidugi kurjaks, maksab kõigile kätte ja viimaks viib terve oma teadvuse üle arvutisse. Ehk siis muutub ise TIks. Pisut rumalavõitu film, aga omal ajal olid selle eriefektid vägagi kõneainet pakkuvad. Siin filmis on hea näide sellest, kuidas internetti pääsev TI koheselt terve maailma arvutid üle võtab. Muruniidukitest rääkimata. Filmile on ka tehtud järg, aga selle vaatamist ei soovita ma ühelegi kainele inimesele.

Alien, Aliens, Alien 3, Alien Resurrection, Prometheus

Alieni sarja üheks paeluvamaks tegelase tüübiks on olnud androidid. Alustades esimese filmi Ian Holmiga, kes hulluks läheb ja peategelast vägistada üritab. Edasi juba Bishop (Lance Henriksen), kellest peategelasele ootamatult suurim liitlane saab. Ja viimaks Prometeuse David (Michael Fassbender), kelle huvid inimeste omadest sootuks mujal on. Need on kõik huvitavad, kuid vargsi arendatud tegelaskujud, kelle olemus ja ülesehitus filmidele palju juurde annavad.

Blade Runner (1982)

Dicki raamatu suurepäraselt õnnestunud ekraniseering heade näitlejate ja veel parema muusikalise taustaga. Eelpool räägitud Frankensteini koletise saaga on siin filmis kõige enam pinnal. Replikandid, kes on loodud kindla eesmärgi ja olemusega, hakkavad elu õhtupoolikul juurdlema, kas nende endi soovid ja plaanid ikka sobituvad inimeste omadega. Selle filmi kõige põnevam aspekt on ja jääb küsimusse, kas peategelane ise ka replikant on. Erinevad tõlgendused on liikvel ja nende üle arutamine ka 30 aastat pärast filmi linastumist on ilmne märk sellest, et tegu on läbimõeldud teosega.

The Matrix

Jättes vahele terve hulga erinevaid teoseid, ei saa siiski mainimata jätta maatriksi TI olemust ja selle saamislugu. Ehkki filmides endis saab sellest vähem teada, on eraldi välja antud Animatrix kogumikus sellele terve episood pühendatud. Hea näide TI loomusest, kes üritas inimestega koos eksisteerida, kuid inimkonna hirm ja usaldamatus tegi sellele lõpu. Kel see animeeritud kogumik vaatamata, siis nüüd on õige aeg välja otsida.

Moon (2009)

Kuul töötava üksildase mehe ainuke saatja on Kevin Spacey häälega TI. Kel filmi nägemata, siis soovitan selle vea kiiremas korras parandada. Vaatamine on hea ja ma ei solgi sedasinast linateost loo ette rääkimisega ära. Igatahes on siinkohal tegu TIga, kes pole mitte ainult omakasu ja kurjuse peal väljas.

Her (2013)

Spike Jonze väike ja lihtne film usutavast tulevikust, kus peategelane endale iseareneva TI operatsioonisüsteemi muretseb ja siis sellesse ära armub. Loo lõpp on küll kurblik, aga samas annab selgelt aimu sellest, et TI ei pruugigi alati olla suuteline samastuma inimestega.

Tron Legacy (2010)

Mitte just eriti tark film, aga see-eest vaatemänguline. Huvitav tõlgendus TIde maailmast.

Transcendence (2014)

Ja olemegi ringiga jõudnud tänapäeva. Selle filmi (aga ka mõne teise nimetatu) kohta olen kirjutanud oma ajaveebis ka pikema arvustuse. Ja kurb on see, et kõik, millega TI käik filmilinal algas, on ikka samas seisus. TI tekitab paanikat, kui see internetti pääseb, siis on teda kõik kohad täis jne. Kurbmängulik film, milles TI olemasolu sootuks tegelikult tarbetu näib. Arvustust sellest filmist võib lugeda aprillikuu Reaktorist.

Automata (2014)

Huvitav, et panen siia loetellu ka filmi, mis pole veel kinodes (oktoober-november). Lugu ise ei erine tegelikult ,,I, Robot" süeest, aga võib olla märksa nägusamini pakendatud. Loo keskmes on tulevikule ühiskond, kus robotid väga levinud on. Sarnaselt Asimovi reeglitele on siingi robotid piiratud ja film tegelebki teemaga, kus need piirangud miskipärast elimineeritud saavad. Soovitan vähemalt ühe silma selle teose peal hoida.

Anime

Ghost in the Shell (1995)

Nii esimene film kui ka selle järg, aga ka teleseriaal ja manga tegelevad kõik sama teemaga: kas küborgitel on hing. Esimene film on paeluv ja filosoofiaga läbi põimitud põnevik, milles laboriseinte vahel ehitatud TI põgenedes endale päris elu otsib. Lugu ise on muidugi keerukam, aga selle fookus ja esitlus teevad selle vaatamisväärseks teemast hoolimata. Kindlasti soovitatud vaatamine kõigile, kes hoolivad küberpungist ja ulmest.

Ergo Proxy

Huvitava suunaga, aga pisut nadilt valmis tehtud lugu maailmast, kus viirustesse nakatunud robotid teadvuse omandavad. Ilus vaatamine tänu toredatele efektidele, aga muus osas lõpuks hõredavõitu elamus.

Mängud

Deus Ex

Absoluutne klassika küberpungi ja TI teemadel. Selle mängu esimene osa on tänaseks juba armetult aegunud, kuid oma loo poolest siiani ületamatu. Mängija asub Adam Jenseni rolli, kes on küberneetiliste implantaatidega varustatud agent megakorporatsioonide poolt valitsetud maailmas.

Mõne aasta eest ilmus mängule reas juba teine järg nimega Human Revolution ja seda julgen ma videomänguhuvilistele igal juhul soovitada. Siin juba liigub teema lisaks TI vallale ka transhumanismi radadele. Peategelane, kes õnnetuse läbi pool oma inimlikkusest kaotab, saab avastada, miks maailm on selline ja mitte teistsugune.

Binary Domain

Üks põnevamaid transhumanismi teemasid puudutavaid mänge. Tulevikulises maailmas on isemõtlevate robotite arendus keelatud ja seega on suur kõigi üllatus, kui ühe megakorporatsiooni kontorisse tungib robot, kes seal tapatalgud korraldab. Seejuures on imestusväärne see, et robot ise oma robotiks olemisest midagi ei aima. Lugu on paeluv ja mäng ise piisavalt lõbus, et ka muidu kõmmutamisest hoidujaid ligi meelitada.

Bioshock

Terve sari mänge alternatiivsetest ajalugudest, kus küll TIga midagi väga pistmist ei ole, küll aga transhumanismi ja posthumanismiga. Igas mängus (mida on tänaseks kokku kolm) on mängijal võimalus oma tegelast ,,parendada" erinevate ainestega, mis inimese DNA sootuks ümber kirjutavad. Kahtlemata soovitatud.

Mass Effect

Nii-öelda eepiline ulmesaaga kaugest tulevikust, kus terved rassid TI põhjal elavad. Seda nii kärjementaliteediga kui ka individuaalselt. Ja lõpeks on kõige olulisemal kohal müstiline rass masinaid, kes iga kindla numbri aastate järel universumis korda käivad loomas.

System Shock

Nii esimene kui teine osa tegelevad kaugemas tulevikus aset leidva sündmustikuga, kus suured, kõike kontrollivad TId katki või hulluks on läinud. Esimene mäng on tänapäevast standardite järgi ehk juba suuresti mängimatu, aga teine osa on jätkuvalt tarbitav. Ja lugu on väga eeskujulik.

I have no mouth and I must scream

Raamatul põhinev õudus-seiklus, mille kogu tegevus on üheainsa suure TI poolt juhitud. Kellele ei meeldi tulistamine ja kiiremat motoorikat nõudvad mängud, leiab siit eest väga traditsioonilise point and click seiklusmängu.

Metal Gear Solid

Selle loetelu üks huvitavamaid sarju, mille loo keskmes on tegelikult läbinisti tehisintellektide poolt juhitud maailm. Kontsept, mis selle sarja neljandas osas (Sons of the Patriots) nii mõnegi tarbija juhtme korralikult kokku keerutas.

Mänguarvustus: Mul ei ole suud... (Kalver Tamm)

Ostsin kunagi sõbrale sünnipäevaks Ellisoni kogumiku ,,Koletis, kes kuulutas armastust maakera südames". Siis oli see mulle täitsa võõras nimi, aga sirvides tundus huvitav. Jutukogu on pealegi kindla peale minek: halvad jutud saavad kiirelt läbi. Lugesin peol raamatust nimiloo ette ja pärast läksin hankisin raamatu endale ka. Tänase loo kangelane ,,Mul ei ole suud, aga ma pean karjuma" on kogumiku viimane. Hugo laureaat.

Kogemata kombel juhtusin keset suve ühel õhtul pakkumisele, kus Steam samanimelist mängu vaid paari euro eest jagas ja kasutasin võimalust. Lugesin enne mängima asumist jutu soojenduseks veel läbi ja andsin minna.

Alustuseks väike hoiatus kõigile huvilistele - mäng on valminud 1995. aastal, nii et teravamad silmad eraldavad ekraanil piksleid.

Tegemist on klassikalise point and click seiklusmänguga, kus juhid oma tegelast ühelt ekraanilt teisele, korjad varustust ja kasutad seda sobivas kohas. Juhitavad tegelased on kõik viis jutust tuttavat viimast inimest - Gorrister, Ellen, Benny, Nimdok ja Ted - ning eesmärgiks on kõigil neil oma mineviku painajatega leppimine või lepituse leidmine, et siis viimses lõppmängus Hiina ja Vene superkompuutrite abiga AM paika panna ja 109 aastat kestnud piinamisele lõpp teha.

Ehk siis jutust on võetud tegelased ja neile ulatatakse õlekõrreke. Eks ta muidugi ole maitse asi, aga minu meelest teeb jutu meeldejäävaks just see lootuse puudumine - loed raamatu läbi ning seejärel tekib sihuke räpane tunne, et tahaks dui alt läbi käia ja siis kõik kodused tehnikaseadmed pooleks lüüa. Nii et ma heidan mängule, kus muuhulgas tuleb ette inimohverdusi ja inimkatseid, ette liiga pehmo olemist. Ega ei oskagi kõrvale väga võrdlusmomenti tuua. Mäng, millest oodatakse pigem meelelahutust ning mis tegeleb peaaegu tavaliste inimeste nõrkustega. Selle asemel, et juhtida surematut kuulipatja, pead sa kahetsema oma mineviku patte, et teenida endale võimalus surra.

Kui eesmärgiks oleks lihtsalt lõppu välja jõuda, siis see ei oleks väga raske. Kõik asjad tuleb üles korjata ja kõiki asju tuleb kuskil kasutada. Kõige raskem (ja seetõttu loomulikult ka kõige rahuldust pakkuvam) mõistatus käis raamatute kohta. Ses osas ei ole mäng mingi ,,Day of the Tentacle", millest on veidi kahju: läbi mängimine oli liiga lineaarne; kõige keerulisemad juhtumid olid need, kus lihtsalt ei märganud mingit üleskorjatavat jubinat või ekraani, kuhu liikuda sai. Samuti oli võimalik mõnda asja teha lõplikult valesti. Mina näiteks kaotasin mitu olulist vidinat ära, sest ma kasutasin neid viisil, mida ei olnud ette nähtud. Nimdoki Golem jäi minust ellu äratamata. Nii et tihe salvestamine tuli sisse harjutada.

Eriti kuna mängu kõige lahedam osa oli asjade valesti tegemine. Enamikes situatsioonides anti moraalselt õigeid ja valesid otsustusvariante. Kui ei ole tegemist just sotsiopaadiga, siis nende vahel valimine väga raske ei ole. Õigete valikute eest saab lõppmängus rohkem kordi eksida, valede valikute korral võib juhtuda (ja juhtuski korduvalt), et missiooni tuleb uuesti alustada. Aga need valed variandid on palju põnevamad. Kui näiteks valida on eneseohverduse, arutu vägivallaga ähvardamise ja inimsöömise vahel, siis eneseohverdus on neist ju kõige igavam. On ju? Ma ei ole ju sotsiopaat?

Nii et kui isu on mängu järele, mis viib ühest ebamugavast stseenist teise, sunnib seejuures veidi ka pead murdma ja kus vale valik võib väga lihtsalt missiooni otsast alustamiseni viia, on ,,I have no mouth and I must scream" mäng just sinu jaoks. Tasub proovida.

Harlan ise muide loeb AM teksti ja loeb seda niimoodi, et seda vihamonoloogi on küllalt kerge uskuma jääda.

Kõige häirivamad on Nimdoki missioon ja Elleni liftistseen. Head meelelahutust ei paku missioonidest ükski, aga need kaks panid enim nägu krimpsutama.

Mängitavuse osas on kõige säravam Gorristeri missioon. Paar üldise tasemega võrreldes keerukamat mõistatust, rohkelt ruumi avastamiseks ja lihakehad konksu otsas rippumas.

Kosmiline klassikokkutulek ehk LARP Estconil (Diana Ostrat)

"Kosmiline klassikokkutulek elik küborgpiraadid, kallid klassikaaslased ja karukallid"

Et kõik ausalt ära rääkida, siis peaks alustama sellest, miks selle loo pealkirjaks on "Kosmiline klassikokkutulek elik küborgpiraadid, kallid klassikaaslased ja karukallid". Kes osa võtsid, saavad ilmselt aru, aga neile, kes Estcon'ile ei jõudnud või tegelesid LARPi ajal millegi muu vahva ja toredaga (sest et vahvat ja toredat oli Estcon'il palju ja see kattus päris hooga), selgituseks ja lihtsalt kiusamiseks see lugu. (Ja kes LARPist ikka üldse ei pea, kerige lõppu, juttu on ka niisama Estcon'ist.)

Kuidas ma üldse Estcon'ile LARPi korraldama sattusin? Agu Sihvkast eeskuju võttes tunnistan häbenemata, et üks põhjus seda pakkumist tehes oli mõte, et see on ilmselt ainus võimalus, kuidas minusugune klerikaalnäriline osavõtumaksust ära pääseb. Teine põhjus oli mõte testida säärast mängu, mida ma oma üheteistkümne larpiaasta jooksul pole veel kunagi korraldanud ja teha seda enamjaolt inimestega, kes ei ole igapäevaselt larparid ja kellest muljetavaldavat osa ma enne Estcon'i ei tundnudki.

Väljakutse iseendale oli seega natuke ... ulmeline. Aga ma olen viimasel ajal üldse palju eksperimenteerinud LARPi vallas (larpimaastikul on üleüldse värsked tuuled puhumas, kui mõni pole veel tähele pannud) ja erinevaid mängijate eneste rolli-ja maailmaloome põhiseid ministsenaariume kirjutanud. Ning et paar eelmist katsetust olid lõbusad ja edukad, siis saigi kirjutatud ka Estcon'i LARPi jaoks üks säärane stsenaarium. Mõte oli, et selle mängu loojateks on mängijad ise ja mängujuht ei serveeri siga hõbekandikul, ning nii sai.

Mida tehti töötoas oma head kaks tundi enne mängu?

Põhiliselt - maailma ja rolle, lisaks tutvustasin paari väikest meta/lavatehnilist nippi, mis aitasid mängijatel mängu sisse elada. (Nii näiteks tuli esimesena tervitada kõiki koosviibijaid ja teha mingi endale iseloomulik liigutus ning kui töötoa viimases faasis olid ka rollid jaotatud ja läbi mõeldud, tuli tervitada kõiki juba nagu Tegelane ja teha Tegelast iseloomustav liigutus.)

Mängujuhi märkmed:

Enne mängu toimub umbes tunniajane töötuba, mille käigus:

* Mängijad panevad gruppidena paika maailma põhiprintsiibid - poliitika, majandus, ühiskond, religioon jne. Iga grupp saab läbi mängida paar pisikest võtmestseeni omal teemal.

* Toimub rollide kirjutamine ja loosimine. (Kirjuta äge roll ja näe, kuidas keegi teine seda mängib nii, nagu sa elu sees ette ei kujutanud!)

* Saab valida sõbra või vastase. Sõprade ja vastastega võib omavahel tausta kokku leppida/läbi mängida.

* Lepitakse mängijatega kokku need väga vähesed reeglid, mis sellel mängul on.

* Mõeldakse välja Rutiin ehk Kokkutulekule saabumine, iga kord samamoodi, ja harjutatakse seda natuke, enne kui päris mäng algab.

Töötuba muidugi kujunes tublisti pikemaks kui tund, aga eks seda oligi oodata, sest originaalis peaks olema nii pool päeva töötuba ja teine pool päeva mängu. Aga, nagu võis näha, siis täiesti toimiva süsteemi saab püsti ka paari tunniga.

Maailm sai igastahes väga kirju ja sisaldas küborge, piraate, karusid, rahaühikuid "pai", "kalli" ja "karukalli" (mängu lõpuks kandis üks tegelane karunahast kasukat, mis siis, et seda karu oli kogu Universumis järel täpselt üks. Ilmselt just seetõttu.), populaarne luulevorm oli kahest sõnast koosnev Süvadiip, rikkad olid väga rikkad ja küborgid olid väga... küborgid.

Rollide kirjutamine läks natuke üle kivide ja kändude (juhtub, kui kirjapaber maha unustada, aga see, kuidas kõik see rahvas Saarjärve laagrit pidi paberit taga otsis, oli omaette Seiklus) ning mitte kõigil ei tulnud see esimese hooga välja, aga valmis ja välja loositud nad said. Lõbusa lahenduse sai ka paber, millele kirjutaja oli jätnud vaid ühe sõna: TUNDMATU. Tundmatu ta siis oligi - iseendale. Teised teadsid temast kõike, loe: võisid talle mida iganes tema kohta meenutada.

Ja peale kogu töötoa mäsu hakkas kogu punt laagrimaja teisel korrusel baariletiga ärklikambris mängima ning algas:

:::::"Kosmiline Klassikokkutulek", mäng IV vaatuses::::

Keset kaost, düstoopiat ja rohkemaid planeete ja tulnukaliike, kui õieti võiks Universumi mahtuda, on üks planeet ja üks kool ja üks klass, mille lõpetavad hulk väga ägedaid indiviide. Nad on noored ja unistusi täis, Universum on nende ees valla. Nad vannuvad, et saagu, mis saab ja tulgu, mis tuleb, aga iga kümne aasta takka saavad nad kokku ja peavad maha ühe vägeva kokkutuleku.

Ja nii sünnib...

...klassikokkutulek, mida ei ole takistanud isegi tuumaplahvatus, uue musta augu teke ja kolme planeedi häving. Kohtumine neutraalsel alal, kus ei välgu relvad ning erimeelsusi lahendatakse kokteiliklaasiga vehkides ja kõigi peale karjudes või end silmini täis juues, kuni jooja ka enam oma poliitilisi või muid erimeelsusi ei mäleta, teiste omadest rääkimata.

Mäng rõhub tegelaste lugudele, nende rääkimisele, omavahelistele suhetele, heale naljale ja sügavale immersioonile ning lihtsalt niisama heale äraolemisele kellegi teisena.

Algus ja eelmäng:

* Kooli lõpupeo lõpp (ca 20 min): antakse lubadusi tulevikus kindlasti kokku saada, kes kuhu läheb, kellest keegi saama peaks, tulevikulootused ja ootused jne.

* Vahearutlus: Millised sündmused on vahepeal maailmas toimunud, mis on suuremad mõjutused? Igaüks saab ka enda jaoks välja mõelda, mis on tema tegelasest vahepeal saanud.

Vali sõber, vali vastane.

* I Kokkutulek. Neutraalsel alal. Ca 25-30 min. Kooli lõpust on möödunud 10 aastat, mis on tegelastest ja nende unistustest ja ootustest saanud? Kas sõbrad on veel sõbrad? Ja kes on mis leeris?

Jne.

Ja mis sellest välja kukkus:

Osavõtnute muljed:

Seili, IG: "Oli kena klass ühel kenal maal ja kõik tundus OK. Klassilõpupeol toimus pisuke vastuseis Küborgi (Mann) ja teiste vahel, vaid üks tegelane (Maarika) jäi rohkem tema poolele.

Kümne aasta pärast kokku saades oli iga tegelane oma eluga kuhugi jõudnud. Kes oli rikas, kes oli paks ja kokutas, kes oli kuulus toidudegustaator ja püüdis nii teha, et kõik oleksid rõõmsad ja puha.

Veel kümme aastat hiljem - noh, sassis on need aastad kõik - oli kät, piraadid ründasid õhulaevu, Küborg andis Anne-mai tegelasele lutaka ja see õnnetu hing käis järgnevad aastakümned pea paistes ringi, kuni viimasel aastal saabus ka temale kena tervenemine. Üldiselt olid piraadid aktsioonis ja käis äraostmine, tagakiusamine ja rünnak.

Mõned surid. Aguri tegelane, alul rikas kui Riia kikas, vaesus piraatide läbi ja püüdis kõike nänni maha müüa, mida vähegi sai. Lõpus läks Küborg täitsa hulluks ja tantsis nagu segane, ajades kõik hauda.

Nii umbes nii ta läks Mina käisin Küborgi vastu tunnistusi andmas kohtus, aga sellest ei saanud asja, sest kõik olid ära ostetud.

Tänan igatahes lõbusa, meeleoluka ja naljaka mängu eest :)"

OG: "Esmalt tuleb öelda, et impro on ikka üks äärmiselt raske näitlemisvorm Samas vägagi lõbus.

Varem pole eriti sellise asjaga nagu LARP tegemist teinud. Mulle küll meeldivad igasugused kostüümid ja muu selline hirmsasti, aga noh, pole kuidagi olnud päris minu teema. Aga kuna pakuti sellist võimalust ja uute inimestega tuttavaks saada on alati tore, siis mõtlesin, et miks ka mitte.

Rolli kribamine oli küll lõbus tegevus. Ma ei saa öelda, et minu kribatud rolli mängiti nii, nagu ma seda mõelnud olin, aga see ei olegi päris oluline, peaasi et nalja saab ja tore on Mulle sattus roll, mis hõlmas kokutava ara paksukese isikut. Noh, iseenesest täitsa tehtav.

Mul oli hea meel näha, et seltskonda oli sattunud varasema kogemusega mängijaid, kes oskasid suunata, ja võibolla esimese korra jaoks ongi hea, kui on neid, kes suurema initsiatiivi üles võtavad, muidu võib juhtuda, et inimesed on liiga häbelikud ja keegi ei julge väga midagi teha ning siis ei tule asjast suur välja. Meil selliseid ei olnud ja siiraks hämmastuseks on ikka andekaid inimesi ilma peal laiali Superluks.

Mõnes mõttes võibolla läks asi pisut liiga pikaks. harjutamise mõttes oleks lihtsam lühiajalisem ja rohkem piiritletud rollikas. Mis muidugi ei tähendanud., et oleks igav olnud Lihtsalt tundus, et lõpp vajus tsipa ära."

Krafinna:

"Tegu oli improvisatsioonile üles ehitatud mänguga.

Märkused

1. Ettevalmistusfaasid iseenesest olid toredad, kuigi ilmselt tuleks kasuks, kui need oleksid kuidagi kompaktsemad, aja mõttes.

2. Nii mõnedki olid suhtelises segaduses, et kuidas ja mis. See tähendab, et on inimesi, kes ei kohane sellise impro-astmega, nad lihtsalt ei ole loovad. Näide oli see poiss, kes ei saanud rolli loomisega hakkama. Mängimisega oleks ilmselt hakkama saanud...

3. GM peaks ja võiks sekkuda mõnesse situatsiooni, mängima n-ö deus ex machinat. Sest mõned situatsioonid nõudsid seda, lausa karjusid selle järele.

4. Kui mängida suhteliselt rollimänguga mitte igapäiselt tegelevate inimestega karjamängu (pealegi hästi vabat), siis segadust on rohkem kui rubla eest. Jällegi, see eeldaks GM sekkumist.

Aga!

1. Mäng ise oli lõbus, piirideta ja nauditav. Need miinuspooled põhimõtteliselt saab mängida ka plusspoolteks, aga ainult vilunud mängijatega.

2. Loosi teel tegelase saamine on äge, see raputab välja mugavustsoonist. Aga! jällegi, eeldab loomingulisust ja näitleja meisterlikkust, mida paljudel rollimängijatel (sh ka mul) eriti pole."

Agur: (kes palus vabandada, et ta läbi nutitelefoni pikemalt ei kirjuta)

"Uusi võimalusi pakkuv süsteem, mis on vahelduseks väga mõnus."

Maarika:

"Nii... See oli mu esimene larp. Suuresti meenutas see mulle impro-näitlemist, ehk siis ei ole mingit teksti pähe õppimist, mis on väga hea, sest muidu oleksin ma sinna kokutama jäänud. Mulle meeldis teiste mängijate entusiasm, mis lõpuks suutis ka lõpuks mind nakatada, nii et ma oma eneseväärikuse tuulde viskasin ja olin nõus teiste jaoks koera ja orja mängima! Kui pisuke norida saaks, siis vajaks surma rohkem! Mu käed sügelesid, et saaks kellelegi virutada (mängult muidugi)."

Mann:

"Et kõik ausalt ära rääkida... peab tunnistama, et päris esimene LARP see minu jaoks ei olnud. Eelmine kogemus jääb küll umbes kümne, kui mitte enama aasta taha, ja pikale veninud ,,paus" räägib ilmselt esimese mulje kahkjast jumest. Estconil proovitud-osaletud formaat oli küll päris uus ja huvitav, nõudis intensiivset osalemist töötoast alates ja mängu alguseks oli nagu ,,soojendus tehtud".

Kui nüüd nappide kogemuste pinnalt võrrelda, siis selline impro oli ägedam, kui lirtsuvate saabastega sulavett täis metsaaluses ringi rähklemine. Vähem sumpamist ja rohkem tegelastevahelist õiendamist andis kokku hea kompoti. Ühesõnaga - tore oli olla ja osa võtta ja hiljemgi sai paremaid kilde irvitades meenutada.

Tegelaskuju juurde edasi minnes... Mulle pisteti pihku paberileht, kus seisis nimi ,,Leo" ja kirjeldus tüübist, kes paistis olevat korralik sotsiopaat. Omaette funktsioneeriva, kuid ühiskonda sobitumatuna kummitasid Leod nooruspõlve traumad ja tema ainsaks sõbraks oli küborg Morella. Morella oli nimetatud hämarate traumadega seoses päästnud Leo elu ja usalduse võitnud. Tahtes jääda küborgi lähedusse, sidus Leo oma tuleviku sõjakunsti - ja täpsemalt vibulaskmisega.

Edasi püüan kirja panna asju nii, nagu nad meeles on. Et Estconist on juba jupp aega möödas, ei pruugi järjestus päris õige olla. Pealegi - ega aeg ei olegi sirge joon, ta on rohkem selline wibbly-wobbly...

Esimese vaatuse jooksul püüdsin sellest veidrast olevusest endale pilti luua ja nuputada viisi, kuidas suhelda teistegi tegelastega (peale mühatuste ja kurjade pilkude). Klassi arisorkaadi Triinu Kolmanda mahitamisel sattus Leo süvadiibi luulekonkursi üriisse. Luule ei läinud talle tookord küll üldse korda, kuid Leo ootas võimalust kellelegi pasunasse anda. Ja ei olnudki palju vaja, et puhkeks kaklus, mille käigus Leo põhjustas tõsise trauma klassikaaslasele Riibu Tuile.

Lühidalt võib öelda, et pärast lõpetamist valis Leo kuritegeliku tee, liitudes peagi planeedi kaubandust häiriva piraadijõuguga. Vahetult enne klassikokkutulekut ründas piraadilaev üht kommertsalust, kus viibis ka päris palju endisi koolikaaslasi (need, kes järgmisesse vaatusesse ei jõudnud).

Kokkutulekut püüdis Leo kasutada ära samas rünnakus riisutud pipralaadungi maha parseldamiseks ja kahtlasest päritolust vaatamata tundsid suurt huvi nii Triinu Kolmas kui Paks Peeter. Et sebiv roheline kääbus Leole eriti vastukarva oli, läks mingil hetkel käesurumisvõistluseks - kus osapooltel tõesti küünarnukid kokku ei ulatunud  Leo kaotas oma suureks häbiks ja kahtlustas musta mängu ja otsustas, et Paks Peeter võib igasugusest piprast ainult und näha.

Vastuolude tõttu - Morella oli sattunud seaduse poolele ja pidanuks programmi kohaselt Leo vahistama - käitus küborg nii, nagu Leod olemaski ei oleks, viimast muidugi sügavalt solvates. Leo ei oleks osanud arvata, et küborg eriti seadusekuulekas on.

Üldiselt jäi Leo vastikuks riiukukeks ja edenes sihikindlalt piraadimaffia hierarhiaredelil. Mul ei ole täpsne järjestus enam meeles, kuid vist järgmisel kokkusaamisel oli ta juba nii võimukas, et võis end ka kohtust vabaks osta. Et piraatide tegevus oli planeedi majanduslikku seisukorda oluliselt kahjustanud, lõi meeleheitel Paks Peeter Leole kahvli käsivarde. Morella otsustas, et käitub seaduste järgi ja vahistab Leo, kuid viimane ajas täiesti autul kombel küborgi lühisesse. Leo üritas küborgi enda allutada, kutsudes õnnetut juhtmehunnikut vahepeal mõnitavalt Pontuks.

Järgmisel kokkutulekul sai Leo nuga, aga et veel ei olnud luba ära surra, parandasid maffiabossi keha sinna süstitud nanorobotod. Morella oli puldist juhitav ja Leo alluvuses, aga küll ei töötanud pult või püüdis keegi küborgi juhtmeid jälle ,,õigeks" ühendada.

Vahepeal möödunud aja jooksul oli piraatide võim kukutatud, piruka juurde pääsesid nooremad. Leo alustas aga rikka mehena metseeni-elu kaugel planeedil. Kunagine antipaatiat põhjustanud klassikaaslane Tundmatu oli vist vahepeal ravi saanud - igal juhul jäi ta Leole silma, kui andekas - ja ilus - süvadiibi viljeleja.

Leo hakkaski Tundmatu (kui tekkiski nimi, siis ma ei mäleta seda) patrooniks, lasi talle planeedi viimase karu nahast kasuka teha ja rändas kirjandussensatsiooni saates läbi Galaktika, külastades kõikvõimalikke imelisi planeete. Rikkis küborgist sai Leo teener.

Uuele kokkutulekule saabus vananev Leo juba hõljuktoolis ja uudistega värskest kirjandusvoolust - uusdiibist. Kahe sõna asemel piisas Kõige ütlemiseks nüüd ainult ühest. Sellel kokkutulekul oli palju segadust rikkis küborgiga, kellest mingil hetkel sai skulptuur. Planeet oli aga vahepeal kohutavalt alla käinud ja Leo imestas, miks ta üldse veel sinna tagasi tuli (ähvardati ja mõnitati vastikut vanameest ju ka).

Lõplikku kokkutulekut nägi ainult Leo pea, mis säilitusanumas elas. Vahepeal oli ta jõudnud peaaegu, et filosoofilise avastuseni, et Vaikus võib olla kõnekam mistahes sõnast ja kavatses juba uut hämmastavat kunstiliiiki maailma viia, kui tekkinud rüsinas aeti tema peatünn ümber (ja katki). Nii Leo surigi.

Leo pea ümber kestis möll veel pisut aega. Muteerunud Triinu Kolmas sai oma kättemaksu, kui pani mõnituseks Leo pea lõplikult rikki läinud küborgi õlgadele.

Üldiselt - väga jabur, aga lõbus oli!"

Miira:

"Selgroogu mul ei ole, see-eest südametunnistus on must."

Ausalt, võin käe südamele panna ja öelda, et mul polnud vähimatki plaani LARPist osa võtta. Kuna päevakava järgi paistsid igal pool aktiivosalusega üritused tulema (LARP, mälumäng, jutumäng...), olin pärastlõuna broneerinud rahulikuks veinitinistamiseks ning ehk natukeseks raamatulugemiseks. Kõndisin parajasti köögi poole, et endale lonks kohvi haarata, kui Mant risti tee peale jäi ja teatas, et ma ju tulen LARPile. ,,Ei!" kõlas mu resoluutne vastus.

Vahetasime seal mõned laused ning mingil hetkel teatas Mant, et kui ma ise ei tule, saatku ma siis tütar. Ha-haa! Mõtlesin hetke ja läksin üles. Olgu siis vahelduseks! Pealegi - tegelikult mulle meeldib esineda ja kiiresti mõelda ning loovuselooma vabaks lasta. Ja sealt see tuli... Lisaks minule tuli ka hea sõber Mann (kes pidi muidu tolle pärastlõuna minuga maha tinutama ja mine tea - suhtlema või oma raamatuga suhtlema) kaasa ning lõpuks pean end ikka rongaemana defineerima, et lapse ka tanki lükkasin, kuid sellest juba hiljem.

Maailma loomine! Kui rühmad said jagatud, teemad loositud ja otsast alustatud, olin ma juba mingis aktiivsuhtleja rollis. Üheks hetkeks tundsin puudust, et mu tiimi ülejäänud liikmed noored ja arglikud olid ning ülemäära kiiresti teemaga kaasa tulla ei tahtnud. Samas vaatasin ringi ja nentisin, et pea kõik tiimid olid sellised ebaühtlased ning õnneks oli igas neist vähemalt üks intensiivne mõtleja sees.

Maailm sai äge! See eklektiline täiesti erinevatesse suundadesse vaatamine lõi meeldivalt laiad raamid. Kes võttis teemapiirkonnaks ühe konkreetse planeedi, kes galaktilise suurruumi; kes lähenes laiale üldplaanile, kes mõnele konkreetsele detailile... Selleks et neist kildudest endale mingi tekkivat maailma hoomav kujutlus luua, tuli ajusid parasjagu ragistada.

Planeet, millel on äärmiselt rikutud kliima koos mõne jõuga hoitava reservaadiga

Elus karu, keda käiakse kummardamas ja jumaldamas

Galaktika, mille majandus allub terrorile ning piraatide äraostuvõimele

Religioon koos esmase käsuga: sina ei pea mitte liikuma kiiremini kui valgus!

Kultuuriruum, mis ülistab idiootsust

Moevool, millega inimestele kolmandaid silmi opereeritakse (pisikese kõrvalnähuga - idioodistumine)

Kunstisuund, süvadiip, mis armastas kahesõnalisi luuletusi ja muud abstraktset (või pigem mõtlemisvaba)

Poliitiline olukord, kus vastu olemine on vastunäidustatud

Muidu siuke ajuvaba ja parajalt ilge anarhia... <- ehk siis minu isiklik

Tegelaskujude loomine! Ja nii ta edasi läks. Haarasin sigareti ja jooksin õue ning kribasin samal ajal tegelaskuju, enda arvates üsna armsat tegelaskuju, kuid oi, milline pettumus mulle osaks sai kui tegelaskujusid ümber loositi ning inimesed end tutvustama hakkasid. Minu kirjutatud Õhusidur'ist, kes paberi peal oli lihtsalt paras geeniusest misantroop, kuid loodus oli kogemata andud talle sündides kolmanda silma (idiootsuse, populaarsuse ja edu märgi). Kirjade järgi pidi tegemist olema põlgliku noorega, kes lihtsalt ei viitsi iga idioodiga suhelda ning tema nappe vastuseid koos sobiva välimusega peeti laiemalt süvadiipi märgiks (mida ta kindlasti polnud). Ja tütarlaps teisel pool saali tutvustas end nimega ja lisas juurde, et tema ,,viljeleb süvadiipi". Tou! Ma olin löödud.

Jah, kui aus olla, olin ma veel ühe koha pealt löödud - natuke liiga vähesed meist olid oma tegelaskujudele andnud seost ennist loodud maailmaga. Oleks soovinud näha, et nad kõik on mingil moel istutatud sellesse, toestatud mõnega neist neljast ettekandest, millega maailm skitseeriti. Aega oli ju tervelt kakskümmend minutit ning selle aja sisse oleks võinud rohkem lugu kirjutada.

Mina olin igatahes Paks Peeter. Tere! Kuidas, krt, see juhtuda sai, et minust ja Mannist ja Maarikast said ilmselgelt meessoost tegelased ja Mant tütarlaps Tiinana esinema hakkas? Väga palju irvitamist. Igatahes olin ma juba sees, olin tolleks hetkeks mõistnud, et ilmselgelt ei hammustatagi mul pead otsast ja nii see juhtus, et kui üks tüüp alt ära hüppas, panin ma oma ,,lapsevanemale omase raudse veenmisvõime" mängu ja vedasin oma pubeka tühjaks jäänud kohale. Oi ta puikles, kuid päeva lõpuks oli omadega rahul ning nõus teine kordki taolisi asju tegema.

Kooli lõpupidu oli esimene stseen. Meid oli palju, maailm tundmatu, tegelaskujud meelde jäämata, tegelaste endigi jaoks välja joonistumata - palju lärmi, palju segadust ja täiesti arusaamatu olemine. Natuke liiga palju inimesi, kuid seegi oleks olnud hoomatav, kui (soovitus edasiseks!) kõikidel oleks olnud rinnas kleeps nimega.

Pidu sai läbi, maailm vananes kümne minutiga kümne aasta võrra. Jälle seesama tunne, mis maailma loomisel - hei, inimesed, võtke arutelust osa! Pakkuge omi ideid! Valesid vastuseid ju ometi pole.

Mingil järgmisel hetkel ilmus uksele pea, kulutas järgmise tegevuse algust ning ootamatult oli enamik inimesi meie juurest kadunud. Parimad jäid, võin ma nüüd julgelt öelda.  Maailm muutus aastatega segasemaks, tegelaskujud haakisid end vähemal või rohkemal moel loodu külge ning nautisid segast improvisatsiooni. Hästi selgelt joonistusid välja intensiivsemad ja passiivsemad isiksused, tekkis tuumik, kes täitis ära kogu ala ja need mõned, kes natuke serva jäid ja vaikselt ellu püüdsid jääda.

Ausalt, mitte iial poleks ma vabatahtlikult julgenud Manniga kätt suruda! Naisega, kel on kodus kaks väikest last, ei maksa norida. Pealegi olen ma vasakukäeline, nentisin ma endamisi, kui paremad käed ristati. Kuid tuleb tunnistada, et just tol hetkel, südamest irvitades ja olukorda hullumeelseks defineerides, olin ma oma tegelaskujus (head sööki armastava tugeva kääbuse rollis) sees rohkem kui varem või hiljem - kannad ei ulatunud mugavalt maha, käsi ristates riivas mu küünarnukk napilt lauda asendavat pukki ning mingist tõsisemast jõuõla rakendamisest ei ole juttugi.

Umbes kolmanda kokkutuleku ajal lasin oma tegelaskuju natuke käest. Krt, see oli nii mittemina ja ma ei suutnud oma mõtteid vaos hoida. Ja lõpuks sai enamik meist surma - kes kahetsedes, kes parastades, kes õnnelik olles... Igale oma.

Jalutasime siis parajas eufoorias tagasi ning tol hetkel olin ma valmis kiljuma: ,,let's do that again!" Eeslikõrvu mul muidugi pole, kuid sama lollaka näo suudan vahel ette manada küll. Ma ei ole küll eriline suhtleja ning aegajalt tunnen ma hoopis hoomamatut vajadust end kogu maailmast eemale tõmmata, kuid samas olen ma kohutavalt edev. Võimalus mõelda ja seda edastada, võimalus olla ja end mõnes veidras maailmas (või lahedal laval) näidata on just minu jaoks.

