Peatoimetaja veerg august 2015 (Artur Räpp)

Uus kuu ja uus hõrk laar kiirgavat lugemisrõõmu on valmis saanud ja ootab lugemist: ulmikute ja ulme ajalugu, sõna "ulme" ajalugu sealhulgas; Estconi järelkaja, jutte ja arvustusi, veidi üle Eesti piiri kiikamist ja veel paljut muud on siin numbris ootamas. Ühte asja te toimetuse suureks kurvastuseks käesolevast numbrist aga ei leia: Taivo Risti Estconi viktoriinide materjale. Toimetus ei ole neid kahjuks kätte saanud. Teeme oma parima, et järgmine kord teid mälumänguga rõõmustada.

See-eest võib igaüks seni pead murda järgmise ulmikute väärilise küsimuse üle:

Mis oleks inimkonnast saanud, kui Maal poleks ei naftat ega sütt ega maagaasi? Kui meil misiganes põhjusel poleks käes odavat fossiilenergiat, mille najal tormiliselt areneda?

Kas me oleksime jäänud kuhugi XX sajandi algusesse toppama, oleksime arendanud välja nomaadtsivilisatsiooni ning kolinud mööda Maad ühe "põletuskõlbulik mets, kaevandatav maardla" koosluse juurest järgmise juurde, oleksime me rajanud võimsa vesitranspordisüsteemi ning pannud rõhku pigem vähest energiat vajavatele tehnikaharudele? Või oleks areng olnud ainult veidi aeglasem, veidi rohkem läbimõeldud ja arengu keskpunkt oleks kuskil soojematel maadel kui praegu?

Küsimus, mis oleks, kui maailm oleks teistsugune, kui meie areng siin, tsivilisatsiooni X areng seal läheks selles või teises suunas, on üks ulme suuri küsimusi ja ka suuri võlusid.

Eesti ulmikud ega eesti ulme(ajakirjandus) pole neis küsimustes üksi. Näiteks ka Neal Stephenson küsib nii: "Kui globaalne katastroof toimub liiga kiiresti, ei ole meil aega ehitada Noa laeva. Kui aga see jõuab kätte küllalt aeglaselt, on meil tõenäoliselt küllalt aega see lahendada. Kui lühike aeg on piisavalt lühike, et inimesed teeksid midagi otsustavat?" See ei ole ainult tulevikuprobleemide küsimus: millal emigreeruda järgmise tähe juurde või kui valmis peab inimkond olema võõrtsivilisatsiooni sissetungiks? Sarnaselt võib küsida ka enda tervise või Maa kliima kohta. Millal on tegutsema hakkamiseks just see õige aeg?

Seniks aga, kuni ulmikud pole pea ees futuroloogiasse sukeldunud, head Reaktori lugemisrõõmu kõigile.

Ajakiri Reaktor ootab nii ulmevaldkonda puudutavaid artikleid ja ülevaateid kui ka uusi kodumaiseid ulmejutte. Et mis oleks, kui oleks?

Augusti kaanepildi tegi Reaktorile Maari Soekov

Intervjuu: Mario Kivistik (Jüri Kallas, J. J. Metsavana)

Mario Kivistik on Eesti ulmele vaieldamatult märgilise tähendusega inimene, ilma kelleta oleks meie ulmemaailm palju vaesem. Ta on tõlkinud palju olulisi ulmeasju ja kirjutanud ka ise suure hulga ulmejutte. Aga lisaks on ta veel lükanud käima legendaarse ulmeajakirja ,,Mardus" ja tema käe alt on võrsunud terve põlvkond ulmekirjanikke, kelledest tuntuim on kahtlemata praegune ulmeühingu president Veiko Belials. Tänavusel Estconil sai kogu seda panust silmas pidades Mariole üle antud ka ajaloo teine teenete Stalker.

1. Millest sai sinu ulmehuvi alguse?

Kodusest raamaturiiulist ja sellest, et õppisin lugema juba 4-aastaselt. Peagi oli mul muuhulgas läbi loetud Strugatskite ,,Purpurpunaste pilvede maa" ja see tundus hulga etem igasugustest muinasjuttudest. Edaspidi lugesin mistahes fantastikaraamatu hoobilt kaanest kaaneni läbi, kohe kui kätte sain, ja nii see huvi ainult süvenes.

2. Kuidas tekkis mõte teha ajakiri Mardus, mis oli selle loomise ajendiks?

See mõte oli kollektiivne ja sündis omaaegse ajakirja ,,Põhjanael" (mille peatoimetaja ma olin) toimetuses. Kõik vast ei teagi, et ,,Marduse" ristiisa oli tegelikult hoopis Mart Helme, toonane toimetuse töötaja, praegune EKRE esimees. Minu puhul oli ajendiks see, et mul olid täiesti vabad käed selle osas, mida ajakirjas avaldada - ja kuna eestikeelset ulmet oli tollal ikkagi armetult vähe ja huvi selle vastu lugejaskonnas suur, siis ei pidanud ma vähemalt algusaastatel materjali valikul lähtuma nö kommertskaalulutlustest, vaid puhtalt enda eelistustest.

3. See ei ole saladus, et Abel Cain on sinu pseudonüüm. Miks enam ise ei kirjuta? Tuli ju hästi välja.

Kirjutamine nõuab paraku maailma kõige kallimat valuutat - aega... Selle krooniline nappus ongi paraku põhjuseks. Ideede puudust igatahes ei ole - mul on ühte faili talletatud ligi viiekümne jutu / lühiromaani / romaani jagu ideesid koos süeede lühikirjeldusega, mis ootavad oma aega. Ja võib-olla jäävadki ootama... sest ka eeldusel, et tulevases pensionipõlves aega oluliselt juurde tekib, ei pruugi autor selles vanuses enam olla nö kõige teravam pliiats, ja teiseks ei pruugi nii mõnigi kümmekond aastat tagasi sündinud ja väga originaalsena tundunud idee nüüd enam nii originaalne tunduda. Aga elupõlise optimistina nendiksin ma selle kohta praegu lihtsalt, et ,,never say never"...

4. Marduses ilmus päris tuntud autoreid, kes olid tuntud hoopis teistel aladel, ning enamasti jäidki nad 1-2 jutu autoriteks. Kuidas need inimesed löögile said, kust neid leiti ja kuidas samas täiesti tundmatud löögile pääsesid?

Kõik nad võtsid ise ühendust ja tõid-saatsid ise oma lood. Avaldasin kõik lood, mis mulle mingis mõttes meeldisid - ka sellised, mis kirjanduslikult mõndagi soovida jätsid, aga mis olid mingi omamoodi kiiksuga ja seetõttu avaldamisväärselt originaalsed. Eraldi kelleltki ühtegi lugu küll ei tellinud - välja arvatud mõned nö aimeartiklid.

5. Kas nüüd, tagantjärgi mõeldes, teeks Marduse väljaandmisel midagi teistmoodi või on jäänud midagi hingele kripeldama? Näiteks pidi ju tulema üks mardus veel.

Kripeldama on jäänud küll, sest mõtteid ja kavasid oli veel palju. Aga ühel hetkel tuli endale lihtsalt tunnistada, et nö mees nagu kontsert (ise koostan, välisautorite lood tõlgin valdavalt ise, ise toimetan, ise annan välja, ise turustan) väga kaua olla lihtsalt ei suuda. Nii see tegevus vaikselt soiku jäigi. Teistmoodi... ega see tagantjärele tarkus väga palju ei anna, sest omas ajahetkes sai ikka tehtud nii nagu hetkel õigem tundus või võimalik oli.

6. Kui palju jälgid tänapäeval ulmeühingu tegemisi ja oled kursis ilmuva värske kodumaise ulmega?

Pean tunnistama, et kroonilise ajapuuduse tõttu olen sellega kursis vägagi pisteliselt...

7. Mis on sinu lemmikuteks ulmes? Ehk räägiksid neist paari sõnaga.

Number üks muidugi Ray Bradbury. Kuld on peaaegu kõik, mida ta on oma elu jooksul ulmeanris kirjutanud. Järgmiseks Strugatskid, siis Stanislaw Lem. Need on lemmikud suure tähega. Ja siis üksikud lemmikud teiste autorite loomingust - nende loetelu läheks pikale, aga Dan Simmonsi ,,Hyperioni" saagat ja George Martini ,,Jää ja tule laulu" ei oleks ma muidu ennast tõlkima pakkunudki, kui need väga meeldinud poleks...

Kivistik, pildil keskmine mees, võtab vastu elutöö stalkerit

8. Peaaegu poolte eestlaste jaoks on NLiidu aeg asi, millest enam palju ei teata. Kuidas toona ulmeasjad olid, kuidas oli suhtumine ulmesse, kuidas olid väljundid sellega tegelemiseks ja mis olid peamisteks takistusteks. Vahel räägitakse, nagu toona ei peetud ulmet eestlaste jaoks sobivaks. Kas sedalaadi suhtumist oli palju?

Ulmet väärtkirjanduseks toona muidugi ei peetud. Samas seda ka otseselt ei tõrjutud, lihtsalt kirjutajaid oli vähe. Maagiline realism vohas küll täiega ja selles laadis kirjutavad autorid olid igati tunnustatud tegijad.

9. Kas elu on sind kokku viinud Eesti esimese põlve ulmekirjanikega, näiteks Boris Kaburi ja Henn-Kaarel Hellatiga?

Ei, nendega mul kontakte ei olnud.