Täna? Ma ei teagi, mida ma vastaks. Minu LARP-süütus on nüüd võetud ning küllap ma oleksin edaspidigi valmis mõnest sellisest segadusest osa võtma, kuid sama kindel on ka see, et iga selline kutse saab esmalt vastuseks resoluutse ,,Ei!" Eks siis näha ole, kas mind sellest eitusest edasi meelitatakse või mitte. Ausalt, kuigi see oli ääretult meeldiv kogemus, on ääretult meeldiv ka niisama puu all veini juua ja raamatut lugeda. Inimesed, erinevalt raamatutest, omavad ju hambaid ja hammustamisvõimet."

--------------------------------------------

Kõige muu hulgas peeti maha hunnik kaklusi (mäng ei sisaldanud ühtegi bofferrelva!) ja eepilisi dialooge, tehti ühest küborgist peale tema ümberprogrammeerimist hõljukil ümber linna seilav skulptuur, tantsiti, viidi läbi Süvadiibi luulevõistlusi, osteti-müüdi-vahetati pükse, võideldi kiiritusega ja keerati ühe tegelase pea teisele otsa (mille mõlemad väga eduliselt ka välja mängisid).

Peale mängu pidasime ka väikest debriifingut elik arutelu. Mängijad olid igastahes mänguga rahul ja tagasiside oli selline rõõmus ja rahul koos pisikeste edasiviivate kriitikanooltega (üks neist siis just selle arvel, et aega oli ühelt poolt vähe ja teisalt palju ja teine, et mõned pidepunktid ja NPCd võiksid olla ka mängujuhtide poolt). Aga selgeks sai, et ise lugu ehitada ja mängumeister olla on äge, ja et kui inimestele ainult võimalus anda improviseerida ja oma kõiksugu haigeid ideid rakendada, on tulemus vinge, kõigi jaoks. Mina igastahes jälgisin mängu nagu üht väga kreisit ulme(tragikömöödia)sarja.

Ja siinkohal võin ka juba etteruttavalt teada anda, et korraldan LARPi ka järgmisel aastal, aga mis teemal ja mil moel, eks seda näitab tulevik. Midagi vahvat tuleb igastahes välja mõelda.

Aga et ma lubasin Metsavanale, et ma kirjutan natuke ka esimest korda Estcon'il käinu muljetest, siis ma üritan nüüd lubadust pidada, ja kui teie, kallid lugejad, seni mõnest asjast aru ei saanud (võib juhtuda, sest siinkirjutaja on ikkagi viimased 11 aastat tihedalt rollimänguga tegelenud ja professionaalne kretinism lööb seega välja) või kellele LARP lihtsalt eriti korda ei lähe, siis... mõned minu tähelepanekud Estcon'i kui ürituse kohta, kirja pandud päev pärast ürituse lõppu ilge estconipohmakaga (toda teist ma ei põdenud):

Väga puudulik nimekiri asjadest, mis võivad juhtuda ühe indiviidiga Estcon'il:

* Sõpradearv lahkudes on 2x suurem kui saabudes. Vähemalt 2x.

* Kui sa kutsud ühte inimest metsa appi oma väga märga telki kokku panema, saad sa vähemalt kaks.

* Sinu telki aitavad üles panna väga mitu inimest, kellest vähemalt pooli sa ei tunne. Võibolla mitte ühtegi.

* Sa leiad hingesugulasi veerand tunni jooksul. Mõned neist võivad olla sinust poole nooremad.

* On täiesti normaalne veel järgmisel päeval inimesi nende larpinimedega kutsuda: Blondu, Pontu, Leo jne.

* Umbes teise päeva lõunaks või õhtuks on tunne, et sul on perekond. Väga suur perekond.

* Eesti on väike ja siit võib leida üles just selle õppejõu, kellega sai kunagi Narvas kõrtsus käidud ja linnavahel lauldud.

* Ei nälga ega janusse ei jää ka siis, kui ise oled rott ja õnnetu, sest su ainus õhtusöök läks põlema.

* Hommikul kell 8 on normaalne lauamänge mängida.

* Ehalkäimisnaljad näkkiujuvate meestega.

* Raamatute hulk, mis oli pärast Estcon'i suurem kui enne (ja ma tulin neid müüma/vahetama/jne ja sain kah pooltest lahti).

* Väga, väga rändom süvadiibid vestlused ööpimeduses peaaegu tundmatute sõbralike isenditega.

* Tsemendiga kohtunud põlve ravitakse müstiliselt ilmunud külma koti ja hulga kallidega (isegi sinikat ei jäänud!)

jne jne jne

Nii et siinkohal üleskutse neile, kes ei ole varem (või ammu) Estcon'il käinud, aga on mõelnud, et kas ikka tasuks. Tasub küll. Väga tasub. Tulge ja olge ja andke oma panus sellesse kirjusse seltskonda ja üritusse. Niisama nurga taga äge võib ka olla.

(Ja tulge LARPile!)

PS. Tegelikult ma usun, et see väljakäidud LARPi alapealkiri (vt. artikli pealkirja ja esimest lõiku) sobiks ka Estcon'ile endale ;)

Tallinna ulmehuviliste augustikogunemine

Tallinna ulmefännide kooskäimised algatas kohaliku ulmemaailma grand old man Mario Kivistik. Alguses käidi koos Hellas Hundis (kuni 2002), siis Kloostri Aidas ning seejärel Texases (2005-2007) ja Hadeses (umbes 2007-2008). Inimestest käisid esmalt peamiselt Marduse autorid (Craig Wolf, Lew R Berg ja Veiko Belials), aga üsna peatselt ilmusid kohale ka ülejäänud kirjanikud ja tavafännid. Lost Continent muutus püsivaks kooskäimise kohaks umbes 2008. aastal ja esialgu ajutise lahendusena. Aga nagu kõik teavad, muutuvad ajutised lahendused vahel just kõige püsivamateks. Ajutisi kohti, kus vahepeal üks-kaks korda käidud, on tegelikult veelgi rohkem: Balta õllekas, Sveik, Underground, Eliit baar, H.H. Rüütel (praegune Põrgu) jne.

Seekord sai toimetus Continentist sedavõrd palju erinevate (ja esmakordselt käinud) inimeste põnevaid muljeid, et otsustas toimunust eraldi artikli teha.

Elver Loho

Sattusin ulmikute kohtumisele esimest korda, aga baaridaam liigitas mind kohe fenotüübi ning aegruumiliste koordinaatide järgi ulmeklubi liikmeks, varustades mind meeldiva allahindlusega. Seltskond oli mõnusalt omapärane ja mitmekesise karvkattega, kuid vallalisi naisi nappis. Sestap tegin peale kohtumist ettepaneku avaldada ulmeklubi meesliikmetega erootilise kalendri 2015. aastaks. Kärbsed tulevad ikka mee lõhna peale!

Mirjam Proos

Tallinnas Lost Continendis oli aknaaluses lauas hirmus palju inimesi ja nende lõbus lärm ei ulatunud uksest välja vaid koha siseehituse tõttu.

Öeldakse: alusta algusest. Öeldakse ka, et iga kirjatükki ahvidest alustada on igav ja kulunud mõte. Ma alustan siis... kusagilt veidi peale algust, nagu ma kohalegi jõudsin. Nii soovitas mulle nimelt Triinu. Kui minna kuhugi esimest korda, tundub kasulik soovitusi kuulata. Seetõttu oli minu saabumise ajaks juba hästi mitu pisikest kandilist lauda üheks suureks pikaks lauaks kokku lükatud ja selle ääred üleni rahvast täis. Rahvas oli lõbusas meeleolus ja töö toimus sektsioonides. Leidsin endale diivaninurga ja sotsiaalsus võis alata. Peab ütlema, et pelgasin tulekut, nii nagu mittetuttavaid sündmusi ikka peljatakse, ent minu hirm selgus olema alusetu.

Laual oli palju läikivaid ajakirju pealkirjaga SFX, mida inimesed poole pilguga lappasid ja vähemalt üks osa rahvast kaanekujunduse pärast naeris, samuti erinevaid toidu- ja joogianumaid, mis tekkisid ja kadusid otsekui iseenda tahtel. Mitmel inimesel olid nutiseadmed, mis kottidest välja tulid ja rahva tahtel peagi neisse tagasi pugesid, olles vahepeal teinud fotoka klõpshelisid. Käimas oli hästi palju erineval tasemel ja erineva sisuga vestlusi: tõsistest aruteludest keskaegsete relvade ja turviste üle kuni naljategemisjuttudeni ökosüsteemide hävitamisest. Igaühele midagi - vastavalt soovile ja seisundile.

Inimesi tuli juurde ja läks ära, sektsioonid tekkisid ja kadusid, vestlused sündisid eimillestki ja hääbusid uute tekkimisse, aeg kulus hämmastavalt kiiresti. Kahtlustasin enne, et kui üks üritus nii vara algab (pool kuus!), lõppeb ta ka kindlasti varakult. See ei olnud nii - kui lahkusin, lähenes kell ühele ja ma ei olnud viimane.

Tea Roosvald

Toivo ja Mari elasid rahulikult oma elu, pead pilvedes, ninad raamatus, sammud Lost Continendi poole. Elaksid rahulikult edasigi, kui äkitselt poleks neid tabanud karm olelusvõitlus. Aknaaluse laua reservatsioonisildiga kohale jõudnud baaridaam avastas lauast kolm varajast külastajat, verinoort kaunitari, kel peas oma õigusi teadvad näod ning silmis pilk, mis ei kutsunud üles küüditamiskatsetele. Abitult mütsi mudivad Toivo ja Mari tammusid veidi aega jalalt jalale ning hõivasid siis tagasihoidlikult aknaaluse laua pahema otsa. Lisandus veel mitmeid Toivosid - tekkis probleem rittamahtumisega. Daamid paremas otsas muutusid üha kaunimaks ja eneseteadlikumaks. Vasakus tiivas tekkis plaan muutuda vastukaaluks järjest koledamaks ja eemaletõukavamaks, et ehk vastane ehmub ja paneb plagama. Tellitud söögid laiusid taldrikuil, levis kahtlus, et nende kõhtudessemahutamine ületab laua taluvuspiiri ja paneb osalejad plahvatama. Arutleti füüsikaseaduste üle. Projekteeriti ruumihüppeid, kaaluti nende eeliseid digihüpete ees, igatseti paremakäekellasid vastava seadmestikuga ning loeti üles teatava käekella ja teatavate prillide kõik voorused. Kui Toivodelele järjekindlalt Marisid lisandus, istus üks eriti viisakas Toivo, püüdes Marile kohta genereerida, äärmisele daamile peaaegu sülle - kriitiline mass oli saavutatud, kõik kolm daami hüppasid sõnatult püsti ning pühkisid ukse suunas minema. Painavast kitsikusest pääsenud kadund-mandrilased voogasid õnneliku ühisohke saatel lauda pidi laiali ja hakkasid end inimesemoodi tundma. Igatseti raamatute ostmist taga ja arutleti uute inimestega tutvumist vana keelekaste juures, alfa-Toivod lõugasid, et kõige olulisem on puänt. Lauapinna äkiline topeldumine ei suutnud aga lahjendada juurdevoolavate Toivode ja Maride kõrget kontsentratsiooni õhus, millise efekti saavutas alles süvafilosoofia töölerakendumine keskööpunkti lähistel. Märgates leket ja kiirelt kahanema hakanud Toivode-Maride varu, hoogustus karm lõppmäng ja reporteriameti loosimine, ei - parseldamine, ei - sokutamine, ei - täielik psühhoterror!

,,Appi!" karjus üks nurkasurutud Mari, ,,Olgu! Tunnistan kõik üles! Kirjutan alla! Mina olengi Nõrgim Lüli - head aega!"

Toivo ja Mari elavad oma elu rahulikult edasi. Aknaalusel laual vedelevad mahajäetud neerukivid. sapikivi, Asimov ja kaks eikellegi kubemetäid.

Panoraampildid tegi Elver Loho, ülejäänud piltide autoriks Indrek Kõrve.

Ulmkonnakroonika 8/14

Ulmetähed

Sellekuine ulmetäht Nikolai Karayev on Eestis elav ulmekirjanik, tõlkija ning ulmefänn. Reaktori lugejaile on ta tuttav ilmselt tõlkejutu "Aafrika piires" autorina. Lisaks külastas Nikolai sel suvel esmakordselt Estconi ning pidas seal ka huvitava ettekande.

1. Mida praegu loed?

Nädal tagasi olin Peterburi lähedal suurepärasel conil Ulmeassamblee (< i> ,,Фантастическая ассамблея") ning soetasin mitu raamatut, mida loen (nagu mul kombeks on) korraga. Nende hulgas on nt Darja Zarubina romaan ,,Nosferatu", mis on ilmunud Venemaal sarjas ,,Rahvaulme" ning mille hind oli 50 rubla, see on vähem kui üks euro! Jah, kirjastuse katse müüa odavat rahvaulmet on rappaläinud, kuid raamat on hea, põnev humoristlik ulmekriminull, mitte vampiirist, nagu minagi arvasin pealkirja põhjal, vaid kummalise nimega kollasest ajakirjanikust, kes uurib nt teiselt planeedilt pärit suursaadiku mõrva.

Teine lugemisel olev raamat on kogumik ,,Kummitused ja kuulipildujad" (,,Призраки и пулеметы") alapealkirjaga ,,Auruajastu parimad lood veebiajastu parimatelt autoritelt", mis ei tähenda muidugi, et aurupunk on tingimata hea; veebiajastu kahjuks seda ei garanteeri. Loodetavasti mõned edöövrid kogumikus siiski leiduvad.

Samal ajal loen ingliskeelsest Hiina ulme kogumikust, kirjutan sellest ulmest artikli ajakirja ,,Mir fantastiki".

Plaanides on Veiko Belialsi ,,Kogu maailma valgus" ja Ann Leckie ,,Ancillary Justice". Viimane on 2014 aasta kõige autasustatum ingliskeelne ulmeromaan, mida kahjuks on keeruline tõlkida: peakangelane tajub kõike teisi olendeid kui ,,she" vaatamata sellele, mis on nende sugu, eesti keeles aga ,,tema" on alati ,,tema"...

Ah, ja veel Peter Watts'i ,,Echopraxia", mis on suurepärase ,,Blindsight"'i sidequel. Peter Watts oli Ulmeassamblee peakülaliseks, tegin temaga intervjuu sellesama ,,Mir fantastiki" jaoks.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Keerukus, isegi keerulisus ning fantaasiarikkus, isegi rikkalikkus komplektis hea proosaga, mida lihtsalt usud. Sest elu ongi keerulisem kui tajume, fantaasiata aga siukeses elus tolku pole. Peaasi, et kirjanik suudaks ennast nii väljendada, et teda usutakse.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Arkadi Strugatski ja Boriss Strugatski. Nende raamatud on vene ulme vundament, tuletorn ja helihark. Vennad on harukordselt osavad kirjanikud: "Raske on olla jumal" ei vanane, "Esmaspäev algab laupäeval" ja ,,Kurjusest vaevatud" juttudest rääkimata.

Michael Moorcock. Tema raamatuid on palju ning nad on vägagi erinevad, mitte ainult fantasy vaid ka tõsisemad keerulisemad romaanid. Nt polkovnik Pjatnitski tetraloogia, mida ei ole veel avaldatud ei vene ega eesti keeles. Või triloogia ,,Teine Eeter". Või alternatiivajalugu ,,Gloriaana", mida pean lähiajal vene keelde tõlkima.

Philip K. Dick. Täiesti isevärki ulmekirjanik, kelle teostes ja elus olen tõeliselt huvitatud. Dick on suur mõistatus, mida katsusin mõistatada alates hetkest, kui olen teadnud, mis on 2-3-74 (vt kasvõi Wikipedia'st). Olen kindel, et tema romaanid - milledest mu lemmikud on ,,Ubik", ,,Three Stigmata of Palmer Eldritch", ,,Time Out of Joint", ,,Flow My Tears, the Policeman Said" ja eriti ,,A Scanner Darkly" - on võtmeks ka tema elu juurde. Olen kirjutanud sellest mahuka artikli (vene keeles).

Tahan Dick'i raamatuid inglise keeles üle lugeda, sest vene tõlked ei ole kõik head. Kust aga võtta aega? Ohh...

Mütofest 2014

20-24 augustini toimus Jõgevamaal Kassinurme mägedes, taaskord Mütofest . Suur rollimängufestival, mille peamiseks sisuks oli muinaseesti olustikus aset leidev tumeimeulme rollimängusaagast, mis seekord kandis alapealkirja ,,Ulmade paine". Mütofest toimub juba 9dat korda ja selle sisu ning vorm on aastate jooksul teinud läbi mitmeid muutusi. Üks oluline element on siiski jäänud alati samaks - rollimäng Kassinurme kuningriigis, selle soodes luuravate kurjade vaimude, veriste poliitintriigide ja ahnete välis- ning võimuahnete sisevaenlastega, läbi mille sai taaskord üle saja mänguhuvilise osaleda muinasaegse karmi maailma seiklustes mida muidu saab vaadata vaid filmidest või lugeda raamatutest.

Mädasoo poisid üritavad linnusesse pääseda.

Järvetaguse koja rahvas peab nõu.

Kõrtsmik oma abilistega

Mõõduvõtt

Peale higirohket võitlust

Kuningas oma kaitsesalgaga

Kuninganna teenistuses olevad lapsed

Ärevad sündmused on rahva kokku toonud

Hukkunud kuninga matused

Piltide autoriks SarcastiCat

Tartu ulmikute teine reede

Möödus rahvarohkelt traditsioonilises Õlleministeeriumi kaminasaalis. Räägiti nagu ikka palju ulmest ja ka muust, Mesikepp tähistas oma sünnipäeva ning vastupidavamad liikusid hiljem veel edasigi.

Kohalviibinud Die kirjeldas toimunut järgnevalt: "Selline vaikne ja tsill oli. OK, mitte vaikne, sest heal hulgal ulmikutest on kõlavad hääled ja Labürint kajab hästi. Ja enamus inimesi räägib korraga, nii et ainus võimalus midagi vahele öelda on teha kõvemat häält kui kõik teised. Õnneks ma olen lavakoolitusega esimene sopran. Ja taaskord tõestas ennast ära paar põhimõtet. Esteks, et isegi kui sa oled seitsme sendiga rott, siis tekib su ette maagiliselt paar kena külma jooki, millest oled paar nädalat unistanud, ja seda veel enne, kui sa jõuad öelda "õlu" (või siider). Kõige muu hulgas sain ma nägupidi ja otse tuttavaks mitme inimesega, keda ma seni vaid Lõustaraamatust tundsin ja müüsin oma hinge Veiko Belialsile ja kollide kompaniile maha ka uuel aastal Estconil LARPi korraldamise asjus. Ja siis ma kuulasin liblikate keelt edasi, sest süvadiip (sic!) ulmejutt on minu jaoks 80% arusaamatu ja inimeste lugemus võtab ka minusuguse raamatunarkomaani oigama. Igastahes, tsill oli ja nalja sai palju, ja mu meelest on kord kuus siiralt liiga harva, nii et palun teeme näiteks iga reede "

Keskmaa Ordu meets Unquendor

Kolmas september sõidab tööasjus Eestisse (Tallinnasse ja Tartusse) Hollandi Unquendor seltsi liige Jan van Breda. Kohtumine toimub kell 18.00 vabas esinjemisvormis St. Patrick's Iiri restoranis Suur-Karja 8, Tallinn: Jan pakkus lahkelt välja võimaluse, et ta teeb ka lühikese kuid infotiheda ettekande nazgulide teemal. Järgneb üleüldine pidu ja pillerkaar. Oodatud on kõik Tolkieni ja tema loomingu huvilised! Sama nädala lõpus on Jan ka Tartus.

Unquendor selts on 1981. aasta septembris loodud Tolkieni selts Hollandis, kuhu kuulub üle 200 inimese. Tegeleb selts umbes samasuguse tegevusega, nagu selle Eesti väikevend Keskmaa ordu (väljasõidud, koolitused, filmi- ja mänguõhtud jne), kuid antakse välja ka oma ajakirja Lembas, kus avaldatakse raamatuarvustusi (mitte ainult Keskmaaga seotut kusjuures), pilte ja luuletusi.

Kirjastuste uudised 8/14

Kirjastus Fantaasia

Täheaeg 13: Meister ja õpipoiss

Koostaja: Raul Sulbi

Algupärast Eesti ulmet avaldava Täheaja almanahisarja 13. köites on esindatud kirjastuse Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu korraldatud jutuvõistluse paremik. Kogumikku kuuluvad võistlustööd esindavad erinevaid ulmekirjanduse suundumusi, muuhulgas näeb ilmavalgust tõenäoliselt esimene omamaine ökoloogilise ulme valda kuuluv jutt ("Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi"), on esindatud heal tasemel intellektuaalne alternatiivajalugu ("Vastuoksa"). On kuldajahõngulist kosmilist eepikat ("See maailm on mulle!"), postapokalüptilist salapära ("Küljeluust ja lihast") ja eripäraseid fantaasiamaailmu ("Meister ja õpipoiss", "Aahe oma"). Kokkuvõttes annab jutuvõistluse parimate tööde kogumik hea pildi eesti värskeimast ulmest. Lisaks ilmub kogumikus ürii liikme Triinu Merese tagasivaade toimunud jutuvõistlusele.

Ilmuvad jutud:

Meister ja õpipoiss Mann Loper

Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi Heinrich Weinberg

Vastuoksa Mehis Pihla

Aahe oma Osvald Soobel

See maailm on mulle Maniakkide Tänav

Küljeluust ja lihast Tea Roosvald

Joroski öö Andrei Samoldin

Must palee Helen Käit

Varjutaimed Piret Jaaks

Kuu kättemaks Helen Käit

Ma ka ujun Jüri Kallas

Jutt: Kirjad Päikesele (Tuuli Tolmov)

"Dokumendid kaasas?"

"Jah, kindral."

"Saadetised?"

"Jah, need on pagasi..."

"Vaim valmis?"

Madeliné keel takerdus hetkeks, kuid siis vormisid ta lopsakad huuled "Jah."

Tema ees seisev kindral Ludovic takseeris teda endiselt sügava kahtlusega. Ei tea, kas see tuli isiklikust vastumeelsusest või oli asi selles, et kindral Ludovicil olid omad põhimõtted ja teadmised vastassugupoole erapooletuse ja läbirääkimistel hakkamasaamise kohta. Kuid kindrali pettumuseks oli Madelinél oskusi, mida ei saanud eirata. Pagana pihta, ta rääkis üle kümne keele, kaasa arvatud nende neetud elukate oma, kelle juurde ta minema pidi. Aga, kindral muheles vargsi, Madeliné oli määratud kõrgelt tulnud käsuga ja ta oli silmipimestavalt naine. Kui midagi peaks viltu minema, ei jää kindral Ludovicile mingit süüd.

"Sel juhul ohutut reisi," sõnas ta madalal häälel ning kiirustas minema, jättes Madeliné ettevalmistusmeeskonna hoole alla.

Naine hingas sügavalt sisse ning tõmbas ulatatud kaitseriietuse selga. See tegi ta veidi kohmakaks ja turskeks, kuid ilma selleta ei lubanud turvaeeskirjad diplomaadil lennata. Rahunemiseks mängis ta peas uuesti läbi kõikvõimalikud olukorrad, mis lepingu sõlmimisel võisid ette tulla. Alati tasus kõigeks valmis olla. Kerge ei saa see igatahes olema. Tema külge kinnitati ka hapnikuballoone, mis olid mõeldud hädaolukorraks. Veenuse koobastes oli õhk küll hingatav, aga häirivalt hõre nagu kõrgmäestikus. Nii sai kindlustada Madeliné elu, seejuures kohalike elanike, Verdiinide elu ohustamata. Maa elanikele harjumuspärane kogus hapnikku oli nende jaoks aeglane mürk.

Väljumisaeg hakkas lähenema. Talle oli määratud vanemat sorti üheinimese transportija, hüüdnimega Abeille - selle sumiseva heli tõttu, mis kabiinis levis. Kunagi oli see tehnika ja disaini tipp: valge, särav ja peenete kurvidega. Nüüd tuhmus see aga uue põlvkonna lennumasinate kõrval. Siiski oli see ikka veel kõige töökindlam lennuvahend, mis oli kosmoses lühikeste vahemaade läbimiseks loodud. Madeliné sättis end kitsasse juhtkabiini, tutvudes hetke selle lihtsa ja tagasihoidliku juhtpaneeliga, millel oli ainult paar nuppu suure musta ekraani kõrval. Ta lülitas sõiduki sisse. Masin ärkas kerge värinaga ning tasase urinaga, mis paisus järjest nagu läheneva mesilase sumin. Ekraanil plinkisid kollakad kirjad, andes lakkamatult edasi teavet transporteri seisukorra kohta.

"322 palub luba väljumiseks," vuristas ta.

Kahel pool teda asusid juhtkangid, mille abil sai kogu seda kaadervärki juhtida. Seda oskust oli äärmiselt keeruline omandada, tavaliselt kulus pilootidel selleks aastaid, kehvematel isegi aastakümneid.

"322 luba antud," vastas tugeva vene aktsendiga meeshääl.

Madeliné hoidis hinge kinni. Viivuks tundus talle, et ta ei oska enam lennata. Ta polnud seda ju nii kaua päris transporteriga teinud. Närviliselt üritas ta aeglaselt avanevat väljapääsu sihtida. Õnneks oli see tal veel käpas ja kosmosesse jõudmine möödus ilma probleemideta. Ta keeras Abeille ninaga oma sihtmärgi, Veenuse poole ja lasi laeval planeedi suunas kihutada.

Verdiinid. Madeliné väristas tahtmatult õlgu. Jah, verdiinid olid kõige kummalisemad olevused, kellega inimesed eales olid kohtunud. Mitte keegi ei oodanud leida Veenuselt elu, see oli leebelt öeldes kuum ja tuuline elutu kivi. Samamoodi ei osanud keegi isegi mitte aimata, et meiega oli kogu aeg proovitud valguslainete abil ühendust võtta, kuni üks noor tudeng seda teooriat uurima hakkas. Kogu maailm oli vapustatud.

Naaberlus Maa ja Veenuse vahel polnud kunagi väga sõbralik, inimesed ja verdiinid olid olnud sõjas peaaegu kohtumise päevast saadik, kokku juba üle kaheksa aasta. Kõik oli seni läinud hästi, kuni jõuti reaalse kokkusaamiseni. Alguses oli vaja mõistagi leida ühine keel, kuna nemad ei rääkinud mitte ühtegi Maa peal olevat keelt ja meie nende omi. Kui needki takistused said lahendatud, jäi üle veel uut ja võõrast kultuuri aktsepteerida, ükskõik kui pentsikud nad meile ka ei tundunud. Verdiinid olid aga kummalisuse tipp- nende siseehitus erines inimesest rohkem kui öö päevast. Kui nad midagigi maist meenutasid, siis oli selleks äärmiselt ülekasvanud taim.

Madeliné hakkas lähenema tihedale pilvekihile. Õnneks näitas ekraan täpselt, kuhu ta maanduma peab. Verdiinid olid teinud selleks puhuks oma põhielupaikadest eemale erilise maandumiskoha, mis likvideeritakse kohe pärast lepingu sõlmimist. Nad ei usaldanud maalasi. Sõjas päästis neid kindlast surmast vaid see, et inimesed ei suutnud neile maa alla ligi pääseda.

Jah, see sõda... See algas väga segastel asjaoludel. Keegi oli kedagi oma kommetega solvanud (verdiine oli okeerinud inimeste söömisharjumused), lendas paar hoolimatut sõna ja oligi sõda käes. Loomulikult spekuleeriti sõja "tõeliste" põhjuste üle, kuna kellelegi ei mahtunud pähe, et sõdima võiks minna niivõrd tühise asja pärast. Nüüd oli aeg see lõpetada ja siinkohal pidi mängu tulema tema, Madeliné.

Masin jõudis pilvekihist läbi kurikuulsate tuulte kätte. Madeliné pidi kogu oma keskendumisvõime ja oskused mängu panema, et õiget suunda hoida. Räägiti, et õhk liikus siin kiiremini, kui planeet ise. Abeille rappus, tahtes tuulega kaasa minna ja näidikud teatasid mootorit kurnavast pingest. Naine jõudis heita ainult pealiskaudse pilgu punakas-hallikale trööstitule maastikkule. Õnneks paistsid Maxwelli mäed juba, nii et Madeliné tundis pisikest kergendust. Kuid kõigepealt tuli tal sinna jõuda.

Maxwelli mägedest kõige kõrgemasse oli ehitatud ukselaadne ava. Just enne seda kui Madeliné transporteriga sinna jõuab, tehakse see lahti ja ta peab hetkega transporteri maru käest tuulevaiksesse ruumi juhtima. Sel hetkel võis väga lihtsalt õnnetus juhtuda.

Tema südamelöögid kiirenesid, kui ta kramplikult juhtimiskangidele surudes kitsast august sisse liugles. Ta oli tormikoridoris. Madeliné ohkas kergendunult- siin, eesruumis, oli juhtimine juba lihtne. Punakaspruunid kivist seinad tuhisesid Madelinés aina aeglasemalt mööda. Paarisaja meetri pärast jõudis ta suurde tühja saali, kus teda juba oodati.

Ootamine on vähe öeldud. Talle oli vastu saadetud terve delegatsioon. Esimese hooga märkas Madeliné rohkem kui kahtkümnent verdiini. Ta vahetas tagumises ruumis turvaskafandri liibuva tumeda kombinesooni vastu, mis tundus seljas nagu teine nahk. Kuigi see andis palju rohkem liikumisvabadust kui sõiduülikond, pidi ta ikkagi hapnikuballooni selga hiivama ja maski kinnitama. Madeliné turtsatas end peeglist nähes. Kui veel lestad lisada, siis annaks ta sukelduja mõõdu välja. Ta komberdas ettevaatlikult Abeille' kitsukesest laskumistrapist alla.

"Tere tulemast, inimsaadik Galathanilt," kuulis Madeliné oma puhtas emakeeles. Ta silmitses saalis viibivaid verdiine. Ta oli neid küll pildilt näinud, kuid elus kogemus ei saanud sellele vastu.

Verdiinid olid kõik unikaalsed. Nad olid keskmisest inimesest vähemalt peajagu lühemad, roheka keha ja veninud moega jäikade kätega. Madelinél oli tükk tegu mitte niisama jõllitama jääda.

Madeliné nõksatas põlvi, ajas käed laiali ja noogutas peaga. Tema andmete kohaselt oli tegu ametliku tervitusega. Üks verdiin astus aeglaselt lähemale. Tema kõnnak oli õõtsuv, kuna nad hoidsid oma jalgu põlvedest kõverdatuna. Nad ei kandnud riideid, aga samas ei olnud nende alastus häiriv. Madeliné üllatuseks võttis too talt käest kinni. Ta tundis verdiini naha külma ja kuidagi haprat puudutust. Kombinesooni retseptorid tegid oma vahendustööd hästi.

"Mina olen Sessan, Eneani Õukonna esimene saadik ja asetark ning tark Jhena nõunik," tutvustas ta ennast, õõvastavad valged silmad otse Madeliné omadesse puurimas. Verdiini hääl oli kõrge ja peenike. Nad olid talle ikka tõesti väga tähtsa tegelase vastu saatnud. Sessan jäi ilmselt alla vaid tark Jhenale endale. Madeliné oli ka siiralt hämmeldunud, kui hästi too prantsuse keelt rääkis.

"Madeliné Pomié. Maa, see tähendab Galathani Ülemnõukogu diplomaat," tutvustas ta end verdiinide keeles, tundes veidi piinlikust, et tal polnud nii kõrgeid tiitleid sinna otsa lisada. Samas tekitas tema keeleoskus verdiinide seas kahinat, mis meenutas tuult kuivades sügislehtedes.

Sessan paistis olevat sama üllatunud - kuivõrd tema näost üldse emotsioone välja lugeda sai - ja jätkas oma emakeeles: "Väga meeldiv, et sa oled võtnud vaevaks meie keele ära õppida. Me hindame seda väga."

"Teie keel on äärmiselt põnev ja unikaalne," sõnas Madeliné aeglaselt, jälgides tähelepanelikult hääldust. Verdiinide keeles on ülimalt lihtne eksida- kui kuskil oli vale rõhk, sõna lõpp ära jäänud või häälik muudetud, omandas sõna teistsuguse tähenduse. Peaaegu nagu Madeliné emakeeleski. Ainult et verdiini keeles andis paljudele sõnadele varjundi ja uue nüansi ka kehakeel.

"Palun astu edasi," sõnas Sessan, võttes Madeliné käevangu. Too talus seda ootamatut lähikontakti ebamugavustunnet alla surudes. Sessan tutvustas ükshaaval tervet seltskonda, kes oli sinna kogunenud. Jah, nad olid tähtsad isikud, aga lepingu sõlmimisel nad mingit olulist osa ei mänginud, seega ei näinud Madeliné palju vaeva nende meelde jätmisega.

"Sinu pagas viiakse äsjaehitatud külalistetuppa. Me laseme sinna täpselt samasuguse koguse hapnikku nagu Galathanil on. Peaasi, et sul kõige parem on," ütles Sessan ja juhtis naist aina edasi.

"Tänan," ütles Madeliné vaid, keeletu nende külalislahkusest ja sõbralikkusest. Samas soovis ta tööasjad kiiresti ära ajada ja tagasi Maale minna, kus teda ootas küll vaid tühi korter Uus-Bordeauxi äärelinnas ja hunnik lõpetamata paberitööd, aga seal oli ta ümbritsetud oma liigikaaslastest.

"Mis ajaks on kokkusaamine planeeritud?" asus Madeliné viivitamatult asja kallale.

"Ma usun, et kahe päeva jooksul on kõik valmis," sõnas Sessan rahulikult.

Kaks päeva oli isegi hea. Ükskord oli Madeliné pidanud kuu aega läbirääkimisi juhtima kuskil Poola Kuningriigi pärapõrgus mingi kahtlase rühmitusega. Mitmel korral oli ta kindel olnud, et eluga ta sealt ei pääse.

"Ma loodan, et ma saan enne kohtumist lepingu enda kätte, et sellega tutvuda?" avaldas Madeliné soovi. Ta teadis, et eitavat vastust siit tulla ei saanud, aga ta oli kohustatud küsima.

Sessan noogutas kiiresti ja natuke nagisedes. "Muidugi, muidugi. Aga palun, me jõuame kohe transporterite juurde. Meid juba oodatakse."

Moodustus veider rongkäik. Madeliné ja Sessan kõige ees, nende taga aga hanerivis vetruval kõnnakul ülejäänud verdiinid.

"Sinu järgmised kaks päeva on juba sisustatud," jätkas Sessan leebelt. "Me viime meeleldi läbi virtuaalekskursiooni kogu meie pesa kohta. Saad aru, päris ekskursioon võtaks nädalaid, võib-olla isegi mitmeid kuid. Samas meie visuaalsed pildid on väga tõetruud."

"Kõlab põnevalt," ütles Madeliné vaid. Tal oli väga raske oma sammu nendega ühes tempos hoida. Ülemnõukogus töötades polnud kellelgi aega sellisteks jalutuskäikudeks.

Seinad olid üksluised, kivised ning koridor paistis jätkuvat lõputult. Laes rippusid iga mõne meetri tagant erksad kollaka valgusega lambid, mis läksid põlema, kui keegi nende all liikus. Madelinét oli hoiatatud, et kui ta kaitseriietust ei kannaks, saaks ta nende all tõsiseid põletusi. Samas oli verdiinidele lampide valgus elulise tähtsusega, selle abil fotosünteesisid nad kõik enda eluks vajaliku.

Tunnel paistis kaugemal hargnevat. Mida lähemale nad jõudsid, seda erksamaks sealt hoovav valgus muutus ning Madeliné tõmbas silmad kissi.

Teekond lõppes pmillegi perroonitaolisega. Risti lõikav tee oli kumer ning praegu seisid seal sees poollahtised nõrgalt kumavad hiiglaslikud kerad. Madeliné kergitas kulmu, ta polnud eales midagi sellist näinud. Igal muul ajal oleks ta ahhetanud ja ohhetanud ja mõne läheduses olija küsimustega üle valanud, aga siin pidi ta jääma reserveerituks.

Sessan selgitas talle: "Need viivad meid praegu tark Jhena juurde. Ma pean ütlema, neid kasutatakse väga harva, kuna me ise eriti sisealadelt välja ei liigu."

"Kuidas need töötavad?" söandas Madeliné ikkagi küsida.

Sessan vormis midagi naeratuselaadset: "Teil polegi selliseid? Noh, asi on tegelikult ülimalt lihtne. Kuul kannab korraga ühte verdiini. Seal sees on iste, mis on kogu reisi vältel paigal, samas kui kera ise mööda rada veereb."

"Aga kuidas neid juhtida saab?" küsis Madeliné, kasutades hetkelist pausi, mil ta kerasse aidati.

"See teab, kuhu minna," kinnitas Sessan. Madeliné kõht tõmbus ootusest närviliselt kokku.

Kogu delegatsioon mahutati keradesse ning need sulgusid hääletult. Transportija kumas seestpoolt veel rohkem hõbedast valgust. Madeliné ohkas kergendatult- tõesti polnud midagi tunda, isegi inerts oli startimisel vaevu tajutav. Ainult et iste ei olnud mõeldud inimeste kehaehitusele, nii niheles ta pidevalt ettevaatlikult.

Aja möödumist ei olnud millegi järgi arvestada. Kerad veeresid häirimatult oma rada. Kuid ükskõik kui imeline see kõik ka polnud, oli ta ikkagi vaenlase pesas. Verdiinid sõdisid inimesega ennastsalgavalt ja julmalt. Siin kippus loomulikult ununema, kuidas nad näiteks mürgitasid terve linnatäie rahvast mingi keemiarelvaga, mille koostist ei suutnud keegi kindlaks teha. Verdiinid oleksid vabalt võinud kogu inimkonna hävitada, mitte miski ei oleks olnud neile takistuseks. Kuni järsku taheti rahu teha. Ükskõik kui kahtlasena see ka ei tundnud, inimkond haaras sellest võimalusest kahe käega kinni.

Kas see ainult tundus nõnda või kera alandas kiirust? Madeliné kohendas uuesti oma istumisasendit. Verdiinide kehaehitus võis küll tunduda inimeselaadne, kuid see oli täielik illusioon. Jah, neil olid pea, käed ja jalad, aga tegelikult sarnasus sellega piirduski.

Kuppel avanes ootamatult, Madeliné ei olnud masina seiskumist märganudki. Ta ronis kärmelt välja, oodates teisi järele.

Käik oli muutunud. Seinad olid kaunistatud erinevat värvi muldadega ning kivimosaiikidega. Toonid olid alati tumedad ja sünged. Erinevalt inimestest ei hinnanud verdiinid sädelevaid maavarasid nagu kulda, hõbedat ja kalliskive, nende jaoks oli väärtuslik midagi palju maalähedasem. Mingi aeg olid nad inimestelt kalli hinnaga liiva kui heledat mulda importinud ja seda kõike ilu nimel.

Sessan astus Madeliné kõrvale. "Kaunimad terves Eneanis. See siin kujutab ühte pikka saagat meie esiajaloost, kui verdiinid veel maapinnal elada said."

"See pidi tõeliselt kaua aega tagasi olema," imestas Madeliné, meenutades pinnal lakkamatult möllavat tormi.

"Nii kaua, et mõned peavad seda legendiks," sõnas Sessan järsku ärritudes. Oli ilmselge, et teda selline asjaolu sügavalt puudutas. "Võiks arvata, et kõik usuvad teaduslikult tõestatud fakti, et maapinnal oli tuhandeid aastaid tagasi elu võimalik, kuid ei. Mõnel on ikka lühike mälu." Ta mühatas rahulolematult ja vaikis. Hetke pärast oleks ta justkui unelusest ärganud.

"Tark Jhena asub siinpool," vahetas ta sujuvalt jututeemat.

Iga teine aeg oleks seda võinud solvanguna tõlgendada, et talle ei tule vastu mitte valitseja ise, vaid keegi madalam, kuid räägiti, et tark Jhena on kehva tervise juures ja varsti minekul. Kui miski Madeliné verdiinide ühiskonna juures üldsegi köitis, oli see nende valitsemisviis. Nad olid väga ranged selle suhtes, kellel on võimule ligipääs ja kuidas ta seda kasutab. Targaks sai ainult kõige arukam ja intelligentsem verdiin tervel planeedil. Targal oli veel nii-öelda õukond, kuhu kuulusid samuti kõige säravamad isikud. See tagas alati värske ja tegutsemisvalmi võimu, kes ei tee omakasupüüdlikke ja lolle otsuseid ainult sellepärast, et rahvale meeldida. Neid austati tõeliselt.

Perroonilt võeti suund suure saali poole, kus Õukond töötas. Vastu tuli mitmeid teisi kohalikke, kes Madelinéle pikalt järgi vaatasid. Naine ei suutnud ühelegi neist silma vaadata, need tühjad valged avad tekitasid temas seletamatut õõva, otsekui vaataks surnut.

Saadikud tema selja taga vadistasid elavalt, ta suutis nende jutust haarata vaid üksikuid sõnu.

Mustrid seintel muutusid. Sealt võis endiselt välja lugeda mingit piltidega jutustatud lugu, kuid toonid muutusid heledamaks. Ka koridor muutus sujuvalt laiemaks, kuni jõudis viimaks kõrgesse valgesse koopasse.

"Meie Valge Saal," tutvustas Sessan ja tegi käega sujuva liigutuse. "Meie kõige uhkem ehitis. See oli ühtlasi ka esimene, mis maa alla rajati ja on siiani säilinud."

"Sessan, ära tüüta meie külalist ajalooga," sõnas lähenev verdiin. Ta nahk polnud sama roheline kui teistel, vaid kollaka tooniga ning silmnähtavalt kuiv. Samas paistsid tema juured endiselt elujõulised ja tugevad, mis tähendas, et tema mõistus ei olnud tuhmunud. See pidi olema tark Jhena.

Madeliné kummardas sügavalt.

"Mul on au," alustas ta, kuid Jhena katkestas teda.

"Meil ei ole vaja neid õõnsalt kõlavaid viisakusi ja kombeid," sõnas ta, lai suu midagi naeratuse taolist üritamas. "Me oleme otsekohene rahvas. Seega kui sa tahad öelda, et sul on au, siis sa tegelikult omaette mõtled, et kui ma sellele tegelasele muljet ei avalda, siis ma solvan kõiki. Ei ole nii. Ja ma ei ole tähtis. Ma olen kõigest meie rahva teener, madalam kõigist."

Madeliné oli rabatud, talle oli alati targa tiitel jätnud mulje kui kuningaga võrdsest ja keda kõik endast kõrgemaks peavad. Ta kohanes kiirelt. "Ikkagi on mul hea meel kohtuda," parandas ta ennast. Paistis, et see sobis paremini. Tark Jhena noogutas.

"Muidugi. Kes meist siis rahu ei tahaks?"

Madeliné võis vanduda, et ta kuulis tagantridadest turtsatust. Ka teised vaatasid hetkeks segaduses ringi, kuid ta juhiti kiiresti laua äärde edasi.

Tegu oli kummalise lauaga, see polnud sugugi sile, vaid hoopiski täis mügarikke. Samas Jhenale paistis see korraldus täiesti loogiline olevat, ta pikad käed liikusid tuttavlikult mööda mügarikke, sõrmed libisesid vagudes. Mõne hetke pärast ilmus laua kohale ekraan, kus oli lepingu tekst. Ühel pool verdiinikeelne tekst ja teisel pool vana hea prantsuse keel.

"Lepingule allakirjutamiseks on kaks päeva," sõnas Jhena. "Sinu tuppa saadetakse tutvumiseks ja võrdlemiseks mõlemad versioonid. Kõik on sama, mis eelnevalt sai kokku lepitud."

"Ma loodan, et inimesed mõistavad, kui palju me neile järgi anname," sõnas madal hääl rahva seast. Üks verdiin trügis lähemale. Ta oli suurem ja jässakam kui teised tema liigikaaslased ning ümara näoga.

Madeliné põrnitses paar sekundit tema tontlikkesse silmadesse ja pööras pilgu tagasi ekraanile. "Järeleandmisi tehti mõlemal poolel," sõnas ta konkreetselt.

Tark Jhena vahetas uustulnukaga paar tuvastamatut viibet ja kõrget nooti, mis jäid inimese kõrvale tabamatuks. Seejärel pöördus ta tagasi Madeliné poole.

"See on Yen. Meie sõjapealik."

Madeliné pööras pilgu uuesti Yenile. Ta seisis väljakutsuvalt sirgelt, olles täpselt naise pikkune. Tema ees seisis verdiin, kelle arvel olid kõik need surmad. Olevus, kes hävitas valimatult naisi, lapsi, sõjavastaseid aktiviste. Madelinél oli tunne, nagu tervitaks teda nende piimjate silmade tagant Surm ise.

"Madeliné," tutvustas ta ennast lõpuks kergelt kummardades.

Yen justkui kaalus, kas samaga vastata, kuid hetke pärast nõksutas ka oma pead. Madelinéle näis, et seltskonnast käis üle kergenduslaine.

"Yen on samuti üks lepingule allakirjutajatest," selgitas tark Jhena, heites range pilgu nimetatule.

"Sõjapealikul ei sobi ju kirjutamata jätta," sõnas Yen vaikselt ja mühatas rahulolematult. Madeliné kergitas kulmu. Tundus, et kõik ei olnudki rahust vaimustuses.

"Lisaks pakun ma ennast vabatahtlikuks teedejuhiks meie saadikule," lisas Yen, kutsudes oma avaldusega esile uue sahina.

"Aga Glo soovis..." alustas üks verdiinidest, kuid Yen lõikas talle teravalt vahele:

"Glo peas ulub vaid tuul. Minult saab Madeliné palju vahetuma ülevaate meie elamise kohta, rääkimata kommetest ja ajaloost. Eks ole, tark Jhena?"

"Kui see on sinu südame soov," kehitas Jhena õlgu, "Aga kindlasti peab ta Gloga kohtuma." Ta pöördus Madeliné poole, kes ebamugavust tundes paigal seisis. "Glo on meie.. kuidas nüüd öeldagi, inimekspert."

"Inimekspert?" kordas Madeliné kajana, olemata kindel, kas ta sai ikka õigesti aru.

"Jah, me oleme teid uurinud, nagu ilmselt teie meidki. Ta avaldas tungivalt soovi ühe päris inimesega kohtuda." Tark Jhena noogutas kergelt.

Madeliné tundis end järsku kui loomaaias, ainult et seekord oli tema teiselpool klaasi.

"Ma usun, et meil oleks huvitav," suutis ta kõigest hoolimata endast välja pressida. "Ja ma võtan Yeni meelsasti oma teedejuhiks, nagu ta ütles." Yen oli ilmselgelt üks opositsioonist. Kui õnnestub teda lõplikult rahu poolele rääkida, võib leping isegi kehtima jääda. Pealegi, tegu oli sõjapealikuga, Madeliné meelest oli esmatähtis just tema nõusse saada.

Ta kuulis selja taga nurinat, teised verdiinid ei paistnud sellist otsust toetavat. Tark Jhena ignoreeris tekkinud kahinat ja sõnas: "Sind juhatakse külalistetuppa ning õhtul oled sa oodatud meie koosviibimisele. Õukonnal on nimelt traditsiooniks mõned korrad aastas niisama kokku tulla ja mitte tööasju ajada, vaid lihtsalt rääkida, süüa ja juua ning lõbutseda."

"Ma olen kohal," sõnas Madeliné kindlalt. Suurepärane võimalus, ta saab oma vastaseid lähemalt uurida. Ta palus end oma tuppa juhatada. Seekord ei pidanud nad minema nende keradega, vaid jalgsi, seega oli oodata lühemat teekonda.

See pidu oleks hea võimalus Ülemnõukogu saadetis üle anda, aga verdiine vaadates tundus see olevat nende jaoks liiga tühine. Madeliné võttis riski isetegevuseks ja otsustas, et ei anna neile ühtegi saadetist ega kingitust.

***

Madeliné oli käinud paljudel ametlikel vastuvõttudel ja kokteilipidudel ning saanud täielikuks small-talki meistriks, ta uskus, et on kõigeks valmis. Aga kohe kindlasti ei osanud ta midagi sellist oodata, mis toimus Õukonna peoõhtul. Nüüd ta juba kahetses, et oli selga pannud oma pika punase poole reieni lõhikuga 'lahingukleidi' nagu ta seda ise nimetas. See nägi küll kombinesooni ja hapnikuballooniga pentsik välja, aga ikkagi rabav. Ja väga kohatu.

Verdiinid ei kandnud kunagi riideid ja pidudel ei teinud nad erandit. Nende arusaam üleslöömisest seisnes selles, et igaüks eputas peast väljakasvavate juurtega, kuhjates neisse võimalikult palju kaunistusi ja moodustades neist keerulisi soenguid. See oli vaid eputamiseks, kuna söömise jaoks pidid nad kõik juured uuesti lahti tegema.

Madeliné tundis end täieliku võõrkehana ja vaatamisväärsusena. Selle rohelisuse seas paistis ta tumeda kehakatte ja erksa kleidiga eriti silma. Kõik soovisid temaga suhelda, teda puudutada ja igasugu piinlikke küsimusi esitada. Too Glo, see kes pidas end inimeksperdiks, oli neist kõige hullem. Ta oli küll elavam ja lõbusam kui teised, aga ka samavõrra tüütum.

"Need lühikesed juured teie peas, kas tõesti uuringud ei eksi, et nendel pole mingid elulist funktsiooni nagu meie juurtel?" pinnis Glo. Madeliné kinnitas seda. Glo sahises erutusest.

"Täiesti hämmastav! Kes oleks võinud aimata, et selline asi võimalik on..."

"Naudid pidu?" katkestas tume hääl Glod. Madeliné pöördus ning hetke pärast tundis ta ära Yeni. Kellelgi teisel ei olnud siin nii laiu õlgu. Vähemalt pääseb ta Glo käest.

"Jah," nõustus ta innukalt, "See on tõeline kogemus."

"Sa oled täna tõeline pilkudepüüdja" mainis Yen. Ta ise oli oma juured küllaltki tagasihoidlikult kaunistanud, kerge palmiku ja mõne kiviga.

"Ma tänan," sõnas Madeliné viisakalt. Yen nagises, kui ta külje pööras ja ütles:

"Ma ei mõelnud siinkohal sinu... punast asjandust. See tundub ohtlik. Kõik tahavad sinust osa saada." Ta viipas kahtlevalt. "Vabandust, ma sõnastan selle ümber. Kõik soovivad sinuga rääkida. Sa oled midagi uut ja võõrast."

"Ma usun, et ma pakun tõepoolest siin vaheldust," nõustus Madeliné. Tema punane kleit nägi ohtlik välja? Kuidas nüüd sellega mööda sai panna...

Yen takseeris teda, õhuke kile vertikaalselt üle silma libisemas. Glo oli kadunud niipea, kui Yen temaga rääkima tuli, ilmselt suurest hirmust, nii ei olnud Madelinél väljapääsu.

"Nagu ma aru saan, siis algab varsti söömine? " päris naine, üritades võimalikult huvitatud näida.

"Tõepoolest," kinnitas Yen külmalt. "Mina isiklikult soovitaksin sul selleks ajaks oma eraldatud ruumi minna."

"Miks?" tuli jalamaid küsimus. Madeliné oli verdiinide söömise kohta igasugu uskumatuid lugusid kuulnud ja soovis kindlasti selle oma silmaga ära näha.

"Ma kardan, et see võib sulle võõristav olla," vastas Yen. "Teile, kes te sööte oma... suudega, mida meie kasutame vaid helide jaoks."

Nii et see oli tõsi. Verdiinid tõepoolest kasutasid oma juuri toitumiseks, kuigi seda oli raske ette kujutada.

Yen jätkas: "Ning otse loomulikult meie toiduerinevused, millest ma parema meelega rääkima ei hakkaks. Ma rikun muidu oma isu ära."

Madeliné kergitas kulmu. Yen oli jõudnud sellise delikaatse teemaga õhukesele jääle. Oli teada, et verdiinid jälestasid inimesi nende kombe pärast süüa kõike elavat. Liha, kuna inimesed ise koosnevad sellest, taimi, kuna verdiinid suutsid nendega suhelda ja tõestada nende algelise intelligentsuse. Tõsi küll, see intelligentsus ei olnud kooriklooma omast kõrgem.

"Ah, Madeliné Pomié!" hüüatas üks verdiin kilavalt. Nimetatu tõmbas selle heli eest hetkeks õlad pealigi, kuid kummardas siis vastu. Liituja oli valeva pikliku näoga. Madeliné pidi end talle otsa vaadates talitsema.

"Pliginar," tutvustas verdiin ennast. Yen turtsatas ning Pliginar pöördus küsivalt tema poole.

"Ma ei teadnudki, et me nüüdsest mosaiikijaid Õukonna peole kutsume," sõnas ta jäigalt. Pliginar paistis olevat solvunud. "Tark Jhena kutsus mind, et arutada oma viimast jäljendit."

"Kindlasti," sõnas Yen osavõtmatult, näppides demonstratiivselt oma juuri. Madeliné teadis, et see on väljakutsuv est ja ta ei imestanud, kui Pliginar Yenile selja keeras.

"Muidugi soovisin ma ka kohata meie kuulsat külalist," jätkas ta häirimatult, uuesti ennast Madeliné poole painutades. "Teie loal võiksin teist tõelise kunstiteose valmistada."

Madeliné tundis end kimbatuses olevat. "Ma...," kogeles ta, "ma ei ole... eriti kunsti austaja," purtsatas ta rohmakalt välja. "Kuigi teie mosaiigid on imeliselt tõepärased," üritas ta end valega päästa. Paistis, et Pliginar nägi teda läbi ja õõtsus solvunult sahistades minema. Yen tegi kummaliselt nagisevat häält, mida võis isegi naeruks pidada.

"Osav," kommenteeris ta. "Aga ma näen, et mõne hetke pärast hakkab söömine. Ma saadaksin sind hea meelega toani."

"Aga siis jääd sa ise ka sellest ilma?" imestas Madeliné ja viipas kardinate poole, kus eeldatavasti asusid lamatsid ja mullaanumad. Vähemalt sinna poole kõik suundusid.

Yen vehkis kätega. "See kestab hommikuni, mul aega on. Palun," ta pakkus demonstratiivselt oma käsivart, mille Madeliné ka vastu võttis, endiselt kahetsedes, et talle võimalust jälgida ei jäetud.

Yen juhtis ta ühte koridori ning verdiinide jutuvada hääbus varsti. Ainsateks helideks oli Yeni nagisemine ja Madeliné kontsade klõbin kivil.

"Ma pole kunagi suutnud mõista," alustas Yen äkitselt, "miks inimesed sellised asju kannavad? Näiteks see punane asi. Milleks see vajalik on?"

"Kas Glo pole teile rääkinud?" üritas Madeliné end vastamisest vabaks keerutada. Yen turtsatas.

"Glo? See on peast väheke seenetanud. Ta rääkis, et need näitavad mingitesse kihtidesse kuulumist. Mida rohkem kehakatteid omatakse, seda rikkam ollakse. On see nii?"

Naine raputas pead. "Sugugi mitte. Sa ju tead, kui erinev meie kliima on. Inimesed on läbi aegade kasutanud kehakatteid külma tõrjumiseks. Teil on siin ühtlane temperatuur, nii et seda muret te ei tea."

Paistis, et Yen ei jäänud rahule. "Aga ma olen näinud, et isegi kuumadel aladel ei käi te vabalt ringi."

"Inimesed tunnevad end lihtsalt ilma riieteta ebamugavalt," üritas Madeliné seletust otsida, tõmbudes näost kergelt roosakaks. "Asi on anatoomilistes erinevustes."

"Kas inimesed häbenevad oma paljunemisorganeid?" uuris Yen edasi. Madeliné oli pahviks löödud, oskamata sellisele otsekohesele küsimusele vastata. Yen aga ei paistnud üldsegi tema kimbatust märkavat.

"Võib ka nii öelda," pigistas ta lõpuks endast välja ja asus nobedalt ise küsijaks: "Miks te jällegi oma juuri ehite?"

"Juured on meie kõige kallim vara. Selle järgi ütleb verdiini kohta kõik," ütles Yen vaikselt. Tundus, et see küsimus oli sama intiimne. Mingi aeg jalutasid nad sõnagi lausumata. Selle aeglase tempoga võis juba harjuda.

"Mul on sulle veel paar küsimust," sõnas Yen. Madeliné ohkas. Tal oli Yeniga veider rääkida- too oskas süüdimatult ebamugavaid küsimusi esitada. Ta lootis, et edasised tulevad rahulikumad.

Yen küsis häirimatult: "Ma saan aru, et inimestel on kaks sugu, kus üks on domineerivam kui teine. Sina peaksid kuuluma sellesse, kes on madalamal. Miks just sind saadeti?"

See oli peaaegu et solvav. "Jah, meil on kaks sugu, aga üks ei ole kõrgem kui teine," sõnas ta ärritunult. "Mõlemat koheldakse võrdselt."

"Ometi olid kõik, kellega me eelnevalt suhtlesime.. Kuidas see sõna nüüd ongi... isased?" Yen oli sellest tõeliselt huvitatud.

Madeliné mõtles, kuidas sellisele väitele vastata. See oli ju tõsi- verdiinidega olid seni suhelnud vaid mehed, kuna Ülemnõukogus praktiliselt naised puudusid. Lõpuks ta ütles:

"Hoolimata sellest, et te varem vaid isastega kontakteerusite, olen ma Galathanil praktiliselt ainus, kes oskab teie keelt. Pealegi olen ma oma alal üks parimaid." Viimane oli mõistagi liialdus, aga väike eneseupitus ei tee kunagi paha.

Yen noogutas arusaadavalt. "Võib-olla olen ma liiga pealetükkiv. Aga huvitav on kuulda inimeste kohta otse allikast. Te olete ikka üks kummaline rass."

"Ega teiegi selles suhtes alla ei jää," väitis Madeliné natuke sulades.

"Teadagi, et meie rahvaste loomused on täiesti erinevad," lausus Yen nagu teda polekski katkestatud. Nad keerasid tuttavasse käiku. Naise kamber ei oleks tohtinud enam kaugel olla.

"Ühel pool külmad, hoolimatud ja enesekesksed inimesed," jätkas ta teravalt, "teisel pool meie, võib-olla natuke karmid, aga õiglased ja alati teisega arvestavad."

Madeliné ei suutnud äsja kuuldut uskuda. Sõjapealik räägib diplomaadiga niimoodi?

"Väga lihtne on välja otsida ühe poole negatiivsed jooned ja seda teise poole positiivsetega kõrvutada," vaidles ta nördinult vastu. "Sama hästi võiks mina öelda, et inimesed on armastavad, hoolivad eluhoidjad, samal ajal kui teie hävitasite silmagi pilgutamata süütuid olendeid, kes teile midagi halba ei soovinud." Ta vakatas, olles ilmselgelt piirist üle astunud. Tööl muidu kaalutlev ja ettevaatlik Madeliné oli lasknud oma kirglikkusel võib-olla kõik ära rikkuda. Yen sahistas vihaselt.

"Ei soovinud halba, sa ütled? Me hävitasime sõjakolded, kust tuli meie vastu kõige rohkem rünnakuid."

"Need olid linnad," ütles Madeliné, saades oma vana rahu tagasi. "Ja seal oli täiesti tavalised kodanikud, kes sõtta ega poliitikasse ei kuulunud. Lapsed, kellel ei olnud isegi arvamust. Rahuliikumine, kes soovis selle kõige lõppu. Nad kõik hukkusid piinarikkalt. Kõik ei ole must-valge."

"Inimesed on seesmiselt ahned ja vastikud ning väikene harvendus ei teeks teile paha," kehitas verdiin kägisedes õlgu. "Nagu meil, me eemaldame oma nõrgad lülid, et nad tugevaid tagasi ei tõmbaks. Ainult parimad väärivad elu."

Madeliné värises vihast, kontrollides end suure vaevaga. Ta lihtsalt ei suutnud seda tulnukat mõista. "Kui te elust nii hoolimatult räägite, siis te ei hinda seda kinki, mis teil on."

Yen paistis üllatunud. "Üsna vastupidi. Me hindame elu üle kõige. Eriti nüüd, kui me näeme, et sellel võib ka teisi vorme olla."

Nad olid jõudnud Madeliné ukse juurde. Kunagi elus polnud naine olnud õnnelikum kellegi seltskonnast pääsemise üle. See tegelane ajas teda tõeliselt segadusse- ühel hetkel oli ta vastik ja eemaletõukav, teisel jällegi täitsa meeldiv kaaslane.

"Hommikuni," sõnas verdiin, enne kui vaikselt tagasi saali poole lohises. Madeliné pages oma tuppa ja hingas tugeva sõõmu värsket täidlast hapnikku.

***

Madeliné oli juba tüki aega lepingut lõik lõigu haaval analüüsinud, kuni ta leidis selle, mida oli kartnud. Punkti, mis inimeste tingimustega kooskõlla ei läinud, vähemalt tema meelest mitte. Ta pidi ette võtma terve pika teekonna tagasi laeva juurde, et teha väikene kõne koju. Õukond polnud sellest just vaimustuses, aga Madeliné seletas, et see kõne on väga oluline ja sugugi mitte lepinguga seotud. Natuke valetamist ei tee ju paha. Samas anti talle kaks verdiini kaasa, et ta ära ei eksiks. Kes muud, kui ikka Yen ja Glo.

"Kas sõjapealikul pole tõepoolest muud teha, kui ühe diplomaadi seltskonnas olla?" noris Madeliné teda kergelt. Yen raputas pead.

"Praegu on rahulik ja sõjapealikul pole midagi teha. Tavaliselt on minu ülesanne jälgida, et kõik üldisest korras kinni peaksid ja klannid rahulikult läbi saaks. Mitte just kuigi mahukas töö."

Madeliné oli imestunud. Verdiinide jaoks oli see olnud üle sajandite üks nii-öelda korralik sõda ja äärmiselt oskuslikult peetud. Mida nad suudaksid, kui nad sellest endale harjumuse teeksid...

"Glo, kas ma võin sult midagi küsida?" uuris Madeliné järsku. Tema esmane kohmetus nende võõraste seas oli juba möödas, keel tunduvalt ladusam ja uudishimu vabam.

Glo oli rohkem kui innukas: "Igatahes, ükskõik mida."

"Kuidas sa inimesi uurisid? Ma mõtlen, ma peaks esimene olema, kellega sa silmas silma kohtud?"

Glo ei viivitanud vastamisega: "DNA, kehakoostis ja -ehitus olid ühed esimesed andmed, mis meie valitsejad omavahel vahetasid. Lisaks veel kõik need kirjeldused ja pildid. Sealt saime meie teist palju teada ja vastupidi. Minu töö on seisnenud nende andmete töötlemises, pluss veel kõik need videod teie ajaloost. Saadetud andmete järgi koostasin ma füüsilise ja vaimse poole pealt keskmise inimese."

"Millegipärast ma ei taha uskuda, et keskmine inimene suudaks kogu rassi iseloomustada," kahtles Madeliné. "Kui me töötleksime kõik teie kohta käivad andmed läbi ja võtaks sealt keskmise tulemuse, kui tõepärane see oleks?"

Glo vaikis tähendusrikkalt, kuid Yen mugistas oma veidrat naeru ja sõnas: "Mingid andmed võivad ju siia-sinna kõikuda, aga üldjoontes on kõikidel rassidel omad tunnusjooned. Pole teie üksikisikud nii erinevad midagi."

Nad jõudsid kerade juurde. Sellel korral ei hakanud Madeliné vastu vaidlema. Nüüd oskas ta juba ise transportijasse ronida. Küll nad veel näevad, iga indiviid oli ainulaadne vaid talle omasel moel. Ta võiks järele uurida selle 'keskmise inimese' kirjelduse ja edasi pole muud kui täpselt vastupidi käituda. Hea viis neid natuke segadusse ajada.

Kera alustas oma tasast ja ühtlast sõitu. Omamoodi oli siin kapslis reisimine isegi rahustav, kuigi mingil tasandil ärevusttekitav. Parem mitte mõelda, mis kiirusel see asjandus liigub ja kui see oma trajektoorilt välja peaks lendama...

Aeg ei omanud tähtsust, kuni masin lõpuks seiskus. Madeliné hüppas maha ja ootas teisi kannatamatult järgi.

"Ma oskan siit maalt ise edasi minna," proovis ta neid äkilise idee ajel veenda. "See oleks suurepärane, kui te saaksite siin oodata."

"Miks sa meie seltskonda soovid vältida?" päris Yen, tundus et isegi natuke solvunult.

Madeliné vehkis eitavalt. "Asi pole sugugi nõnda," vaidles ta. "Lihtsalt see ei oma ju tähtsust, kas te ootate siin või laeva juures." Madeliné oleks tahtnud end sellise saamatu põhjuse eest lüüa.

"Kui sel ei ole tähtsust, siis me tuleme kaasa," sõnas Glo lihtsalt. "Pealegi, ma pole seda sõidukit näinud, see on kindlasti imetabane."

Madeliné andis alla. Ega ta ei lootnudki, et nad siia jäävad, aga ilma saatjaskonnata oleks ta käinud palju kiiremini ära. Nüüd venis teekond kolm korda aeglasemalt ning kohale jõudes olid Madeliné närvid kergelt krussis. Üks põhjus oli see jalutamise kiirus, teine aga Glo pidev kõrgetooniline sädistamine ja küsimustelaviin Abeille' kohta. Ega ta tehnik olnud, et kõike teaks.

Mõned meetrid enne kiirendas ta sammu ja hüppas nobedalt laeva, sulgedes hoolikalt ukse. Ta tegi endale teed juhikabiinini ning prantsatas istmele, valides kiirelt kindrali töönumbri. Madeliné keerutas end natuke aega toolis- see polnud eales mugavam tundunud. Kuni ta aga märkas, et teisel pool klaasi teda jälgitakse. Hetk hiljem sai ta ka kindrali kätte.

"Madam Pomié," oli Ludovic üllatunud. "Kas kõik on korras?"

Madeliné kõhkles, kuid see kestis vaid murdosa sekundit. "Ma leidsin lepingust punkti, millega me ilmselt ei nõustu," sõnas ta asjalikult. "Nimelt nad nõuavad, et me oma heitgaaside tootmist ei piiraks. See on ju absurd?"

Ludovic vaatas teda rangelt ning naine hakkas juba natuke kahetsema, et ta üldse helistanud oli.

"Las see olla," ütles kindral lõpuks.

"Aga Maa on isegi hapras seisus!" protesteeris Madeliné, kuid Ludovic lõikas talle vahele:

"Ma ütlesin, las see olla! Me ei kavatse nendega edaspidi enam suhelda, järelikult ei saa nad kontrollida ka lepingu täitmist. Sa ju näed, kui lollid nad on. Neil pole isegi ainsatki sondi orbiidil, millega infot koguda."

"Et siis rahu on olemas, aga kumbki pool ei täida tingimusi?" ei suutnud Madeliné uskuda. "Aga see võib ju kergesti uue sõjani viia!"

"Selleks ajaks on meil välja töötatud vastavad meetmed," ütles Ludovic ning tema nägu moondus, vormides kohutava irve. "Ära sa oma peakest selle kallal vaeva."

Madeliné vaikis. See tundus nii reeturlik, nii õel... Aga kui mõelda, mis verdiinid neile olid teinud, ihkasid inimesed juba ammu kättemaksu. Ta oli nendega liiga vabalt suhtlema hakanud, tegelikkuses olid verdiinid halastamatud mõrvarid. Vähemalt sedamoodi mõtlesid inimesed Maal.

Kuid kindral ei olnud lõpetanud. Paistis, et ta oli jutuhoogu sattunud. "Kas sa tõesti arvasid, et sina sõlmid mingit vaherahu kosmoses? Et sinu allkirjal oleks mingitki kaalu sellisel dokumendil? Ma lootsin, et sa oled targem, aga paistab, et mul oli sinu suhtes algusest peale õigus."

"Hea küll," pigistas Madeliné lõpuks, et kindral vaid vaikiks. "Ma nõustun kõigi tingimustega."

"Just nii," ütles Ludovic sisendavalt ja leebus natukene. Tema puhul tähendas see millimeetri võrra suunurkade tõusu. "Millal leping allkirjastatakse?"

"Homme," sõnas Madeliné napilt.

Mees noogutas heakskiitvalt. "Kiire asjaajamine. Aga kui muud pole, siis teeme ülekandele lõpu."

"Side lõpp," sõnas Madeliné tujutult ja tõmbas käega üle sidepildi. Kindrali ähvardav nägu kadus ning ta jäi musta ekraani jõllitama. Ta tundis end tühipalja marionetina. Kuidas ta seda küll algusest peale ei näinud? Pilku tõstes märkas ta, et Yen jälgib teda. Ta üritas teha rahuloleva näo ja väljus kahetsusega tuttavast keskkonnast.

"Juba tehtud?" imestas Glo. "Kui kiire kontakteerumine!"

"Ta oli õnneks sealsamas," lõi Madeliné käega ning nad liikusid jälle teokiirusel.

Talle ei meeldinud selline nihverdamine lepinguga. Diplomaadina oli ta aukohus leida mõlemale poolele parim lahendus, ning kui selline valetamine ja varjamine ongi lahendus... Ta mõtles juba tark Jhenaga paar sõna vahetada.

"Vaikne?" küsis Yen. Madeliné võpatas- ta oli nende olemasolu unustanud.

"Ma mõtlen," seletas ta. Hetke vaikinud, lisas: "Eraelu."

"Eraelu?" Yen paistis mõtlik olevat. "Need kaks sõna ei sobi loogiliselt kokku. Era on midagi isiklikku ja intiimset, elu aga avar ja kõikehõlmav. Kummaline sõnadevalik."

"See ongi isiklik elu," selgitas Madeliné. "Nagu elu, mida ma avalikuse ees ei ela."

"Magamine?" ei saanud Glo aru. Naine mõistatas, miks on seda neile nii raske seletada. Verdiinidel on ju samuti oma isiklik aeg ja mõtted.

"See on see," seletas ta kannatlikult, "mida sa teed ja milline sa oled oma lähedaste sõpradega või üksinda. Pigem üksinda."

Mõlemad verdiinid vaikisid, ilmselt seda infot seedides.

"Inimesed on ikka kummalised," jõudis Glo pead vangutades järeldusele. "Eraelu... hehehe," ta tõi naeru häälikutena välja, mitte nagiseva helina.

Kerad viisid neid tuttavale perroonile ning saabumise ajaks oli Madelinél plaan.

"Kas ma tark Jhenaga saaksin kohtuda?" lõikas ta Glo vadinale vahele. Yen seiras teda hetke, kuid sõnas: "Ma usun, et seda saab korraldada. Õhtul ehk."

"Kas kohe pole võimalik?" ei jätnud ta järgi.

"Tark Jhena on väga tegus," sõnas Yen aeglaselt. "Tal ei ole aega siis, kui sina tahad. Kõik mured lepingu osas võid sa ka minuga läbi rääkida."

Madeliné kõhkles. Tark Jhena tundus palju vastutulelikum ja rahu ihkavam kui Yen. Sellest kujust ei saanud ta üldsegi aru- kord oli ta inimeste peale vihane, kord aga lahkus ise.

"Hea küll," nõustus ta viimaks. Glo vajus vaikselt tagaplaanile, süvenedes kiiresse vestlusesse ühe teise verdiiniga. Yen võttis Madeliné käe alt jälle kinni ja juhtis ta ühte neist paljudest koridoridest.

"Mis teid lepingu puhul häirib?" küsis ta otse.

"Lepinguga on kõik korras," kinnitas Madeliné veendunult. "Kõrgemalt poolt on heakskiit antud."

"Aga?" Yen oskas juba Madeliné hääletoonist lugeda, et kõik pole päris korras.

"Aga mul endal on üks... küsimus," vastas naine kaalukalt. "Miks me peame süsihappegaasi emissiooni piiramisest loobuma?"

Yen seisatas. "Kuna see on kasulik ainult teile," ütles ta tõsiselt. "Maa käib oma ringi aina edasi, tema sellest sugugi välja ei sure. Võib-olla oleks inimestel aeg teistele olenditele võimalus anda. Nagu ma ütlesin, inimesed on isekad."

Madeliné oli ilmselt esimest korda elus täiesti sõnatu. Kas nad olid sellise tingimuse kiusu pärast sisse pannud? Igatahes hakkas ta kindrali seisukohast juba aru saama.

"See oligi tegelikult kõik," tunnistas ta omaette pomisedes. "Aga mul on isiklikult sulle ka üks küsimus," lisas ta järsku. Yen jäi üllatusest seisma.

"Mulle? Lase tulla."

Madeliné hingas sügavalt sisse ja lasi kogu auru välja. "Sa vihkad inimesi. Olgu, ma saan sellest aru. Seega sa vihkad ka mind. Kas kõik verdiinid on sama teravad ja sünged nagu sina, või on see kohustuslik vaid sõjapealikule?"

Yen oli lõbustatud. "Ma ei vihka sind. Sa oled üsna huvitav vestluskaaslane. Teised inimesed ei julgenud mu küsimustele vastata, sina oled aga avatud. Ütleme, et minu mulje inimestest on tänu sinule kõvasti paranenud."

"Tõesti?" kokutas Madeliné hämmeldunult. "Ma ei ole arugi saanud..."

"Mis teise poolde puutub," jätkas Yen segamatult. "Teravus on üks mulle omaseid jooni. Sünged? Noh, ma usun et sina oleksid ka sünge, kui kogu su rahvas on aetud maa alla, peab elama võltsvalguses ja rahvaarvu rangelt kontrolli all hoidma. Siin on julm ja karm elu, pehmekesed ei pea kaua vastu. Nad harvendatakse."

"See ei pea olema nii julm," arvas Madeliné. "Sünde saab ju ometi muud moodi kontrollida kui vastsündinuid tappes."

"Aga kuidas me sel juhul kindlad saame olla, et ainult tugevad sünnivad?" muigas too külmal. "Rahvaarv oleks kontrolli all, aga kvaliteet kannataks. Seda me ju ometi ei taha..."

Madeliné turtsatas, kuid vaikis. Ta teadis, kust läks piir uudishimu ja häbematuse vahel. See oli üks õhuke, aga äärmiselt vajalik joon, millest diplomaat kunagi ei võinud üle astuda.

"Kuidas te üldse maa all lõpetasite?" päris ta selle asemel. Verdiinid polnud sellest kunagi rääkinud, nad olid alati napisõnalised olnud ja keelanud inimestel sellekohaseid müüte uurida.

Aga Yen ei paistnud tõrges. "See on tegelikult pikk jutt," ütles ta. "Ja virtuaalpiltide ruum mõne minuti kaugusel."

"Saad oma oskusi kokkuvõtva teksti koostamisel näidata," utsitas Madeliné.

Yen ohkas, aga paistis et talle täitsa meeldis selline tähelepanu keskpunktis jutustamine. "Meil on vana legend ja lisaks on olemas ka hulganisti tõendeid. Pinna keemiline koostis näitab, et mõne meetri sügavusel on veel jälgi kunagi eksisteerinud elust. Legend on aga see, mis annab selgust, miks me siin oleme. Nimelt Enean hakkas kaotama ideaaltingimusi. Päikest oli vähem, samuti ka soojad ilmad muutusid harvemaks. Mis kõige tähtsam, hapniku osakaal hakkas kasvama. See mõjus meie rahvale laastavalt. Otsisime kiireid võimalusi, kuidas suurendada kuumust planeedil ja vähendada hapniku osakaalu. Me hakkasime ilma kontrollima."

Yen jäi seisma ja tema toon muutus tõsisemaks. "Alguses paistis, et kõik läheb plaanipäraselt. Aga asi läks käest ära. Seadmed läksid rikki ja kuumus aina kasvas. Tuuled muutusid ajapikku talumatuks. Paljud surid. Meil ei jäänud muud üle, kui kolida siia. Valgest saalist sai ellujäänute kodu. Õnneks olime juba need suurepärased lambid leiutanud ja tuli välja, et sügaval asetsevad mullad on palju rikkalikumad kui pinnal. Me pole kunagi tugevamad olnud."

"Sellepärast te ei tahagi, et inimesed ilma kontrolliks," sähvatas Madelinél peas lamp, "te kardate, et Galathanist saab samasugune elutu planeet nagu see siin."

Verdiin noogutas tõsiselt. "Sa ju näed, ei ole meil sugugi kurje kavatsusi. Me tahame, et te oma kingitust hoiate. Muide, kui Galathanil hiiglaslikus koguses hapnikku poleks, kui see suhe oleks vastupidine, siis oleks see meile ideaalne. Aga me oleme juba siin harjunud," lisas ta kärmelt ja juhatas Madeliné edasi.

"See selleks," jätkas Yen, nähtavasti jutusoonele sattununa. "Varsti saad sa ülevaate kogu meie pesast selles täies hiilguses. Ma loodan, et see meeldib sulle. Seda simulaatorit kasutatakse noorte õpetamisel."

"Ei jõua ära oodata," sõnas Madeliné vähemalt üks kord siiralt.

***

Lõpuks jõudis kätte hetk, milleks Madeliné siin oli- lepingu sõlmimine. Mitte et ta oleks eriti jõudnud selleks ette valmistuda. Ta oli pool ööd ärkvel, silme ees kaunid videopildid Veenuse koobastest. Selles tumedas ja maalähedases ilus oli midagi külgetõmbavat ja eksootilist. Samal õhtul oli ta ka Yeniga vestelnud teemadel, millest ta poleks elus julgenud ühegi oma sõbraga rääkida. Ta oli temaga harjumatult avameelne, verdiin küsis küsimusi, millele ta eales mõelnud ei olnud. Madeliné avastas endas külgi, mille olemasolust polnud tal aimugi.

Kõigele lisaks tundus talle, et ta ei taha siit veel lahkuda. Korra vilksatas tal peast läbi mõte allkirjastamine edasi lükata, aga ta ei tahtnud sõjaga riskida.

Allkirjastamistseremoonia polnud kuigi pidulik. Kohal olid vaid asjaosalised, ülejäänud Õukond jäeti kõrvale. Valge saal tundus poole süngem, kui siin oli nii vähe rahvast, isegi nende hääled kajasid seintelt vastu.

Madeliné piidles Yeni uudishimulikult- too paistis alla kirjutavat üpriski meelsasti ning ei olnud enam sugugi nii tõrges nagu esimesel korral kohtudes. Üksteise järel panid neli verdiini kolmele eksemplarile allkirja ning tark Jhena vajutas oma pitseri kinnituseks, et kõik on autentne. Madeliné lisas oma hoogsa signatuuri ning libistas silmadega üle kakskeelse teksti. Kõik. See tähendas tagasilendamist.

"Ma loodan, et nautisite oma siinolekut, saadik?" sõnas tark Jhena.

Madeliné võpatas ennast unelusest üles ning taastas oma ametliku meeldiva oleku: "Muidugi, suurepärane. Lausa kahju on lahkuda."