10. Kuidas oli NLiidu ajal (välis)kirjanduse kättesaadavusega ja millist ulmekirjandust õnnestus lugeda?

Selle küsimuse peale meenub kohe suvi aastal 1980 ja minu täielik jahmatus, kui astusin sisse ,,Rahva Raamatu" poodi ja nägin muidu üpris nigelas võõrkeelse kirjanduse letis Ray Bradbury kuut erinevat raamatut, lisaks Clarke'i, Van Vogti, Asimovi raamatuid, kogumikku ,,Best Fantasy Stories" ja mõndagi muud veel. Tegu oli sellega, et varsti oli algamas Moskva olümpiamängude purjeregatt Tallinnas ja ilmselt oli siis peetud vajalikuks lisaks soome salaamile ka võõrkeelseid raamatuid müüki paisata, et võõramaalastele meie kaubandusvõrgust ontlikum mulje jääks. Ma ei jätnud muidugi võimalust kasutamata... Aga huvitaval kombel avaldati nõukogude ajal vene keeles tegelikult väga palju välismaist ulmet - need olid kättesaadavad Kreutzwaldi keskraamatukogust, kus neid sai kohapeal lugeda (koju küll ei laenutatud). Seal olid omaette antoloogiad isegi näiteks Itaalia, Hispaania, Saksa jt. Euroopa maade ulmeautoritelt, angloameerika autoritest rääkimata, nii et kellel huvi oli, sai lugeda päris laia valikut.

11. Kuidas näeb välja sinu igapäevane tööpäev? Mis köidab sind väljaspool tööd?

Tõusen hommikul reeglina veerand üheksa ja lähen tööle - olen juba 20 aastat ametis Eesti Autorite Ühingus osakonnajuhatajana. Pärast tööd kodus magan tunnike-poolteist, vaatan telerist ära uudised ja vahel ka mõne sarja ja asun siis tõlkima (võlgnen ,,Varrakule" ikka veel Martini ,,Dance With Dragonsi" tõlke, kuidagi visalt läheb see viies raamat, pean tunnistama); magama läksin vanasti kella nelja ajal hommikul, nüüd üle kella kolme enam nagu ei taha... Nädalavahetustel niidan koduhoovis või maakodus muru või roogin lund, olenevalt aastaajast. Millele veel aega pühendan, on (juba alates Gruusia sõjast) venekeelsed nn opositsioonilised veebiväljaanded; huvitav on kursis olla, mis Venemaal õieti toimub. Eksistentsiaalselt oluline küsimus nagu mulle tundub...

12. Sinu algatatud ulmikute kõrtsiõhtud on ulmikute hulgas siiani väga populaarsed. Mis ajendas sind neid korraldama?

Eks tegu olnud omamoodi klubiga ja kuna tegijaid tekkis juba nii palju, et tekkis ka vajadus omavahelise suhtluse järele, siis selline vorm ka kuidagi iseeneslikult välja kujunes. Ei mäletagi enam, kellelt see algatus otseselt tuli, aga esimesed kooskäimised organiseerisin tõesti mina ja siis läks asi varsti juba isevoolu teed.

Eesti Ulme päev (Veiko Belials)

18. septembril 1970. aastal kasutas Henn-Kaarel Hellat ajalehes Sirp ja Vasar oma artiklis ,,Ilukirjanduse põnevad provintsid" esmakordselt sõna ,,ulme" teadusliku fantastika tähenduses.

Kui 1971. aastal korraldati kultuuriajalehe Sirp ja Vasar eestvõttel uudissõnade võistlus, otsiti muuhulgas vastet ka lohisevale mõistele teaduslik fantastika, mille kaks tuntumat vastet toona olidki Hellati ,,ulme" (küllap vastandina ,,olmele") ja Andres Ehini ,,ruja". Juurdus ulme, ruja aga meeldis Rannapile ja tähistab siiani hoopis üht legendaarsemat Eesti ansamblit.

Niisiis võib öelda, et anr, mis oli küll ennegi olemas, defineeriti omakeelse nimetusega 18.09.1970 - see aga tähendab, et me tähistame sel aastal sõna ,,ulme" 45. sünnipäeva. See tõi kaasa mõtte tähtsat päeva veidi laiemalt teadvustada. Kuna Kirjanike Maja musta laega saalis (Tallinn, Harju tn 1) peetakse kirjanduslikke kolmapäevi, oli võimalik need kaks asja ühitada ja nii avab Eesti ulme päev 16. septembril kell 16.00 selle hooaja kirjanduslike kolmapäevade sarja.

Kohale tuleb ulme ristiisa Henn-Kaarel Hellat, kirjandusdoktor Jaak Tomberg peab ettekande ,,Teadusulme ja representatsiooniline energia", anname üle kätteandmata Stalkeri auhindu (muuhulgas teenete Stalkeri Mario Kivistikule). Plaanis on ka nii Hellati kui Kivistiku käe kipsjäljendi võtmine järgmiste Stalkerite vormimiseks (Stalkeri auhind kujutab endast Mati Kuusingu tehtud autoritaiest - savist raamatut, mille sisse on otsekui sulanud peopesa jälg).

Veiko Belials

Eesti Ulmeühingu president

Reaktori kirjutaja Triinu Meres (Artur Räpp)

Triinu Merese avaldamisdebüüt oli koolilehes, kus ilmus tema kirjutatud artikleid. Tema kirjanduslikuks debüüdiks oli aga 2009. aastal ilmunud luulekogu "Lagunemine". Kuid nagu ta 2011 aastal Sirbile antud intervjuus mainib, et ta näeb end pigem proosakirjanikuna, kes vahel luuletab, kui poetessina, kel vahel ka mõni proosapala ilmub. Tehti see intervjuu tema ulmedebüüdi puhul - Triinu Merese jutt "Joosta oma varju eest" sai 2011. aastal Eesti Ulmeühingu ja kirjastus "Fantaasia" jutuvõistlusel esikoha. Jutt ilmus antoloogias Täheaeg 9, "Joosta oma varju eest". Ka Reaktoris on tema kolm kirjutamisvaldkonda esindatud: kaks juttu, luulet ja lisaks veel 6 arvustust ja artiklit.

Kuue avaldamisaasta jooksul pole Triinu Mereselt ilmunud mitte just mägede viisi teoseid, saadakse ju isegi kolme või enama romaaniga aastas hakkama, kuid tundub, et see-eest on teda armastanud hindamiskogud. Lisaks 2011 aasta jutuvõistluse võitmisele jõudis ka 2009. aastal ilmunud luulekogu "Lagunemine" Betti Alveri preemia nominentide hulka. 2014 aastal kuulus Meres juba ise Eesti Ulmeühingu ja kirjastus "Fantaasia" jutuvõistluse üriisse ja samast aastast kuulub ta ajakirja "Algernon" toimetusse.

Triinu Meres on Täheajas, Reaktoris ja Algernonis kokku avaldanud 6 juttu (august 2015): "Joosta oma varju eest" 2011, (Täheaeg 9), "Sulavesi ja vereside" 2012 (Täheaeg 10), "Nagu nuga vööl" 2012 (Reaktor), "Kuningate tagasitulek" 2012 (Täheaeg 11), "Nahk" 2013 (Reaktor), "Relvade kasutus" 2015 (Algernon) ja lisaks peotäie ulmelist luulet Reaktoris. Allpool on jutte vaadeldud küll mitte ajalises järjestuses, vaid nende anri ja temaatika kaupa.

Kui Merese ulmejutud kõige lühemalt kokku võtta, siis laulusalmi parafraseerides: "armastus on see, mida neis leida võib". Ulmet, seda muidugi ka, sest muidu poleks need ju ulmejutud, kuid kindlasti armastust, kas vähem või siis rohkem. Selles osas on kindlasti kõige ilmekamad näited jutud "Nahk" (Reaktor veebruar 2013) ja "Sulavesi ja vereside" (Täheaeg 10). Mõlemad jutud on kirjutatud minavormis ja nii saab naispeategelasest väga lähedase ja emotsionaalse pildi. Mõlema jutu anriks on fantasy, kuid erinevusi on neil juttudel küllalt.

Jutu "Nahk" sündmused kulgevad kaasajal. Kuigi pikka aega ei toimuks jutus nagu mitte midagi, on need väikesed igapäevased sündmused edasi antud intensiivselt, tehes seal juures ka vihjeid eesootavatele traagilistele sündmustele. Kõik see lubab lugejal saada lähedaseks kauni modelliga, kellel on oma ohtlik saladus, ning sõbraliku fotokunstnikuga ja kõik see ainult tõstab jutu teises pooles lahvatava konflikti panuseid. Vaid neli tegelast, üks surm ja lisaks kõhklused "Mis on siis tegelikult kõige parem lahendus?". Jutt "Nahk" ilmus ka kogumikus Tuumahiid 2: Toorium.

Triinu koos Ats Milleriga

"Sulavesi ja vereside" tegevus toimub eestipäraste kohanimede, kuid Eestist erineva geograafiaga alternatiivajaloolises maailmas, mis on oma arengult kuskil keskajas. Peategelane, tähtsa üliku tütar, kirjeldab sündmustele tagantjärgi vaadates tema ja ta armastatu ühist lugu. Ulmet on selles loos üsna vähe, pigem on Meres üles ehitanud just sellise maailma, oma konfliktide, moraali ja geograafiaga, kus sai just selline lugu toimuda, lugu, kus vereside pannakse proovile. Kirjutamisvormilt on "Sulavesi ja vereside" üsna eriline, seda võib võtta samaaegselt kui mina- kui ka sinavormis kirjutatuna - peategelane kirjutab meenutusi oma kallimale. Huvitav kogemus ulmejuttude üldiselt üsna konservatiivse vormiga juttude maastikul.