Tark Jhena noogutas ja sõnas ettevaatlikult: "Kahjuks pean ma teatama, et paari päeva jooksul ei ole teil võimalik lennata."

"Miks?" Madeliné südame alt läks külmaks- kas ta oli just pantvangiks võetud?

"Mitte mingit põhjust muretsemiseks," kiirustas Sessan lohutama. "Te saabusite siia paar tundi enne kõrgtormi, mis leiab aset iga mõne aasta tagant. See vaibub tõenäoliselt ülehomseks."

"Praegu lennates oleks masinat praktiliselt võimatu valitseda," lisas kolmas verdiin tõsiselt. Madeliné ei suutnud maha suruda kahtlust, et see oli kokkumäng, aga samas vallutas igasuguse kahtluse rõõm- ta saab siin kauem olla, uurida verdiine ja rääkida Yeniga juttu. Ta pilt vilksatas nimetatu poole, kes teda pingsalt jälgis.

"Kas kolme päeva pärast saan ma siis startida?" küsis ta vaid. Kõik kinnitasid innukalt, et kindlasti. Kas see ainult tundus nii või olid nad tõesti naise reageeringust kergendunud. Võib-olla olid nad oodanud vihapurset, ähvardusi, lepingu katkestamist?

"Ainult ma pean Ülemnõukogule teatama, et nad ei muretseks," lisas ta. "Kõige parem, kui ma teatan võimalikult kiiresti."

"Otse loomulikult," nõustus tark Jhena kiirelt. "Kas leiate ise tee või võtate kellegi kaasa?"

"Ehk Yen on nõus minu seltskonda veel natuke taluma?" muigas Madeliné. Yen noogutas jäigalt ning võttis naise käe alt kinni, juhatades ta seltskonnast eemale.

"Sellega on siis ühelpool," kommenteeris Yen. Madeliné noogutas. "Kas õues on tõesti nii hull tuul, et ma ei saa lennata?"

"See on praegu tõesti võimatu," kinnitas Yen, "Selliste tormide ajal liiguvad mööda maad ringi lahtised kivilahmakad ja minu teada üks neist on isegi ukse blokeerinud. Seega peab ootama, kuni Eneani pind rahuneb."

Madeliné ohkas ning Yen pöördus nagisedes tema poole. "Kas sind ootab kodus keegi, et sul on kurb siia jääda?"

"Ei oota," sõnas Madeliné kiirelt ning järsku punastas millegi pärast. "Pigem... Ma loodan, et ülemused seda kuidagi valesti ei tõlgenda," üritas ta ennast välja keerutada. Nad jõudsid keradeni ning olid sunnitud lahknema. Talle hakkas see liikumisviis juba meeldima, palju parem kui Maal kasutatavad autod ja rongid. See siin oli privaatne ning kummalisel kombel rahustav. Ei mingit närvitsemist liikluses ega ebameeldivaid reisikaaslasi.

Väljudes õnnestus tal Yeni veenda seal ootama. Madeliné sai üle mitme päeva kiirkõnnakuga liikuda ning jõudis laeva juurde palju kiiremini.

Ta valis staabi numbri, kuid kindrali asemel vastas talle laevakapten. Madeliné andis kiirelt au. Sisimas oli ta kergendatud- kapten oli palju lõbusam ja leplikum kui Ludovic.

"Oled sa juba teel?" küsis kapten otsemaid.

Videopilt ei olnud eriti terav ja kohati sulasid värvid ühte.

"Ei, siin on probleem.." Kapteni kortsud liikusid kärmelt murelikku olekusse. "Ma ei saa tulla, kuna pinna peal on mingi suurem torm kui tavaliselt."

"Veenusel on aastaringi torm," naeris kapten. "Minnes see sind ju ei takistanud?"

"See pidi hullem olema," kehitas ta õlgu. "Ma jõuan kolme päeva pärast."

Mees ohkas. "Hea küll. Hea, et teatasid, muidu me oleks õhtuks planeedi segi pommitanud, hirmust et sind pantvangi võeti. Kindral Ludovicile see kindlasti ei meeldi..."

"Laevas on kõik korras?" küsis Madeliné rohkem jutujätkuks.

"Tipp-topp, ainult natuke igav. Nüüd me oleme sinu pärast graafikus maas, aga pole hullu. Poisid saavadki väheke lõdvemalt võtta," kapten mugistas naerda. Teada küll, mida see lõdvemalt võtmine tähendas. Kaptenile polnud joomisvõistlustel vastast.

Pilt muutus eriti kehvaks ning sahin suurenes. "Ma lõpetan, siin on praegu võimatu suhelda," sõnas Madeliné. Kapten noogutas ja ekraan kustus.

Ta istus hetke paigal, sõrmed hajameelselt üle nuppude libisemas. Verdiinidel ei saa ilmselt iial selliseid seadmeid olema, luureandmete järgi oli nende tehnika vähearenenud ja harva kasutatav. Nad ei olnud isegi kunagi ise kosmosesse lennanud. Verdiinid olid rohkem teoreetilise teaduse peal. Mõelda vaid, inimesed võisid olla tehnoloogiliselt neist üle, aga ikka ei suutnud neid vallutada.

Madeliné hüppas järsult püsti, vältides napilt pea ära löömist. Ta kiirustas tagasi kerade juurde, kus Yen teda kohusetundlikult ootas. Too pööras üllatunult ringi.

"Juba tagasi?" imestas ta. "Sa oled tõesti kiire."

"Kõik on korras, ma sain loa paariks päevaks edasi jääda," sõnas Madeliné rõõmsalt. Koorem langes ta õlgadelt. Tal ei olnud siin enam mingeid kohustusi, ta sai vabalt ringi liikuda ning seltskonda nautida.

"Kas te lähete nüüd rutiini tagasi?" uuris Madeliné, kiirustamata veel kapslitesse ronima. Siin ei olnud hingeliski, ideaalne koht privaatseks vestluseks. Muidu oli kogu aeg probleem, et verdiinid kõõritasid nende poole, püüdes kas halvasti varjatuna või lausa avalikult pealt kuulata.

"Elu läheb tavapäraselt edasi, kui sa seda mõtled," kinnitas Yen. "Mõne nädala pärast algab viljakusefestival ja paljud on selle korraldamisega hõivatud."

Madeliné arvas, et ta kuulis valesti. "Viljakusefestival? Mis see veel on?" talle tuli igatahes silme ette metslased, kes ümber tule tantsivad ja loomi ohverdavad. Ta väristas õlgu.

"On siin jahe?" uuris Yen kummaliselt hoolitsevalt. Naine raputas pead.

"Viljakusefestival on üks põlvest põlve edasi kandunud tseremoonia," alustas Jen selgitamisega. "Vanasti said verdiinid kaks korda aastas viljastamiseks kokku. Ma ei ole kindel, kas sind see huvitab... Seda on väga keeruline seletada, kuna siin on kindlasti terminoloogiat, mida sa ei valda."

"Kas see meenutab Galathani taimede tolmlemist?" küsis Madeliné arglikult, lootes et see mingit pidi solvang ei ole.

"Üpriski," jäi verdiin mõttesse. "Ainult meil on sellega seotud paarilise valik ja mitu päeva tantsimist. Tänapäeval on see suhteliselt vähekülastatav pidustus, enamik kasutavad.. Kuidas seda öeldagi, et sa aru saaksid... Eh, katseklaasis paljunemine on vist teie väljend."

Rohkem kui varem oli tunda vahe Madeliné ja Yeni kui erinevate rasside esindajate vahel. Eri näolised maailmad, isesugused soojätkamised ja kombed. Nad ei suudaks kunagi... Madeliné katkestas selle absurdse mõtte. Inimene ja tulnukas koos? Mõistusevastane!

"Kas inimesed ületavad tihti piire?" küsis Yen järsku. Kui Madeliné poleks Yeni raudseks pidanud, oleks talle too paistnud isegi veidi häbelik. "Ma mõtlen, teete keelatud asju? Sest mis meil on keelu all, on absoluutne. Seadusest üle astumist karistatakse surmaga."

"Inimesed panevad kõigele pidevalt piiranguid," sõnas Madeliné lühikese mõtlemise järel, "nii endale kui ka ümbritsevale. Ja sama palju astutakse sellest üle. Kui kuskil on silt "Mitte puutuda", võib kihla vedada, et pooled näpivad ikka seda."

Yen kõkutas lõbusalt. "Seda ma arvasin. Te ei mängi kunagi reeglite järgi."

Madeliné kortsutas kulmu. Ei tea, kas ta aimas, et inimesed ei plaani lepingust kinni pidada? Verdiinide jaoks oli leping püha, mida rikutakse vaid surma ähvardusel. Loodetavasti ei tule neile selline absurdne võimalus isegi pähe.

"Huvitav, mida ma nende kolme päeva jooksul tegema hakkan," ohkas naine lootusetult.

"Küll ma sulle tegevust leian," kinnitas Yen. "Kuigi enne pidustusi on piirkondades tavaliselt palju rahutusi. Seekord on isegi hästi läinud."

"Millest need tekivad?"

Yen laiutas ahastusest käsi. "Täiesti argiste murede pärast. Enne viljakuspidu on kõik õige tundlikud ja ülereageerivad, tekib sugude konkurents ja paljud hukkuvad. Ainult iseviljastuvad suudavad kainet mõistust säilitada, neid selline asi eriti ei mõjuta."

"Iseviljastuvad?" kordas Madeliné skeptiliselt. "Kas see on see laborivärk?"

"Ei, ei," sai ta vastuseks. "Osad meist suudavad ilma välise abita ise paljuneda. See on liigisisene ellujäämistaktika, et me välja ei sureks. Mina olen näiteks selline."

Madeliné vaatas teda hoopis uue pilguga, isegi veidikese vastikusega. Ta tegi ettepaneku tagasi minna, põgenedes kera kaitsvasse valgesse embusesse. Millegipärast oli tema jaoks eemaletõukav ja veider idee, et isik suudab end iseseisvalt rasedaks teha. Tõsi, see hoidis kogu suhtedraama ja igavese õige partneri otsingud ära. Suhted ja seks oli asi, millest Madeliné oli alati eemale hoidnud. Mitte et ta kardaks, ta ei tundnud selle jaoks lihtsalt vajadust või tungi. Samas vanus tiksus aina edasi ning kohustus sugu jätkata rõhus pea kohal.

***

Hiljem, kui Yen oli naise tema tuppa juhatanud, lamas Madeliné voodis - kui seda kõva moodustist nii sai kutsuda- ning ta otsustas asja enda jaoks selgeks teha. Esialgu oli tundunud kolm lisapäeva suurepärane võimalus. Nüüd aga oli tal peal kerge koduigatsust. Ta oli isegi harjunud maski ja ballooni hõredama õhuga, mille kõrval tema toa õhk oli paks ja rõhuv.

Näis kummaline, et Yen ei lasknud tal ühegi teise verdiiniga rääkida. Kui Madeliné oleks olnud natukene paranoilisem, arvanuks ta, et Yen hoolitseb, et ta ei saaks teiste käest midagi muud teada peale tema esitatud ühe ja ainsa versiooni. Võib-olla aga soovis Yen tõesti temaga aega veeta oma vabast tahtest? Mitte et Madelinél oleks midagi selle vastu olnud, ta oli ikkagi väga tore jutukaaslane. Alles siia tulles olid Yen rõõmuga seletanud oma rassi armastusest keemia ja matemaatika vastu. Viimases olid keskmine verdiin ilmselt andekam kui Cambridge ja UPMC professorid kokku. Tema avameelsus oli väga värskendav, Maa peal käis ainult üks manipuleerimine ja noa selga löömine. Kuigi neil võis olla siin halastamatu ühiskond, ei mänginud nad selliseid räpaseid mänge nagu Madeliné kaasmaalased.

Koputus uksele äratas Madeliné. Ta oli suikunud poolunne, ning kargas ehmatatult püsti. Kõlas uus koputus, seekord juba natuke valjem ja tungivam. Naine ruttas ukse juurde ja avas lüüsi sisemise poole. Tema üllatuseks seisis lüüsi õhukese klaasist välisukse taga Sessan.

"Ah, suurepärane," ütles too, olles ilmselgelt olukorraga rahul. "Sa oled siin. Ja üksi. Ma juba kartsin, et ma ei saagi sinuga kahe silma vahel rääkida."

Madeliné muigas Sessani sõnakasutuse peale. "Kas midagi on valesti?" uuris ta, pannes käigu pealt maski pähe. Sisse kutsuda oleks olnud mõttetu, pikem toas viibimine oleks Sessani tapnud.

"Mitte otseselt," sõnas Sessan, vaadates hoolega ümberringi. Koridoris polnud kedagi. "Mõtlesin, et teen väikese viisakuskülaskäigu ja annan head nõu."

"Ma kuulan hea meelega," sõnas Madeliné huvitatult ja astus koridori.

Sessan ohkas ja tundus olevat kaastunne ise. Madeliné aimas juba eos halba. "Kas midagi on juhtunud?" küsis ta sedamaid.

"Võib ka nii öelda," sõnas Sessan kaalutlevalt. "Probleem on Yenis."

"Mis temaga on?" küsis Madeliné kiirelt ning ta kõhust käis ebameeldivalt külm jõnksatus läbi.

"Ma kardan, et sa saad tema käest Eneani kohta liiga ühekülgset teavet," sõnas Sessan murelikult. "Ta on ikkagi sõjapealik ning nagu sa ilmselt märganud oled, ka väga tugev arvamus kõigest. Minu meelest on parem, kui Glo tema privileegi üle võtab ja sind saadab."

Madeliné kortsutas kulmu. "Ma ei ütleks, et tema arvamus üheülbaline on," kahtles ta, kuid Sessan ei lasknud tal lõpetada. "Muidugi mitte! Tal on väga särav mõistus. Võib-olla isegi nii särav, et see mõnikord kõrvetab. Ja me ei taha, et ta oma sõrmed ära põletab."

Naine oli nüüdseks juba täielikus segaduses. Kas tema oletus oli õige ja Yen kujundas tõepoolest ühekülgset arvamust Eneanist? Ometi oli ta mitmeid kordi põnevam kaaslane kui Glo.

"Kas Glo avaldas soovi minuga aega jagada?" uuris ta pisut kohmakalt. Sessan viivitas vaid hetke, enne kui andis vastuseks lihtsa noogutuse.

"Kui Yenil on liiga palju tegemist viljakusfestivaliga, võin ma ka.. oeh, Gloga aega viita," ohkas Madeliné lõpuks pettunult.

"Suurepärane! Glo kindlasti rõõmustab," Sessan paistis tõesti rahulolev. "Mis puutub tormi, siis meie teadlaste sõnul liigub see vähehaavale eemale."

"Võrratu," naeratas ka Madeliné, "aga andke mulle kohe teada, kui ma lendu saan tõusta. Mu ülemused on juba kärsitud."

Nad vahetasid Sessaniga hüvastijätu ning naine naasis oma tuppa. Varasematele segastele emotsioonidele oli veel komplikatsioone lisandunud.

***

Madeliné ei oleks kunagi uskunud, et ta seda ütleb, aga ta oli tõepoolest Yeni kiindunud. Ta proovis olla koos Gloga, tõesti üritas, aga too oli täielik nuhtlus ja tüütum kui Madeliné väike õde teismelisena. Lõpuks oli Madeliné analüüsides järeldusele jõudnud, et see ei saanud olla paljas imetlus Yeni intelligentsi suhtes või tavaline sõbralik mugavus, mis teda köitis. Tegu oli ilmselgelt külgetõmbega. Ja see hirmutas naist.

Nii pea kui ta sellele järeldusele jõudis, ei suutnud ta enam ennast Yeni läheduses korralikult ülal pidada. Ta kippus rohkem naerma kui tavaks ja teda pikemalt vaatama jääma. Madeliné pidi endale meelde tuletama, et homme lahkub ta siit oma tavalise, normaalse elu juurde.

"Mis saab, kui ma homme näiteks ei lahkuks?" küsis ta Yenilt õhtul, kui too teda jälle ukseni saatis. Nad olid tunde lihtsalt mööda koridore jalutanud ning Yen oli talle verdiinide kuulsamate filosoofide lähenemisi tutvustanud.

"Kas sa muretsed tormi pärast?" uuris Yen. "Sest see on hääbumas ja homme lõunaks peaks paras aken tekkima, et sa koju saaks minna."

"Ma mõtlesin..." Madeliné ohkas. Ta ei saa siia jääda. Ta ei jääks siin lihtsalt ellu. "Ei midagi. Galathan ootab mind, uued kohad, uued näod ja uued lepingud tahavad sõlmimist."

Yen jäi seisma ja uuris naist pingsalt. "Ma ei taba su häälest siirast entusiasmi," nentis ta.

Madeliné võttis veel viimased ametlikkuse riismed kokku ja sõnas: "Lihtsalt siin on olnud enneolematult huvitav, lausa kahju on lahkuda."

Yen noogutas. "Mul pole aastaid nii meeldivat seltskonda olnud. Madeliné, te olete võrratu kaaslane," ta kummardas elegantselt ning Madeliné puhkes naerma.

"Madeliné! Yen! Oivaline, et ma teid korraga kätte sain," Sessan loivas nurga tagant välja ning Yen tardus. "Palun järgnege mulle."

Yen ajas end nagisedes sirgu ning nad võtsid hämmeldunult Sessanile sappa, vahetades veel enne segaduses pilgu. Sessan ei paistnud tahtvat seletada, mis toimub ning jäi kõigile pärimistele kurdiks. Ärevus hakkas tasapisi maad võtma.

Sessan juhtis nad Valgesse Saali, kus ootas neid terve nõukogu ja Madeliné suurimaks üllatuseks ekraan, mis oli täidetud kindral Ludoviciga. Kogu selle aja oleks ta saanud siinsamas Maaga ühendust! Verdiinid sahisesid vihaselt ning Sessan juhatas nad otse tark Jhena ette. Tark paistis olevat ühtaegu kimbatuses ja ärritunud.

"Kuulutame koosoleku alanuks," hõikas ta üle lärmi, mis peaaegu koheselt sumbus, asendudes vaikusega, mis oli pingul kui pillikeel.

"Minu kõrvu on jõudnud kuuldused," alustas tark Jhena, "et mõned isikud on käitunud sobimatult ja mittevastavalt oma seisusele."

Ludovic turtsatas ja enamik pöördusid tema poole.

"See on veel leebelt öeldud," kõmistas kindral vahele, aga tark jätkas:

"Yen ja Madeliné. Teie suhe on esiteks võimatu ja teiseks vastik meile kõigile. Kuidas kommenteerite?"

Madeliné oli okist tumm, talle ei olnud veel kohale jõudnud, milles teda süüdistatakse. Yen, seevastu, sahistas end nördinult. "See on ennekuulmatu! Me oleme erinevast rassist, mis suhtest siin juttu saab olla?"

"Pealtnägijad räägivad muud juttu," sõnas Jhena rangelt.

"Pomié, ma ootan selgitust," sekkus ka Ludovic. "Vähe sellest, et selline info on juba lekkinud, sa oled Maa peal hetkel number üks jututeema, häbistades tervet Ülemnõukogu."

"Kehvasti tehtud töö, kui sellised valed välja lekivad," pistis Yen vihaselt. Ludovici kortsud paigutusid ümber, olles raevunumad kui varem. "Häbematus! Pomié lendab esimesel võimalusel sealt minema ja arvestades sinu mainet hetkel..." mees vaikis tähendusrikkalt.

"Ma ei ole ju midagi teinud," vaidles Madeliné vastu, nakatudes samuti vihapisikuga. Tema maine oli hoolikalt laotud, ümberlükkamatu, viimistletud ja nüüd ähvardas mingi labane kuulujutt kõik rikkuda. "Tegu peab olema eksitusega!" lisas ta meeleheitlikult.

"Kahjuks pean ma teatama, et Madelinél ei ole võimalik koju naasta," sõnas tark Jhena. Kõik pöördusid jahmunult tema poole. "Me peame läbi viima siseuurimise ning tema kohalolek on vajalik."

"Ta on minu alluvuses ja minu käsutada!" karjus Ludovic, nägu punaselt lõõmamas. "Ma ei lase mingil rohupuhmal öelda, mis mu mehed tegema peavad..."

Tark Jhena, kes oli alati olnud rahulik ja tasakaalukas, plahvatas: "Rohupuhmas? Valige oma sõnu kindral, rahu on alles paar päeva kehtinud. Kuni ta on minu pinnal, kehtivad talle minu seadused ja korraldused."

"Kas mul on sõnaõigust?" pistis Madeliné lootusrikkalt vahele.

"Ei," nähvati talle kiirelt ning Ludovic pomises omaette terve rea vandesõnu. Ta oli tõesti endast väljas. "Hea küll," sõnas ta viimaks. "Uurige seda. Aga arvestage, et Maa avalikus survestab hetkel Ülemnõukogu ja inimeste fantaasia on kohutavalt elav. Ma ei taha teada, mis jutte ja pilte sellest... sellest olukorrast hakkab levima." Ludovici pilt kadus ning Õukond plahvatas häältesse. Madeliné ei olnud kunagi kuulnud neid niiviisi valjult rääkimas. Märkamatult oli ta Yenile lähemale nihkunud, kes oli aga sama tõre kui Ludovic.

"Vaikust!" kostus üle kõige tark Jhena hääl. Ta astus paarile lähemale, laibalikud silmad neisse puurimas.

"Yen, palun anna mulle oma juured," sõnas ta. Yen tõrkus hetke, aga ulatas siis vastumeelselt nõutu. Tark Jhena ja veel paar õukondlast uurisid neid põhjalikult. Yen ei vaadanud Madeliné poolegi, naine oli täielikus teadmatuses. Kas ta oli mingist piirist üle astunud? Ainus füüsiline kontakt nende vahel oli olnud käe alt kinni hoidmine. Ja vahel üksteise vastu nõjatumine. Madeliné kirus end hooletuse pärast ning needis seda, kes oli nende kohta kuulujutte levitanud. Tema hea nimi oli tõesti hävinud ja seda oli praktiliselt võimatu uuesti üles ehitada. Kui just...

Madelinél hakkas peas küpsema varuplaan, kui siin juhuslikult kõik viltu peaks minema. Ta oli kindel, et nad ei leia Yeni juurest midagi kahtlast. Iga kõrvalekalle ja emotsioon peaks seal kuskil juurtes kirjas olema, see oli otsekui avatud aju.

Jhena tagastas juured ning pidas oma konsultantidega kiirelt nõu. Ta teatas kõva häälega: "Kuulujutud on liialdatud!" kõlas üleüldine kergendusohe, mille järgnevad sõnad kohe lõpetasid. "Aga mitte alusetud."

Madeliné keeras oma pea äkiliselt Yeni poole ja peaaegu nikastas selle. Too oli jäik ja ei reetnud ühtegi emotsiooni.

"Madeliné, ma tean et inimeste juured ei ütle teie kohta palju," sõnas tark Jhena, "ning Glo ütles, et teie puhul polegi ühelgi välisel vaatlusel võimalik kindlaks teha sisemisi emotsioone."

"Ma võin kinnitada, et igasugused süüdistused on alusetud," vuristas Madeliné hingestatult, "ja on lausa solvav, õigemini alandav, et siin selliseid tõendamatuid sõnu loobitakse."

"Jah, valetab," sõnas Glo tema selja taga. Naine keeras aeglaselt ringi ning nägi Glod, kes oli suunanud mingi kummalise seadeldise tema pea poole. Glo jätkas häirimatult: "Jah, just. Kui lähtuda tema ajulainetest, siis see on üpris sarnane Yeni omaga. Paistab, et saime kiirelt jaole."

"Mida?" sõnas Madeliné juhmilt. Ta tundis, kuidas verdiinid hakkasid virvendama ja hägustuma. Ta tõmbas minestamise vältimiseks paar sügavat hingetõmmet.

"Ma isegi ei tea, kuidas sellist jälkust karistada," vangutas Jhena pead. Yen köhatas ning saavutas kohalolijate tähelepanu. Kõigi imestuseks ta naeratas.

"Arvata on, et sa ei tea, Jhena," irvitas ta, "Sa ei tea juba aastaid, mida teha. Juba enne sõda inimestega hakkasid sa vanaks ja kollaseks jääma, praeguseks sa juba ilmselt mädaned seespidiselt. Aga ei, võimu ei taha sa mitte mingil juhul käest anda."

"Mida sa ajad, Yen?" vihastas tark, kuid ta tundis end silmnähtavalt ebamugavalt. "Kuni mu juured on elujõus, pole oluline, mis seisukorras mu keha on."

"Ma julgen sügavalt kahelda selles," ütles Yen vaikselt. Seejärel ta lasi kuuldavale mingi kõrgenoodilise heli, mis Madeliné kõrvad kumisema pani. Mõned verdiinid jooksid läbi Õukonna, käes anum hallika vedelikuga ning enne kui neid takistada jõuti, kallati tark Jhena sellega üle. Too raputas ja puristas, samal ajal raevutsedes: "See on ennekuulmatu! Vahistage need reeturid! Targa vigastamine on surmaga karistatav, te.."

Tema stseeni katkestasid valjud ohked ja ahhetused.. Tark Jhena kangestus ning kompas instinktiivselt oma juuri. Need ei olnud enam maani, helepruunid ja paksud väikeste võrsetega. Need tõmbusid krimpsu, mustaks ning paljud langesid maha. Jhena kummardus ahastavalt ning korjas paaniliselt langenud juuri üles.

"Selline on teie tark tegelikult!" karjus Yen, tehes endale teed toolini, kuhu Jhena istuma vajunud oli. "Juba aastaid on ta teid petnud ja kasutanud keelatuid meetodeid, et katta oma tõelised juured ja näidata neid säravamatena, kui nii mõnelgi nooremal on. Oli vaja vaid natuke tugevatoimelist lahust, nägemaks tõde. Kuidas me sellist asja nimetame?"

Yen oli jõudnud toolini ning tõmbas Jhena üles. Tark värises ning Madeliné tundis talle kogu südamest kaasa.

Yen laksatas ühe väljendi, mida Madeliné ei teadnud, kuid see paistis tekitavat tõelist furoori. Pooled sarjasid Yeni, et ta valetab ning see on pettus, teine pool sõimas tark Jhenat kõiksugu sõnadega.

Sessan astus ette. "Palun rahuneme!" ütles ta. "Ilmselgelt ei saa Jhena sellises olukorras jätkata. Me peame valima uue targa. Ma pakun enda kandidatuuri."

Suur osa olid Sessani valimisega nõus. Yen aga ei lakanud naeratamast. "Kallis Õukond, te olete siinkohal laiali saadetud. Te pole muud kui kamp võimetuid targutajaid."

Sessan pöördus jahmunult Yeni poole. "Sa ei saa seda teha! Sul pole mingit võimu Õukonda laiali saata. Minust saab uus tark!" Ta üritas Yeni juurtest kinni haarata, kuid too oli kiirem ja tõukas ta uuesti raevukaks muutunud Õukonna sekka. Teine kõrgetooniline heli Yeni poolt ning Nõukogu uksed paisati lahti. Loendamatul hulgal verdiine valgus sisse, kandes vaid neile omast kummalist relvastust. Nad olid suured ning laiad, meenutades rohkem Yeni kui teisi. Madeliné leidis, et nüüd on viimane aeg vaikselt ja märkamatult väljapääse otsima hakata.

"Tarkade aeg on läbi!" karjus Yen. "Nad suutsid valitseda, kui me arvasime olevat end üksi siin maailmas. Sõda inimestega kukkus just selle Õukonna pärast läbi. Nad olid liiga arad ja tegutsemisvõimetud!"

"Yen pealikuks!" müristasid sissetungijad ning Õukond, olles täiesti kaitsetu ning ka võimuta, tõmbusid instinktiivselt kokku. Madeliné ei suutnud leida ühtegi ust, kus poleks sõdureid olnud, ning neelatas. Sellised olukorrad võivad jääda elu viimaseks.

"Oma esimese teona pealikuna," sõnas Yen, pakatades rahulolust ning erutusest, "lasen ma Õukonna tagandada. Viige need seniilsed lollpead kongidesse!"

Rühm sõdalasi eraldus ning nad haarasid õukondlastest kinni, lohistades nad ühest kõrvaluksest välja. Madeliné jäi üksinda keset suurt saali. Ta ristas käed ning üritas just läbielatut seedida- kui ta nüüd ei eksinud, oli ta just olnud riigipöörde tunnistajaks.

"Inimene, tule lähemale," sõnas Yen, seades end mugavalt targa toolil sisse. Madeliné ei liikunud paigast, niisiis pidid kaks suurt verdiini teda Yeni juurde nügima. Nad tahtsid ta põlvili lükata, kuid naine sai kiirelt tasakaalu tagasi ning seisis sirgelt.

"Ma olen kindel, et sa said praegusest sündmuste käigust suurepäraselt aru. See on ju teie, inimeste, juures lausa normaalne."

"Milleks see vajalik oli?" ei suutnud Madeliné küsimata jätta.

Yen silmitses teda tõsiselt. "Vajalik? Nad ei suutnud Eneani korralikult valitseda. See võim oli korrumpeerunud. Sa ju nägid, millise peo nad korraldasid? Vanasti olid need paar korda aastas, viimased kuud aga iga nädal. Galathaniga kauplemine tegi Õukonna rikkaks. Teie jaoks väärtusetu liiv ja muld olid meile kui õnnistus ja needus ühekorraga."

"See tähendab, et sa lihtsalt haarasid võimu enda kätte?" sõnas Madeliné ja mühatas kahtlevalt. "Mida sa siis paremini kavatsed teha kui nemad?"

"Võidan Galathani verdiinidele," sõnas Yen hooletult ning Madeliné südame alt tõmbus külmaks. "Me suudame mõne aastaga selle planeedi omale elamiskõlbulikuks muuta"

"Sa tahad inimesed hävitada?" karjus Madeliné, kaotades enesevalitsuse. "Mis õigusega sa tahad endale seda, mis sulle ei kuulu?" Naine läks üle prantsuse keelele, kostitades verdiini tema jaoks arusaamatu sõimukõnega. Yen viipas käega, ning naise suu suruti kinni. Ta hakkas rabelema.

"Ma arvasin, et sa saad aru," sõnas Yen, hääles ainult pisike pettumus. "Sa rääkisid, mis Galathanil valesti on ning sinu jutust jäi mulje, et sa vihkad seda kohta. Kas inimesed pole iial võtnud seda, mis neile ei kuulu? Kas nemad pole kunagi ebaausate võtetega võidelnud?"

Yen hüppas toolilt püsti ning suundus sama laua poole, kus nad Jhenaga olid lepingu sõlminud.

"Ma usun ,et on aeg mõned teie kombed üle võtta," sõnas Yen tõsiselt. "Tead ju küll, nagu teie kindral ütles, meil on üksteiselt palju õppida."

Yeni pikad näpud voolasid mööda lauamügarikke ning tema ette tuli Maa. Kui ta pilti suuremaks tegi, ilmusid nähtavale ka loendamatud Maa hävitusalused. Seal võis olla üle poole sõjaväest, täielikult lahinguvalmis. Need lähenesid järjekindlalt Veenusele. Madeliné neelatas ja läks näost punaseks. Seda ei olnud ta osanud oodata.

"Nagu sa näed, ei ole ka sinu inimesed kuigi puhtalt mängijad," sõnas Yen ning Madeliné lasti uuesti lahti.

"Kust ma tean, et see on õige pilt?" nõudis too otsemaid ja hetkelise julguse ajel lisas: "Ja üldse, mida sa minult ootad? Siseinfot? Seda mul pole ja ega ma ei annaks ka sulle!"

"Kallis Madeliné, sa oled andnud juba kogu informatsiooni, mida mul vaja oli," sõnas Yen leebelt ja patsutas teda õlale. "Tõsi, ma pidin olema vastikult meeldiv ja sõbralik, et sind enda poolele võita. Üllataval kombel ma suutsin lausa sinus mingid tunded äratada." Yen turtsatas lõbusalt. Madeliné polnud eales sedavõrd häbistatud olnud.

"Galathan kavatseb meid varsti "ootamatult" rünnata," jätkas Yen, "ja pane tähele, nad ei pea sinu elu millekski."

Vähemalt selles oli Yenil õigus, pidi Madeliné kibedalt tunnistama. "Ma pole neile oluline, loomulikult on nad valmis mind ohverdama selle nimel, et teist lõplikult lahti saada."

"Meist ei saa lahti," katkestas Yen. "Me oleme üle elanud hullema. Pealegi, inimesed ei suuda meie kaitsest läbi tungida. Oota, kohe algab tõeline vaatemäng!"

Yen sikutas Madeliné ekraani ette ning paljud sõdurid kõõritasid samuti, et täpsemalt näha. Alguses ei paistnud midagi toimuvat. Kuid siis plahvatas esimene hävitajatekandja. Teine. Kolmas. See oli nagu ahelreaktsioon. Madeliné oli kui seesmiselt surnud ning vägisi voolasid tihedad pisarad mööda tema põski. Minuti pärast oli Maa ümbrus täis hõljuvaid vrakke. Nad olid tabatud ootamatult, kui nad arvasid endil olevat üllatusmomendi. Kui palju seal võis inimesi olla? Tuhandeid? Sadu tuhandeid? Madeliné peitis näo kätesse, üritades end koguda.

"See on alles algus," sosistas Yen haiglase erutusega ning tema vaiksed sõnad kadusid sõdurite juubeldusse.

"Ma tahan, et sa viiksid neile sõnumi," sõnas Yen, valged silmad halastamatult välkumas. "Ma tean, et te usute kõrgemat jõudu, jumalat, nagu te seda nimetate. Paistab, et inimestel oleks aeg oma jumalaga väheke parem rahu teha kui meiega. Ma jätaksin su siia, aga ma eelistaksin, et mitte ühtegi inimest ellu ei jää. Head reisi, Madeliné Pomié!" ta viipas käega ning Madelinést haarati kinni, vedades ta saalist välja.

"See ei õnnestu sul!" karjus naine, olles tagasi reaalsusesse jõudnud. Tema silme ees plahvatas kosmoselaevastik üha uuesti ja uuesti. "Inimesi ei ole nii kerge hävitada! Me oleme kõik üle elanud ja ei kavatse surra mingi umbrohu pärast. Mädane oma juured peast sa..." naine oli sunnitud uuesti emakeelse sõimu peale üle minema, suutmata verdiinide keeles õigeid sõnu leida. Uksed sulgusid, kuid ta ei jätnud siplemist, kuni talle anti kainestav löök kõhtu. Naine ahmis kähisedes õhku.

"Paigal," urises üks sõduritest. "Sa pead oma laevani jõudma, aga pealik ei täpsustanud, mis seisus. Kui sa tead, mis sulle parem on.." ta ei lõpetanud oma ähvardust ning Madeliné pidas paremaks vait olla.

Kas tal üldse lastakse Veenuse pinnalt lahkuda? Võib-olla tulistatakse ta hoobilt alla? Ta pidi jõudma laevani, võtma kellegagi Ülemnõukogust ühendust ning neid hoiatama. Inimesed tuleb punkritesse juhatada. Nad võivad ju üritada Maad hävitada, kuid Madeliné mõtles seda tõsiselt, kui ütles, et inimestega lihtne ei ole. Nad olid kui prussakad. Natuke vastikud, aga ellujääjad. Ta lootis, et teda võetakse kuulda. Kui tema reputatsiooni hävitamine just osa Yeni plaanist ei olnud, et keegi teda ei usuks. Madeliné tundis taas pisaraid- olukord tundus olevat väljapääsmatu.

Madeliné poleks eales uskunud ,et Yen talle noa selga lööb. Tuli välja, et too on parim näitleja, keda ta kohanud on. Ta sai hoobi ka südamesse, kuigi ta seda endale tunnistada ei tahtnud.

Madeliné seiras oma viite kaaslast. Nad olid suured verdiinid, tema pikkused ning kiiremad. Ta ei teadnud, kui tugev võib verdiin olla, aga ta ei tahtnud uskuda, et nende habras kehaehitus raevukale võitlusele vastu peaks.

Verdiinid katsid kui üks mees suud, kui nad õhupuhastist möödusid. Madeliné oleks tahtnud rõõmust lakke hüpata, kui teda vaid kinni poleks hoitud. Muidugi! Nad on haavatavad vaid siin, kus nendeni ulatuda saab. Eriti aga kui nende ellujäämiseks vajaliku hapnikukogusega mängida. Aga kuidas?

Madeliné pandi talle juba tuttavasse kerasse. Hiilgav plaan võttis tema peas kuju. Verdiinid tootsid hapnikku, mürki iseendale. Koobastesse oli aga loodud süsteem, mis üleliigse hapnikku Veenuse pinnale pumpab. Tal on vaja ühe ahti juurde pääseda ning transportijas oli tal aega see täiuslikkuseni lihvida.

Sõit lõppes kiiremini, kui oodatud. Ta hüppas kerast välja ning lõi kohe esimesel ettejuhtunud sõduril relva käest. Tõsi, ta ei teadnud, kuidas seda kasutada, aga sellest polnud midagi. Ka järgmised kolm verdiini lõi ta pikali lihtsaid enesekaitsevõtteid kasutades. Ta hingas sügavalt sisse, rebis oma maski eest ja vajutas selle viimasele näkku. Too ei jõudnud piisavalt kiirelt reageerida ning sai sahmaka hapnikku. Ta vajus kõõksudes pikali. Madeliné andis paar doosi hapnikku ka ülejäänud verdiinidele, et nad maas püsiksid. Ta ei olnud kindel, kas see tappis nad või lihtsalt võttis ajutiselt rajalt maha. Ta tõmbas maski endale tagasi pähe ning hingas pahinal uuesti sisse. See oli lihtsam, kui ta arvanud oli. Verdiinisõdalased võisid ju olla tavakodanikust suuremad ja kiiremad, aga inimesele jäävad nad käsivõitluses alla.

Madeliné otsis pilguga ventilatsiooni. Ta teadis, et see on kuskil siin, äsja ehitatud. Yen oli talle näidanud, kuidas need toimivad. Nende ehitus oli väga lihtsakoeline.

Naine leidis otsitava poole koridori pealt, asudes hoolega tolle jooniseid uurima. Kui üks ava sedavõrd korralikult ära rikkuda, et see enam õhust hapnikku ei eralda ja pinnale ei pumpa, mõjutab see mõne aja pärast ka teisi avasid, tekitades neis lisakoormust.

Kuid see ava siin oli teistsugune! Paistis, et see oli üks neist kontrolljaamadest, mis hõlmas mitut ava. Madeliné tänas oma õnne. Tal õnnestub veel rohkem kahju teha. Ta keeras filtri kinni kõikides avades, mida see mõjutas. Äkilise idee ajel tormas ta Abeille'sse ning naasis sealt enda järel mitmeid hapnikuballoone lohistades. Ta lasi kogu nende sisu aegamööda ventilatsiooni, lootes et see polnud täielik ajaraisk. Kui pinnafilter oli kinni, peaks see hapnik siin hakkama teistesse koridoridesse levima. Tema süda lõi metsikult ning pilk vilas pidevalt suunas, kuhu ta oli jätnud teadusetud sõdalased. Kes teab, kui kiiresti nad suudavad toibuda

Koridor värises ning laest pudenes kivipuru. Maa oli alustanud pommitamist. Enam ei olnud aega kaotada. Madeliné pistis jooksu ning hüppas oma laeva, vahetades kombinesooni kiiremini kui kunagi varem sõiduriiete vastu. Enne minekut valis ta oma otsese ülemuse numbri, monsieur Frizenheini, kes määras diplomaate välisreisidele. Too võttis peaaegu silmapilkselt vastu, kuid pilti ei ilmunud.