Esimesena Reaktoris ilmunud Triinu Merese jutt "Nagu nuga vööl" (Reaktor juuli 2012) ja "Relvade kasutus" (Algernon märts 2015)on natuke sarnased nii pealkirjalt kui sisult. Mõlemad on anrilt fantasy, mõlema puhul on peategelaseks mees, mõlemas jutus on relvi ja sõdureid ja surma. Mõlemas on naised olemas, kuid tagaplaanil, mõlemad peategelased kas ei leiagi oma päris armastust või jäävad sellest ilma, et minna ja täita oma kohust. Kohus ja au on tee, millelt ei saa maha astuda.

Esimene neist, "Nagu nuga vööl", on pehme alternatiivajalooline lugu hirmust, väärikusest ja oma kuritöö lunastamisest. Lugu toimub samas maailmas kui "sulavesi ja vereside", meie keskaja-taoline arengutase, Eesti moodi kohanimed, kuid geograafia ei ole kindlasti pärit meile tuntud Eestist. Lumine mets, kaks meest rabelevad maas, üks neist haavatud. Mida teha, kui oled sellise sündmuse tunnistaja? Mida teha, kui peaksid oma süü lunastamiseks hülgama oma pruudi, et hakata truuks teenriks võõrale ja abikaasaks ja toitjaks naisele, kes sind võib-olla vihkab? Küsimused on suured ja panused aina kasvavad, nii jääb loo lõppemisel ootus järjele, ehk isegi pikemale romaanile, mida pole kahjuks ilmunud. "Nagu nuga vööl" ilmus ka kogumikus Tuumahiid 1.

"Relvade kasutus" on stiililt kirjeldav ning autor jääb sündmustest üsna eemale. Pilguheit tegelastele ja sündmustele on tihtipeale üsna põgus, kuid eks selle jagu saab juttu rohkem käänusid ja kõverusid sisse kirjutada. Kuulda tõde tulevikust ja selle siis ära unustada, leida armsam neidis, kes purjuspäi kõrtsis mehi peksab ja neid ka seksuaalselt ära kasutab, ning jääda tast siis ilma, lahingust lahingusse käia ning siis viimaks otsustava lahingu käiku täiesti ootamatult pöörata.

Merese kolmas paar jutte on SF anrisse kuuluvad: "Joosta oma varju eest" (Täheaeg 9) ja "Kuningate tagasitulek" (Täheaeg 11). Jutus "Kuningate tagasitulek" loksuvad suure sõja järellained ja ringi müdistavad ülivõimetega mutandid, Jutt "Joosta oma varju eest" algab stseeniga haavatuid täis lahinguväljal ja ka selles jutus on tegevuses sümbiontinimesed. Probleemiks neist juttudes, küsimuseks, millele vastust otsitakse ja võib-olla ka leitakse, on aga muu: liitlassuhted, sõprus või isegi armastus vaenlaste vahel, nende vahel, kes võivad olla isegi hullemad kui vaenlased, saagi ja saaklooma vahel. Kas mõistus võib võita hirmud ja loomulikud tungid, kas inimene võib andestada teisele ta patud ja kuritööd. Kõigile neile küsimustele on vastuseid otsitud ka mitte-ulmekirjanduses, kuid Triinu Merese neis kahes jutus ei ole ulme vaid lihtne butafooria, see ei ole ka savi looja käes, millest jutu jaoks sobiv maailm voolida. Ulme on siin päris.

Triinu Merese ulmeanri luuletustest "Kus hundist räägid (Reaktor veebruar 2013) ma kahjuks midagi öelda ei julge. Luule on minu jaoks liiga võõras territoorium. Artiklit ette valmistades lugesin need läbi ja panin enda jaoks kirja järgmised märksõnad: Surm, armastus, kummitused, armastus, surm, palju tundeid ja neis pettumine. Ja veelkord surm. Kõigi luuletuste anriks fantasy. Vähemalt osa neist luuletustest on algselt ilmunud Merese luulekogus "Lagunemine" ja seda on luulehuvilised igal juhul kiitnud.

Lisaks ulmele on Meres avaldanud ka jutu kogumikus "Maajuttude kogumik". 2008 aastal pärjas eesti rollimängijate ühendus Keskmaa Ordu Meresele aasta tolkienisti tiitli. Triinu Meres kirjutab aktiivselt oma blogis.

Edmond Hamiltoni rehabiliteerimine (Raul Sulbi)

Edmond Hamilton.‭ ‬Tähekuningad.‭ ‬240‭ ‬lk.‭ ‬Inglise keelest tõlkinud Kersti Kaljuvee.‭ ‬Toimetanud Evelin Piip.‭ ‬Korrektor Inna Viires.‭ ‬Ersen,‭ ‬Tallinn‭ ‬2015.‭

Kui kirjastuse Ersen ulmesarjas ilmus Edmond Hamiltoni klassikaline kosmoseooper aastast‭ ‬1947‭ ‬«Tähekuningad‭»‬,‭ ‬olin väga meeldivalt‭ ‬üllatunud.‭ ‬Ja ka pisukeses kimbatuses.‭ ‬Just oli ilmunud Philip K.‭ ‬Dicki‭ ‬1950ndate algusest pärit lühiproosat koondav raamatuke‭ ‬«Vilistaja metsas‭»‬ ja need kaks umbes samast perioodist pärit teost tegid südame kuidagi soojaks.‭ ‬Noh,‭ ‬et on veel kirjastajaid,‭ ‬kellele läheb korda‭ ‬20.‭ ‬sajandi keskpaiga ameerika ulmeklassika.

Kimbatuse põhjuseks oli aga tõik,‭ ‬et Erseni ulmesarjas olid enne Hamiltoni ilmunud‭ ‬1980ndatest või hilisemast ajast pärit romaanid‭ (‬Alan Dean Foster,‭ ‬John Varley‭)‬,‭ ‬mis mõjuvad tänapäeva ulmelugejale siiski enam-vähem kaasaegse kirjandusena.‭ ‬Aga võibolla kutsus kimbatuse esile just enne Hamiltoni avaldatud George R.‭ ‬R.‭ ‬Martini,‭ ‬Gardner Dozois ja Daniel Abrahami koostööromaan‭ ‬«Põgenemine‭»‬,‭ ‬mis ilmus originaalis ju lausa‭ ‬2007.‭ ‬aastal.‭ ‬Selle täiesti tänapäevase raamatu kõrval mõjub Hamilton ikka täieliku fossiilina,‭ ‬mõtlesin hirmuga.

Läkski nii,‭ ‬nagu kartsin.‭ ‬Hamiltoni teos ilmus ilma ees-‭ ‬või järelsõnata,‭ ‬mis oleks teose konteksti,‭ ‬kirjutamisaega ja‭ ‬anrit lähemalt lahti seletanud.‭ ‬Ausalt‭ ‬öelda ei oska ma ettegi kujutada,‭ ‬mida arvavad sellest raamatust praegusaja Eesti ulmeraamatute ostjad,‭ ‬kellest vaevalt enamik teksti ilmumisaega märkavad.‭ ‬Nagu selgitasin aga viimasel Estconil oma ettekandes vanemast ulmest,‭ ‬on tekstide ilmumisaegne taust ja kontekst nende lugemisel-hindamisel‭ ‬äärmiselt oluline.‭ ‬Seda teadmata on võimalik oma hinnangutes ja etteheidetes‭ ‬üpris rumalalt eksida.

Romaanile on juba jõutud ette heita‭ ‬‬world-buildingu‭ puudumist,‭ ‬ometi‭ ‬1940ndate teaduslikus fantastikas sellist mõistet ja tegevust laiemalt ei tuntudki.‭ ‬Kus on‭ ‬world-building‭,‭ ‬maailmaloomine ja selle detailne ja/või värvikas kirjeldamine Asimovi Asumi-lugudes,‭ ‬Bradbury Marsi-juttudes või muudes hiljem krestomaatiliseks saanud ulmetekstides‭? ‬Ei olegi,‭ ‬kuna keegi polnud selle peale tol kümnendil veel‭ ‬õieti tulnud.‭ ‬Nagu kinnitab ka ulmekriitik ja entsüklopedist John Clute oma‭ ‬«The Encyclopedia‭ ‬of Science Fictionis‭»‬,‭ ‬tekkis maailmaloomise mõte ja praktika teaduslikus fantastikas alles‭ ‬1950ndate esimesel poolel‭ (‬üks erandlik‭ ‬ühismaailma-antoloogia,‭ ‬Hal Clementi uuenduslik romaan‭ ‬«Mission of Gravity‭»‬ jmt teosed‭) ‬ning saavutas põhjalikkuses ning detailsuses oma moodsa kuju ja tähenduse alles Frank Herberti‭ ‬«Düünis‭»‬ 1960ndatel.

Samuti heidetakse ette,‭ ‬et raamat polegi nagu‭ ‬õige kosmoseooper,‭ ‬vaid meenutab kangelasfantaasiat:‭ ‬vaheta kauged planeedid ja tähelaevad mingi võõra antiikse või keskaegse maailma vastu,‭ ‬anna kangelastele hobused ja mõõgad ning ongi kosmoseooperi kattevari maha tiritud.‭ ‬Jah,‭ ‬etteheide ju vastaks justkui tõele,‭ ‬kui vaid...‭ ‬kui vaid valdav enamik‭ ‬1940ndate kosmoseoopereid just sellised polekski.‭ ‬Lihtsalt toona seda alamanri täpselt sellisena ette kujutatigi ning midagi kuidagi teistmoodi lahendada olnuks‭ ‬üpris mõeldamatu.‭ ‬Seega mis jääb järele etteheitest‭? ‬Kas see on‭ ‬1947.‭ ‬aastal kirjutanud Hamiltoni süü,‭ ‬et ta järgis täpselt kehtivat kaanonit‭?