"Madeliné!" hüüatas ta ärevalt. "Kas see oled sina? Miks ma ei näe sind?"

"Ma ka ei näe," vastas naine kiirelt käivitades laeva. "Ilmselt on sidesüsteemid osaliselt maas. Kuula, ma lasen praegu Veenuselt jalga."

"See on võimatu," vaidles Frizenhein. "Veenusel on taevas pomme tihedamini kui uusaastaööl ilutulestikku. Sa saad esimesega pihta."

"Noh, siin saan ma surma. Ma võtan selle riski," ei lasknud Madeliné tal kaua rääkida. "Ma pean ennem sulle midagi edasi ütlema. Kui sa saad, anna see Ülemnõukogule edasi. Siin toimus riigipööre. Uus valitseja tahab inimesed hävitada ja Maa verdiinidele sobivaks teha."

Teisel pool oli vaikus. "Kuuled sa veel?" hüüdis Madeliné, kartes, et ühendus on katkenud. Vastuseks tuli üksainus "Jah."

"Pluss ma leidsin verdiinide nõrga koha," lisas ta äkilise idee ajel. "Kui nad siit urust välja suitsetada, on võit kindel. Nad filtreerivad hapnikku, mida nad ise toodavad ning lasevad seda Veenusele. See filter tuleb kuidagi sulgeda ja nad surevad omaenda jääkmete sekka. Selge?"

"Madeliné, sa ei saa tulla!" alustas Frizenhein uuesti. "ma annan selle teate edasi, aga..."

"Ma pean minema," katkestas Madeliné. Ta märkas eespool lähenevaid verdiine ning esimest korda nägi ta neid jooksmas. Üks tulistas, aga õnneks läks lask mööda, jättes seina suitseva kõrbenud augu. Madeliné lasi mõnuga Abeille' relvad käiku, niites nad viimseni maha. Tehnoloogia ülekaal oli vaieldamatu.

Madeliné keeras masina ringi ning sõitis ava poole. Ta ei teadnud, kas see avaneb automaatselt või ta ongi mõeldud siia lõksu jääma. Varsti aga lõppes käik järsult, see oli sisse varisenud. Ta oli lõksus.

Madelinét haaras paanika. Ta ei saanud siit välja. Ta oli verdiine tapnud ja nüüd võetakse ta kindlasti vangi ja tapetakse. Verdiine teades ilmselt enne piinatakse ja sandistatakse. Madeliné tundis pisaraid silmi tõusmas ning tema alahuul hakkas värisema.

"Madeliné, oled sa veel kuuldel?" kostus hääl. Naine kirus end- ta polnud ühendust lõpetanud.

"Jah," vastas ta. "Frizenhein, mul on probleem," ütles ta vaikselt. "Käik on sisse varisenud. Ma ei saa siit minema."

"Ära muretse, Madeliné, sa oled hullemaski välja rabelenud," üritas mees teda lohutada, kuid vakatas siis. "Ei ole, tegelikult. Oeh, tavaliselt see lause aitab. "

"Niisiis, Frizenhein," sõnas Madeliné häält tugevaks sundides, pisarad voolamas. "See on minu viimane hetk. Vaata, et te verdiini-raiped ära küpsetate. Tehke hapnikupommid. Mina... Ma annan enda panuse."

"Mis sul plaanis on?" küsis mees kiirelt. "Madeliné, ära tee midagi ennatlikku..."

"Ma teen tee puhtaks. Saatke võimalikult palju lõhkeaineid Maxwelli mäestikku idapoolele. Oli tore tunda, Frizenhein. Maa ei lange eal!"

"Maa ei lange eal!" kordas Frizenhein. Madeliné katkestas ühenduse. Ta otsis üles laeva enesehävitusnupu ja vajutas seda. Ekraanil hakkas masin sekundeid minutist allapoole lugema.

"Minu lõpp," sosistas Madeliné ning triikis kätega nägu, "Mitte selline nagu ma ette kujutasin."

Minut ei olnud eales pikem tundunud. Oli aeg teha jumalaga rahu nagu Yen seda nimetanud oli. Madeliné polnud kunagi usklik olnud, kuid nähes sekundeid tema lõppu lugemas, palvetas ta kõigi jumalate poole, kelle nimi tal pähe tuli, ja ka nende poole, keda ta isegi ei teadnud.

Ta mõistis nüüd, et see on tema ainus võimalus. Abeille ei ole sõjamasin, selle relvad on hädapärased ja kindlasti ei suudaks nii paksust kivist läbi tungida. Isegi, kui see käik poleks suletud ning tal õnnestuks mingi ime kombel pommidega pihta saamist vältida, ei oodatud teda ju Maale. Madeliné võinuks ükskõik mille peale kihla vedada, et tema tehakse selles kõiges süüdlaseks. Võib-olla oligi Ülemnõukogu see, kes tema ja Yeni kohta valesid levitas, et seda hiljem ettekäändena Veenuse hävitamiseks kasutada.

Kümme sekundit. Ma oleks pidanud ema eeskujul mehe võtma ja kolm last saama.

Seitse sekundit. Liiga palju tegemata asju, käimata kohti

Viis sekundit. Jumal, palun võta mind enda juurde.

"Maa ei lange eal," sosistas Madeliné, kui paar sekundit veel alles jäi, tõmmates sügavalt hinge. Masin plahvatas kärgatusega, tuleleegid levisid mööda koridori kuni transpordikeradeni, purustades need. Langenud kivid pühiti lööklaines eest ning Veenuse pöörased tuuled pääsesid sisse. Mõne minuti pärast tabas Maxwelli mäge vesinikupomm, mis selle peaaegu maalt pühkis. Sipelgapesa oli avatud ja haavatav.

¹ mesilane pr k ((abei))

Jutt: Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist (Heinrich Weinberg)

TÖÖVESTLUS

SÜÜTUSE PRESUMPTSIOON - kriminaalmenetluses rakendatav põhimõte, millele viidatakse juriidilises keeles mõnikord ka ladinakeelse väljendiga ,,Ei incumbit probatio qui dicit, non qui negat" (tõendamise kohustus lasub väite esitajal, mitte eitajal). Põhimõtte kohaselt on inimene süütu, kuni tema süü on tõendatud... [ENCYCLOPEDIA BRITANNICA; Presumtion of innocence (3381)]

,,Teckland Leathercord!"

Tõusin pingist üles. Teckland Leathercordiks kutsus mind isa, kui olin lapsena mõne pahandusega hakkama saanud. Sõpradele-tuttavatele olin lihtsalt Teck, tudengid kõnetasid mind reeglina doktor Leathercordina ning Carina ütles mõnikord Cordy...

Carina - mu kadunud naine, tema pärast ma siin tegelikult olingi.

,,Kohtuasjas Camp Reggelton versus Leathercord, süüdistatuna Carina Alvarez Leathercordi mõrvas, kuidas kostate?" pöördus kohtunik minu poole.

,,Pole süüdi, teie kõrgeausus!" laususin selge ja valju häälega, põhjustades kohtusaalis mõningase elevuse. Süüdistaja selja taga istusid Carina omaksed, teiste seas mulle tigedaid pilke heitvad kaks vanemat venda - Carlos ja Christopher. Naiste silmad olid märjad.

Minu taga olid ajakirjanikud, kes edastasid toimuvat kohalikule ja üleriigilisele meediale; Põhjapoole Vabariigist kaugemale ei paistnud mu naise mõrvaprotsessi kuulsus veel jõudnud olevat. Ignoreerisin neid, niipaljukest kui see võimalik oli. Mul polnud tarvidust muretseda, et ajakirjandus mu lähedasi piirama asuks, sest mu vanemad olid hukkunud lõbusõidul Spoti lõunamandrile üle kümne aasta tagasi ning õdesid-vendi ja teisi lähisugulasi mul polnud.

,,Olgu pealegi," ühmas kohtunik ilmse pettumusega, et ma ei võtnudki süüd omaks ega säästnud teda mõrvaprotsessi ebameeldivustest. ,,Tänase istungi peamine eesmärk on käsitleda kautsjoni küsimust, teine istung süüdistaja ja kaitse avasõnavõttudega ning tõendite ülevaatusega toimub ülehomme hommikul."

Kaitsja David Emerson - tuttava tuttava poolt soovitatud advokaat, keskealine, lühike, vaikne ja metoodiliselt töötav mees - tõusis püsti.

,,Teie kõrgeausus!" pöördus ta kohtuniku poole. ,,Tulenevalt faktist, et tegelikult ei ole süüdistusel mingeid otseseid tõendeid hr Leathercordi vastu, teen ettepaneku juhtum tühistada ja..."

Vallandus uus melu, mille lõpetamiseks lasi kohtunik käiku haamri. Ta kolkis vastu lauda ja karjus üle saali: ,,Vaikust kohtusaalis! Pidage korda, rahvas, või ma lasen kogu publiku siit välja visata!"

Ta vaatas pahural pilgul Emersonile otsa: ,,Härra Emerson, palun sellistest populistlikest avaldustest edaspidi hoiduda! Politsei on teinud põhjaliku uurimistöö, kogunud tõendeid ja süüdistajal on kohtulikku arutamist nõudev juhtum. Küllap kohus teeb asjakohase ja õiglase otsuse... Seega ilmutage lugupidamist, mille teie kolleegid õigussüsteemis on ära teeninud!"

Ta köhatas, silus oma juukseid ja jätkas: ,,Nüüd siis kautsjoni küsimus..."

Emerson oli jälle krapsti püsti. Kohtunik pöördus taas tema poole: ,,Jah, hr Emerson?" Tema kannatlikkus näis olevat iga hetk katkemas.

,,Teen ettepaneku hr Leathercordi kui eeskujuliku kodaniku ja kohaliku ülikooli õppejõu vabastamiseks kautsjoni vastu ning koduaresti ja jälgimisseadme rakendamiseks..."

,,Teie kõrgeausus!" segas seepeale ilmselgelt olukorda nautiv prokurör Daniel Quantose vahele ja tõusis püsti. ,,Camp Reggeltoni elanike nimel tuletan meelde, et me räägime siin ikkagi mõrvast, mis pandi toime eriti julmal moel. Ei ole mingil moel mõeldav, et sellise süüdistusega võiks hr Leathercord siit minema jalutada lihtsalt naha alla süstitud pluginaga!" Ta heitis mulle kiire kõrvalpilgu, naeratas rahulolevalt

Olin veetnud Quantose, politseiuurija ja Emersoni seltsis eeluurimisvanglas tunde ja tunde. Prokurör oli tublisti ülekaaluline mees, kes tõenäoliselt kunagi ei käinud oma riideid ostmas valmisriiete kauplusest, sest need, mis tal olid, istusid tema keha kuju arvestades liiga laitmatult. Kogu tema hoiakust õhkus heameelt, et tal on võimalik ,,kinni naelutada" minusugune süüalune. Kolkaplaneedi väikese riigikese tagasihoidliku ülikoolilinnaku advokaadi tähetund.

Kohtunik vaatas mulle otsa ja tema ilmsest ei paistnud ühtegi lootuskiirt. Emerson oli soovitanud mul kokkuleppele minna: ülestunnistus ettekavatsemata tapmises, inimlikult mõistetavatel asjaoludel, sest oli tõendeid, et Carinal oli afäär - igaühel võib ju katus pealt ära lennata; väike ravi psühhiaatriahaiglas, kakskümmend viis aastat vabadusekaotust, millest kümne aasta ära istumise järel oleks mul hea käitumise (ja piisava mentaalse paranemise) korral võimalik taotleda ennetähtaegset vabastamist. Ma saatsin ta pikalt. Lõppeks olid need minu kakskümmend viis, või siis kümme aastat! Ma ei olnud nõus sellist hinda maksma. Nüüd kohtuniku näkku vaadates ei saanud ma üle ega ümber mõttest, et võib-olla oli Emersonil ikkagi hea mõte olnud.

,,Paraku pean ma süüdistusega siinkohal nõustuma, hr Emerson," sõnas kohtunik. ,,Kautsjonit ei määrata! Hr Leathercord jääb kogu protsessi ajaks Reddingtoni Laagri range reiimiga sektsiooni." Ta virutas haamriga taas vastu alust. ,,Kohus tänaseks lõpetab!"

Kohtutäiturid tulid ja sisuliselt tõstsid mu pingist üles. Mu käed pandi raudu ja mind talutati kohtusaali tagumise ukse juurde. Kuidagi jäi teele ette Carlos, vanem kahest Carina vennast. Tema pilgust paistis vihkamine. Loomulikult - kes poleks vihanud oma õe läbipeksjat, tulise ahjuroobiga piinajat, silmade välja torkajat, näo lõikujat ja surnuks pussitajat?

,,Ära arvagi, et sa mu käest pääsed!" Ta hääl oli raevust kähe, nägu punetas ja ta sülg pritsis mulle näkku. ,,Ei ole kohta, kust ma sinuni ei jõuaks!"

Korraks tundus, et ta kargab mulle kallale, kuid järgmisel hetkel tõmmati mind edasi, uksest läbi, mööda koridore ja lõpuks õue. See võis jääda pikaks, võib-olla väga pikaks ajaks viimaseks kevadeks, mida vaba mehena nägin ja nautida sain. Peatusin ja tõmbasin kopsud sügavalt õhku täis, kuid mind nügiti edasi, ootava transporteri avatud küljeluugist sisse.

,,Ma võtan sinuga ühendust kohe..." Luugi sulgumine lõikas järele sibanud Emersoni lauselõpu läbi.

Transporter kerkis unnates õhku ja võttis suuna Reddingtoni laagrile - siinse maanurga antisotsiaalsete kalduvustega indiviidide ümberkasvatusasutusele, mis asus linnakesest ligikaudu kahesaja viiekümne kilomeetri kaugusel kirdes. Vaatasin küljeaknast välja: karta oli, et see teekond saab mulle lähema paari nädala jooksul ebameeldivalt tuttavaks.

Me olime läbinud ligikaudu pool vahemaast, kui transporter sattus korraga vabalangemisse. Puuris sõiduki tagaosas süttisid ohutuled.

,,...cord, hoia kinni!" ,,...rünnatakse!?" Valvemeeskonna paanikahüüded jõudsid minuni katkendlikult, ohutuled surid särinaga välja ja kõrvu lõikus transporteri väliskülgedelt õhu sisin.

,,Mis juhtus!?" karjusin ma.

Sisikond kurku tõusmas ja süda paanikasööstus kloppimas, klammerdusin istme külge. Piiratud vaatevälja tõttu puudus mul toimuvast igasugune ettekujutus. Õnneks on enamik Spoti liiklusradadest märgistatud madalatele kõrgustele ja kiirused pole ülearu pöörased, kuid väljasurnud jõuallikaga masin on sama hea kui metallist kirst. Kohtumine maapinnaga põrutas mul hoolimata vallandunud turvapatjade polstrist hinge kinni ja pildi tasku.

Toibusin hämaruses. Transporter oli ühele küljele kaldus, mina olin vastu seina, vasem õlg ja pea tegid valu. Valvemeeskonda polnud näha ega kuulda. Proovisin end liigutada, kuid ahelad ja turvavööd ei andnud järele. Luugi poolt kostus sisinat ja raginat ning kaks hetke hiljem kisti see lahti. Transporterisse sisenes pikka kasvu naisterahvas.

,,Meeldiv kohtuda, professor Leathercord!" ütles ta.

Võõramaalane! Tal oli selgelt eristatav võõras aktsent.

Raputasin energiliselt pead. ,,Ei, ei - pole ma kellegi professor!"

Ta astus ettevaatlikult kaldus põrandal samme seades lähemale. Tema paremale reiele oli kinnitatud relvakabuur. Oi saast! Carlos Alvarez ja tema ähvardused!? Mind oli hoiatatud, et Carina vendadel oli sidemeid, kuid et ta suutis nõnda kiiresti mulle kättemaksu korraldada...?

Luugist kiikas sisse tõmmunahaline mees. ,,Tee ruttu!" utsitas ta naist.

Naine võttis taskust süstla ja kummardus mulle lähemale. Mis toimub...? Püüdsin end vabaks kiskuda. Mul polnud mingit kavatsust väärikalt surra. Pigem proovida viimastki varianti vastuhakuks!

Ta torkas mulle süstla kintsu. Tundsin kõrvetust, kui selle sisu minusse suruti. Vaatasin talle otsa. Ta oli päevitunud jumega, tumedad juuksed ulatusid lõuajooneni (ta tõmbas süstla välja ja lükkas teise käega näo ette vajunud juuksesalgu kõrva taha), rohekashallid silmad tundusid valvsatena ja huultel mängles kerge naeratus. Ilusad huuled...

Tere-tere! mõtlesin. Siis tuli pimedus.

* * *

Igal maailmal on oma lõhn ja omad hääled. Kevadine Spot näiteks lõhnab teravalt: kõik selle sood, ojad, tiigid, niisked heinamaad ja muud vettinud kohad keevad elust. Hapniku kontsentratsioon kasvab ja samuti lisandub oluliselt metaani ja ammoniaaki. Koht, kus ma toibusin, ei olnud Spot. Lõhnad, värvid ja helid olid valed, kuidagi steriilsed.

Valgus torkis silmi, suu oli paks, pea valutas, istumise alune oli kõva. Tume kogu liikus minu suunas. Laks! tugev kõrvakiil vallandas silme ees sädemevihud.

"... p'le 'ullu - küll toibub..." kõlas kommentaar. Naisterahva hääl. Natuke kärisev. Veidrakõlaline. Või oli see ainult minu uimane pea?

Nühkisin silmi ja sain viimaks pildi selgeks. Ma pole enam ahelais!

Viibisin väikeses ruumis; keset põrandat seisis laud, mida ääristasid lihtsad, kuid mugavad toolid; laua ümber oli istumas ja seismas neli inimest. Välismaalased, uimastisüst (Miks põrgu pärast küll ometi!?) - mis jamasse ma sattunud olin? Mu pea ei andnud sel hetkel andeks keeramist. Tajusin veidrat pööramistunnet kuklas ja alakõhus. Raskusjõud polnud see õige. Kas ma olin kosmoselaevas? Mida asja!?

,,Mes'te m'ust tah'te?" pressisin läbi kuivanud suu. ,,J'andke mulle p'lun seda neetud vett!"

Lühikest kasvu naine läks mu selja taha. Sulgesin silmad. Ei, Leathercord, sa ei hakka oksele...

Mu ette lauale asetati veeklaas. Võtsin selle värisevate käte vahele ja tühjendasin ahnelt.

,,Tänud," sõnasin klaasi lauale tagasi asetades. Hingasin sügavalt sisse ja välja. Tundus, et vesi ei püüagi kohe jälle välja pääseda. ,,Mis te minust tahate?"

Silmitsesin hoolsamalt neid inimesi. Minust vasemal laua otsas istus suur tõmmu mees (nägu transporteri luugi vahelt), seina ääres seisis pikk kaunis brünett, kes kostitas mind süstlaga; peaaegu käeulatuses paremal oli teine naine (väike ja vana - nagu nõiamoor muinasjuttudes; ilma naljata!) ja laua ääres minu vastas istus habemetüükas keskealine meesterahvas. Kõik neli silmitsesid mind - huviga? Ei tundunud seda moodi, et kohe järgneb võimalikult ebameeldiv hukkamisprotseduur.

,,Kes te olete?" küsisin.

,,Mina olen komandör Frhode Steinarsson, sõpradele-tuttavatele lihtsalt Fro," sõnas habemik enda tutvustuseks.

,,Mulle miskipärast tundub, et ma ei kuulu kummassegi nimetatud kategooriasse," ütlesin aeglaselt. Ära loo endale illusiooni, et kuskil nurga taga pole Alvarezi-vennaksed piinamisatribuutikaga ootel...

Steinarsson laiutas käsi. ,,Andke endale aega, professor Leathercord," ütles ta, proovides püüdlikult mu nime hääldada. Ta osutas ülejäänud kolmele: ,,Minu meeskond, tähendab osa sellest, Thessa ja Jhed" ta viipas käega pika naise ja suure mehe poole, ,,ning Barry ja Ryan, keda hetkel siin pole, korjasid su Spotilt üles ja tõid minu laeva. See on Mary-Sue" tutvustas ta vanamoori, ,,meie meedik." Eit naeratas laialt ja ma tõesõna ootasin, et näen poolenisti lagunenud hambakontsusid, kuid ta suu oli laitmatus korras.

Kui välja arvata vanamoori ebamäärase lõikega orani-kollase-roosa kirju hõlst ja varba otsas olevad sandaalid, siis oli ülejäänud kolme riietus militaarne: tumepruunid nahast poolsaapad, pruunikas-beeid varjemustriga püksid, relvavööd koos juurde kuuluvaga, must T-särk ja samuti varjevärvusega vest. Puudusid aga igasugused identifitseerimist võimaldavad märgid, embleemid. Palgasõdurid? Olin ma tõepoolest langenud roheliste mehikeste küüsi?

Steinarsson trummeldas sõrmedega hajameelselt poolläbipaistval lauaplaadil, tegi siis paar kiiret näpuliigutust ja õhku ilmus kolmemõõtmeline kujutis. ,,See," ütles Steinarsson ja ta häälest kostus ilmselge uhkus suurte mootorimoodulite, lühikeste nurgeliste väljakasvudega, kõige keskel oleva pöörleva sõõrikuga kokkuvõttes ei sihvaka ega voolujoonelise kaadervärgi üle, ,,on minu laev Tähetolm."

Proovi sa tõsiseks jääda kui laevakapten siira, särasilmse uhkusega tutvustab oma laeva, millel on selline romantiline nimi nagu Tähetolm. Vägisi tulevad silme ette väikesed tiivulised muinasjutuhaldjad. Kogu see krempel ei tundunud raasugi ilusa ega armsana. Pigem iseloomustas seda funktsionaalsus, robustne kiirust, manööverdusvõimekust, kaitse- ja ründesüsteeme rõhutav disain.

Steinarsson pühkis käega laeva kujutise kõrvale (see jäi aeglaselt õhku pöörlema laua kaugema serva kohal) ja kuvas mulle tähekaardi.

,,Siin on lihtne panna pilt kokku, mis toimub," kostis Steinarsson.

Uurisin kaarti. Linnutee Orioni Kannuse servalt ulatub väljapoole udukogum, mida nimetatakse Tolmuseks Sõrmeks. Selle ,,taga" (Maa poolt vaadatuna) on mu kodumaailm Spot, mis on tegelikult ehtne kosmiline kolgas nagu neid leidub Linnuteel inimeste poolt asustatud maailmade hulgas kümneid. Ainus Spoti tõeliselt huvitavaks tegev asi on Sõrme otsas asuv must auk: selle ümbruses on palju ussiurkeid. Spot oli Steinarssoni kaardil ilusasti ära märgistatud, samuti Tähetolmu liikumisvektor. Kiirusnäidu järgi oli laev alcub-liikumises ja suund oli Sõrme otsa poole.

Hingasin sügavalt sisse ja välja. Tõepoolest selge - need hullud kavatsesid hüpata kuhugi Linnutee pärapõrgusse läbi ussiurke. Oi-oi-oi...

,,Me põrutame parasjagu otsejoones Sõrmeotsa Augu poole," ütles Steinarsson minu näoilmeid seirates rõõmsameelse irvega. ,,Seal on ruumikõver nagu sõelapõhi. Mõne põike ja haagiga oleme Rheanaryse'i süsteemis, mis on meie reisi sihtpunkt."

,,Üks väike probleem!" ütlesin püüdliku õppuri kombel käega märku andes. ,,Ma nimelt tahaksin tagasi koju minna!"

Steinarsson ohkas. Ta trummeldas jälle sõrmedega laual ja näis viivu endamisi aru pidavat.

,,Vaadake, me oleme natuke keerukas olukorras," ütles ta. ,,Meie planetoloog sai paraku eelmise ettevõtmise käigus hukka. Käesolevaga on meil uus äri käsil, mis viib meid teisele poole Suurt Tühemikku küllaltki väheuuritud Rheanaryse'i süsteemi ja selle õnnestumiseks vajame me vastavate teadmistega isiku abi..."

,,Ja siis te lihtsalt mõtlesite, et röövite mind päise päeva ajal ja ma aitan teil korda saata, mis iganes see on, mida te teha kavatsete!?" pahvatasin.

Mary-Sue kõkutas naerda, Jhed mühatas endamisi midagi arusaamatut.

,,Kõlab päris totralt tõesti, kui ta seda niimoodi välja ütleb!" ütles Thessa naerdes esimest korda vestlusesse sekkudes.

,,Tänan väga mõistva suhtumise eest," tähendasin tema poole vaadates. ,,Aga miskipärast ei näe ma nagu edenemist, keegi võiks ju tõusta ja joosta ometi piloodi juurde ja väikese kannapöörde organiseerida!"

,,Professor, Leathercord..." hakkas Steinarsson midagi ütlema.

Needus! oigasin mõttes. Ma pole professor, sa igavene piraat!

Ajasin end oma mitte just kõige tugevamas seisus jalgadele. Jhed oli samuti kohe püsti - justkui kujutanuks ma endast mingit ohtu. See neetud sodi, mis nad minusse olid süstinud, andis ikka veel tunda. Olin meeletult väsinud... Kuid viha oli hetkel tugevam!

,,Viige... mind... tagasi!" pressisin läbi hammaste.

,,Seda ei juhtu," vangutas Steinarsson pead. Siis valgustas tema nägu särav naeratus: ,,Järelikult võiksite sellega lihtsalt leppida, professor Leathercord, ja lähme eluga edasi."

Vaatasin sõnatult ühe ruumisviibija otsa teise järel - kas koidab mingitki mõistmist?

,,Arvestades, millisest olukorrast me teid välja tõmbasime, ei mõista ma tõesti, mispärast te sinna oma kodukanti nii kangesti tagasi kipute, professor Leathercord," tähendas Steinarsson tõsinedes.

Sel hetkel oleks justkui kogu maailma raskus mu õlgadele asetatud. Vajusin tagasi toolile ja toetasin oma valutava pea kätele. Needus, ikaldus ja igavene häving! Ma polnud nüüd enam lihtsalt mõrvas süüdistatav, vaid põgenik ka veel... Võisin juba ette kujutleda suuri pealkirju stiilis ,,Mõrtsukas põgenenud!" ja politsei poolt väljastatavaid tagaotsimisordereid: põgenenud ohtlik kurjategija; tundemärgid ja info, et ta on relvastatud ja parem tulistage kohe kui märkate, küsimusi esitage hiljem.

Steinarsson tegi käega tähekaarti kõrvale lükates meie vahele laua kohal natuke ruumi ja kuvas mu ette personalifaili, millest vaatas vastu noore mehe nägu: minu kunagine üliõpilane Cleavland Morrisson Buckheart! Mis temal sellega siis nüüd pistmist oli?

,,Buck on meie omavaheline kokkupuutepunkt," ütles Steinarsson.

Aastaid tagasi olin suutnud Buckhearti ära rääkida liitumaks meie ülikooli projektiga, mille raames kavandas Keskkonnaamet mandri idaplatoo maasarnastamistöid eesmärgiga luua põllumajanduse arendamiseks sobilikud ökosüsteemid. Ja siis ühel päeval pakkis vend oma asjad kokku, jättis sõpradele-sugulastele teate, et tahab ikka enne paikseks jäämist laias ilmas ringi vaadata, ning kadus. Sel moel ma igatahes ei lootnud temast uuesti kuulda; ma mõtlen piraadilaeva (või salakaubavedajate või palgasõdurite - nimetage neid, kuidas soovite) komandöri personalifailidest märkusega: MAHA KANTUD.

Hõõrusin meelekohti. Liiga palju jama minu jääknähtudest vaevatud pea jaoks! Vajasin pigem vaikust ja rahu. Näiteks Reddingtoni laagri ohtlike kurjategijate jaoks mõeldud isolatsioonikambris. Kaugel ära Carlos Alvarezist ja sellest Steinarssonist ja... kõigest.

,,Ma kuulan," ütlesin ohates.

Steinarsson noogutas Thessale. Naine tuli teisele poole lauda ja istus komandöri kõrvale. ,,Buck oli meie meeskonna planetoloog."

,,Võib-olla kuluks vahelduseks ära ka natuke selgitust selle kohta, kes te ise sellised olete," torkasin vahele. Ajasin end sirgu ja toetusin tooli seljatoele ,,Ma siin teen mõttes panuseid vaheldumisi salakaubavedajate ja palgasõdurite kasuks, mõeldes, et võibolla olete veel sootuks hullemad mõlemast kategooriast. Näiteks piraadid?"

,,Steinarsson & Co Consulting on Gildi registrisse kantud kui konsultatsiooniteenuseid osutav äriettevõte," vastas komandör seepeale; tema ilmest jäi mulje, nagu võtnuks ta südamesse minu märkusi piraatluse ja salakaubaveo osas.

,,Konsultatsiooniteenused?" venitasin. Jah, eks ole - see on nüüd informatiivne küll! Gildi register vähemalt tähendas, et komandöril on igati väärikas ja seaduslik äriühing.

,,Planetoloogi on meil vaja, sest me ei saa oma tegevuses ignoreerida planeetide ökosüsteemist tulenevaid tegureid," selgitas Thessa minu märkusest välja tegemata. ,,Näiteks - meid palgatakse teostama väljakaevamisi planeedil, mille keskkond on inimestele ebasobiv ja seetõttu ei soovi täie aruga ülikoolide ja muuseumide arheoloogid-paleontoloogid-ksenobioloogid ja kõik see muu tore kamp sinna oma jalga tõsta. Keegi aga on nõus välja käima hirmsa hunniku raha, et sealt midagi leida. Või soovib mõni fond või ülikool või muidu filantroop saata teadlased kuhugi avastatud maailma lihtsalt selleks, et näha, kas seal võiks olla jälgi muistsetest tsivilisatsioonidest või mingeid kummalisi eluvorme või mida iganes muud sensatsioonilist. Vältimaks uudiseid surnud teadlastest, kes ronisid kohtadesse, kuhu poleks tegelikult pidanud oma nina toppima, palgatakse meid, et luua planeedil nii-öelda sillapea, ohutu töökeskkond hiljem tulijatele. Saate te sellest aru, professor?"

,,Teeme nüüd ühe asja selgeks," ütlesin. ,,Ma ei ole professor!"

Thessa ja Steinarsson vahetasid pilke.

Komandör nõjatus mulle lähemale. ,,Miks siis Buck rääkis teist kui oma juhendajast?"

,,Oh heldus! Vaadake - juhendaja ei ole ilmtingimata professor." Vaatasin ühe otsast teise otsa. ,,Ülikoolis olete käinud? Ei? Nojah, siis... Ärge muidugi mind valesti mõistke, see pole -" Jäin vait. Mis lollisti välja kukub, seda ei saa eriti lappida. ,,Ah, unustage ära! Ma olen ülikoolis lektor. Loomulikult on minu töö osaleda projektides, juhendada üliõpilasi, töötada kraadiõppuritega. Buckheart oli mu viimase mõne aasta ütleks, et üks tublimaid, kui mitte see kõige parem. Igatahes oli tal hullu moodi potentsiaali. Siis ta lihtsalt lahkus. Laia ilma vaatama. Ja nüüd -" Panin suu uuesti kinni, et mitte järgmist võimalikku solvangut kuuldavale tuua. See tubli mees raiskas kogu oma potentsiaali ja suurepärased tulevikuvõimalused teiesuguste seiklejate peale, oli mõte, mis jäi sõnadesse panemata.

,,Buck rääkis teist alati õhinal kui oma mentorist," tähendas Thessa. ,,Mõnikord võis ta olla päris tüütu oma probleemi analüüsi ja otsustamisega meetodil mida-Leathercord-teeks."

,,Ja te mõtlesite, et ma võiksin olla tema asendajaks?"

Steinarsson noogutas.

,,Halloo-oo!? Terminit "töövestlus" olete kuulnud?" küsisin.

,,Ha-ha-haa," Thessa ei naernud. ,,Ei maksa siin sappi pritsida prof... hr Leathercord. Kui me Spotile jõudsime, siis kuidas seda öelda - te polnud just eriti lihtsalt kättesaadav."

Selle vastu oli muidugi raske vaielda. Võib-olla pidanuks nad pöörduma minu advokaadi poole?

Asetasin käed lauale. ,,Teate, ausõna - mul on sügavalt savi! See on teie eralõbu, millega oma aega sisustate. Mina igatahes ei taha teiega sinna Rheanaryse'ile kaasa loksuda! Kuna maha astumiseks väga nagu võimalust pole, siis olge palun nii kenad ja keerake ots ringi ning toimetage mind lähima vahejaamani!" Võib-olla pole veel hilja minna tagasi koju, anda end võimudele üle ja loota, et nad jäävad uskuma minu juttu poolearulistest tüüpidest, kes lasid alla kohtutäiturite transporteri (Jeerum! Loodetavasti ei saanud keegi tõsiselt viga... Või...) ja viisid mind kaasa vastu mu oma tahtmist.

Nojah siis, mõtlesin hädiselt.

,,Seda ei juhtu," sõnas Steinarsson. ,,Vaadake, meil on leping, mida me peame täitma. Meil on puudu planetoloog, keda me vajame. Teie olete planetoloog, teil on hea soovitaja. Tõsi küll - surnud, aga ikkagi. Pealegi -" Komandör tõusis ,,ei kipuks ma teie asemel niiväga koju tagasi minema. Vaevalt nad teid seal ovatsioonide saatel vastu võtavad. Parem seadke end sisse. Tähetolm on teile nüüd ajutiselt koduks."

Pole midagi püsivamat kui ajutised lahendused.

AJUTISED LAHENDUSED

USSIURGE - tuntud ka Einstein-Roseni silla nime all; kõrvalekalle tüüpilisest aegruumi struktuurist, mille puhul on tegemist justkui tunneliga, millel on konkreetsete koordinaatidega kaks algus- ja lõpp-punkti. Ussiurge on oma olemuselt ,,otsetee" teineteisest konventsionaalses aegruumis väga kaugel asuvate punktide vahel... [ENCYCLOPEDIA BRITANNICA; Wormhole (3381)]

Mary-Sue nõudmisel pidin esimese öö laevas veetma hospidaliks nimetatud väikeses ruumis monitoride külge ühendatult.

,,Põrut'sed ja uimasti-kokteilid p'le nalja'sjad!" teatas ta minu protesti peale, et pole mul häda midagi.

Hommikul vaatas ta mu üle ja kinnitas: ,,P'le sul häda midagist!" Halloo! Mida mina siis ütlesin!? Ta viskas mulle kõõrdpilgu ja irvitas: ,,Ää mängi siin miskit ninatarka, härr' lektor!"

Saast!

Pärast hommikusööki pistis Steinarsson mulle pihku päevinäinud kuvari, mis osutus kadunud Buckhearti töövahendiks. Silmitsesin seda kulunud viis-korda-kümme-korda-poolteist sentimeetrit külgede ja ümardatud nurkadega lihtsat risttahukat, mille pinnad olid kriimulised. Mida Buck sellega teinud oli? Naelu seina löönud või?

Puudutuse peale ärkas vidin ellu, kuvades mu silme kõrgusele õhku kasutajaliidese.

,,Sul on ligipääs meie laevaarvutile, kasutajainfo on siin ühes failis olemas," sõnas Steinarsson. ,,Ega sul suurt muud niikuinii teha pole, seega võid lugeda küll." Ta mõõtis mind pealaest jalatallani. ,,Ja natuke treeningut ei teeks ka paha. Kulutad ühe osa päevast treeningutele, ühe osa Rheanaryse'iga tutvumiseks ja ühe osa selleks, et värskendada oma teadmisi jääaja teemal."

Taandusin pahurana mulle eraldatud kajutiuberikku, mis, nagu selgus, oli samuti kuulunud Buckheartile, kelle koha ma nii paljudes eri tähendustes üle pidin võtma, ja veetsin mitu päeva lugedes. Loomulikult vaevas igal teisel või siis vahest kolmandal hetkel mind teema, et olin põgenenud õigusemõistmise eest. Tehniliselt võttes mind küll rööviti, aga ilmselt ei tundunud see kodustele nii. Kas ma tahtsin vangi minna? Muidugi mitte! Aga ikkagi.

Lõpuks oli uudishimu see, mis sai minu pahameelest võitu. Ei juhtu ju iga päev, et sind röövivad seiklejad (või palgasõdurid, piraadid, salakaubavedajad - ma ei olnud veel päriselt ka nendest siltidest loobunud) ja sul avaneb võimalus koos nendega ilmaruumis ringi vaadata.

,,Pealegi - meie huvi on ikkagi vastastikku kasulik koostöö," kinnitasid Steinarsson ja Thessa mulle peaaegu nagu ühest suust.

,,Kui kogu ettevõtmine ilusti sujub, siis algselt Buckheartile mõeldud tasu on sinu," tähendas Steinarsson.

,,Kui suur tasu?" ei saanud ma küsimata jätta.

,,Gildi krediidiühikutes üks miljon elküüd."

Jäin sõnatuks. Miljon universaalselt konverteeritavat Gildi elküüd on röögatu kogus raha. Minu igakuine töötasu ülikoolis oli ümberarvestatult ligikaudu viissada elküüd ja see on Spoti mõistes üle keskmise kõva töötasu! Võite ise arvutada, kui kaua ma pidanuks töötama, et teenida miljon elküüd. Väidetavalt ei ole olemas äraostetavaid inimesi. Küsimus on lihtsalt hinnas. Mina ei ütle, et ma oleks äraostmatu. Sellise rahasummaga võib inimene Spotil teha teoks kõik oma unistused, mis jäävad planeedikese võimaluste piiresse. Ja pärast enese järel sildade põletamist saab sellise rahasummaga alustada uut elu kus iganes Linnuteel.

Kui suutsin uuesti mõtlemisvõime käivitada, tekkis järgmine küsimus: ,,Kes teie tööandja on?"

Sellel kohal jäi Steinarsson esialgu kidakeelseks. ,,Tegemist on ühe Gewtaki konsortsiumiga," kostis ta. Jhed ja Thessa ei tahtnud samuti palju juurde lisada.

Esimestel päevadel põgusalt teiste meeskonnaliikmetega vesteldes ei saanud ka suurt rohkemat teada. Pigem heideti mu poole altkulmu pilke ja poetati lakoonilisi kommentaare õnnestumise korral kõiki ees ootavast korralikust boonusest. Mis siis, kui ettevõtmine ebaõnnestub? Sellele vastati õlakehitusega ja kommentaaridega stiilis ,,boss-maksab-päevaraha-nii-ehk-naa" ja ,,natuke-madinat-ei-tee-kellelegi-liiga". Niisugune külm vastuvõtt tegi liigagi lihtsaks omaette hoidumise.

Neljandal päeval tiris lõpuks Thessa mu peaaegu kraedpidi hologrammidega täidetud kajutipunkrist välja ja sundis Steinarssoni poolt määratud rutiinile.

,,See on laev!" lõikas ta mu torisemise järsult läbi. ,,Igast' töllmokad ja laiskloomad mõjuvad halvasti moraalile. Pealegi - sa ju tahad ellu jääda, kas pole?"

See oli tõesti minu poolt eelistatud lõpptulemuste loetelus punkt number üks. Niisiis otsisin mulle antud (ajutiste!) hilpude seast midagi ligilähedaselt spordiriietuse laadset ja vedasin end ,,treeningusaali". See oli väike ruum vahetult pesemisruumide ja köögi kõrval, millesse olid koondatud trenaöörid: vana ja kulunud krempel, millel sai trimmida enamikku inimese kehas leiduvaid lihasgruppe, ka selliseid, mille olemasolust mul selle ajani halli aimugi polnud. Thessa alustas minu suutlikkuse kontrollist: lühike jooks (kolm täisringi läbi terve sõõrikukujulise elu- ja töösektsiooni), hapnikutaseme, piimhappe tekke ja pulsi mõõtmine, mõned jõuharjutused, sirutused, venitused, kaalumine, tõsine peavangutus ja pärimise peale poetatud märkus: ,,Ega sa professori... vabandust - lektori kohta kõige hullem olegi."

Toksinud natuke aega oma kuvaris, teatas ta: ,,Nõndaks, nüüd on sul olemas treeningkava järgmiseks neljateistkümneks päevaks. Seejärel teeme uue hindamise."

Tundsin end tema pilgu all nagu kümneaastane koolijüts ja ilmselt paistis see ka välja, sest tema suunurkades ja silmades mängles nöökiv naeratus.

,,Kas sind ei häiri teadmine, milline on mu õiguslik staatus Spotil?" küsisin ohates ühele trenaööridest istudes. Toetasin selja vastu tuge ja asisin kangid pihku.

Nöökiv naeratus kadus ta huulilt ja silmist. Hetkeks tundus, et ta käib välja mis-sa-sellega-silmas-pead kaardi, kuid siis kehitas ta õlgu. ,,Süüdistus pole sama, mis tõendatud süü, Leathercord." Korraga oli tema rohekashallide silmade pilk raevukas. ,,A' kui sa siin midagi üritama peaksid, siis nülin sul isiklikult naha maha," ütles ta vaikselt ja pöördus ukse poole.

* * *

Tähetolmu saabumine Rheanaryse'ile on lahterdatav rubriiki ,,ärge seda kodus järele proovige". Iseenesest sarnanes ussiurke läbimine portaali kasutamisele: täheväljas, mida ekraanidelt jälgisin, toimus mustri muutumine; mulle tundus, justkui läbinuks laeva mingi jõnksatus, kuid tagantjärgi näis, et võib-olla oli see üksnes ettekujutus.

Esiteks ,,hüppasime" pärast kümnepäevast teekonda Sõrmeotsalt läbi ussiurke kuhugi päris pärapõrgu lõppu, Linnutee halos ligikaudu 40 kiloparseki1 kaugusel tiirleva paari sadat tuhandet vana tähte sisaldava kerasparve naabrusesse. Kulutasime kuus päeva omakorda ühe üksildasena ringi hulkuva neutrontähe juurde jõudmiseks. Selle ümber oleva gravitatsioonikaevu vältimiseks tuli teha päris korralik ring. Neutrontähed tekitavad sarnaselt mustade aukudega aegruumi hälbeid, olles soodsaks kohaks ussiurgete tekkele. Sealse urke kaudu pääsesime tagasi Rheanaryse'i lähistele. Sellest punktist jäi meil ligikaudu kahe nädala pikkune teekond planeedini. Kogu vahemaa katmine Spotilt sihtpunktini võttis seega kolmkümmend päeva. Ilma ussiurgeteta poleks me eladeski kohale jõudnud. Isegi kui Tähetolm suutnuks aclub-liikumises kogu vahemaa mõistliku ajaga läbimiseks vajalikku kiirust arendada, jäänuks inimestest pardal sel juhul järele vaid ebamäärane orgaaniline ollus.

Rheanaryse oli üks vastikult kauge koht. Teadaolevalt kaugeim asustatud planeet. Maa ja sellele lähimad ligi sadakond maailma moodustasid nn tuumiksfääri. Minu koduplaneet Spot, mis asus Maast 234 parseki kaugusel, oli juba tinglikult Piiriala. Rheanaryse asus Maast 7000 parseki kaugusel, teisel pool Perseuse ja Välimise Haru vahele jäävat Suurt Tühemikku.

,,Miks peaks keegi üldse tahtma Rheanaryse'ile kolida?" tõstatasin küsimuse õhtusöögilauas paar päeva pärast viimase ussiurke läbimist.

Steinarsson kehitas õlgu. ,,Mis sa ikka teed, kui tahad, et sind rahule jäetaks? Otsid mingi võimalikult kauge koha..."

,,No seitse tuhat parsekit on ikka tõeliselt kauge," tähendasin. ,,Kes ihkaks rahule jätmist nii väga, et asetaks enda ja inimkonna vahele seesuguse distantsi? Neil pole isegi portaalijaama, eks ole? Kasutavad ühenduse pidamiseks - või hoopis kontakti vältimiseks? - ussiurget. See on kõige täiega Väljaspoole maailm... Asustamiskõlblikke kohti on ju leitud kaugelt enam, kui koloniseerida jõutakse. Ja kõik need on oluliselt lähemal."

,,Niipalju kui meile teada on, siis suurem osa sealsetest elanikest on poolenisti peast põrunud religioossed fanaatikud," tähendas Thessa, sihtides mind oma taldriku kohalt kahvliga.

,,Kuidas nii?" küsisin, juureldes mõttes selle üle, milline kasutatud määratlustest oli läbi kahvli minu pihta sihitud - peast põrunud, religioosne või fanaatik?

,,Ma kohtusin mõnda aega tagasi ühe sealt pärit tüübiga," vastas Thessa. ,,Oli kasutanud VKÜ2 laeva, et planeedilt lahkuda. Ta ei jaksanud neid ära kiruda." Ta kehitas õlgu. ,,Aga eks piirialadele kipugi enamasti seiklejad, teisitimõtlejad, kriminaalid ja igat sorti veidrikud.

Vaatasin üksteise järel otsa Steinarssonile, Thessale, Jhedile, navigaator Alex Corneliusele, relvur Ryan O'Neillile ja abipiloot Barry Thomasile.

Kergitasin küsivalt kulmu ja jätsin söömise pooleli. ,,Mis värk on, komandör? Rheanaryse on üks veider maailm, hea küll. Kuid igal juhul pole see nii huvitav, et sellega tutvumiseks väikest varandust kulutada. Ma arvan, et mul nagu ikkagi oleks põhjust teada, kuhu ja miks te mind veate."

Steinarsson lükkas oma taldriku eemale, jättes umbes kolmandiku sellel olnud toidust puutumata (asjaolu, millega ta teenis Mary-Suelt pahuraid pilke) ning keerutas lauaplaadil veinipokaali.

,,Noh... Rheanaryse on säherdune poolametlik koloonia. Kui niisuguseid asju üldse eksisteerib," tähendas komandör. ,,Se's tähenduses, et seal viibivate inimestega peetakse rohkemal või vähemal määral ühendust. Hmmm... VKÜ-l on süsteemis oma baas ja paar väiksemat korporatsiooni kaevandavad asteroidivöös haruldasi metalle." Ta rüüpas suure sõõmu veini ja asetas pokaali natuke liiga energiliselt lauale tagasi. ,,Mida sa ise oled vahepeal välja selgitanud? Mis meid seal õigupoolest ees ootab?"

,,Heh...? Võib-olla oleks mul seda parem teha kuvariga, kui te soovite põhjalikku ülevaadet," ütlesin.

Jhed heitis mulle altkulmupilgu: ,,Säästa meid numbritest, doc, lihtsalt räägi, missugune see urgas on."

,,Noh - esiteks on see kaksiktäht," vaatasin otsa Alexile, kes selle peale noogutas. ,,Ilmselt navigatsiooni mõistes oluline tõsiasi."

,,Kunagi oleks arvatud, et see välistab igasuguse mõistliku elu võimalikkuse selles süsteemis," ütles Thessa vahele.

,,A' tegel't ei pea ma siin silmas selliseid süsteeme, kus G-klassi tähe tinglikuks paariliseks on mingi pisike pruun või punane kääbus, mis pole isegi suuremast süsteemist silmaga nähtav, sest kõik muud tähed on oluliselt heledamad," täpsustasin. ,,See on tõsine kaksiksüsteem, kus on lähestikku kaks massiivset tähte."

,,Hea küll, arvesse võetud!" ütles Steinarsson.

,,Rheanaryse'i maailm on selline, et ma tõepoolest ei saa aru, miks täie aruga inimesed seal elada tahavad," jätkasin. ,,See on oma üldiste geoloogiliste parameetrite järgi küllaltki Maa-sarnane. Maismaad on ligikaudu kaks kolmandikku pindalast, poolustel on ulatuslikud liustikud, väikesed mered on tihedalt täis vulkaanilisi saari ja vulkaanilist aktiivsust on palju ka mandrimassiividel, mida jagavad osadeks kohati peaaegu kahekümne kilomeetri kõrguseni küündivad mäeahelikud, millest siin-seal moodustuvad läbipääsmatud mägismaad..."

,,Armas," tähendas Barry. ,,Ma ei saa aru, millega sa rahul pole?"

,,Kliima," vastasin. ,,Planeedi orbiit on tugevalt elliptiline. Põhimõtteliselt kõigub see elutsooni maksimumist miinimumini oma ligikaudu viie standardaasta pikkusel teekonnal ümber tähtede. Kujutlege endale maailma, mis regulaarselt iga viie aasta möödudes hullub tähtede gravitatsiooni tõttu intensiivistunud vulkaanipursete, kõikehõlmavate kuumalainete, sellega kaasneva jääsulamise, äikesetormide ja teab-veel-mille-käes. Kõike ainult selleks, et siis vaikselt, kuid kindlalt sisuliselt jääkamakaks külmuda."

,,On sul ilmaolude kohta midagi täpsemat teada?" küsis Steinarsson.

,,Andmed on siinkohal... Noh, ütleme, et võrdlemisi lünklikud." Olin läbi kamminud terve ,,Tähetolmu" andmebaasi ja leidnud kahjuks vähe kasutatavat infot. ,,Meil on kõige üldisem ettekujutus aastaaegadest ja tüüpilistest ilmastikust. A' noh - kui sa oled kuskil mägedes, siis on ilmselt üsna määrava tähtsusega, kas tugevad tuuled tähendab 35 m/s või näiteks 70 m/s. Ja kas külm on 20 või 50 kraadi alla külmumispunkti. Ja kui on tõesti -50 ning tuul puhub 70 m/s.... Võite ise ette kujutada! Võtmesõna ongi ettekujutamine. Mis on kindlalt teada, et planeet on hetkel läbinud periheeli ja..." Vaatasin nende nägusid ja täpsustasin igaks juhuks: ,,See on läbi tähtedele lähimast orbiidi punktist. Seega on kuum suvi otsas, ilmselt ka sügis möödas ja tali kohe käes."

,,Võib-olla õnnestub meil kohapeal oma andmeid täiendada," sõnas Jhed. ,,Ei tahaks küll seal pimedast peast ringi hulkuda. Kas neil ilmasatelliidid on?"

,,Ainsad satelliidid on VKÜ ja Gildi navigatsiooni- ja infosüsteemid," ütlesin. ,,Kohalikud ei ole just kuigi seda meelt, et neil oleks vaja panustada sellistesse asjadesse."

,,Mis sa arvad, Ryan?" pöördus Steinarsson relvuri poole, kes parasjagu laua taga laialt ringutas ja häälekalt haigutas.

,,Peaksime nende lahtimuukimisega hakkama saama, boss," kostis ta.

,,Lisaks kliimale veel midagi huvitavat?" küsis Jhed.

,,Midagi eluslooduse kohta?" lisas Thessa.

,,Vähe. Se's mõttes, et nii floora kui fauna on rikkalikud... Lihtsalt - infot on napilt. Muutlikest ilmaoludest tingituna on see ilmselt väga migreeruv ja hibernatsioon on tavaline nähtus."

,,Paluks maakeeli!" ütles Steinarsson.

,,Eh... Noh - rändab ekvaatorile talveks ja pooluste poole suveks, vastavalt, kuidas ilm soojeneb ja jahtub. Need, kes ei rända, magavad mingil moel talveund."

Steinarsson seedis kuuldut ja andis mulle võimaluse tulla tagasi küsimuse juurde, mis oli kogu tema missiooni mõte. Liiati veel sellises maailmas.

,,Miks te... meie sinna läheme?" küsisin.

Steinarsson jäi jälle kõhklema. ,,Mida sa tead Gewtaki Ajaloolise Järjepidevuse Uurimise Instituudist?" küsis ta viimaks.

Kehitasin õlgu. Ajalugu polnud minu rida.

,,Nad püüavad jätkuvalt lahendada teemat, kuidas on võimalik, et näiliselt ilma tähtedevaheliste kontaktideta on üle lähikosmose laiali geneetiliselt küll mõnevõrra erinevate, kuid siiski selgelt inimeste poolt asustatud maailmad," ütles Steinarsson. ,,Püüavad leida tõendeid ajaloolisest tuumikstsivilisatsioonist."

,,Otsivad põhimõtteliselt Atlantist," pistis Alex vahele.

Thessa naeris seepeale, Jhed kortsutas kulmu, mina kergitasin imestunult kulmu: ,,Kuidas palun?"

,,Noh, Alex arvab, et Atlantise tsivilisatsioon oli piisavalt arenenud, et luua kolooniate võrgustik tähtedele," selgitas Ryan. ,,Siis aga tuli veeuputus ja kõik oli hukkas."

,,Veeuputus!?" küsisin Alexilt. Mis nonsenss see veel oli?

Navigaator sirutas ennast taldriku kohal ja mühatas vaikselt.

,,Lase aga tulla Alex!" õhutas Ryan takka. ,,Ära nüüd külalise ees häbene!"

,,Noh - see idee tugineb Maa legendidele," ütles Alex. ,,Kreeklaste, juutide ja sumerite lood veeuputusest, millest pääses vaid väike hulk inimesi ja loomi."

,,Ja et siis need vennad istusid oma kosmoselaevadesse ja kimasid mööda Linnuteed ringi külvates elu igasse sobilikku paika, mis leidsid?" küsisin.

Alex kehitas õlgu. ,,Nojah..."

,,Teine levinum seisukoht on, et evolutsioon võib siiski sarnastes tingimustes anda sarnaseid tulemusi," ütles Ryan vastu.

Noogutasin. ,,Selle ideega nõustub tänapäeval ilmselt suurem enamik biolooge."

,,Ja siis jäävad veel vaidlused Universaalse Disaini, Universumi Arhitekti ja muude transtsendentsete ja religiooni valdkonda kuuluvate teemade üle," sõnas Jhed.

Alex ja Ryan vahetasid kiired pilgud ja jäid mõlemad vakka. Ilmselt Jhedi juuresolekul nimetatud vaidlusteni jõuda ei tahetud.

,,Instituudil on Rheanaryse'il ekspeditsioon," viis Steinarsson vestluse tagasi minu algse küsimuse juurde. ,,Seal on nende jaoks põhiküsimuse suhtes huvipakkuvaid asju."

,,Ja instituudi suurtoetaja tütar on ekspeditsiooni eestvedaja..." torkas Thessa vahele.

,,Kuus nädalat tagasi kaotati nendega ühendus," ütles Steinarsson.

,,...ja meil oli paari aasta eest juhust neid aidata Thessalonici süsteemi korraldatud ekspeditsiooni ette valmistamisel," sekundeeris Thessa veelkord.

,,Te tahate öelda, et see on mingit sorti päästemissioon?" pärisin imestunult. Mis kirevase päralt neil selle jaoks planetoloogi tarvis on?

,,Põhimõtteliselt jah," nõustus komandör. ,,Kuid lisaks inimeste päästmisele on instituudi ja hr Dhomicie jaoks oluline, et me suudaksime päästa ka maksimaalselt seda, mida ekspeditsioon on teada saanud."

WENABANAKY

Mingi osa inimkonnast on olnud alati nõus oma maise vara kokku pakkima, naised ja lapsed olgu siis laevaloksu või kägisevasse vankrisse tõstma ning päikeseloojangusse rändama. Fakt, et see päike pole kaugeltki mitte see, mida meie esivanemad Maal vaatasid, tundub olema tähtsusetu. Rajajoon on see, mille lähedal või veel parem - sellest teisel pool on nende süda. Mida kaugemal turvalisusest, tsiviliseeritud maailma(de) reeglistikest ja sotsiaalsetest normidest, seda parem. [MCBRIDE, A.F. et.al. 3671. ,,Esimese kolonisatsioonilaine ajalugu" art. Yellowstone (Spaceport LZ, planeet Sirius VI,Sirius)]

Kõige tüütum asi kosmoselendude juures, kuni antigravitatsiooni leiutamiseni, on õhkutõus ja maandumine süstikuga. Ülekoormus litsub su istme sisse laiaks, raskendab hingamist ja on igatpidi väsitav. Sõltuvalt õhuvoolude turbulentsist võib halvematel päevadel kogu kaadervärk rappuda ja läriseda, pannes imestama, kuidas see ometi koos püsib.

,,Ilms'lt s'lletõttu s'oledki planetoloog," pressis Ryan läbi hammaste, kui maandumise ajal sellekohase repliigi pillasin. ,,Ole'ssa masinaehitus'ns'ner, s' võib'lla ei imesta'ss sa poolte asjade üle, mis kosm'ses näed..."

Maandusime väikeses Edeni asumi sadamas, mis teenindas nii kosmosetransporti kui kohalikke lende ning jõe- ja merelaevu. See oli üks kahest planeedi kosmosesadamast. Ei mingit liigset ruumiraiskamist: kõik tolli ja immigratsiooniformaalsused aeti korda samas hoones, sõltumata sellest, millise transpordiga sa kohale saabusid. Minu imestuseks ei pööranud keegi meile suuremat tähelepanu.

,,Se's suhtes mulle need pärapõrgumaailmad meeldivad," tähendas Steinarsson rendisõidukite parkla poole suundudes. ,,Ei mingit jama - vaba maa, vaba rahvas. Igaüks võib tulla ja minna nii kui's soovib."

Meie saabumine jäi hommikusele ajale, mis tegelikult oli kurnav, sest laeva kella järgi oli juba hiline õhtu käes. Seetõttu lasi Steinarsson meid toimetada ühte kolmest linna esinduslikumast hotellist, mille ta oli meile staabiks valinud.

,,Alustuseks väike siesta," ütles Steinarsson kui ennast hotellitubadesse sisse kirjutasime. ,,Kell üks kohaliku aja järgi kohtume sviidis, kuhu lasen tuua lõunasöögi. Seejärel on meil kohtumine kohaliku kontaktisikuga."

,,Siesta?" vaatasin küsival ilmel Ryanile otsa.

Too lehvitas käega ja suundus lähima lifti poole. ,,See tähendab, et sa viskad pikali ja magad paar tundi, mees!"

Barry ja Jhed vahetasid pilke ja õlakehitusi. Kopitan'd kolkarott, ütlesid nende ilmed.

Mida iganes, mõtlesin mina ja kolisin oma väikesesse tuppa.

Huvitav, kas näiteks nüüd oleks paras aeg proovida jalga lasta? Vaatasin oma koti sisu veelkord üle. Ei midagi erilist. Tõsisema matkavarustuse olime jätnud süstikusse. Mõned vahetusriided, soe jope, sall, kindad, mütsid, sokid, matkasaapad ja esmaabikomplekt. Kõige ligilähedasem asi relvale oli nuga.

Hoidsin nuga peos ja nägin silme ees oma naist Carinat. Ma peaaegu tundsin oma ninas seda veidrat segu vere ja kõrbenud liha lehast, millesse segunesid meie kodu muidu tuttavlikud aroomid. Carinale oli meeldinud hoida siin-seal nurkades kimbukesi ja anumaid lõhnataimedega. Isegi väga hea noaga on liha ja kõõlused sitked lõigata... Raputasin end kujutelmadest lahti ja pöördusin tagasi voodil olevate asjade juurde.

Silmitsesin kogu seda nodi ja panin mõttes kokku nimekirja asjadest, mis oleksid vajalikud, et putket teha. Midagi olulist oli puudu - raha. Mul polnud käepärast ei kohalikku valuutat ega Gildi krediiti. Ümmargune null. Ja rahata kaugele ei jõua. Ühendasin kuvari kohalikku infovõrku, nägemaks, milliseid saatkondi Edenis leidus. Spoti oma loomulikult polnud. Oli üldse häbematult vähe midagi mõistlikku. Gild, loomulikult, VKÜ esindus samuti. Siis veel Gewtak ja Maa - ei tea küll, miks need siin oma esindusi pidama pidid? Maa ilmselt seetõttu, et nende jaoks oli see nagu selline auküsimus. ÜRO pidi ikka igas maailmas kohal olema, ka nendes, mis ametlikult Võrku ei kuulunud. Olgu - ma võisin proovida pageda Maa konsulaati. See polnud hotellist isegi liiga kaugel. Mida mul sinna jõudmiseks vaja oleks? Tegelikult mitte midagi... Võisin lihtsalt kaks kätt taskus kohale jalutada ja loota parimat.

Tõmbasin ukse lahti ja leidsin end tõtt vaatamas morniilmelise Calviniga, kes oli üks Jhedi ja Thessa alluvuses olevatest palgasõduritest.

Niipaljukest siis sellest va siestast... ,,Ära ütle, et sa siin vahti pead!" Täiesti tarbetu repliik, aga midagi oli tarvis öelda (nii mulle tundus), et olukorra idiootsust leevendada.

Calvin muigas napilt. ,,Ei ütle, kui sa ei väida, et mõtlesid lihtsalt alla baari väikest unenapsi võtma minna."

Panin ukse kinni, korjasin kraami kokku, panin endale keskpäevaks äratuse ja viskasin pikali, kuigi selleks momendiks oli igasugune une tunne kadunud. Kaks hetke hiljem oli äratus see, mis mind maast lahti ajas. Oli veel parasjagu aega, et dui all käia ja seejärel Steinarssoni sviiti suunduda. Koridoris ootas mind Barry.

,,Kuidas siesta möödus?" küsisin mõrult.

Tema naeratus oli vabandav. ,,Ää võta südamesse, mees. Tege'lt on meil sind tarvis. Ja mitte vähe..."

,,Näita teed!" ütlesin.

Kui ta mu ees koridoris kõndis, siis mängisin mõttes võimalusega talle peale hüpata (Vasaku käega haara lauba kohalt, kalluta pead tagasi, paremas käes oleva noaga tõmba üle kaitsetu kaela...) ja siis oma jooksupaneku ansid selgeks teha, kuid Ryanit tsiteerides: ilmselt seetõttu ma olengi planetoloog, et ma mõtlen taoliste asjade üle, selle asemel, et võimalust nähes seda otsekohe kasutada.

Steinarsson oli koos Thessa ja Jhediga juba kaetud laua taga, millel muude huvitavate kohalike ja tavaliste, üldlevinud toitude seas oli ka vaagnatäis peaaegu musta värvi ligemale kahe sentimeetri paksuseid ja kümnekonna sentimeetri pikkuseid vorstikesi, mis nägid kuidagi eriliselt eemaletõukavad välja.

Komandör vaatas ukse poole, kui Ryaniga sisenesime, ja õnnistas mu haput ilmet nähes mind millegi irvelaadsega. ,,Ära pane pahaks, doc," ütles ta. ,,Mul pole aega jamada sellega, et sind mööda ilma taga ajada."

Mida iganes.

Üksteise järel tulid ka teised ja kui kogu seltskond oli koos, asutasime end söögi kallale.

Ryan krabas omale taldrikusse kohe kaks tumedat vorstikest.

,,Mis julgad need on?" küsis Barry.

,,Aaa... Need on verivorstid, mees!" teatas Ryan õndsal ilmel.

,,Mis mõttes?" küsisime mina ja Barry korraga. Miks ometi keegi terve mõistusega inimene peaks verest vorsti tegema? Ja kelle verest!?

,,Te pole vist midagi kuulnud Maa Kesk- ja Põhja-Euroopa vorstisöögi- ja pööripäevatraditsioonidest?" Ryan tõstis rahuoleva nohinaga omale taldrikusse mingit punast värvi tükilist keedist. ,,Pohlamoos... Mmmm..."

Tõstsin omale taldrikule ühe nendest asjadest, mis tõele au andes nägid tõesti välja kui mõne suure looma väljaheide.

,,Sa kavatsed neid asju süüa?" imestas Thessa.

,,Noh, on vähemalt midagi meenutada," tähendasin. ,,Peale teie värvika seltskonna ja muude hullumeelsuste, mis mind ilmselt paratamatult ees ootavad."

Natuke enne kella kahte ilmus meie sviidi avatar - noorepoolne naisterahvas nimega Nïna - ja teatas, et meile on külalised.

,,Neid on mitu?" küsis Jhed.

Steinarsson kehitas õlgu. ,,Pole välistatud, et ta tuli kohtumisele koos turvamehega. Me oleme lõppude lõpuks tema jaoks siiski kamp palgasõdureid."

Tulijateks olid kiilaspäine meesterahvas, kelle kahvatu jume ja vanamoodne ülikond meenutasid mulle pilte kooliaegsetest ajalooõpikutest. Kiirel pilgul vaatas ta meid üle ja naeratas tagasihoidlikult: ,,Tervist, härrased," sõnas ta kerge aktsendiga. ,,Mina olen Christof Aquinose." Ta astus ukseavast kõrvale, et lasta sisse oma saatja.

Mis iganes hr Aquinose'il juustest ja muudest näokarvadest puudu oli, selle tegi tema saatja tasa.

* * *

Kes ütles, et me pole tähtedelt tulnukaid leidnud?

Aquinose'i kannul sammuv - olend! - kummardus sisenedes. Mitte et tal olnuks otsene oht oma pead vastu ülemist uksepiita lüüa, kuid igal juhul oli ta lähedal. Olin külalise sisenedes automaatselt tõusnud ja nüüd võtsin tema saatjat silmates instinktiivselt sammukese tagasi. Nägin silmanurgast, kuidas nii Barry, Calvin kui Ryan automaatselt oma relvade järele kobasid ja otsekui iseendid teolt tabades kohmetust tundsid.

,,See on Chin-Oki-T'kwenabanaky, lühidalt Wenabanaky," teatas Aquinose sundimatult oma saatjale osutades ja tuli ruumi keskele astunud Steinarssoni juurde, et tal kätt suruda. Steinarsson kiskus silmad Wenabanakylt lahti ja vastas tervitusele.

,,Nimi tähendab umbes ,,see, kes peab jahti lumes"," ütles Wenabanaky ja tegi kerge kummarduse.

Ausõna - ma ei liialda siinkohal - kui ta naeratas, siis sarnanes see saaki silmanud hundi või suure kaslase ilmele: tema silmahambad olid tunduvalt pikemad kui inimesel keskmiselt - kihvad - lõuad mõjusid raskete ja nurgelistena, huuled olid paksud, alumine natuke katmas ülemist. Tema pead kattev süsimust, laevalguses peaaegu läikiv pahmakas, mis laskus õlgadele, oli pigem lakk kui juuksed; hoolikalt piiritletud habe kattis suuremat osa näost, alates paari sentimeetri kaugusel sügavatest silmakoobastest, millest vaatasid vastu tumepruunid silmad. Kulmuluud olid esiletungivad ja nende kohal troonisid paksud, ninajuurel kokkukasvanud kulmud. Juuksed (lakk...) vajusid allapoole ja katsid vaatamata piiramisele suurema osa madalast, taha poole kalduvast laubast. Nina oli lame ja laiade sõõrmetega, mis tundusid ruumis olevaid lõhnu sisse vedades värelevat. Kõrvad jäid juuste varju. Nahatoon oli midagi kollakas-beei lähedast. Ta kandis samasugust vanamoodsat ülikonda kui Aquinose. See istus kuidagi eriliselt hästi tema kehakujuga: ta oli vähemalt kaks ja pool meetrit pikk (kõrge) ja tundus olema pigem jässakas, pikkade kätega. Maadleja, poksija või jalgpalluri tüüpi, mitte sprinter ega korvpallur, kui otsida spordialade esindajate seast analooge. Kuigi kõige ehedamal kujul sobitunuks ta minu meelest kuhugi dunglisse põõsaste vahele, nahariba ümber puusade, nuga hammaste vahel ja kivist otsikuga oda käes, joogikohale tulnud loomi varitsema.

,,Ah-ah... Sooh... Jah, eks ole," Steinarsson oli raskustes sõnade leidmisega. Lõpuks sirutas ta käe. Wenabanaky vaatas talle otsa, paljastas veelkord naeratades kihvad ja surus siis (nii mulle näis) ettevaatlikult talle ulatatud kätt. ,,Olge hääd ja võtke palun istet, härrased," osutas Steinarsson vabale kohtadele laua ääres.

Aquinose maandus mõnusa ohkega tugitoolis laua otsas. Thessa pakkus talle kohvi. Wenabanaky seadis end sisse paar sammu oma isandast (seegi mõtteline seos kerkis kutsumata külalisena esile) mõned sammud tahapoole seina äärde.

Hüppevalmis ihukaitsja, mõtlesin teda silmitsedes ja avaldasin endamisi kaastunnet igaühele, kel on kunagi mõttesse tulnud Aquinose'ile halba soovida. Kes ta selline üldse oli?

Aquinose oli Eedeni Muinsuskaitse Ühingu turvaülem nagu selgus natuke aega hiljem. Miks vajab Muinsuskaitse Ühing turvaülemat?

,,Noh, tulenevalt kohaliku elanikkonna iseärasustest ei ole Muinsuskaitse Ühing just see kõige populaarsem seltskond," tähendas Aquinose.

Ta andis meile kiire ülevaate Rheanaryse'i ühiskondlikust kliimast; asi, mida paraku ei olnud kusagilt avalikest andmetest võtta. Selgus, et planeedil elasid lisaks kolonistidele veel kolm kohalikku hõimu: lumeinimesed, metsainimesed ja rändurid. Esimesed asustasid valdavalt mägiseid alasid, teised suuremaid metsamassiive tasandikel ja kolmandad olid aastaaegadega kaasa liikuvad nomaadid.

,,Esimesed välisilmlased, kes Rheanaryse'il jala maha panid, olid loomulikult teadlased: ökoloogid, bioloogid, geoloogid, etnograafid, lingvistid ja muu taoline seltskond," selgitas Aquinose. ,,See koht siin on aga nii ropult kaugel, et noh... saate isegi aru. Enne, kui keegi neist oma tööga korralikult kuhugi välja jõudis, lõpetati rahastused ja nii. Samal ajal ja edaspidi viimase paarisaja aasta jooksul on siia voorinud peaasjalikult erinevaid religioosseid vähemusrühmasid. Neile on siin kas Uus Meka, Nirvaana, Paradiis, Vabade Maa ja Vaprate Kodu, Metsik Lääs, Eldoraado, Tõotatud Maa või mis iganes muu müütiline paik. Ainus viis, kuidas me siin omavahel hakkama saame, on see, et kõigil, kes Rheanaryse'il elada tahavad, peab olema mingit sorti usutunnistus ja keegi ei tohi endale karmavõlga tekitada."

Kui selle peale ainult küsivaid pilke vahetasime, siis saime selgituseks, et noh, üldjuhul kehtis reegel ,,Tee teisele seda, mida tahad, et sulle tehtaks!" ja selle pöördvariant. Palju õnne neile...

,,Loomulikult ei võtnud siinsed hõimud nii iseenesest mõistetavalt seda, et tulid mingid sellid taevast alla ning võtsid endale, mida tahtsid, ehitasid, kuhu tahtsid, kaevandasid, kus sobilikuks pidasid, ja nii edasi," Aquinose heitis pilgu üle õla Wenabanaky suunas, kes seisis pealtnäha ükskõiksena seina ääres. ,,Kõrvutades kohalike relvastust ja tehnikat kolonistide omaga, siis mingist võrdsest võitlusest polnud siin juttugi."

Ta osutas aknale: ,,Ainult kliima on vähegi kohalike poolt... Miskit sorti piirid on meil siin välja kujunenud: me ei roni väga kaugele välja oma asundustest ja hõimlased on õppinud ka veidi eemale hoidma. See on säärane ignorante vaherahu. Enamik inimesi peab pärismaalasi jätkuvalt metslasteks, röövliteks, arengupeetusega räpasteks elukateks, kellel puudub usutunnistus ja kes elavad karmavõlas. Ja hõimurahvas muidugi ei jäta omalt poolt kasutamata ühtki võimalust mõne juhusliku ringiuitava venna vardasse ajamiseks... Me oleme neile a'kwenacoy, mille ligilähedane vaste oleks ,,ei pea jahti" või siis ,,pole kütt". Nende viis väljendada oma põlgust. A'kwnacoy hammastest saab ilusa kaelakee teha ning liha võib oma t'kwenabanac'ile sööta, siis..."

,,Kes on see tkvenabanak?" küsisin Aquinose'it katkestades.

Wenabanaky urahtas vaikselt: ,,T'kwenabanac on midagi, mida teie nimetaksite jahikulliks." Tema aktsent oli tugevam kui Aquinose'il - selline kare kurguhääldus.

,,Lendav loom," sõnas Aquinose noogutades. ,,Kuid imetaja, mitte lind."

,,Mulle aitab ajaloolistest heietustest, Fro," sõnas Jhed vaikselt. ,,Mismoodi me saame selle kadumaläinud ekspeditsiooni kätte?"

Silmitsesin Wenabanakyt ja ütlesin: ,,See, mis nendega juhtus, on seotud kohalike hõimudega, kas pole?"

Aquinose vaatas küsivalt kulmu kergitades Steinarssoni poole, samas kui Wenabanaky vaikides mind põrnitses. Tema ninasõõrmed laienesid ja silmad ahenesid natuke.

,,Doc Leathercord siin on meie planetoloog," sõnas Steinarsson ja toetus mugavasti oma tooli seljatoele. ,,Tema asi on teha tähelepanekuid kohalike olude suhtes. Selliseid tähelepanekuid, mis aitavad meil hinge sees hoida."

,,Olgu pealegi, doktor - meile teadaolevatel andmetel on Gewtaki Ajalooinstituudi ekspeditsiooni kadumisega seotud lumeinimesed."

Aquinose asetas lauale kuvari ja tõi esile kolmemõõtmelise kaardi. Mägisel alal näitas ta meile orgu umbes kolmesaja kilomeetri kaugusel Edenist kirdes. ,,See siin on piirkond, kuhu nad suundusid. Wenabanaky sõnul on see org kahe suure hõimu haru maade piiril. See on justkui omamoodi pühapaik. Ja juhtumisi oli gewtakidel kokkulepe ühe hõimuga, kuid teine ei kiitnud vist väga heaks seda, et a'kwenacoy nende pühapaigas ringi müttab."

Thessa, Jhed ja Steinarsson vahetasid pilke.

,,Me ei pääse sinna ligi tavalise hõljukiga ega ilmselt ka transporteriga," ütles Jhed osutades üle kümne kilomeetri kõrgustele mägedele, mis müürina Edeni kõrval kõrgusid.

,,Ei ole mõeldav, et me sinna jalgsi lähme," ütles Thessa resoluutselt.

,,Ma ei näe nagu eriti muid variante," tähendas Aquinose käsi laiutades.

,,Kuidas oleks süstikuga?" päris Steinarsson lõuga sügades.

,,Laviinid!" ütlesin mina pead raputades. Aquinose noogutas heakskiitvalt naeratades.

,,Süstikuga mägedesse maandumine on suure tõenäosusega enesetapp," ütles ta. ,,Tõmbate endile sellise kuhja lund kraesse, et me ei kaevaks teid enne viimsetpäeva ka välja. Üldiselt ma ei näe jalgsimatkale erilisi alternatiive, kui te just ei kavatse HALO-t teha..."

,,Halo?" kergitasin kulme.

,,Langevarjuhüpe3 suurelt kõrguselt," selgitas Ryan mulle poolihääli.

,,Nojah siis..." pomisesin Thessa ja Jhedi näole tekkinud muiet nähes omaette.

,,Mis viga doc?" päris Ryan. ,,Kas sa kardad kõrgust või?"

,,Oleks see nii ennekuulmatu!?" nähvasin vaikselt vastu.

,,Kui kavatsete sinna neile järele minna, siis teil on vaja mind kaasa," ütles Wenabanaky. ,,Aga ma ei kujuta ette, kuidas te enne lume sahinat jõuate sinna. Külma hingus on juba tunda."

Jälle kord aeg pilke vahetada. Wenabanaky osutas aknale, mille taga oli näha madal hall taevas ja raske lausvihm. ,,Suvi otsas, sügis läin'd, varsti pole siin muud kui kõlisev jää."

,,Wenabanaky üritab teile öelda, et õige pea võib oodata esimesi talvetorme," selgitas Aquinose. ,,Ja uskuge mind - te ei taha olla mägedes, kui saabuvad lumetormid." Ta väristas õlgu. ,,Võeh! Ma ei taha linnaski nina välja pista kui külmaks läheb."

,,Pole hullu, hr Aquinose... ee... Wenabanaky..." ütles Steinarsson. Ta osutas kaardile. ,,Teil oli tegelikult väärt mõte! Me lendame üle mägede ja hüppame koos varustusega alla kuskil, kus teie hinnangul on mõistlik maandumisplats, ja sealt liigume edasi. Pärast kutsume endile süstiku uuesti järgi kohta, kus pole vaja karta laviine."

Nad mõlemad vahtisid meid veidi hämmingus nägudega ja tuleb tunnistada, et nõustusin hinnanguga: olime natuke hullud tõesti.

JALUTUSKÄIK VÄRSKES ÕHUS

VÕTTES ALUSEKS PLANEEDI KLIIMA, kuidas totaalsele ülekuumenemiskaosele sekundeerib aastatepikkune külmumine ning nende kahe äärmuse vahele mahub kaks korda natuke normaalsust, siis on mõistetav, miks kohalikus religioosses mõtlemises domineerivad tugevalt reinkarnatsiooniga seotud ideed. [TAMARIS, L.Y. 3583. ,,Rheanaryse'i eluring - uurimus planeedi kliima ja mütoloogia seotusest" (University of Yellow City, planeet Yellowstone)]

,,Kui sa oma kodarad ära murrad, siis on nagu hiljavõitu ettevalmistusi teha," ütles Thessa mulle, osutades umbes kahe meetri kõrgusele tõstuki käppadele asetatud puidust kaubaalusele. ,,Roni üles ja tee sedasi, kuidas ma sulle just ette näitasin!"

Ryan ja Barry olid kusagilt välja võlunud õhukesed matid, mis süstiku kõrvale angaari betoonpõrandale laotatult pidid natuke põrutust pehmendama. Aga ainult õige natukene.

,,Loodame, et me ei pea päris kaljudele maanduma," tähendas Thessa, kui ma ülevalt alla vaatasin.

Kõik kõrgused paistavad ülevalt alla vaadates suuremad kui alt üles piiludes. Põhjuseid selleks on kaks: alt üles vaadates hindad sa oma jalgealuse kõrgust, millele seal üleval olles lisandub su enda pikkus ehk siis su vaatepunkti kõrgus maapinnast; teiseks asjaoluks on alateadlik surmahirm...

Tõstsin käed üles, jäljendades langevarjust kinni hoidmist; hüppasin platvormilt eemale, tõmbasin käed rinnale, maandusin natuke kõverdatud põlvedega ning püüdsin külili ja selili vajudes maandumise lööki ühtlustada.

,,Esimese korra kohta suht-koht hästi," ütles Thessa. ,,Võib-olla jääd isegi terveks... Nüüd korda seda niikaua, kuni sa enam üles ronida ei jaksa."

Pekki!

On üks asi hüpata kahe meetri kõrgusele tõstetud kaubaaluselt võimlemismatile ja teha virtuaalis simulatsioone. Aga kui sul on sadakond kilogrammi nodi rakmetega ümber kere riputatud, nii et sa vaevu-vaevu tammuda jaksad, ning sa pead ligikaudu kaheteistkümne kilomeetri kõrguselt süstiku päras avatud rambi servalt alla kiikama, siis on tunne mõnevõrra teistsugune. Silmapiiril punetas koidukuma, külm andis teravalt tunda isegi läbi näokatte ja hingamismaski, mägismaa meie all oli mattunud pilvevaipa.