Selle kõigega ei taha ma‭ ‬ütelda,‭ ‬et tegu oleks Erseni poolt perfektse tõlkevalikuga:‭ ‬pean isiklikult‭ ‬«Tähekuningaid‭»‬ Hamiltoni loomingus suhteliselt keskpäraseks saavutuseks,‭ ‬et mitte‭ ‬öelda krõbedamalt.‭ ‬Kes kirjaniku‭ ‬üsna kummalise ja eripärase loometeega pisut põhjalikumalt kursis on,‭ ‬teab,‭ ‬et‭ ‬1920ndate teisel poolel keskmisest novaatorlikumate tekstidega ulmesse tulnud ja‭ ‬1930ndail legendi staatusse tõusnud autori jaoks olid‭ ‬1940ndad tegelikult madalseisu perioodiks,‭ ‬mil ta kirjutas teadlikult lapsikumaid ja nooremale‭ (‬mitte täiskasvanud‭)‬ lugejale mõeldud ulmet.‭ ‬Jah,‭ ‬kirjanik sai kõnealuse kümnendi alul meeletult populaarseks oma kapten Future'i seeriaga,‭ ‬aga seda just jällegi nooremate lugejate seas,‭ ‬kirjandusliku taseme poolest oli see kosmoseooperite tsükkel võrreldes Hamiltoni‭ ‬1930ndate loominguga selge tagasiminek.

Kõige krooniks keskendus Hamilton‭ ‬1940ndate keskpaigast koomiksite sisukirjutamisele,‭ ‬olles paljude Batmani ja Supermani pildiseeriate süeearendajaks,‭ ‬see aga mõjus ta kirjanduslikule stiilile veelgi ahistavamalt ja piiravamalt.‭ ‬Ja just sellest ajast ongi pärit‭ ‬«Tähekuningad‭»‬,‭ ‬mis pealegi ilmus ju ajakirjas Amazing Stories,‭ ‬ajakirjas,‭ ‬mis oli tol kümnendil teadlikult suunatud nooremale lugejale ega evinudki ambitsiooni pakkuda näiteks John W.‭ ‬Campbelli Astoundingule konkurentsi.‭ ‬Tõsi,‭ ‬see teadlik stiililihtsustamine ja sirgjoonelisemate seikluslugude eelistamine tõi ajakirja jaoks kastanid tulest välja,‭ ‬sest just Amazing oli‭ ‬1940ndate kõige suurema tiraaiga,‭ ‬mahukaim ja loetuim ulmeajakiri.‭ ‬Õieti saavutas väljaanne trükiarvurekordi,‭ ‬mis on ingliskeelses maailmas jäänud‭ ‬ületamatuks tänase päevani.

Hamiltoni loomingulises arengus toimus‭ ‬1950ndatel aga hoopis huvitav pööre:‭ ‬kõigile‭ ‬üllatuslikult hakkas tema sulest ilmuma tekste‭ (‬«What's It Like Out There‭?‬»),‭ ‬mis olid stiilimeisterlikud,‭ ‬realistlikud ja täiskasvanulikud ning ei pidanud konkurentsis tollaste tippautoritega midagi häbenema ja selliste tipptasemel ulmetekstide kirjutamist jätkas Hamilton ka‭ ‬1960ndatel‭ (‬«The Pro‭»‬,‭ ‬«Castaway‭»‬).‭

Eelkirjeldatust johtuvalt oleks mul paganama kahju,‭ ‬kui moodsad lugejad nüüd‭ ‬«Tähekuningate‭»‬ tõttu autorile,‭ ‬kelle eriilmeline kirjanikukarjäär vältas‭ ‬50‭ ‬aastat,‭ ‬vee peale tõmbaksid.‭ ‬Ilma‭ ‬«manuaalita‭»‬,‭ ‬ilma selgitusteta,‭ ‬ilma pädeva saatesõnata jätab selline tõlkevalik‭ ‬üsnagi kummastava mulje ning kirjastust Ersen selle eest tunnustada ma ei saa.‭ ‬Õigupoolest motiveeris see raamat siinkirjutajat‭ ‬üha tõsisemalt mõtlema Edmond Hamiltoni lühiproosa paremiku koostamisele ja väljaandmisele eesti keeles.‭ ‬Eks näis,‭ ‬mis tulevik toob.

‭«‬Tähekuningad‭»‬ aga...‭ ‬«Tähekuningad‭»‬ on hästi tüüpiline oma aja laps:‭ ‬hoogne ja sirgjooneline seikluslugu,‭ ‬keskmiselt värvikas ja keskmiselt jabur-pöörane‭ (‬käsitsi heidetavad aatomgranaadid jne‭)‬.‭ ‬Kuid tasub tähele panna,‭ ‬et need,‭ ‬kes on romaani esmakordselt lugenud nooremas eas või napima lugemusega,‭ ‬räägivad sellest tänaseni teatava heldimusega.‭ ‬Niisiis on tegu klassikalise tekstiga,‭ ‬mille puhul on olemas oma‭ ‬õige aeg ja kontekst,‭ ‬mil lugeja selle kõige paremini vastu võtab.

Venemaal on Edmond Hamilton aga lausa omapärases pooljumala staatuses:‭ ‬tema tekste tõlgiti juba Stalini ajal,‭ ‬ulmekorüfee Ivan Jefremov ise püüdis‭ ‬1950ndatel organiseerida‭ ‬«Tähekuningate‭»‬ avaldamist,‭ ‬kuid ideoloogilistel põhjustel see siiski teoks ei saanud.‭ ‬Küll aga ringles fännide seas Nõukogude ajal Zinaida Bobõri käsikirjaline tõlge,‭ ‬mis sai esmakordselt ametlikult ilmuda alles‭ ‬1988.‭ ‬aastal.‭ ‬Hiljem on romaani vene keeles aga korduvalt uuesti avaldatud.

Lõpetuseks ka paar sõna tõlke toimetamisest.‭ ‬Kui raamatu esimesel sisuleheküljel selle peategelase John Gordoni nime neljal korral‭ ‬õigesti ja kolmel valesti kirjutatakse‭ (‬mh ka peatüki pealkirjas‭!) ‬ning see halb poliitika jääb ka edasises tekstis silma paistma,‭ ‬on asjad teksti toimetamise ja korrektuuriga‭ ‬üsna nigelad.‭ ‬Eks tobedaid tõlkeapse esines hiljemgi‭ (‬Magalhãesi pilvede asemel Magellani pilved jmt‭)‬.‭ ‬Sestap said arvustuse alguses ka tõlkija,‭ ‬toimetaja ja korrektori nimed‭ ‬ära toodud.

Raamatuarvustus: ,,Miss Peregrine´i kodu ebaharilikele lastele" (Leila Tael-Mikein)

Ransom Riggs´i raamat ,,Miss Peregrine´i kodu ebaharilikele lastele" pole tegelikult mõeldud lastele. Pigem sobib see lugemiseks teismeikka jõudnutele ja vanematele. Mõtlemapanev lugu kordab küll klieesid, kuid pakub kordumatut elamust pildimaterjali kaudu, mis lisab raamatule väga olulise osa. Kuulus õudusfilmide reissöör Tim Burton lavastab praegu sellest teosest oma nägemust ja film linastub juba tuleva aasta märtsis.

Raamatu peategelaseks on poiss, kelle vanaisa jutustab uskumatuid lugusid ajast, millal ta viibis lastekodus, kus elanud lapsed polnud sugugi tavalised. Näidates tõestuseks vanu fotosid, veenab vanaisa lapselast, et Miss Peregrine`i hoole all elasid imeliste võimetega poisid ja tüdrukud, kes suutsid muutuda nähtamatuks, lennata, kätest tuld loopida, kuklas oleva suuga süüa, tõsta uskumatult suuri raskusi ja nõnda edasi. Lastekodust lahkuma ja mööda maailma ringi rändama sundisid vanaisa koletised, kes teda siiani jälitavad.

Kui üheksa-aastasele poisile tundusid kõik need imepärased jutud usutavana, siis hiljem, teismeeas, hakkab ta vanaisa mõistuses kahtlema. Nõnda jääb ta abipaluva vanaisa juurde minekuga liiga hiljaks ja näeb pealt, kuidas koletis tema kalli lähedase tapab.

Järgneb pikk sekelduste jada, keegi ei usu tema jutte koletistest ja imelistest lastest ning lõpuks soovitab poisi psühholoog tal vanaisa lapsepõlvekodu üles otsida, et paranemist vajav patsient saaks oma silmaga veenduda selles, et mingeid erivõimetega lapsi pole kunagi olemas olnud. Poiss ja tema ornitoloogiahuvilisest isa sõidavadki koos saarele, kus asus kunagi Miss Peregrine`i lastekodu. Isa ei leia sealt eest haruldasi linnuliike ja poeg avastab, et lastekodust on järel vaid lambapabulate keskel kõrguvad varemed, kuid ometi algavad just sellel saarel kõige uskumatumad seiklused.

Käesolevat raamatut on võrreldud ,,X-meeste" sarjaga, sest sealgi pidid erivõimetega inimesed võitlema oma eksistentsi eest. Minu arvates on selle teose autor suutnud tegelasi ja sündmustikku siiski omanäolisemalt kirjeldada. Pole mutante, vaid on tsirkuseartistidest lapsed, kes ei peta rahvast illusioonidega, vaid teevadki kõike päriselt. Põgenenud koletiste eest ajasilmusesse, elavad nad pidevalt ühes päevas, mis algab hommikuga ja lõpeb ööga. Kogu saare elanikkond on silmusesse haaratud ning üheaegselt eksisteerivad kaks reaalsust - mineviku päev, mis üha uuesti kordub, ning olevik, kus aeg edasi läheb ja lastekodu kasvandikke sõjalennukilt heidetud pommi tõttu hukkunuiks peetakse. Ajasõlmes elavad lapsed teavad, mis nendega toimub, loevad aastaid, teevad märkmeid ning peavad välisilmaga isegi kirjavahetust. Üks neist lastest, kellest on sirgunud kuueteistkümneaastane neiu, kirjutas enne aja peatumist armastuskirju peategelasest poisi vanaisale, tekitades nõnda intriige viimase pereelus. Vanaisa käis alguses sageli lastekodus oma kallimat külastamas, kuid valis hiljem siiski oleviku pere ega vastanud enam kirjadele. Lapselapsest saab ajasilmusesse minnes vanaisa surmasõnumi tooja.