,,Ma vist ikka olen peast päris segi, et seda vabatahtlikult teen!" karjusin üle kõrvulukustava mürina enda kõrval seisvale Ryanile.

,,Kes siin vabatahtlikkusest rääkis?" karjus ta vastu ja tõukas mind välja.

,,Mida sa...!!!" Paanika, kontrollimatu rabelemine, pöörlemine, mis tahtis sisikonna sõlme käänata, kõik suunad olid segi. ,,Saa-aa-aaaast!"

Ryan tuli püssikuulina mulle pea ees järele, pidurdades viimasel hetkel ja aitas mul ennast stabiliseerida. Seejärel tegi ta pöidlad püsti esti ja ma võisin kujutleda tema rõõmsameelset irvet, mida hetkel hingamismask varjas.

Vaba langemine pole minu esimene valik meelelahutuste hulgast. Hoidsin pärast esimest ehmatuseröögatust hambad ristis ja püüdsin mõttes korrutada maandumisliigutusi. (Ära end täis lase! Ära end ainult palun täis lase...) Langevarju avanemisega kaasnev pidurdusjõnksatus lõi alustuseks hinge kinni, kuid jõudsin siiski õnnelikult madalate puhmastega kaetud maapinnale mägedevahelise oru põhjas.

Kergelt värisevate käte ja tudisevate põlvedega seisundis (kuid sisimas uhke, et polnudki end täis teinud) pakkisin oma langevarju kokku ja lohistasin rakmed nõlvast allapoole, kus ojakaldal suurte kaljurahnude ja jändrike puudesalu juures kogunesid teised. Oru vastasnõlval hakkas suurte kivide vahel silma salkkond pikakoivalisi saleda kerega loomi, kes oma pikki kõrvu uudishimulikult liigutades vahelduva eduga puhmaid näsisid ja meid vaatasid.

Õhk oli sellel kõrgusel hõre ja juba kümnekonna sammu järel hakkasin kergelt hingeldama. Peatusin, et hapnikumaski paika sättida. Mäetippudel valendas lumi, mille piirist olime umbes kilomeetri jagu allpool. Päike oli veel idapool üle mäeserva tõusmata, seega valitses orupõhjas sume poolvalgus. Korraga läbis mägiloomade rühma võpatus ja nad põgenesid hüpeldes ja kivide vahel põigeldes mööda mäenõlva lääne suunas. Vaatasin ringi, otsides, mis võis neid ehmatada ning silmasin põgenike poole pikeerivat tiivulist olevust.

Koukisin rännakurakmete taskust vaatlusseadme ja otsisin sellega lendajat. Sain ta fookusesse ja klõpsisin kiirelt mõned kaadrid, et neid hiljem rahulikult uurida.

,,See ongi t'kwenabanac, mägede ja tasandike kütt," ütles Wenabanaky minu kõrvale astudes. Ta ilme tundus sel hetkel väljendavat teatavat nostalgiat.

,,Sul oli kunagi oma t'kwenabanac?" püüdsin looma nime seekord hoolega välja hääldada. Otsisin t'kwenabanac'i uuesti üles. Parasjagu selleks, et näha, kuidas see ühele põgenevale loomale selga maandus. Nüüd alles sain ettekujutuse, kui suur see elukas oli: klammerdunud oma tagumiste jäsemete varvaste otsas olevate küünistega loomakese turja, tegi see paar raevukat tiivalööki, rebis viskleva saagi õhku ja hakkas jõuliselt kõrgust võtma.

,,Ei tahaks küll selle kitse nahas olla," ütles Thessa meie juures seisatades. Temalgi oli vaatlusseade käes ja ta jälgis toimunud jahti. Saatsin pilguga mäenõlval põrklevaid loomi - ,,kits" oli nende kirjeldamiseks päris hea termin.

Vaatasin, kuidas saak rabelemise lõpetas ja lõtvunult rippuma jäi. T'kwenabanac lendas sellega mäetippude vahele.

,,See oli kaua aega tagasi," vastas Wenabanaky mu küsimusele ja suundus edasi Steinarssoni ja Jhedi poole.

Meie selle päeva eesmärk oli jõuda oru idapoolses otsas mäekuruni, mis oli veel parasjagu allpool lumepiiri. Teiselpool kuru, järgmises orus elasid Wenabanaky sugulased.

Tõele au andes ei teinud mõte tervest külatäiest lumeinimestest mulle erilist rõõmu, kuid see oli vältimatu kohtumine, sest nad teadsid, kuhu edasi suunduda, et Dhomicie' ekspeditsioon üles leida. Võõras maailmas omapäi mägedes ringi ekslemine ei pruugi õnnelikult lõppeda.

Rohkem me sel päeval t'kwenabanac'isid ei näinud. Org tundus üldse olevat välja surnud. Ilmselt olid ülejäänud ,,kitsed" pugenud kuhugi koobastesse või urgudesse peitu.

Õhtuks jõudsime üles mäekuru siinpoolse suudme juurde viiva järsu kaljurajani. Enne üles ronimist ja laagrisse jäämist pidime veel igaüks võsastikust natuke lõkkepuid korjama. Uskumatu, eks ole - on 34. sajand ja me teeme ikka veel lõkke peal süüa, kui oleme matkamas. Loomulikult on olemas väikesed kaasaskantavad küttekehad, kuid raske on nendest sarnast mõnu tunda kui elusast tulest.

Ryani võigas, üle terve oru kajav röökimine ei tulenenud laagrilõkke mõnust. Võpatades lasin oma haosületäie käte vahelt pudeneda. Märkasin Ryanit mõnekümne meetri kaugusel võsastiku serval rabelemas. Tormasin sinna poole. Silmanurgast nägin, et Thessa viskas samuti käes olnud oksaraod maha ja hakkas jooksma. Ryan kargles koha peal ringi, püüdes maha raputada suurt ämblikulaadset elukat, kes klammerdus kõigi oma jalgadega tema riietesse ja ronis jonnaka järjekindlusega üles pea suunas.

,,Ole paigal!" kamandasin Ryanit ise samal ajal pilguga mõnd sirgemat oksa otsides.

,,Hull või! Võta see raisk ära!!!" kisas ta mulle vastu.

Thessa jõudis meieni. Leidsin samal hetkel paraja kaika. Ryan oli jätkuvalt pöördes.

Ise sa seda küsisid... Virutasin talle oksaga kubemesse ja kui ta röögatusega põlvili vajus, kahe käega oma hargivahet hoides, oli ta korraks piisavalt paigal, et sain eluka maha lüüa, Ryanile täiendavalt viga tegemata.

,,Vaata Ryan üle!" ütlesin Thessale.

Tõmbasin vöölt noa. Olin kümnejalgse peletise oksaga üksnes uimaseks löönud ja paar lülilist koiba murdnud. Ta püüdis end võsastiku suunas minema lohistada. Ettevaatlikult torkasin noa looma esimese ja teise kerelüli vahele, mida pidasin millekski kaela sarnaseks. Seegi ei tapnud teda veel, vaid pani üksnes koha peal ringi tõmblema.

Kui teised ka kohale jõudsid, aitas Thessa parasjagu Ryanit jalule. Vaene mees oigas ja siunas mind kuni mu vaaremani välja. Oli tema õnn, et tal oli külma tõttu kapuuts peas, prillid ja hapnikumask suuremat osa näost katmas. Muidu võinuks asi kehvasti lõppeda. Nüüd polnud tal häda muud kui jopel mõnes kohas hambajäljed.

,,Eh, see on ju nhci-oki-a'kwenacoy," tähendas Wenakanaby maas visklevat paarikümne sentimeetrise läbimõõduga mutukat vaadates ja sülitas põlastavalt oma jalge ette. ,,Vastik elukas, otsib lumest külmunud loomi, raipesööja." Sellega lisas ta veel ühe toreda tähendusvarjundi nimetusele, mida kasutati siinkandis võõramaalaste kohta: a'kwenacoy tähistas raipesööjat.

,,On see putukas või ämblikulaadne või veel mingit muud sorti eluvorm?" küsisin.

,,Mis tähtsust sel on, mees!?" sajatas Ryan ja silmitses kurjalt vaheldumisi mind ja hinge vaakuvat elukat. ,,Tänud..." ta ulatas mulle käe.

,,Noh, mulle pakub näiteks huvi, kas neid võib siin võpsikus karjakaupa elutseda," ütlesin naeratades ja surusin ta kätt. ,,Ega sa ometi ämblikke karda?"

,,Ha-haa!" tegi Ryan seepeale.

Wenabanaky muigas, paljastades oma kihvad. Naeratus tõusis seekord ka talle silmadesse. Teised vahtisid ärevalt ringi, et silmata madalates puhmastes või jändrike puude võrades varitseda võivaid ohte.

,,See on üksik loom, doc," sõnas Wenabanaky. ,,Väljaarvatud siis, kui ta oma poegi seljas ringi tassib. Ma arvan, et täpne oleks teda ämblikuliseks pidada küll."

Kükitasin ja suskasin tõmbevale ämblasele veelkorra noaga keresse, mille peale see vedas oma koivad kõverasse ja jäi liikumatuks. Vestsin oksaotsa teravaks ja ajasin eluka vardasse.

Pärast õhtusööki võtsin oma saagi ette ja lõikasin ettevaatlikult lõhki. Tahtsin näha, mis põhjusel elukas ei olnud surnud kui talle noa pea ja kere vahele torkasin, mis teoorias pidanuks olulised närvikanalid läbi lõikama. Selgus, et tema aju ja süda olid mõlemad hoopis kõva kesta all kere sisemuses. Peas paiknesid silmad, lõuad - varustatud hammastega - ja päris kobedad näärmed, mis eritasid läbipaistvat vänge imala lõhnaga vedelikku, millest mu diagnostikaplugin tuvastas tugevatoimelist neurotoksiini.

,,Võeh!" tegi Thessa, istudes mu kõrvale ja vaadates, millega ma ametis olin. ,,Hästi tehtud, Leathercord, ma mõtlen see, kuidas sa Ryanit aitasid."

Vaatasin teises laagriplatsi servas oma telgi kallal õiendava Ryani poole. ,,Ei tea, kas ta ise ka nii rahul on... Aga mis teha, ta ei jäänud paigale."

Thessa naeris selle peale ja osutas lahatud ämblasele: ,,Miks sa seda teed?"

,,Uudishimu," ütlesin. Vaatasin talle silma, kuni ta pilgu kõrvale pööras.

,,Ma mõtlen, et kui siinsetel loomadel on näiteks tüüpiline, et nende aju on pea asemel hoopis kuskil rindkeres kilbi või skeleti varjus, siis on see väärt teadmine," lisasin. ,,Samuti tean ma nüüd, et vähemalt see tõbras on mürgine. Üldistuste tegemisega ei saa küll liialdada, kuid ilmselt tasub ka väikeste loomadega kohtumistel vältida kriimustusi ja hammustusi."

Ta vaatas mulle uuesti otsa. ,,Kuidas sinust teadlane sai?"

,,Haa! See on hea küsimus, eks ole," ütlesin. ,,Kuidas sinust... ee... palgasõdur sai?"

Ta lasi kuuldavale uue lühikese naeruturtsatuse. ,,See on Jhedi teene," ütles ta. ,,Rääkis mu ümber, meelitas suure rahaga politseist üle."

Või nii - endine seadusesilm. Sellest siis see süütuse presumptsioonile tuginemine minusse suhtumisel.

Torkasin terava oksa uuesti ämblikusse ja läksin ning viskasin selle eemale kaljude vahele.

,,Mu ema tavatses ikka sõpradele-tuttavatele-sugulastele rääkida lugu sellest, kuidas ta sai esimest korda aru, et minust ilmselt tuleb teadlane," ütlesin tagasi tulles ja tema kõrvale istudes. ,,Nimelt ostsid nad isaga mulle neljandaks sünnipäevaks hamstri, sest lapsel ju peab olema elus asi, mille eest hoolt kanda. Õppetunni mõte on õpetada lapsele pühendumist, vastutustunnet ja noh - loomulikult on see ju ka lihtsalt tore."

,,Ja siis...?" küsis ta kui vait jäin.

,,Noh, mina tahtsin teada, kuidas hamster ,,töötab". Selleks tuli vaene elukas loomulikult koost lahti võtta."

,,Ära jama!" pahvatas Thessa.

Kui sa vaid teaksid... Vaatasin talle otsa midagi lisamata.

,,Aa... hea küll... Sa ei teegi nalja." Ta vangutas pead ja tõusis. ,,Head ööd, Leathercord."

Tõusin samuti. ,,Ütle mulle parem Teck," ütlesin.

Ta vaatas mulle otsa ja naeratas. ,,Head ööd, Teck," ütles ta uuesti.

,,Head ööd." Vaatasin, kuidas ta oma telgi juurde läks, korraks selle sissepääsu ees peatus, üle õla pilgu minu poole heitis, veelkord naeratas ja siis sinna sisse kadus.

Läksin oma telki. Juhtumisi pidin seda jagama Ryaniga.

Tagantjärgi mõeldes taban ennast avastamas väikeseid vihjeid oma ema käitumises ja tegevustes, millest paistis tol ammusel ajal pärast hamstrilugu välja vaoshoitud hirm, et mine sa hullu tea, võib-olla avalduvad minus hoopis mingid sootumaks tumedamad kalduvused kui huvi teaduse vastu. Igatahes tegid nad isaga kõik, et edendada ja julgustada minu huvi eluslooduse ja selle uurimise vastu. Mul on siiralt hea meel, et neid polnud nägemas kogu seda jama, mis seondub Carina surmaga.

Keerasin end magamiskoti sisse ja uinusin kiirelt.

* * *

Rheanaryse'i lumeinimesed... Ei sa öelda, et olles näinud neist ühte, olime näinud neid kõiki. Wenabanaky oli ikka väga tsiviliseeritud isend, kui võrrelda teda terve külatäie karvaste tegelastega, kelle keskele järgmise päeva õhtuks jõudsime. Mul ei olnud raske ette kujutada suurt lõket keset küla, selle sisse tohutut pada, milles omakorda olime ilusasti tükkideks hakitult meie, a'kwenacoy, ning kohalikud vasted köögiviljadele ja maitseainetele. Natuke järele mõeldes küll tekkis küsimus, kas nad omas suures põlguses meist suppi teha tahaksid, isegi kui eeldada, et nad olnuks kannibalid, mis jällegi tõstatas küsimuse, kas nad ikka pidasid meid inimesteks ja kui mitte, siis ju poleks meie söömine kannibalism...

Wenabanaky abil õiendasid Steinarsson ja Jhed oma asjad külas ära ja järgmisel hommikul, saanud kaasa veel kaks teejuhti, asutasime end kolmandasse orgu viiva mäekuru poole teele.

Ilm oli külmemaks muutunud. Nägime veel kahel korral t'kwenabanac'isid. Esmalt nägime kaht elukat omavahel vihast võitlust pidamas. Eemalt vaadates tundus, et nad katkusid üksteist, nii et suled lendasid, kuid kui ühe nendest ,,sulgedest" maast leidsin, siis selgus, et pigem oli tegemist soomustega. Pistsin paar suuremat kotti. Järgmisel korral sain loomast hea lähivõtte, kust oli selgelt näha soomustega kaetud sale keha, väikesed, küünistega varustatud varbad tiivanukkidel (Wenabanaky ütles, et nendega suudab ta haarata ja kasutab neid ka kaljudel ronides), suured küünised tagumistel jäsemetel, suhteliselt lai saba, mille üla- ja alaküljel kulges madal hari (justkui ebaproportsionaalne viskenoole tagaosa) ning painduva kaela otsas asuv hambuliste lõugadega varustatud suuresilmaline pea.

,,Kuidas te neid kodustate?" küsisin pilti uurides Wenabanaky'lt.

,,Kui leiad pesa, milles pojad, on see tehtav."

Üleval kurus jäime tormi kätte. Minu meelest oli see torm. Steinarssoni meeskond nõustus minu arvamusega. Wenabanaky ja tema sõbrad nimetasid seda lume sahinaks.

,,See alles külma eelhingus," ütlesid nad.

,,Kui see on alles sahin ja hingus," ütles Ryan külmast kangete sõrmedega kaljuseina varju telki püsti sättides, ,,siis tekkib vägisi tahtmine siit minema saada, enne kui päris asjaks läheb."

Kolisin varakult lõkke äärest telki ja vaatasin kuvarist VKÜ satelliidilt saadud andmeid. Ryan ja Alex olid sellesse sisse murdnud ja nüüd oli meil olemas mingigi ettekujutus, mis planeedi ilmastik meile tuua võis. Tundus, et tsüklonid olid parasjagu jõudu kogumas, mis kõigi eelduste kohaselt tähendas rohket lund. Samal ajal olid poolustel moodustumas üüratud antitsüklonid, mis nende mastaape arvestades tõid seal kaasa temperatuuride drastilise languse.

Päevase teekonna väsimus murdis mu lõpuks sinnasamasse kuvari kohale hologrammide sekka, kus mõtisklesin ilmasüsteemide üle ning jälgisin kujutistel tsükloneid ja andmevoogu, et saada aimu, kuhu ja millal meile lähimad võiksid liikuda.

Hommikul telgist välja ronides leidsin eest lumme mattunud laagriplatsi. Kõrgemal keerutas tugev tuul lumevihureid ringiratast, puistates meie varjulise laagripaiga laiade sagaratega üle.

Steinarsson, Wenabanaky ja kaks teejuhti vaidlesid vihaselt uuesti üles tehtud lõkke ääres. Diskussiooni lõppedes pakkisid teejuhid oma asjad kokku ja läksid tuldud teed mööda tagasi.

,,Nad ütlevad, et halb ilm on tulekul," seletas Wenabanaky.

Ahaa! Nüüd siis see päris torm...

,,Ning a'kwenacoy pärast nemad oma nahka juba turule ei vii!" raevutses Jhed.

Wenabanaky seisis ja laiutas vaikides käsi. Hetkeks tundus nagu ootaks ta, et Jhed talle kallale kargab. Siis ta lõdvestus ja ütles: ,,Mina saan nendest aru, teie mitte. Teie pole siinset külma ja tormi näinud. Kui lumi enam ei sahise, vaid möirgab, ja külm ei sosista sulle kõrva, vaid lõikab noaga, siis võib-olla saate aru, mis nende tegusid motiveerib. Praegu oleks aeg otsida sooja, varjulist kohta."

Kaks järgmist päeva kulgesime vaevaliselt läbi lumesaju ja kasvavate hangede. Lõpuks olime orus, kus pidanuks olema kadunud Gewtaki ekspeditsioon. Hommikul oli lumesadu lakanud ja päikesed kuldasid kõrgmäestiku oru üle. Kuid see oli jäine, steriilne ilu. Kusagil polnud näha mingit liikumist. Kirdest, kahe kõrgusesse püüdleva mäetipu vahelt laskus alla orgu võimas liustik. Selle servast oli lahti murdunud terveid jäämägesid, mis eemalt vaadates moodustasid kunstipärase labürindi. Päris orupõhjas tundus olevat jääkaane all järv. Olime enam-vähem igilume piiril. Võimalik, et mõne aastatuhande möödudes on terve see org jääd ja lund täis ning kasvav liustik hakkab otsima läbipääsu allapoole. Olime tunnistajaks jääaja pealetungile selles maailmas.

Termomeeter näitas -34°C. Ma ei olnud kunagi varem elus nii külmas viibinud. Vaatasin kuvarilt ilmaandmeid: tsüklonid olid asendunud kõrgrõhualadega. See ei ennustanud head.

Laskumine alla orgu oli aeganõudev ettevõtmine, sest teerada enam ei olnud. Lõuna ajal olime viimaks oru põhjas. Selleks ajaks oli temperatuur hoolimata kirkast päikesest langenud veel kolme kraadi võrra ja jätkas langemist üha kiirenevas tempos.

,,Ma arvan, et me peaksime otsima varjualuse," ütlesin Steinarssonile.

Teised kogunesid minu ümber. Vaatasin Wenabanaky'le otsa ja ta üksnes noogutas vaikides.

,,Miks? Mis toimub?" nõudis Ryan.

Näitasin neile satelliidipilte antitsüklonitest.

,,Ja siis?" küsis Steinarsson.

,,Teoreetiliselt võib temperatuur langeda väga madalale," ütlesin. ,,Antitsüklon sellisel kõrgusel ja niisuguse mõõduga võib tuua endaga kaasa külmavoolu otse atmosfääri ülemistest kihtidest ja..."

,,Kui madalale, doc?" katkestas mind Steinarsson.

Kust mina seda teadma peaksin, kuidas siin pärapõrgus külmaga lood on!? ,,Võib-olla isegi kuni miinus kaheksa-üheksakümne kraadini," vastasin.

Hargnesime orus laiali. Selleks ajaks, kui silmasin viimaks liustiku murdunud servas väikest avaust, oli termomeetri näit juba -45°C. Temperatuur langes aina kiiremini ja tegi sellisel tasemel juba tõeliselt liiga. Meie varustus ei võimaldanud niisugustes tingimustes pikalt ellu jääda.

Rüsisime koos Ryaniga läbi lume ja üle jääpankade avause suusse, et näha, kas seal võiks olla meile varjupaika. Sel hetkel ei olnud enam aega mõelda päästeoperatsioonile. Või kui, siis üksnes meie endi pääsemisele. Kiirelt langev temperatuur torkis kõiki tagant, andmata võimalust olukorra tõsiduses kahelda.

Näitasin lambiga jääprakku valgust. See tundus ulatuvat piisavalt kaugele, et pakkuda kaitset külma eest. Astusin mõned sammud edasi. Lambi valgus langes kaljuseinale, millest tundus edasi kulgevat midagi koopalaadset. Ryan hüüdis teised kohale ja lükkas mind kõrvale. Tal oli püss käes laskevalmis.

,,Karu võib koopas magada!" ütles ta laia irvega. Tema ja ta naljad Maalt...

JÄÄ-ALUSED

KUIDAS NAD SEDA TEGID? Miks nad seda tegid? Nende küsimustega seisame me Stonehenge'i [Inglismaa], Giza püramiidide [Egiptus], maya templite [Mehhiko, Yucatan], Lhasa müüride [Tiibet], iidsete Gewtaki linnade ja monumentide ning iga teise leitud ja senini säilinud muistsetest tsivilisatsioonidest maha jäänud artefakti ees. Meid lummab nende võõrapärasus, me juurdleme nende otstarbe üle, me imetleme neid kavandanud ja püstitanud arhitektide, inseneride ja meistrite geniaalsust; me elame kaasa ohvritele, kujuteldavale higile, verele ja pisaraile, mis on niisutanud neid ehitusplatse... Kas paistab meile nendest mälestusmärkidest mingisugustki mustrit, mis ütleks meile, kes me oleme, kust tuleme ja kuhu teel oleme? [HOLLISTER, E. 2451. ,,Mida me otsime tähtedelt?" (Bridgehead City, planeet Reese, Alpha Centauri)]

Verejanulise kohaliku kiskja (olgu siis ründevalmilt või talveund magavana) asemel leidsime koopa tagaseina äärest vaevaliselt viimast soojust kiirgava küttekeha ümber kössitamas kolm inimest: Alyana Dhomicie, Jao Jin Lee ja Norman Cavendishi.

Alyana Dhomicie ja tema kaks kaaslast olid ainsad, kes ekspeditsioonist ellu olid jäänud. Nad olid tulnud orgu eesmärgiga uurida lume ja jää alla mattunud muistse linna varemeid. Tõsise ilmega Wenabanaky kinnitas lühida noogutusega, et nii see oli: siin oli kunagi ammu aega tagasi olnud linn. Miks pidi see olema nõnda kõrgel mägedes? Ja mis linn sai olla planeedil, mille põlisasukad olid kuskil kivi- ja varase rauaaja vahemikus elutsevad... Pidin mõttes alla neelama sõna ,,metslased". Nomaadid, kütid-korilased, varased põlluharijad-karjakasvatajad on need poliitiliselt korrektsed terminid, mida meisse ametliku koolihariduse käigus taotakse.

,,Kas pole mitte Maal muistseid tsivilisatsioone, mis sarnaselt rajasid oma tähtsaimad linnad kõrgmägedesse?" küsis Alyana Dhomicie, kui sel teemal arutlesime.

Ta oli suurt kasvu, nagu gewtaki inimestele omane: minust peajagu pikem, igati võrdväärne Jhedile. Kuigi jah - gewtakide hulgas loeti pikakasvulisteks neid, kes olid vahemikus kaks ja pool kuni isegi kolm meetrit. Tema kaaslased Jao Jin Lee ja Norman Cavendishi mõjusid justkui kääbused, eriti hiinlane. Kuid Alyana nahka (niipalju kui näolapi põhjal sai otsustada) ei ilmestanud gewtakidele tüüpiline pigmendilaikudest moodustuv kamuflaa-muster. Võimalik, et tema suguvõsas voolas ka maalaste verd.

,,Te peate silmas Tiibetit ja inkasid?" küsis Ryan.

Alyana Dhomicie noogutas. ,,Kui maya indiaanlased elasid Yucatani vihmametsades, siis asteegid rajasid oma keskuse kõrgemale sisemaale; kui Amazonase tsivilisatsioon kultiveeris sarnaselt mayadele jõgede ümbruse alasid, siis inkad püstitasid oma keskused ja rajasid impeeriumi Andide tippude vahele... Mingi osa inimkonnast on ikka püüelnud kõrguste poole."

,,Mis siis siinsest tsivilisatsioonist teada on?" küsisin. ,,Kes nad olid? Kuhu nad kadusid?"

Dhomicie laiutas käsi. ,,Ega me palju teada saanudki... Suurem osa siin olnust on liustike tõttu hävinenud. Tundub, et midagi võib olla ka oru põhjas, kuid see jääb järve alla. Jao ja Norman oletavad, et ümbritsevates mägedes võib olla käikude ja koobaste süsteeme, kuid nende leidmiseks oleks vajalik oluliselt parem tehnika, kui see, mis meil kaasas oli."

Norman Cavendish heitis mitte just eriti rõõmsaid pilke Wenabanaky suunas. ,,Tuleb välja, et siinne org on nende jaoks pühapaigaks. Üks salk ründas meid öösel..."

,,Meie ebaõnn algas juba tegelikult palju varem," tähendas Dhomicie ohates. ,,Me jäime laviini kätte... See oli küll õnneks suhteliselt tagasihoidlik lumevaring, kuid me kaotasime oma sidevahendid."

Sellises olukorras oleks ilmselt enamik püüdnud tagasi tsivilisatsiooni jõuda, kuid gewtakid olid otsustanud jääda paigale. Asjaolu, mis näis siiani kolmikus teatud pingeid tekitavat. Dhomicie argument oli lihtne: kui niikuinii side katkemine põhjustab tema isa poolt päästemissiooni läkitamise, siis pole vahet, millisest geograafilisest punktist neid üles leitakse.

,,Kuigi jah - paraku ei arvestanud ma sellega, et siinsed pärismaalased võiksid meie suhtes agressiivsust üles näidata. Nad tapsid suurema osa meist, hävitasid enamiku varustusest," võttis Dhomicie asjad kokku. ,,Hädavaevu saime siia sisse varjule... Nad ei riskinud sisse tungimisega, vaid asusid sissepääsu juurde laagrisse. Ootasid kannatlikult, kuni me ilmselt oleksime nälga kõngenud. Aga siis hakkas sadama ja paar päeva tagasi pööras päris tormiks ja nad lahkusid. Mitte, et meil sellest tolku oleks olnud. Olime nädalasest näljapajukil olemisest juba liialt nõrgad ja ilm väljas selline, et mägedes omal käel tagasiteele asuda olnuks kindel surm."

Kõige hullem külm andis siiski paari päeva möödudes järele ja me otsustasime proovida, maksku mis maksab, tagasi Wenabanaky külasse minna. See oli ainus potentsiaalne maandumiskoht Tähetolmu süstikule ilma ümbritsevatelt mägedelt laviine vallandamata. Ja kui vallandakski, siis kinnitas Wenabanaky meile, et tema inimesed valivad oma elukoha hoolikalt, nii et lumevood mööduksid sellest ohutult.

Ronisime koopast välja ja hakkasime hanereas tagasi mäekuru poole rühkima. Oru põhjas pälvisid meie esmast tähelepanu veidra kõlaga naksatused, otsekui katkeksid kusagil mingid ühendused.

,,Jookske!" See oli Alyana.

Kui ma nägin ülevalt mäenõlvadelt alla vajuvat rulluvat massi, mis pühkis oma teelt eest kallakul kasvavaid puid justkui pilpaid ja näis lahti murdvat suuremaid ning vähemaid kaljunukke ja jäätükke, siis muutusid mu jalad veidi sültjaks. Mõnus-õdusast looduskaunist vaatest polnud halligi, see oli möirgav monstrum, mis tormas mu poole ilmselge sooviga lömastada, rebestada, hakkida ja laiali puistata seda, mis järele jääb.

Mind sikutati liikvele.

Ma jooksin - silmist pime, kõrvad kohale jõudnud mürinast lukus, suunataju olematu. Siis oli kõik mu ümber märg ja külm. Läkastades pöörlesin jääkülma vee keeristes, miski või keegi kiskus mind kaasa, tundus, et üha allapoole, sügavamale, külma pimedusse.

See siis ongi kõik, kristalliseerus mõte mu peas, upun nagu rott jääkülmas vees...

Hetkel, mil tundus, et enam ei ole võimalik muud moodi, kui avada suu ja tõmmata kopsud täis, mida iganes ümbritsev keskkond pakub, olin korraga läkastades ja õhku ahmides kuskil pimeduses. Pehme pind, mille külmusesse mu käed ja põlved vajusid, pakkus piisavalt tuge, et end edasi lohistada.

Külm! Nii rämedalt külm, et see lõikas justkui tuhande noaga iga mu keha punkti.

Valgus silme ees lõi mu pimedaks.

,,Hei, Leathercord! Tule, ma aitan su üles..." Alyana asis minust kinni ja ma sain jalad alla. Siia-sinna visklevas valgusvihus keerles meie hingeõhu aur. Märg liiv justkui venis jalge ümber. Komberdasime kallakut mööda üles kuivema koha poole.

,,K-kus me oh-o-leme?" küsisin lõdisedes ja kokutades.

,,Koobastikus..." pomises Alyana. Ta asetas oma lambi maha ja hakkas taskutes sobrama. ,,Mis'ul taskutes-rakmetes on?" nõudis ta katkendliku häälega. ,,Me peame kiiresti sooja saama, kui tah'me ellu jääda!"

,,Üh-üh-üks, kü-kümme, v-v-viis ja k-kuuskümmend!" puhkisin.

,,Mis asja!?"

,,M-mi-n-n-nu-tid," plagistasin hambaid.

Tuhnisin kangete sõrmedega oma taskutes. Leidsin noa - vähe kasu lühikeses perspektiivis -, oma lambi, mis samuti töötas, andes valgust juurde.

,,Üks m-minut, et hõh-h-hingamist taastada." Lasin valgusvihul liikuda mööda veepiiri.

Kümme minutit, et veest välja pääseda, seejärel viis, et oma märjad riided välja väänata ja selga tagasi tõmmata või siis kuivadega asendada.

Just siis kui otsustasin, et uppumissurmast pääsemine selleks, et pimedas koopas surnuks külmuda, on ikka eriline saatuse iroonia, märkasin mõne meetri kaugusel poolenisti vee all seljakotti. Mis iganes moel oli see mul õlgadelt maha tulnud, kuid õnneks jõudnud siiski samasse lõpp-punkti, kus ise olime.

Viimaks on sul kuuskümmend neetud minutit, et jõuda kuhugi, kus on soe... Kus siin soe on? Kus on neetud siin!?

Lohistasin koti kuivale liivale ja asusin seda lahti harutama. Tundus, et selleks kulus terve igavik, justkui oleks aeg koos minu näppudega külmumas... Osa koti sisust oli vettinud, kuid alustuseks paar-kolm kõige olulisemat asja - küttekeha, magamiskott ja telk - olid oma ümbrismullides kuivad ja töökorras.

Alyana püüdis külmast vappudes rõõmsamat nägu teha.

Mõttepaus oli suhteliselt lühike: koorisime jääkülmad märjad riided seljast, nühkisime end niihästi, kui saime, kuivaks ja toppisime kuivad riided selga. Minu asjad olid Alyana jaoks lootusetult väikesed. Ta oli tihedalt ümber venitatud kampsuni ja poolde säärde ulatuva sooja aluspesuga parasjagu koomiline vaatepilt. Kui vaid olukord lubanuks naerda...

Saime telgi püsti ja ,,ahju" küdema. Kitsastes oludes üksteist nügides laotasime laiali alusmati ja magamiskoti.

,,Roni sisse!" kamandasin Alyanat ja kaevandasin kotisisu edasi.

Võtsin ümbrisest välja oma kuvari. Seegi oli töökorras.

,,Ei," kohmasin Alyana küsiva pilgu peale. ,,Ei mingit sidet. Null..."

Panin kuvari kõrvale ja võtsin kätte kuivtoidupakid.

Energiabatoonid! Suurem kogus süsivesikuid, vitamiine ja kergeid erguteid panid vere liikuma. Ronisin Alyana juurde magamiskotti ja mässisin selle meie ümber nii hästi kui sain. Midagi ütlemata pressisime endid tihedalt vastakuti ja hoidsime lõdisedes teineteise ümbert kinni, püüdes samal ajal manustada batoone.

,,Kauaks meile seda kütet jagub?" küsis ta hämaruses. Tema soe hingeõhk kõditas mu kaela.

Vaatasin infopaneelilt: 237 tundi ja mõned minutid. Parasjagu, et jõuda tagasi tsivilisatsiooni, kui sa pole kuskil tundmatus koopas lõksus.

,,Alustuseks peame oma märjad asjad ära kuivatama," sõnasin. ,,Seejärel saame minna kokkuhoiureiimile... Vaatame natuke ringi, et saada sotti, kus me oleme."

Ühel hetkel andis külmus järele. Alyana mu kaisus ei värisenud enam, vaid tundus pehme ja soojana. Tundsin vastupandamatut väsimust. Vaikne nohin kõrva ääres andis märku, et Alyana oli juba unehõlmas.

Sulgen silmad korraks, mõtlesin ja jäin magama.

* * *

Maa-alune linn oli see, kus me olime.

,,Kõigi pühitsetud eelkäijate nimel..." Alyana vaikselt lausutud sõnad kajasid kõrgete võlvide all vastu. ,,Sa vahi seda värki, Leathercord!" Ta lasi oma laterna valgusvihul aeglaselt liikuda üle vaatepildi meie ümber.

Suuremat osa koopast täitis järv, millesse laviin meid paisanud oli. Kitsas kaldariba, millel seisis telk, kujutas endast väikese kaldega nõlvakut, mis lõppes püstloodis kerkiva müüri ees.

,,Kas see vastab sinu ettekujutusele sellest, mis siin olema peaks?" küsisin valgustades müüri meist vasemal, kus paistsid korrapäratu kuhjana ülespoole kerkivad kaljurahnud. Need olid ülalpool kokku varisenud ehitise rusud. Võib-olla saaksime sealtkaudu üles ronida?

Alyana juba liikuski sinnapoole. ,,Ei, Leathercord!" hüüdis ta mulle üle õla, pannes koopasisemuse kaikuma oma madala häälega. ,,See ületab ka kõige metsikumad ettekujutused, mis mul iganes olid!"

,,Hei, pea kinni!" Järgnesin Alyanale. ,,Kuhu sa minna kavatsed?"

Ta peatus ja osutas laternaga rusuhunnikule ja seejärel ülespoole, kust paistsid koopaseina süvendatud terrassid, sambad, tunnelisuudmed.

,,Sa nagu mõtled, et pärast seda, kui oleme teinud sajandi - saast! - aastatuhande... Võib-olla kogu inimkonna ajaloo kõige suurema avastuse, jään ma siia telki istuma!?" Ta vaatas mulle otsa, seistes keset kiirenenud hingamisest moodustunud aurupilve. ,,Unista edasi!" Ta keeras ringi ja hakkas üles ronima.

Muidugi, kes tahaks ajaloo suuravastuse künnisel tuletada meelde selliseid pisiasju, nagu puuduv side, vähene toidutagavara, lõikav külmus, mägedealuses koopas lõksus olek, tõdemus, et ilmselt pidasid su kaaslased sind surnuks...? Viimane oli saatus, mis võis hõlpsalt neid endidki tabada.

,,Meil on vaja mingit plaani!" hüüdsin talle järele.

Ta peatus uuesti. ,,Mis sa seletad?"

,,Ma ütlesin, et meil on vaja mingit plaani!" vastasin. ,,Et nagu mis siis saab, kui keegi meile siia sama teed mööda järgi peaks tulema? Kuidas me siit välja pääseme ja umbes nii..."

Ta kehitas selle peale õlgu ja ronis edasi. Paistis, et see läks tal palju ladusamalt, kui võinuks arvata.

,,Tuled sa juba?" hõikas ta viimaks mulle ülevalt servalt. ,,See siin on igatahes vaatamist väärt!"

,,Oota seal!" hüüdsin vastu. ,,Ma lähen ja toon varustuse." Või siis pigemini selle, mis varustusest on järele jäänud.

Kraapisin kivikilluga müürile lühikese sõnumi, et oleme elus ja läksime väljapääsu otsima. Seejärel ronisin ettevaatlikult üles Alyana juurde. Kui sul tuleks ronimine välja sama hästi kui oraval, siis oleksid sa ilmselt alpinist, mitte planetoloog... Kellelgi pole tarvis murtud kodaraid!

Jõudsin kohale ühes tükis.

Jaotasime oma varustuse kaheks. Nöörist ja magamiskotist tegime improviseeritud kandevahendi kergemate esemete jaoks. Seljakoti raskemate asjadega võtsin endale.

Alyana mõõtis mind laternavalgel pilguga pealaest jalatallani ja ütles muiates: ,,Eks me võime vahetustega seda nodi vedada."

Uurisime alustuseks treppe ja käigusuudmeid koopa seinal. Mitukümmend meetrit kõrge ja võib-olla ligikaudu sadakond meetrit laia seina sisse oli süvistatud avatud terasside muster. Osad trepid, mis viisid ülemistele tasanditele, olid kokku varisenud. Siin-seal oli seinas sammastega struktuure, mis jätsid mulje, justkui olnuks tegu kindla otstarbega hoonefassaadidega. Näiteks templid või kohtuhooned.

,,Purustused tunduvad olema kõik pigem loomuliku kulumise kui inimeste kätetööna," tähendas Alyana vaadeldes lagunenud struktuure.

,,Miks sa arvad, et siin elasid inimesed?" küsisin.

Ta astus lähimale trepile ja sammus mööda astmeid natuke maad kõrgemale. ,,Need tunduvad väga humanoidsed, mitte küll nii pikka kasvu inimeste töö, nagu on gewtakid, kuid siiski piisavalt tuttavad. Pealegi -" ta tegi käega laia esti ,,me pole kohanud kedagi, kes kvalifitseeruks millekski muuks kui inimeseks."

,,Meil oleks vaja leida väljapääs," tähendasin üles tema poole vaadates.

,,Muidugi," vastas ta ja naeratas laialt.

,,Oskad sa selle põhjal arvata, kuhu oleks meil kõige mõistlikum minna?" küsisin osutades oma laterna valgusvihuga ümberringi.

Ta kehitas õlgu. ,,Tegelikult mitte. Kõige suuremad käigud ilmselt suubuvad siia. See siin oligi vanasti väljapääs. Ja muidugi sissepääs... Loogika järgi võiks arvata, et kui lähme ülespoole või järgime liikuvaid õhuvoole, siis võime jõuda mõne muu avauseni."