Ajasilmuse ja pärismaailma vahelist suhtlust häirib lisaks ohule koletiste küüsi langeda ka oht kiiresti vananeda. Kõik inimesed, kes on mingi aja silmuses veetnud, saavad sellest väljudes elamata jäänud aastad korraga tagantjärele. Lühemalt veedetud aeg pärisilmas neile siiski olulist kahju ei tekita.

Anomaaliad on raamatus hästi ära seletatud ja isegi koletised ning nende tekkelugu on ilusti põhjendatud.

Seiklushimulised lugejad ei pea pettuma, kuigi raamatu algus koosneb enamjaolt meenutustest ja kirjeldustest ning hoogu võtmisega läheb natuke aega. Nagu igas põnevusloos, leidub siingi ohvreid ja kellestki saab kangelane. Jääb üle vaid loota, et vanameister Tim Burton suudab filmis anda edasi sama õõvastavat õhustikku, mida tekitasid tekstiga osavalt kokku sobitatud vanad mustvalged fotod kummalistest lastest ja täiskasvanutest tegemas imelikke asju.

Wayward Pines - film raamatu vastu (Ene Kallas)

Triloogia "Wayward Pines" andis välja kirjastus Helios, samanimelise telesarja lavastas huvitava käekirjaga, päris mitme kultusfilmi reissöör M. Night Shyamalan.

Kui originaalis on triloogia igal osal oma pealkiri, siis Helios miskipärast ei aktsepteerinud seda, vaid kirjutas lihtsalt osade numbrid raamatukaanele. Kui need oleks kenasti näha, poleks ju katki suurt midagi, praegu on nad kirjutatud tumedalt tumedale kaanele. Mis mu meelest ei ole kuigi jätkusuutlik. Eriti kurblooline on olukord esimese osaga. Tumehall mustal. Ning kui raamatupoes pole triloogia osad just laotatud teineteise kõrvale, võivadki needsamad osad ja numbrid seal paremas nurgas kaotsi minna. Iseenesest on see muidugi maitsekas, aga tume taust ja tume kiri lihtsalt ei tööta.

Kui tehnilistest asjadest enne sisu juurde jõudmist veel rääkida, siis triloogia on pehmekaaneline ning küljendus silmale sõbralik. Sümpaatne on ka lakaga kaas.

Ma muidugi ei tea, kas originaalis kasutati samuti kaldkirja tekstiosade eraldamiseks, aga loetavuse seisukohalt võiks pigem italicut vältida. Eriti pikkade massiivsete tekstilõikude puhul. Italic töötab hästi mõnede sõnade väljatoomiseks, mitte tekstilõikude trükkimiseks. See on aga väike miinus.

Sisuliselt

Blake Crouchi "Wayward Pines" on ülikiire tempoga triloogia. Kiirust rõhutavad laused, mis nagu moodustaks eraldi lõigu. Samas võib see lause-lõik olla näiteks kahesõnaline. Niisiis on ta kuidagi eriti filmilik, stseenikeskne. Samas võtavad kiirust maha mõned sisekaemuslikud pihtimused, tagasivaated ning tegevuskoha mujale viimine. Ei teagi, kas see tuli triloogiale kasuks. Kui nüüd väike võrdlusmoment filmiga sisse tuua, siis filmis tegevuskohad niimoodi ei hüpanud. Kogu toimuv oli ikkagi koondatud konkreetsesse linnakesse.

Triloogia oli filmiga võrreldes mitmetahulisem, on liine, mis filmis jäävad kuidagi ripakile, aga mis triloogias on ilusasti välja arendatud. Näiteks see, kuidas ja mis põhjusel Ethani naine ja laps ikkagi satuvad Wayward Pines'i. Või kui see ka oli filmisarjas, siis piisavalt põgusalt, raamatus on pühendatud Ethani naise ja ülemuse romantilisevõitu loole ning kõigele kaasnevale omaette tegevusliin. Ning see määras ühtlasi ära ka sarja ja triloogia erinevad lõpud.

Nimelt õpivad triloogias Ethan ja tema endine ülemus mõlemad, eri viisidel ja eri kohtades, et taandarenenud inimesed on võimelised taas arenema edasi ehk nende käitumine viitab algelisele intellektile, kus ei puudu emotsionaalne skaala. Sarjas puudus see liin täiesti. Sarjas olid ebainimesed lihtsalt kollid, kellega tuli kas leppida või nad maha tappa. Võimalusel.

Etteruttavalt võib öelda, et kuigi filmisari oli terviklikum ja seega nauditavam, oli terviklikkuse huvides ohverdatud näiteks see eeltoodud liin. Ning filmis puudus näiteks ka see hullumeelne põgenemiskatse ebainimeste eest. Tõsi, midagi oli, aga see ei olnud nii dramaatiline kui raamatus. Ning raamatus oli palju ägedamalt välja joonistatud piduöö ehk inimjaht, kus linna kodanikud riietusid nagu karnevaliks. Surmapeoks. Ning iga selline jaht tähendas tõelist adrenaliinilaksu, nagu geeniusest jumalakompleksiga teadlane, linna rajaja Pilcher välja tõi.

Need kokkuvõttes oleksidki filmisarja miinused. Rohkem neid suurt ei ole. Raamatus on miinuskohti oluliselt rohkem.

Näiteks - kuidagi väga nähtav oli Stanislavski meetodi rakendamine. Kui juba midagi oli sisse toodud, võis mürki võtta, et see ka rakendub kuskil, ning äärmiselt trafaretsel kujul. Ehk siis üllatusmomente suurt ei olnud. Häiris ka see tempo doseerimine. Ses mõttes, et kiire-kiire-kiire läks ühtäkki venimiseks. See ei ole kirjanikul hästi veel paigas.

Üldse võib suureks plussiks pidada kirjaniku algset ideed, selle enam-vähem väljapidamist, mõne ägeda detaili sissetoomist, miinuseks aga üldist kirjutamisoskust-oskamatust. Ehk peale selle, et tõlkimine oli kohati üsna kohmakas ja sõnasõnaline, võis selle taga aimata ka kobavat kirjutamislaadi. Ei ole ju normaalne, kui eestlasest lugeja tõlgib suure osa väljendeid ilma igasuguse vaevata algkeelde? Sest tõlkija ei ole teadnud eestikeelset väljendit sama asja kohta. Aga see vast läheb üle. Nii kirjutajal kui tõlkijal. Harjutamise värk jne.

Siiski, ühe asja tahaks filmisarja puhul veel välja tuua. Turunduse. Mis pagana "Twin Peaks"? Miks üldse tõmmata sellega paralleele? Sest neile, kes võtsid tõsiselt seda twinpiikslust, sai osaks tõeline pettumus. "Twin Peaksiga" sidus seda sarja vaid linna eraldatus maailmast. Ja mitte midagi muud. Linnas ei toimunud midagi liiga kummalist, jäädi lihtsalt ellu, enese teadmata. Õigemini, grupp valituid teadis seda täpselt, aga tavakodanike jaoks tähendas see kas leppimist või mässu. Ja see oligi kogu draama! Ei mingit muud salapära. Peale ajastu vahetumise ja sellega kaasneva.

Muidugi mängis siinjuures rolli asjaolu, et Blake Crouch ise rõhutas, kuivõrd oluline talle see konkreetne telesari on. Ning siit jõuamegi välja n-ö laisa turunduseni. Võetakse üks fraas ning õmmeldakse nööbile pintsak külge.

Lõpetuseks - omas anris on filmisari "Wayward Pines" oluliselt tugevam kui raamatutriloogia. Aga siin mängib ilmselget rolli looja kogemus-kogenematus. M. Night Shyamalan on nimekas ja õigusega tunnustatud reissöör, Blake Crouch aga hobikirjanik, kelle enamik raamatuid on ilmunud e-raamatutena ja harrastuskorras.

Ulmekirjanduse BAAS paroodiate allikana (Andri Riid)

Vikipeedia andmetel on paroodia "pilav jäljendus kunstiteoses või kunstilises esinemises, mis naeruvääristamise ja pilkamise eesmärgil aimab järele teise autori teost, selle sisu, stiili (näiteks liigset tundelisust, täispuhutud pidulikkust vm), jättes muutmata vormi". Eesti ulmes on paroodiaanrit kõige tulemuslikumalt ekspluateerinud Indrek Hargla ("Paroodiad", esmatrükk 2001. aasta Algernoni oktoobrinumbris, paberil kogumikus "Stalker 2002"). Huvitav on märkida, et ulmeautorite parodeerimiseni jõudis Hargla ulmekriitikute parodeerimise kaudu, milleks allikmaterjali pakkus tol ajal otse loomulikult Ulmekirjanduse BAAS.

Ja ka see ei olnud päris esimene juhtum, kus BAASi arvustajaid kõverpeeglis kujutatakse, juba 1998. aastal kirjutasin mõnetise frustratsiooni väljaelamiseks näputäie võltsarvustusi, milles sai järgi aimatud mõnede tolleaegsete olulisemate BAASi arvustajate stiili. Kirjutasin nad valmis ja otsustasin (ka tagantjärele hinnates õigesti) neid mitte kellelegi näidata, sest kui autoritel on enamasti paks nahk, siis - paradoksaalselt või mitte - paljudel kriitikutel mitte eriti.

Igatahes, täna, üle 15 aasta hiljem, on risk kedagi solvata väga väike ning enamik läbinähtavate valenimede taha peidetud parodeeritutest on oma arvustustegevuse BAASis lõpetanud, nii et siin nad nüüd on:

Pippen Burns

"Kumõssia hotentotid"

romaan aastast 1976

8 arvustust keskmise hindega 4.00

Kari Sillas 5

Pippen Burns oli viiekümnendatel väsimatu joomakaaslane, kuuekümnendatel alkoholismiravil, seitsekümnendatel kliinilises surmas. Kaheksakümnendatel hakkas ta aga endale "Hugot" tahtma. Mitte, et ta seda endale varem poleks tahtnud, lihtsalt varem ei olnud Frederik Pohl tema käsikirja muu prahi seast veel avastanud. "Kumõssia hotentotid" ongi lugu sellest hugotahtmise perioodist. Ülihea raamat! Burnsi peateos ning tõeliselt skisoidne maailm ja kui te mind ei usu, siis vaadake, teos sai hotentottide "Geko", kretiinide "Petu" ja terve rea muid auhindu. Soovitan seda raamatut kindlasti kõigil lugeda, kuid teised kirjaniku teosed jäägu juba igaühe südametunnistusele, Burns on nimelt sedatüüpi autor kelle raamatute näppimiseks eesti piiratud lugeja veel valmis pole. Kaalungi juba pikemat aega Batmani sarja avaldamist täies mahus. See selline isiklik väike kiiks. Andke vanamehele andeks.

P.S. Raamat on ilmunud ka alapealkirjaga "XXX-rated".

Paul Palundi 5

Kohe kärmelt viis ära. Miks siis viis? Eks ma ise ole ka natuke viis . Millest siin siis juttu on? Eks ikke inimese saatusest. Inimsuhted ja puha (nimesid nimetamata). Jauravad seal oma jauramisi. Selline paras jahumine. Ega tegelikult polegi mõtet midagi, seda asja peab ikka igaüks ise lugema. Ja kaks teist korda otsa kui ei kärise.

Tillu 5

Ma millegipärast ei usu, et Kumõssias hotentotid elavad :), aga Burnsi versioon :) sellest on kena :) Ja tegelased ... usutavad ... liigutavad ... ja nii vahvad ... :) Kõik laused lugesin üle ... mõnda isegi mitu korda ... nii palju aega oli ... kõik tähed lugesin ka üle ... ei mäleta enam mitu tükki sai :)

Mü Kleidis 5

Eespool on Tillu teosest vapustavalt hea ülevaate andnud. Teos on tõepoolest liigutav armastuslugu, samas ka silmapaistev ühiskonnakriitika. Veel tänapäevalgi ei mõista paljud, mis asi see elu tegelikult on. Nojah, ega kõik pääse ka siia Lumumba ülikooli. Huvitaval kombel olen ma mõningate autori väidetega isegi nõus, kuid selle, et peategelane naine on, tunnen ma ära küll. Õnneks! Kirjanduses ja elus eriti tuleb mehi ette nii tihti, et jääb mulje nagu tuleks neid iga aasta kusagilt juurde. Sorry, mehed.

Parukas 1

"Belejet paarus adinooki" laulis vintis Berjozkin ja kukkus Musta merre. Ulmeühingu presiidium nõuab mult skandeerides aplade hammaste välkumisi muidugi kõrgemat hinnet, kuid kuna kõik selle liikmed on soojussurma surnud, ei tule ühest kõrgema hinde panemine kõne alla. Kui keegi peaks mult veel midagi tahtma, ütlen: "hui tebje vrott!" :))))))))) Vot tak vot. Tak vot kak. Shalallaallaaa.

Paavo Tappo 4

C'mon everybody, see raamat on minu poolt nähtuist andekaim versioon e-book'i plug-in'ist, shake a leg. Aru ma ei saa inimestest, kes igast võimalikust kohast, ning Burnsi lugudest iseäranis armastust kipuvad otsima. Tegu on _tõsiselt_ lõbusa enterteinmendiga, way hästi kirjutatud sealjuures. Personaalne lemmikkoht oli seal, kus Jimmy spaceshipi kapteni maha pani ja samaaegselt laeva kurssi muutis. Aga viite ei pane ma sellepärast et tegu on küll hea kuid kaugeltki mitte parima "Saga of Hotentots" osaga. Edaspidi läheb veel paremaks. Ausalt.

Mis on Unicon? (Riho Välk)

Mis on Unicon? Tegemist on väidetavalt Baltikumi suurima, peamiselt animele, mängudele ja üldisele nohikukultuurile keskenduva üritusega. Sellel aastal toimus juba kolmas Unicon, 2014. aasta detsembris toimus ka samasse seeriasse kuuluv veidi teise nimega Wintercon.

Mis seal toimub? Erinevalt näiteks Animatsurist, kus leidub kõikvõimalikku tsentraalselt korraldatud meelelahutust alates võitlusmängude turniiridest kuni sushi ja kassikõrvade meisterdamiseni, on Uniconi peamine rõhk tuntavalt kostüümivõistlusel ehk cosplay'l. Kui Animatsuril on 2-3 tunni jagu lavatembutamist, mis varieerub ühe esineja nigelast kostüümikeerutamisest kuni lavastatud lahinguteni, siis Uniconil oli cosplay jaoks kahe päeva jooksul 4 pooleteisttunnist segmenti. Sellest tulenevalt näis tase kõrgem kui Eestis, kuid tegelikult on tegemist teemaga, kus Eesti maastikul pole ei orgusid ega mägesid; Uniconil oli mõlemat. Tuli ette näiteks kvaliteedilt filmidesse sobivaid kostüüme, mis olid tõenäoliselt üksi käepärastest materjalidest tehtud, kuid nendele kontrastiks esines ka igasuguseid tundelisi ja ainulaadseid noorukeid, kelle etteaste ajal oleks saanud publikule edukalt mädanenud tomateid müüa. Temaatiliselt oli esikohal muidugi anime, kuid üks tubli käsitööline oli endale ehitanud isegi Dr. Who telefoniputka. Palju oli ka mängude tegelasi, eelkõige muidugi animedisaini kasutavast League of Legends'ist.

Lisaks cosplay etteastetele tutvustati laval ka TWITCH.TV-d ja e-spordi tööstust üldisemalt. Kuulus cosplayer Tine Marie Riis rääkis oma elust ja vastas küsimustele ning toimusid ka ZEL COShorse, NeNovosti, SANA ja Shappi töötoad, mille olemust ma ainult oletada saan - osad neist toimusid vene keeles. Kõrvalsaalis leidis aset kiire jaapani keele kool 3 kuulajaga, sealsamas näidati hiljem filmi ,,5 Centimeters per Second" ja lühifilme.

Laadasaalis müüdi tavapäraselt liiga kõrge hinnaga animekola alates mangadest ja 2002. aasta animeDVD'dest kuni tissidega hiirepatjadeni. Enda saagiks sai ,,Battle Angel Alita: Last Order," suurkogumik, mis võiks nii mõnelegi ulmikule tuttav olla.

Üsna suur ala oli eraldatud lauamängude mängimisele ja müümisele. Usun, et ka sellel üritusel veetis mõnigi huviline mõlemad festivalipäevad mängunurgas. Lisaks oli üles pandud koomiksilett, kuid koomiksivõõra inimesena ei osanud ma sealt midagi hinnata.

Antud pildil on siis kõrvuti Superman, Wolverine, Cyclops ja muud tõsised-verised USA märulkoomiksid ning Loveless, Honey/Chocolate ja muud yaoi klassikud. (yaoi ehk noortele, üksikutele neidudele ja naistele suunatud homoseksuaalsete kalduvustega noorte kenade meeste seiklused)

Põnevamatest asjadest sai veel ära proovitud Oculus Rift. Kuna järjekord oli pikk, anti igale katsetajale ainult 45 sekundit, et ralliässaks sündida. Enamus end järjekorda pressinutest veetsid kogu ette nähtud aja järjekindlalt esimest seina rammides. Virtuaalsesse maailma sukeldumise viimane sõna jättis mind igatahes üdini külmaks.

Kodustest varasalvedest olid välja toodud erinevad nukukollektsioonid, üsna suur Lego mudelraudtee ning Lego masinate-mänguasjade näitus.

Aja surmamiseks oli platsi keskele pandud puldiautode ringrada, kus sai väidetavalt üle 1000 euro maksvate puldiautodega külg ees sõita. Kui esimesel päeval sai viisaka küsimise peale igaüks proovida, siis teisel päeval ,,harjutati võistluseks" ja külastajatele jäi ainult kahe otsaga küsimus: miks Uniconi korraldajad neid rallisõitjaid sinna tahtsid ja miks nood ise tahtsid seal ringi sõita - kas põhjuseks oli ühelt poolt kohutav vajadus kavatäite järele ja teiselt poolt ruumipuudus kodus, jääb vist igaühe enda mõelda. Sama küsimus tekkis kohati ka TWITCH.TV kohta, mille kaks esindajat küll vahepeal viitsisid suure ekraani peal oma mänguoskusi näidata, kuid nägid enamus ajast välja, nagu nad oleks sattunud halvale LAN-peole. Microsoft oli häbitult ainult selleks kohal, et oma tooteid esile tõsta. Äkki kuulusid nad toetajate hulka? LARP'i jaoks eraldatud suur saalinurk oli minu arvates kogu aja tühi, sama saatus tabas ka välja kuulutatud töötubade nurka, kus kahe päeva jooksul toimus vaid natuke kalligraafia maalimist. Gamedev.lv jaoks aga oli eraldatud lausa laudade rida, mille eesmärk jäi jällegi segaseks. Veel teiseks päevaks polnud sinna midagi töötavat püsti saadud, paar monitori, klaviatuuri ja kontrollerit lihtsalt lebasid laual.