Arvestades ilmaolude, lume ja liustikega väljas, tundus lootus leida mõnd väljapääsu tegelikult väga väeti. Kuid istuda niisama siinsamas järvekaldal, mitte midagi tehes, aeglaselt oma kasinaid toiduvarusid vähendades, vaikselt meelt heites, ei tundunud ka just helge alternatiivina. Niisiis käisime seina ulatuses edasi ja tagasi, vaatlesime terrasse ja tunnelisuudmeid ja lõpuks otsustasime ühe suurema kasuks üsna keskpaigas.

,,Märgistame oma teekonna ilusasti ära, siis teame vajadusel, kuidas tagasi saada ja kui peaks juhtuma, et keegi tuleb otsima, leitakse meid lõpuks ehk üles," sõnasin ja kraapisin kivisele pinnale nooled.

Keerasime järvele selja ja suundusime tunnelite ja koobastike võrgustikku, mis mägede all ringide ja kihtide kaupa laiali ja maa sügavustesse hargnes.

Suuremad tunnelid ja koopad olid kaljusse lõigatud. Justnimelt lõigatud, sest põrandate ja seinte sirgsus ja siledus ei lubanud pidada seda raiumiseks, uuristamiseks. Kohati oli kasutatud ka looduslikke koopasüsteeme. Väiksemad käigud ja ruumid olid ,,vooderdatud" tehismaterjalidega, milleks oli metall ja ilmselt mingit laadi plastikud. Puitu ei paistnud olevat kusagil. Siin-seal sattusime sarnaselt järvekaldale rusuhunnikutele, kuid valdavalt olid käigud ja ruumid tühjad. Kõikjal oli palju tolmu. Õhk oli iseenesest lahedalt hingatav; mõnikord oli tunda justkui tuuletõmmet, mis tekitas lootust leida väljapääsu, aga ükski kord ei viinud see lõpuks kuhugi.

Esimene suurem probleem oli vesi. Meil polnud seda piisavalt. Paaritunnise kõmpimise järel peatusin keset tunnelit, kus laest lahti rebenenud massiivse katteplaadi nurgast langes sorinal alla veenire. Võtsin vett pihkudesse ja pesin sellega oma tolmust ja higist määrdunud nägu. Loputasin suud ja jõin ahnelt.

,,On see ohutu?" päris Alyana mind silmitsedes.

,,Elamine on äärmiselt ebatervislik tegevus nii või teisiti," vastasin ja täitsin peaaegu tühja veepudeli. ,,Antud hetkel ma väga ei muretseks kohalike parasiitide pärast." Ulatasin talle pudeli.

Ta silmitses seda paar hetke kõhklusega. Ilmselt oli esimene entusiasm jõudnud natuke jahtuda ja asemele kippusid igasugused mõtted. Ta ohkas raskelt ja jõi siis peaaegu terve pudeli tühjaks. Täitsin selle uuesti ja me jätkasime oma teekonda.

Teine probleem tulenes sellest, et mis läheb sisse, peab ka välja tulema. Selles suhtes aitas sõna otseses mõttes hädast välja kohalik vaste tualetile: väike ruumike, milles oli ülespoole laienev madal lehter auguga põhjas. Neid ikka leidsime siin-seal.

,,Vähemalt ei pea me siia kuhugi oma väljaheiteid maha jätma," tähendas Alyana. ,,See oleks kuidagi eriliselt... nõme." Kuigi lõpuks ei pääsenud ka sellest, sest alati ei olnud tualette käepärast.

Kolmas teema oli meie ees seisev dilemma, kui kaugele minna.

,,Kas on mõistlik loota, et meile tullakse järele sinna samasse koobasjärve äärde?" tõstatasin küsimuse, kui istusime selga vastu seina toetades ühes keskmise saali suuruses ruumis ja sõime tagasihoidlikku lõunasööki. ,,Või panustame oma õnnele ja lähme edasi, kuni saame või kuni väljapääsu leiame?"

Ta vaatas mulle otsa, pilk natuke ebamäärane, ja sõnas: ,,Mu isa tavatses mulle ikka öelda, et kui sul ei vea õnnemängus, siis veab sul armastuses. Seega pole sa paraku sattunud siia urgu koos kõige paremas õnnesärgis sündinud tegelasega..."

Ühest poolikust ja neljast tervest kuivtoidupakist koosnevate toiduvarudega võinuks hea tahtmise korral hakkama saada kuus kuni kaheksa päeva. Mul oli lisaks järel viis energiabatooni, mida olime manustanud pärast järvest pääsemist, et veri uuesti käima läheks. Arvestades Alyana nõudlikumat ainevahetust, andsin neist kolm talle.

,,Teeme nii, et jätkame otsimist veel kolm päeva," sõnasin.

Ta noogutas ja küsis mulle otsa vaatamata: ,,Kuidas sinul õnne ja armastusega lood on, Leathercord?"

Pole mul ei ühte ega teist. ,,Pole viga," vastasin. ,,Ülikoolis kolleegidega pokkerit mängides läks mul suht-koht hästi."

,,Ja mina mõtlesin, et pokker on selline pigem mõtlemise ja strateegiamäng," ütles ta muiates.

,,Mul tegelikult ei vedanud eriti ka armastuses," tähendas ta siis. ,,Või noh, kuidas nüüd võttagi... Mu abikaasa jättis mu maha, kui... ah, see polegi tegelikult tähtis, miks just. Aga vaadates oma lapsi..." Ta hääl murdus.

,,Mul pole kodus kedagi, kes mind tagasi ootaks," ütlesin pärast natukest aega vaikust. Vähemalt kui kohtutäiturid ja Carina kättemaksuhimulised vennad välja arvata.

Ta vaatas mulle otsa, tõmbas käeseljaga üle silmade ja ütles siis tõustes: ,,See on tegelikult päris kurb."

* * *

,,Oled sa märganud, mida siin pole?" küsisin Alyanalt.

See oli meie teise uurimispäeva lõpp. Panime telgi püsti tohutu kaljulõhe äärde, mis meie teekonna läbi lõikas. Nii kaugele, kui silm ulatus, ei näinud me lõhe lõppu. Seda lummavam oli vaade, mida pakkusid lõhe vastasseinad oma terasside, teeradade ja treppidega ning üle lõhe kaarduvad suuremad ja väiksemad sillad, mida oli vasemal, paremal, ülal ja all rohkem, kui kokku lugeda jaksasime. Seisime parasjagu ühe taolise silla kaare keskel ja vaatasime ümbrust.

,,Inimesi... peale meie, ma mõtlen," vastas ta ja mõtles hetke. ,,Pole mingeid esemeid. Ei tööriistu, ei mööblit ega muud. Pole midagi, mis minu silmale tunduks kujutava kunstina. Pole kujusid, ega reljeefe loomadest, inimestest, taimedest. Kõik mustrid ja sümbolid on abstraktsed... Pole suletud uksi, vähemalt mitte selliseid, mida me näeksime. Ruumid ja tunnelid tunduvad olevat kõik avatud."

Loomulikult oli tal õigus. Kuid see polnud see, mida mina silmas pidasin. Temal oli arheoloogi, minul planetoloogi vaatepunkt.

,,Me pole silmanud ühtegi looma," tähendasin.

Ta lasi valgusel ringi liikuda, justkui otsinuks mõnd varitsevat elukat.

Valgustasin silla piiret meie selja taga. ,,Kõigi eelduste kohaselt peaks siin kasvõi mingeid pisielukaid leiduma. Hallitust, seeni, midagigi. Kuid kogu see värk on justkui - ma ei tea... steriliseeritud?"

,,Konserveeritud," pomises Alyana. ,,See tundub isegi päris loogiline, kui mõtlema hakata. Nad pakkisid endid kokku, koristasid toad ära ja panid ilusasti uksele pitseri. Justkui oleks tükiks ajaks ära sõidetud."

Sõime enne magama jäämist kasina õhtusöögi.

,,Tead, ma kujutlesin seda hoopis teisiti," ütles ta pimeduses mu kõrval. ,,Ma mõtlen, siin Rheanaryse'l millegi olulise avastamist. Kui ma õpingute ajal lugesin erinevatest uurimisretkedest ja inimestest, kes nende käigus hukkusid, siis ma mõtlesin ikka, et mina olen see, kes tulevikus kirjutab oma ekspeditsioonidest, mitte see, kellest teised kirjutavad."

,,Küll sa veel kirjutad sellest," ütlesin.

Keerasin end tema poole ja võtsin tal ümbert kinni. Igaühel on õigus ühele korralikule kallistusele, eks ole... Ta surus end mulle lähemale ja asetas oma käe minu ümber. Seal Jumalast hüljatud sügavikus uinudes oli mu viimane mõte: küll on hea, et ma ei ole siin üksinda.

VIHMA KÄEST RÄÄSTA ALLA

GILD - ametlikult Tähtedevahelise Transpordi ja Logistika Ettevõtete Assotsiatsioon (The Association of Enterprises of Interstellar Transportation and Logistics); organisatsioon ühendab peamisi portaaliühendusteenuseid pakkuvaid ettevõtteid Võrgus. Asutatud aastal 2218 Space X-i, Virgin Galacticu, Novaja Zemlja ja Shinkaichi Corp. poolt...

... palju kõlapinda leidnud kohtuasi Josh Caldwell jt. vs. Space Cruise Co. ja Mutual Trust, milles Ülemkohus andis lõpliku õiguse koos kohustusega maksta miljardeid kahjutasude kindlustushüvitistena Space Cruise XI õnnetuses hukkunute omastele, sillutas liikumis-, kauplemis- ja koloniseerimisvabaduse aktivistide sõnul tee tähtedevahelise transpordi monopoli tekkele... [ENCYCLOPEDIA BRITANNICA; Guild (3381)]

Kolmandal päeval jätkasime oma teekonda läbi lõputuna näivate tunnelite ja koobaste. Meie kõrvalepõiked erinevatesse harukäikudesse ja ruumikompleksidesse muutusid põgusamaks. Paaritunnise käimise järel jõudsime senistest oluliselt suurema tunnelini, mis kulges meie teega risti ja kadus mõlemas suunas pimedusse. Paremalt tuli vaevutajutav, kuid siiski reaalne õhuvool. See tähendas, et pöördusime vasemale.

,,Kas tunned, kuidas õhuvool tugevamaks muutub?" küsis Alyana kümmekond minutit hiljem.

See oli tõsi. Enam ei olnud see õrn, pettekujutelmale lähedane tunne, vaid konkreetne suunatud õhu liikumine. Tahtmatult kiirendasime sammu. Õhu liikumine tugevnes üha.

Tunnel lõppes tohutu vertikaalse ahtiga.

,,Õhk liigub üles!" hüüdis Alyana nõjatudes väljasirutatud käega üle ahti ümber kulgeva spiraalse liikumistee servapiirde.

Suunasin lambi valgusvihu ülespoole, kuid see hajus pimedusse. Olime laskunud oma teekonnal tublisti allapoole, seega võis aht kerkida väga kõrgele. Kas seal oli väljapääs? Igatahes ei paistnud sealt valgust. Aga kuhugi pidi ju õhk minema.

ahti seinas olid regulaarsete vahemaade järel avaused. Pidades neid lihtsalt teisteks käikudeks ei vaevunud me esimestesse sissegi vaatama. Suurest lootusärevusest ja ülespoole mineku pingutusest kippus süda pekslema ja viimaks pidime tegema hingetõmbepeatuse. Huvi pärast valgustasin üht tumedat avaust, mille juures istusime.

Ja siis me leidsimegi selle.

* * *

,,Kas see on see, mis ma arvan, et see on?" sosistas Alyana.

Ligikaudu viiemeetrise diameetriga rõngas seisis keset suurt tühja ruumi. Rõnga sisse viis metallist ramp, mis rippus õhus.

,,Portaal?" küsisin. ,,Kui ma üldse kunagi olen midagi soovinud, siis seda, et seesinane kaadervärk oleks üks neetud töökorras portaal!"

Läksime mööda tõusvat teed järgmise avauseni. Ka see viis suurde ruumi, millest vaatas vastu põrandast kerkiv rõngas ja selle ees õhus rippuv ramp. Järgmine avaus oli tunnelisuue, kuid sealt edasi järgmine oli jällegi suur ruum rõngaga.

,,Kas sa saad aru, mida see tähendab?" küsis Alyana minult, hääl erutusest valjenemas ja haaras mu käsivarrest.

,,Et me oleme leidnud midagi enneolematut ja sureme, ilma, et saaksime seetõttu kuulsaks ja rikkaks?" küsisin kibestunult.

Ta vaatas mind etteheitva pilguga.

,,Siit võivad avaneda väravad teistesse maailmadesse!" ütles ta. ,,Kohtadesse, kus need, kes iganes siit lahkusid, on ikka veel alles. Kohtadesse, kuhu me muidu elades ei jõuaks või ei oskaks minna."

Kes see ikka tahab olla selline pidur, kes ajaloo ühe suurima avastuse ees seistes tuletab meelde niisuguseid pisiasju nagu paks tolmukord ja leitud seadeldise antiikne vanus ja ilmselge fakt, et see ei tööta?

Vaatasin mornil pilgul rõngasse kulgevat rampi. Aga kuidas see siin siis õhus püsib!? Mõnikord inimesel lihtsalt on pikad juhtmed.

Astusin esimesele astmele, mis viis poole meetri kõrgusel rippuvale rambile. See oli jala all kindel ega liigatanudki. Kolme sammuga olin üleval. Lasin valgusvihul edasi-tagasi liikuda. Näha polnud midagi, mis seda asjandust õhus rippumas hoidnuks. Hüppasin alla tagasi paisates õhku terve pilve tolmu. Siin kuskil pidi olema miski, mis kogu seda kaadervärki siiani töös hoidis.

,,Mis sa otsid?" küsis Alyana.

,,Arvutit," ütlesin. ,,Midagi, mis seda masinat käitab."

,,Sa arvad...?" ta ei lõpetanud küsimust, vaid astus suure rõnga juurde ja pühkis sellelt tolmu. Tegin tiiru ümber rõnga ja lõpuks leidsime plaadi, millel oli käekontuur. Viis sõrme ja puha! Viimaks midagi ilmselgelt humanoidset. Asetasin oma käe sellele ja... midagi ei juhtunud.

Miks oleks pidanudki? Istusime rambile, et natuke hinge tõmmata. Vähese toiduga ringi kõmpimine kippus oma mõju avaldama ligi hiiliva üleüldise kurnatuse näol. Võtsin välja oma kuvari.

,,Mis sa teed?" uuris Alyana vaikselt.

,,Nüüd tundub olema see koht, kus oleks rohkem kasu krüptoloogist ja arvutiinsenerist, mitte planetoloogist," vastasin. ,,Loogika järgi võttes peaks olema võimalik arvutisse sisse murda... Probleemiks on aga see, et juba ühilduvate süsteemide vahel on häkkimine keerukam kui tavakasutaja oskused. Siin on meil kaks teineteise jaoks tundmatut süsteemi."

,,Mis sa siis teha püüad?" küsis Alyana uuesti.

,,Vaatame, milleks see vana kuvar võimeline on," vastasin. ,,Väike tõenäosus, et me suudame sellega midagi saavutada, on parem kui üldse mitte midagi. Vähemalt olen proovinud."

Ta noogutas vaikides.

Probleem number üks - kas minu käsutuses olev vana kuvar üldse mingeid kasulikke rakendusi sisaldas? Arvestades meie käesolevat probleemi... Leidsin krüpteerimistarkvara, leidsin võrguliidese. Probleem number kaks - kas siinne masinavärk tekitab mingeidki väljasid või raadiolaineid, mida kuvar ära tunneks? Võrguliidese asemel olnuks mul vaja skännerit, mis kammiks läbi võimalikult suurest sagedusalast, otsiks mistahes elektromagnetväljade mustreid. Ja kuidas seejärel saada krüpteerimisrakendusega võimalikud leiud ,,tõlgitud"?

,,Mis sa mõtled?" küsis Alyana, kui oli näha, et jäin nõutuks.

,,Ma ei oska probleemile kuskilt otsast läheneda!" sajatasin vihaselt. ,,Standardsed käsud ei võimalda mul rakendustega teha seda, mida ma tahan. Ja selleks, et midagi ümber programmeerida, pole mul oskusi..."

,,Minu oma kuvaris oli assistent, avatar, mis aitas kasutajat, reageeris häälkäsklustele," sõnas Alyana mu käes olevat kuvarit põrnitsedes. ,,Selline teatava suutlikkusega tehismõistus."

Oli niisugune ka minu kuvaris olemas: Sydney, kes tegi mu päringu peale mõtlikku nägu ja ütles, et selle väljaselgitamine, kas raadio- ja väljaskännerit on võimalik seadistada minu soovidele vastavalt ja kogutud andmeid seejärel edastada krüpteerimisrakendusele ning neid krüpteerida, võtab aega ennustamatus koguses.

,,See on parem kui üldse midagi," nentisin ja jätsin kuvari tööle.

Nüüd siis tuli ootamise koht.

Mis iganes oli seal kunagi elanud inimeste kultuuriline taust, igal juhul ei olnud nende portaalisüsteemi tarkvara meie mõistes tulemüüriga kaitstud. Võimalik, et kübersõja ja -kaitse kontseptsioon oli neile täiesti tundmatu. Buckhearti vana kuvariront - olgu tema, ma mõtlen Bucki, hing õnnistatud - muukis ilusasti lahti selle, mis seal muukida oli. Järgmise päeva hommikul ärkasime selle peale, et ruumis süttisid tuled ja portaal ärkas ellu: selle vaikne undamine oli esimene tehislik heli, mida koobastikus lisaks endi häältele kuulsime.

,,Ja kuhu nüüd?" küsisin Alyanale otsa vaadates. ,,Kas meil on olemas mingeid sidekoode või koordinaate või midagi, mis meid aitaks siit minema? Soovitavalt kohta, kus oleks sõbralik vastuvõtukomitee..."

,,On olemas niinimetatud universaalne hädaabikutsung," ütles Alyana erutusest katkendliku häälega. ,,Selle abil saab ühendust lähima töötava portaaliga... Aga kas see siin ühildub meie süsteemiga?"

Kehitasin õlgu. ,,Proovime järele."

Sisestasin kuvarisse vastavad käsud ja krüpteerimisrakendus edastas need portaali juhtmoodulile.

Minutid möödusid, ilma et midagi oleks juhtunud. Ärevuse asemele hakkas hiilima rusuv pettumus. Otsustasin juba mõttes, et vähemalt oli see hetke parim otsus ja nüüd võime oma üle-eel-eelviimase lõunasöögi kallale asuda, kui korraga ilmus vaatevälja pahura olemisega keskealine naisterahvas.

Alyana ahhetas vaikselt mu kõrval. Hingasin korraks sisse, et kuuldavale tuua meie abipalvet, aga -

,,Yellowstone'i jaama operaator tundmatule kutsungile," täristas naine, kujutis virvendas ja kaks hetke kõlas ainult krõbinaid. ,,...seerige endid! Yellowstone'i jaama operaator tundmatule kutsungile! Identifitseerige..."

,,Pühade vägi!" pahvatasin ma. ,,Proua! Te olete meie elupäästja!!!"

Veel raginaid ja virvendusi. ,,... ei ole piisavalt hea... Mis üldse toimub!?" Naise kujutis omandas uuesti selged piirjooned. Ta vaatas kõrvale, justkui rääkinuks ta kellegagi, kes seisis vaateväljast eemal.

,,Halloo-oo!" hõikasin talle. ,,Meil siin on väga abi vaja! Ma pole sugugi kindel, kaua see ühendus kestab... Me oleme Rheanaryse'i süsteemis..."

,,Noormees!" Naine pöördus meie poole, köhatas ja kortsutas kulmu. ,,Te olete edastanud universaalse hädaabikutsungi, identifitseerige end ja kirjeldage oma..."

,,Oh, saast küll!" sekkus nüüd Alyana. ,,Meil ongi neetud hädaolukord! Me oleme elusalt maetud kuhugi koopa põhja ja vajame hädasti väljapääsu."

,,Mis mõttes maetud?" oli naine teises otsas segaduses. ,,Mis koopa põhja? Palun kirjeldage rahulikult oma olukorda, edastage meile oma asukoht ja identifitseerige..."

,,Proua!" ütlesin uuesti tema juttu katkestades. ,,Seda me teha üritamegi!"

Hologramm hakkas jälle virvendama ja ragisema.

,,Aaah!" Alyana peaaegu katkus meeleheites oma juukseid.

Ühendus taastus uuesti. Naine teises otsas hakkas midagi ütlema, kuid ma segasin vahele: ,,Me asume Rheanaryse'il! Kordan - me asume Rheanaryse'i süsteemis! Meie nimed on Leathercord ja Dhomicie. Meie olukord on äärmiselt tõsine. Me oleme Edeni asumist kirdes mägismaal koopas lõksus! Oli laviin ja... noh... Palun edastage sõnum Rheanaryse'ile Edeni asumi võimudele, et nad meid siit välja aitaksid!"

,,Leathercord!" Alyana haaras mul käsivarrest ja sikutas seda. ,,Nad ei jõua elu sees meid siit enne välja kaevata, kui meie varud otsa lõppevad!"

,,Rheanaryse'i süsteem asub tuhandete parsekite kaugusel, noormees," teatas Yellowstone'i operaator samal ajal hapul ilmel. ,,Ja seal ei ole ühtegi portaali! Te olete sekkunud Gildi võrgustiku portaaliühendusse ja häirite normaalset liiklust. Tagajärjed teile... "

,,Käige oma tagajärgedega...!" hüüdis Alyana mu kõrvalt. ,,Saatke meile abi!"

Korraga mulle koitis! ,,Oota - te tahate öelda, et me saaksime praegu kasutada portaali, et tulla üle?" küsisin.

,,Noormees, teie naljad lähevad üle igasuguse lubatud piiri!" nähvas naine. ,,Teiega tegeleb edasi turvateenistus!" Ta kõõritas kuhugi endast paremale ja korraga väljendas tema nägu uskumatut imestust.

,,Pidage kinni!" röögatasin ma ja Alyana kasutas mingeid gewtakikeelseid sõnu, millest ma aru ei saanud, kuid mille emotsioon oli selge.

Ronisime ummisjalu rambile ja tormasime portaali poole. Läbi õhus hõljuva tolmu nägin enda ees tuttavat õhuvärelust. Kaks hetke hiljem maandusime hingetuna Yellowstone'i orbitaalil portaalijaama ülekanderuumis, kus gravitatsioonimuutus lõi meid tasakaalust välja ja me kukkusime üleüldise segaduse, häiresireenide lärmi ja inimeste sagimise sekka.

* * *

Üldjuhul võiks kindlast surmast pääsenud inimene oodata ja loota rõõmsat vastuvõttu, hoolitsust ja kõikvõimalikku positiivset tähelepanu. Kui sellele lisandub veel ka sensatsioonilise avastuse lugu, tekkib vähemalt endal mingil hetkel teatav kangelase tunne. Küll ma ikka olen tubli, eks ole!?

Eneseimetlemiseks ei antud paraku mulle ega Alyanale kaua aega. Yellowstone'i portaalijaama turvateenistus võttis meid oma isikliku hoole alla, mis väljendus minu jaoks üksikvangistuses kolm korda kaks ja pool meetrit põrandapinnaga pugerikus.

Viie seal veedetud nädala jooksul, olin sunnitud pidama kümneid vestlusi madalama ja kõrgema taseme ametnikega, alustades Yellowstone'i portaalijaama turvateenistusest kuni kohalike Gildi esindajateni. Saatuse irooniana olin vaatamata Steinarssoni kübaratrikile lõppeks ikkagi vanglas. Aga mõnevõrra sandimas olukorras - mul polnud advokaati ega ka vahendeid mõne palkamiseks. Mu vangistajatel omakorda ei tundunud olevat ka tahtmist mulle omalt poolt juriidilist nõustajat võimaldada. Tundus, et oluliselt mõnusam on olla vangistatud mõrvasüüdistusega, sest potentsiaalsele terroristile, kellena mind koheldi, ei laienenud elementaarsed inimõigused.

Siis ühel hommikul sai see otsa. Mu kongi uks avanes ja tavapäraste tuima moega valvurite asemel oli ukse peal väljapeetud ülikonnas meesterahvas ja tema taga koridoris seisis Alyana.

,,Hr Leathercord," pöördus ülikonnas mees minu poole. ,,Ma esindan hr Dhomicie'd, kes palub edastada oma siirad vabandused, et teie situatsiooni lahendamine niivõrd pikale venis. See on olnud üks andestamatu, ütleks et kuritahtlik segadus ja venitamine, millega Gildi ametnikud siin tegelenud on..."

Alyana trügis väikesesse ruumi minu juurde ja haaras mul kätest kinni.

,,Oh, õudukas!" ahhetas ta mind silmitsedes. ,,Mis nad sinuga teinud on?"

Raputasin pead. Raske oli rääkida. ,,Suurt midagi, nad lihtsalt... noh, keeravad su ajud ümber sõrme... tead küll," pressisin kähedalt. Kurgus oli klomp. Ma nii väga tahtsin sealt minema saada! Vii mind siit palun kaugele! tahtnuks anuda, kuid püüdsin end kokku võtta.

,,Tule!" ütles Alyana ja tõmbas mind õrnalt ukse poole.

Ma ei lasknud seda endale kaks korda öelda. Sain tagasi isiklikud asjad, mis turvateenistus oli konfiskeerinud ja mokaotsast poetatud vabandusega saadeti mind tagasi vabade inimeste sekka.

Hiljem istusime ühes orbitaali kolmest hotellist kohvikus laua taga ja üle nädalate sain uuesti süüa korraliku eine ja juua normaalset kohvi. Alyana rääkis mulle, et kui tema isik oli kindlaks tehtud, siis võimaldati tal ühendust võtta oma isaga, kes otsekohe korraldas talle juriidilise abi. Minu olukorra lahendamine nõudis natuke enam käteväänamist. Ta oli samuti kontakteerunud Steinarssoniga, kes oli selle aja peale jõudnud lööduna Rheanaryse'ilt lahkuda.

,,Vana oli õnnest poologar, kui sai teada, et me sinuga oleme elus ja terved ning tal ei tule mu isa poole halbade uudistega pöörduda," kirjeldas Alyana seda kontakti. ,,Ta peaks päeva või paariga siia jõudma ja su pardale võtma."

,,Siis on meil võimalus lahendada ka teie tasude teema," lisas selle peale advokaat. Ahecor Chormicie oli kõige ehedam gewtak: üle kahe meetri pikk, tõmmu, kamuflaaimustrilise nahaga ja minu meelest sünge silmavaatega. Ta asetas lauale kuvari ja näitas mulle maksedokumente. ,,Lisaks Steinarssonile makstavale lepingujärgsele tasule soovib hr Dhomicie väljendada teie suhtes oma erilist isiklikku tänumeelt väikese kingituse näol."

Hr Dhomicie isiklik tänumeel väljendus pooles miljonis elküüs, mis oli hoiustatud privaatsele kontole, mille Chormicie oli minu nimele äsja avanud. Ta ulatas mulle konto võtme, väikese vidina, millesse ta oma kuvarit kasutades salvestas minu biomeetrilised andmed ja kasutajatunnused, muutes selle niimoodi ainsaks vahendiks, millega minu kontot kasutada sai.

Vaatasin seda sõnatult ja püüdsin välja mõelda midagi sobilikku vastuseks. Kuidas ma saanuks sellist asja lihtsalt niisama aktsepteerida? Muidugi - üks osa minust ütles, et võtaksin selle, saadaksin Alyanale õhusuudluse ja haihtuksin sealsamas tähetolmu sisse. Seda raha oli piisavalt, et luua endale uus identiteet ja alustada oma elu rahulikult puhtalt lehelt, vabana kodustest jamadest ja pääsenuna Steinarssoni küüsist.

Alyana asetas oma käe minu omale. ,,Leathercord," ta vaatas mulle silma. ,,Ära ütle palun midagi rumalat... Sa võid oma eneseuhkuse väga vabalt alla neelata ja oma eluga edasi minna."

Noogutasin lühidalt. ,,Aitäh igal juhul," sõnasin ja pistsin võtme taskusse.

Mõne tunni pärast oli aeg öelda hüvasti. Alyana suundus tagasi koju. Saatsin ta läbi orbitaali tagasi portaalijaama turvaväravateni. Kallistasime, sain temalt põsemusi ja lehvitasin hüvastijätuks. Oligi kõik. Kuidagi veidralt tühi tunne jäi hinge, kui ta lahkus.

Mulle jäi enne Steinarssoni saabumist piisavalt aega, et puhata ja elu üle järele mõelda.

Ma oleksin võinud minema jalutada. Mul oli selleks võimalus, olid vahendid. Teisalt võinuks ma end üles anda ja lasta tagasi Spotile toimetada, kus mind ootas mõrvasüüdistus ja kohtuprotsess. Mu emal oli ütlus: ,,oleks" on paha poiss.

Ilmselt seesama uudishimu, mis mahitas mind välja selgitama, kuidas hamster töötab, ajas mind tagasi Tähetolmu pardale. Saast küll! Me olime lõppeks avastanud Rheanaryse'l midagi seninägematut! Jäädes Steinarssoni meeskonda avaneks mulle võimalus vaba mehena Galaktikas ringi vaadata. See oli käega katsutavam, kui riskida teoreetilise võimalusega saada õigeks mõistetud. Või ennetähtaegselt vabastatud.

Seadsin end mugavalt orbitaali dokkimisektsiooni ootesaalis sisse värava juurde, kuhu Tähetolm oli dokkimas. Steinarsson oli saatnud mulle lühida sõnumi, et ta ei kavatse jaamas kaua peatuda - mina olla neil ainus puuduv osa.

Mõned minutid hiljem avanes õhulüüsi viiva koridori värav ja ootesaali sisenes Thessa. Ta seisatas korraks ja lasi pilgul üle ruumi libiseda, silmas mind ja ta nägu ilmestas siiras heameelne naeratus. Tõusin püsti ja läksin talle vastu. Ta sirutas käed laiali ja kaelustas mind kõvasti.

,,Teck..."

,,Tere ise ka," vastasin ja lasin ta lahti.

,,Tõele au andes arvasin, et ega me sind siit enam eest ei leia," ütles ta sammukese tagasi astudes ja mind silmitsedes. ,,Arvestades, mis asjaoludel me sind kaasasime, siis... noh... Igatahes on tore sind näha! Lähme! Laevas räägid kõigest, mis ja kuidas."

Ta pöördus ja suundus tagasi värava poole. Vaatasin tema nõtket keha, sujuvaid liigutusi ja järgnesin kaks hetke hiljem talle ohates. Kuidas see oligi muistsel ajal meremeeste ja sireenidega?

,,Teckland Leathercord!!!" kõlas kusagilt eemalt vali hüüd.

Võpatasin (nagu omal ajal, kui isa mind pahanduselt oli tabanud) ja pöördusin vaatama, kes mind hüüdis. Turvakontrollist rabeles läbi seltskond tegelasi, kelle väljanägemine ja käes olevad relvad lubasid neid pidada mingit sorti seadusesilmadeks. Kõlas ehmunud hüüatusi ja tekkis tagasihoidlik segadus - tavakodanikud ja jaama teenindav personal reageerisid relvadele ülemäärase ärevusega.

Minu parimates ettekujutlustes lõppenuks kohtumine pearahaküttide või korravalvurite või auväärse InterPol'i agentidega kireva tulevahetuse, suitsu, sädemete, totaalse kaosega vastase leeris, hüpete, põigete ja napilt-napilt pihtasaamisest pääsemisega (noh võib-olla ka mõne kergema tabamusega, millest adrenaliini toel vastu kõiki tõenäosusi üle ollakse) ja viimases vaatuses kindlasti aegluubis jooksmisega sulguvate õhulüüsi väravate poole. Teisel pool lüüsi oleks pääsemine Tähetolmu turvalise sisemuse näol. Seal on sõbrad (näiteks Jhed, Barry ja Ryan), kes lüüsivärava serva tagant annavad kattetuld. Kõige sobilikum oleks see, kui ma veel aitaks kergelt haavatud Thessat (kel on nägu tahmane ja pisaratest ning higist määrdunud; kelle siidine ihu paistab siit-sealt rebenenud riiete vahelt) pääseda koos minuga. Kui tegelik fookus võib-olla polekski minu isikul, vaid pigem sellel, kas meie pääseme... Kõike seda saadaks dramaatiline muusika, hüüded ja karjumine, publik hoiaks hinge kinni ja loomulikult seilaksime me nibin-nabin pääsenuna sametmusta tühjusesse tähtede vahel.

Tegelik elu on erinev sellest, mida loome oma fantaasiates.

Kuidagi tundus, et sain jooksma otsekui aegluubis. Thessa peatus ja pöördus instinktiivselt (puuduva!) relva järgi kobades hüüdjate suunas.

,,Jookse!" karjusin talle.

Ta vaatas minu poole, seisis ikka veel ja avas suu, et midagi öelda -

Sel hetkel jõudsin temani. ,,Jookse!" Tõmbasin teda endaga kaasa.

Ta silmad läksid suureks ja ta tormas koos minuga edasi.

,,Leathercord!" kostus vasemalt. ,,Seisa!" Veelgi karjumist, millesse lõikusid naiste kõrgematoonilised karjed ja laste hüsteerilist kisa.

Silmanurgast tundusid jälitajad olema kümnekonna sammu kaugusel. Kui sisenesime koridori, mille lõpus oli õhulüüs - sissepääs Tähetolmule -, avasid nad meie pihta tule, süvendades veelgi ümberringi valitsevat kaost.

Veel mõned meetrid! Ümberringi sähvisid laengud, paisates koridori seinast ja põrandast sädemeid ja suitsu. Terav valu jalas niitis mu pikali. Thessa peatus, et mind edasi aidata.

,,Jookse!" röökisin oma valu tema peale välja ja püüdsin taskust kätte saada Alyana poolt antud krüptovõtit.

Tähetolmu sisemusest ilmus välja Ryan, kes tõesti tulistas üle meie peade koridori suudme poole. Thessa karjus midagi arusaamatut. Ajasin end põlvedele, pistsin võtme Thessale saapasäärde ja sirutasin siis käed mõlemale poole laiali, et Thessat ja Ryanit võimalikult palju oma kehaga varjata.

Saast! Ma tahan elada...

Tähetolm oli siinsamas, käe ulatuses ja ometi nii kaugel! Ryan haaras Thessast kinni ja tõmbas ta eemale.

,,Teck!!!" karjus Thessa. Ryan hoidis teda kinni ja sai rabelevalt naiselt ilmselt mõnegi paraja löögi.

,,Minge!" hüüdsin Ryanile silma vaadates.

Ta vedas Thessa vastupanust hoolimata lüüsi tagasi ja sulges luugi.

Jõhkra löögiga paisati mind pikali maha. Saapas jalg lükkas mu külili, nii et nägin enda ette kükitanud meest: lühikesed blondid juuksed, kahvatu jume, heledad hallikassinised silmad. Punetav arm ulatus vasema kõrva juurest poole põseni, tema nina oli pärast kokkupõrget mõne kõvema objektiga kohendatud, kuid seda polnud just päriselt paika saadud. Kui ta mulle otsa vaatas ja naeratas, siis tema esimesed hambad sädelesid laevalguses. Jeerum! Need olid teemantist.

Eriliselt edev vend...

,,Hei, sina seal!" ütles ta mulle ja ta hääl kõlas nagu pöörduks ta kolmeaastase poole. ,,Mina olen Jesper Hawthorne. Regitud pearahakütt, juhul ku'sa kuuln'd p'le." Ta suskas mulle püssitoruga ribidesse. ,,Su eest maksta'sse p'ris hääd raha, kas tiad! Summat arvestades p'le sa nigu suuremp asi veli... Mis värk s'uga on?"

Ma ei vastanud.

,,P'le jututuju?" küsis ta irvega. ,,P'le 'ullu. Küll tuleb... Lihtsalt et sa teaks' - su eest maksta'sse p'ris korralikku raha ka juhul ku' surn'd oled. A' ma eelistaks su ikkagist elusast pääst üle anda. Seda hinnatakse nigu rohkem."

Panin silmad kinni ja kujutlesin endale kohtusaali ja Emersoni ja Carlos Alvarezit ja kõiki teisi. Saast! Võib-olla oleks mõistlikum midagi üritada ja ennast sellest säästa? Üritus on läbikukkunud katse... Mu võimalused olid kahanenud olematuks. Nüüd tuli leppida sellega, mis ees ootas. Võisin kujutleda suuri ajalehepealkirju stiilis ,,Jooksus mõrvar - Teckland Leathercord - tabatud ja üle antud politseile!"

Tugevad käed asisid minust kinni ja kiskusid mu püsti. Valu jalas pani oigama ja hambaid kiristama. Proovisin kuidagigi paremat asendit saada, kuid Hawthorne'i kaaslased lohistasid mind hoolimatult selg ees tagasi orbitaali sisemusse.

Hawthorne vaatas mu ponnistusi ja paljastas veelkorra oma edevad hambad. ,,Ää muretse, Leathercord! Sa oled nüid koos meiega, eneseväärikusel p'le sellega miskit pistmist!"

* * *

KOHTUASJAS CAMP REGGLETON VS. TECKLAND LEATHERCORD otsustas kohus tavapärasest lühema arutelu tulemusena, et Teckland Leathercord on süüdi oma abikaasa Carina Alvarez Leathercordi eriti julmas mõrvas. Karistuseks eluaegne vabadusekaotus. Võttes arvesse Leathercordi põgenemist pärast esimest kohtuistungit, määras kohus talle täiendava karistusena ennetähtaegse vabastamise võimaluse välistamise. Pärast otsuse teatavaks tegemist toimetati Teckland Leathercord Reddingtoni range reiimiga karistuskeskussesse (Reddingtoni laager). Leathercordi advokaat tegi pressile lühida avalduse, milles kinnitas, et kindlasti kaebab Leathercord otsuse edasi. [DAYLY NEWS, 12.09.3367; Ametlikud Teated; Camp Reggeltoni Arhiiv nr.3; planeet Spot]

HR LEATHERCORDI SAATUS on kahtlemata kahetsusväärne... Pean silmas seda teemat tema kadunud naisega, puhaku ta rahus! Kuid kõhkluseta võin teile kinnitada, et see, mille tema ja Alyana Dhomicie Rheanaryse'i süsteemist leidsid, on suurim avastus sestsaadik, kui gewtakid Maale ilmudes selgeks tegid, et me ei ole universumis üksi. Ma usun, et ei ole midagi olulisemat, kui välja uurida, kuhu need portaalid olid ühendatud ja kui palju neist ühendusist me suudaksime täna taastada. Kes on teisel pool? [CHICAGO TRIBUNE, 17.09.3367; intervjuu prof. Alan Ridgestone'ige (Wisconsini Ülikool); Chicago Arhiiv nr ..., planeet Maa]

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 8/14 (J. J. Metsavana)

Kuidas kirjutada raamat aastas ja selle käigus mitte maha surra (Luke Crane)

Intervjuu: Luke Crane (Ove Hillep)

Tehisintellekt filmides ning mängudes (Mart Redi)

Mänguarvustus: Mul ei ole suud... (Kalver Tamm)

Kosmiline klassikokkutulek ehk LARP Estconil (Diana Ostrat)

Tallinna ulmehuviliste augustikogunemine

Ulmkonnakroonika 8/14

Kirjastuste uudised 8/14

Jutt: Kirjad Päikesele (Tuuli Tolmov)

Jutt: Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist (Heinrich Weinberg)