Kogu selle eelneva kirumise kokkuvõtteks sobib tõdemus, et Uniconi ei tee mingilgi viisil huvitavaks mitte selle korraldus, vaid külastajad, eriti need, kes on oma kostüümide ja etteastetega vaeva näinud, kes on endast parima andnud. Kurjad keeled ehk absoluutselt kinnitamata allikad räägivad, et Uniconi peakorraldajat on tabanud suurushullustus, mis takistab igasugust kriitikat vastu võtmast. Võibolla oleks aga aeg midagi muuta. Olen 2007. aastal osalenud Animatsuri eelkäija MiniAnimefesti korraldamisel, kus käis kohal 40 inimest ning jõudnud maailma suurimale festivalile Comiketile, kus kolme päeva peale tuleb kokku pool miljonit külastajat. Unicon jättis halva vahepealse mulje - pole Comiketi suurust, kuid puudus täielikult ka Animatsuritelt harjumuspäraseks saanud tunne, et sinust kui külastajast hoolitakse ning sulle tahetakse midagi tõeliselt põnevat pakkuda. Ürituse toimumiskoht spordihallis ei aidanud atmosfäärile ka just kaasa.

Kuna tegemist oli ikkagi kostüümiüritusega, siis artikli lõpust leiab ka mõned pildid. Rohkem pilte nii esinejatest kui ka üldisest melust on saadaval Facebook'i avalikes galeriides:

Annija Pumpure galerii ja 24-700mm.com galerii

85 esineja etteasted on ka videolindile jäänud:

https://www.youtube.com/playlist?list=PLVj_bdeBDKhxZMHRsps0WRmGuWmjAm1gQ

Kuutõbistel oli piknik (Mirjam Proos)

Ühel suvelõpu nädalavahetusel oli välja kuulutatud järjekordne larp. Sinna sattus ka üks reaktorist, ja selgus, et õnnekombel. Peale mängu kõlanud hinnangute kohaselt oli nimelt tegemist mänguga, mis paljude kogenumate mängijate jaoks larbivaesena mõjunud suve päästis. Siin siis lühike ülevaade.

,,Kuutõbiste piknik" oli seatud toimuma postapokalüptilisse maailma, mille apokalüpsis oli toimunud juba palju põlvi tagasi. Viimatise elasid maailma inimesed üle erinevatel põhjustel erinevatesse paikadesse ehitatud tohututes varjendites. Kuna nende vahel suuremat suhtlust toimuda ei saanud, kujunes igal pool põlvkondade jooksul omamoodi kultuur, sõltuvalt nii varjendi algsest iseloomust kui elanike jooksvatest kogemustest. Tehnika ja sellekohased teadmised on aja jooksul aga poolmüstilisteks rituaalideks kulunud - õieti keegi ei mäleta enam, miks midagi tehakse, aga nii on alati tehtud. Viimaste põlvede jooksul on varjenditeväline elukeskkond veidi paranenud ja inimesedki julgevad jälle vaikselt lageda taeva all ringi kondama hakata. Relvadest oli sel mängul kasutusel nii külmrelvi (lateksbofrid) kui tulirelvi (airsoft). Nonde viimaste kasutuselolek tekitas ka vajaduse kanda kogu telgist väljas viibitud aeg kaitseprille. Lõpuks selgus veel kolmaski relvatüüp - leegiheitjad, mida markeerisid veepüstolid.

Kerstin Karu

Rahvast oli mängule kogunenud umbes parasjagu ja mängijad jagunesid põhimõtteliselt neljaks: kolme erinevatest varjenditest pärit ,,hõimu" vaatlussalgad ning igasugune muu uitav rahvas - amaanid, tarakanimüüjad, palverändurid ja kes kõik veel. Esimesena kuulub nimetamisele Taevassepürgijate hõim, keda oli lihtne ära tunda kostüümide järgi, mis kasutasid ära kõike lindude ja lendamisega seonduvat. Siis oli mängul veel saarerahvas, kelle salk koosnes samahästi kui ainult naistest, ja Eliivia inimesed, kelle hulgas naistel oli ainuke võimupositsioon. Noid viimaseid hakati mängu käigus juhi rõivaste järgi sujuvalt ,,punasteks" nimetama, samuti kui taevarahvast ,,lindinimesteks" nende ohtrate sulgede tõttu.

Merle Karulin

Et aga kogu toimunut mitte jupphaaval ümber jutustama hakata, tuleb siinkohal sõna anda üsna vahetult peale mängu kogutud muljetele. Kogumisel kasutas Reaktori tubli kogemata-reporter märkmeid, mille üritas siin uuesti lookesteks jutustada.

Saarerahvas, Silla - Lea P.

Eriti meeldis mulle viimase, hommikuse vahikorra ajal lõkke ääres lugusid jutustada. Harva õnnestub mängul improviseeritud jutuvestmine, ent seekord oli tulemuseks legend, mis võinuks samahästi käia ka punaste tekkimise kohta.

Okkalise Tabulaatori kallal norimine, kui ta meie laagri juurde kuulutama tuli. Justkui kamp vanaemasid oleks hakanud poisikesele seletama, kust lapsed tulevad.

Merle Karulin

Taevarahvas, reisija Weiss - Bandiit?

Olime grupi omadega varahommikul metsas luusimas. Leiame kaks magavat palverändurit. Suurem osa jääb nende väga aeglast ärkvelejõudmist vaatama ja nendega juttu ajama, ent meie Kapten hiilib magajate peade taha, võtab seal vedelenud relval salve alt ja asub kuule näppama. Pääses veel puhtalt kah!

Meie esimese õhtu vestlus punaste laagris kippus hirmus filosoofiliseks kiskuma - emand muudkui teatas, et temal on tehnikut vaja Kohe, ja Kapten oli sellega kenasti nõus: ,,Kohe hommikul saategi." Nii kestis see päris mitu raundi.

Taevarahvas, para-EMO Ayida - Agnes

Parim rollisooritus, mida ma näinud olen, oli see valge näoga amaan. Trumm ja kõnnak ja hääl ja kõneviis...

Minu kui algaja jaoks oli esiotsa päris rahulik, kuigi kaunis. Ägedaks läks siis, kui ma lõpuks oma ravitsejaoskusi kasutada sain, ehk see väike madistamine obeliski juures.

Palverändurid - Zeek ja Xan

Meie ärkamine laupäeva hommikul koos terve hulga taevarahvaga.

Me käisime palju ringi ja mõtlesime teeristide peale [teised mängijad võisid märgata kriidijoonistusi]. Juba esimesel õhtul küsis kaks 'lindu' meilt juhatust kuhugi ja selgituse peale, et sinna kiiremini jõudmiseks tuleks minna läbi metsa, leidis (Paganarh), et ei, tema rohkem metsa ei lähe, tema juba käinud metsas ja sellega olnud valesti.

Taevarahvas, Navigaator - String

Meie laagrikoht! Meil õnnestus laagri üles panemiseks leida imeline koht rannal - meri, tähed, laagrilõke ja kogu kupatus.

Meie laagrisse tuli koll, selline pikkade küünistega käte asemel. [Vt. rappija] Kõik muidugi tõusid relvile ja jäime temaga tõtt vahtima. Siis tundus aga, et koll polegi kohe agressiivne, vaid hoopis songib midagi rohu sees oma küünistega. Vaatasime lähemalt ja jäi mulje, et ta nagu sooviks midagi üles korjata. Lõpuks tuli välja, et piisas sellest, et korjasime maast üles ühe lillekese ja panime selle ta hammaste vahele.

Punased - Trexxx

Läksime kusagilt kuhugi ning nägime metsas suuri põlevaid rohelisi silmi. Koll sai käsi plaksutades järgmist sihtmärki otsima kõssatatud.

Lõpplahendus, kus sai leegiheitjatega Suure Sinise vastu astutud.

Taevarahvas, para-insener / nakatunud -

Mul õnnestus päriselt kasulik olla ühe lõksu demineerimisega. Lõks oli kavalasti ühendatud miski paugukaga ja nii hästi üles pandud, et ma niiti läbi lõigates hoidsin peaaegu et hinge kinni. Need paugud on päris valjud ja ma ei teadnud lõpuni välja, kas 'pomm' nüüd lõhkeb või mitte.

Meie hõimu kostüümid! Kõik olid nendega nii palju vaeva näinud ja need nägid vastavalt ägedad välja ka.

Tarakanimüüja - Zarvik

Rappija ründas mu naist! Ajame omi asju, kui kusagilt võsast ronib välja selline kole elukas, kummagi käe küljes kaks pikka teravat küünist ja võtab meid enda sihtmärgiks. Suurt miski ei mõjunud tema peale ka hästi...

Nakatunud lindinimesed liikusid saarenaiste külla, samal ajal kui meie sinna läksime. Näha oli, et midagi on nendega valesti. Nad naeratasid, relvad käes ja kutsusid endaga liituma. Siis tuli suur tulnukas-ema nendega koos meie juurde ja uuris, kas me oleme tugevad, mida me teha oskame... ja siis nad läksid minema, jättes meid puutumata, sest me olevat liiga väetid.

Taevarahvas, Kapten - Aweron

Meie öine vestlus punastega. Üsna kiiresti selgus, et nad on miskid kahtlased, neil valitseb ,,fundamentaalne matriarhaat" [kästi just nende sõnadega kirjutada, toim.]

Hõimu hommikurituaal ehk ohutusinstruktaa. On võrratu, kui jaburana mõjub vaid tükati säilinud ja müstiliseks kulunud lennuki ohutuseeskiri. Sellel järgnes tuule suuna ja tugevuse määramine, milleks meie navigaatoril olid päris seadmed kaasas, võrratu!

Saarerahvas, Kiska - Egle

Mulle meeldis väga oma hommikune skautimisretk - piisavalt hilja öösel, et juba korralikult valge oleks, piisavalt vara hommikul, et hõimude päevased tegevused veel alanud poleks. Mööda metsa ja mereäärt tuhnides leidsin nii juhusliku lihakäo kui palju juhuslikuma väga suure täispuhutud kilpkonna. Toda siiski laagrisse vedama ei hakanud, kuna sellega oleks läbi metsa ikka väga tülikas liikuda olnud.

Kogu see segadus nakatunutega, mis siis juhtus, kui me obeliski parandada üritasime. Kogu meie hõim pudenes metsa laiali, nii et keegi ei teadnud jupp aega, kes veel elus on.

Boonus: amaan!! Uskumatu!

Kerstin Karu

Uudiskirjandus 08/15

Kirjastus Ersen

Silmapete II osa

Hugh Howey

Varemetes ja mürgitatud tulevikumaailmas elab kogukond hiiglaslikus, sadade korruste sügavuses maa-aluses punkris. Mehed ja naised peavad tulema toime ühiskonnas, täis reegleid ja nõudmisi, mis on väidetavalt mõeldud neid kaitsma. Punkris kehtivaid reegleid aastaid vankumatult kohaldanud erif Holston astub ootamatult üles suurima tabu vastu: ta soovib punkrist välja minna.

Tema saatuslik otsus vallandab drastiliste sündmuste rea. Tema asemel määratakse ametisse täiesti ebatõenäoline kandidaat: Juliette, mehaanik, kel puudub korrakaitses väljaõpe, kuid kes on erakordselt andekas masinate parandaja. Nüüd usaldatakse Juliette'i kätesse punkri masinavärgi parandamine ja ta saab peagi teada, kui rängad on purustused teda ümbritsevas maailmas. Punkris on algamas miski, millele ajalugu vaid vihjab ja millest selle asukad ei ole julgenud isegi sosistada. Ülestõus.

Kirjastus Tänapäev

Marslane

Andy Weir

Sügisel jõuab kinodesse film "MARSLANE", mis põhineb Andy Weiri samanimelisel raamatul. Loo keskmes on ebaõnnestunud Marsi-missioon, mille käigus meeskond lahkub Marsilt ja jätab sinna maha hukkunuks peetud kaaslase - kes aga tegelikult on elus. Kuidas kaugel planeedil ellu jääda ja kas on mingit pääsemislootust? Äsja avalikustati filmi treiler, mis lubab sellest

üht selle sügise kassihitti (peaosas Matt Damon, reissöör Ridley Scott). Eestikeelne raamat ilmub juba suve lõpus. "Marslase" puhul on esile tõstetud selle teaduslikku pädevust ning on öeldud, et see on üks viimaste aastate kõige ehedamaid sci-fi raamatuid.

Ulmeuudised 8/15

Ulmestaar Onu Kalver

Onu Kalver on tuntud eelkõige oma filmiblogimise ja muheda huumori tõttu. Kuid lisaks filmidele mängib ta jalgpalli ja loeb suures koguses ulmekirjandust. Pealegi on ta käinud ka ühe korra Estconil, kus ta oma heleblondide juustega laineid lõi. Aga kuna see siin pole ,,iluajakiri" siis küsisime siiski ulmevaldkonda kuuluvaid küsimusi.

1. Mida praegu loed?

Ühes toas ootavad oma järge Sorokini ,,Tuisk" ja Gaimani ,,Ja tee lõpus on ookean", teises on pooleli Irvine Welshi ,,Trainspotting", öökapil lesib Lovecrafti ,,Necronomicon", mille suurimaks õnnetuseks on märkimisväärne kaalukus, üle ühe loo korraga lugeda ei jõua. Põhiliselt loen aga praegu lugerist ,,Gulagi Arhipelaagi", otseselt mitte küll ulme, aga valdav tunne on küll selline, et ,,see ei saa ju päris olla".

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Ma ses mõttes olen küllalt leplik lugeja, et kui mingi raamat on juba eelvaliku sõelast läbi saanud ja ma ta lugemist olen alustanud, siis ma reeglina jõuan lõppu välja kah. Hindan ma aga kõige rohkem selliseid lugusid, kus ulmeosa on kirjanikule vahendiks moraalsete valikute/küsimuste/dilemmade esitamisel/ehitamisel. Balzac ja Dostojevski ei kõnetanud mind vähimalgi määral, Asimovi ,,Positrooniline inimene", Gibsoni ,,Üksikvõitlus", Bacigalupi ,,Liiva ja räbu rahvas", hiljutistest avastustest ka Ken Grimwoodi ,,Replay" aga küll. Kahtlane, et ükski neist end kunagi kohustusliku kirjanduse nimekirja murda suudab, aga kui kirjanik suudab oma tegelaste motivaatorid piisavalt huvitavaks kirjutada, siis mina olen naelutatud.

3. Ulme kolm lemmikut?

Mõnusalt ebamäärane küsimus - kas teha sohki ja nimetada esmalt kolm kirjaniku, siis kolm raamatusarja, jätkata romaanidega ja lõpetada laastukestega? Tegin aga südame kõvaks ja läksin seda teed, et panin paberile kirja kolm teost, millest mul oleks kõige rohkem kahju, kui ma neid lugenud ei oleks. Hyperion, Düün, 451° Fahrenheiti.

"Tagasi tulevikku" maratonseanss

Hoidke 21. oktoobril alt, et keegi välgu ja paugu saatel ilmunud DeLoreani alla ei jääks! Jah, just sellele päevale sõitis minevikust Michael J. Foxi mängitud Marty McFly, kes avastas eest fantastilise tulevikuennustuse.

Nüüd on see pikisilmi oodatud kuupäev kätte jõudmas ning Elektriteater pakub kõigile võimaluse kultustriloogiat suurelt ekraanilt näha.

Koguneme Tartu Kammivabriku klubihoone saali, et unistada hõljuklaudadest ja kuivatatud pitsadest ning võtta Doc, Marty ja Jennifer vääriliselt tulevikku vastu. Mammutseansil tuleb näitamisele kogu "Tagasi tulevikku" triloogia, mis ühtegi popkultuuri ega filmisõpra kindlasti külmaks ei jäta.

Algus kell 17:00 ja lõpp hilisõhtul. Kolm filmi kestavad kokku 6 tundi, pluss väiksed pausid vahel.

Piletid hinnaga 15 saadaval eelmüügis ja kohapeal:

https://elektriteater.ee/piletid/film/264

Hugo 2015 võitjad, Worldcon 2017 Helsingis

Kutsikate revolutsioon tegi Hugo auhinna kindlasti tuntumaks. Kuid kas see revolutsioon midagi ka paremaks tegi? 22. augustil kuulutati 75. Worldconil välja 2015. aasta Hugo auhinna võitjad. Parimaks romaaniks nimetati Cixin Liu "The Three Body Problem", tõlkija Ken Liu, kirjastus Tor books. Parim jutustus Thomas Olde Heuvelt "The Day the World Turned Upside Down", tõlkija Lia Belt, ilmus "Lightspeed" 04-2014. Teised auhinnasaajad on leida Hugo ametlikult kodulehelt.

Koguni viies kategoorias jäeti aga auhind üldse välja andmata.

(Reaktoris ilmunud Tõnis Hallaste artikkel kutsikate revolutsioonist)

Samal konvendil otsustati, et 2017. aasta Worldcon toimub Helsingis.

Estconi videod on nüüd kõik veebist kättesaadavad.

Vaatamiseks klõpsa kas reaktori lehe paremas veerus YouTube ikoonile või siis siia lingile.

Jutt: Paljasjalgsed (Meelis Ivanov)

Ikka ja jälle mõtlen sellele loole. Mõnel hommikul, kuid tihedamini õhtul, kui tuleb sokke jalga või jalast tirida, jooksevad silme eest läbi pildid sissekukkunud katusega majast metsa ja raba piiril: eest sõidetud aiavärav ja verest tühjaks jooksnud laibad. Kuigi maja juures olen korra lapsena käinud, on muu mu enda aju poolt konstrueeritud ühe jutustatud loo põhjal, mis minust kuidagi lahti lasta ei taha.

Ma ei kuulnud seda lapsena, vaid juba magistrantuuris õppides. Jutustaja oli mu vanaisa, olgu muld talle kerge. Nii palju kui ma tean, oli selle juhtumi tunnistajateks vanaisa ise, tema õde ehk minu vanatädi Inge ja vanavanaema, kes suri juba enne minu sündi. Ilmselt see pere ka, kes seal majas elas, aga nemad jäid juba siis teadmata kadunuks. Inge elab veel, aga miski minus ei luba tema käest loo tõepärasuse kohta uurima minna. Vahet pole ka, kui lugu tõsi on, ei tahaks hooldekodus elavale memmele seda meelde tuletama hakata. Kui vanaisa selle välja mõtles, pole veel eriti mingit vahet. On mõningaid ähmaseid viiteid, mis lugu kaudselt justkui kinnitaks, kuid ühtegi paberit tol hommikul juhtunu kohta pole välja tulnud. Tuulasin arhiivides ka, aga sealt ei leidnud isegi märget, et konkreetselt seal külas oleks tol päeval keegi surma saanud. Võib-olla ei osanud õigest kohast otsida. Sellel päeval juhtus muidugi väga palju vastikut ja õõvastavat ümberringi niigi, neli ebatavalist laipa võis kahe silma vahele jääda küll. Kuigi vaevalt. Eks mässiti asi tolle aja kombe kohaselt kinni.

*

Vanaisa oli tõeliselt muhe mees. Täpselt selline nagu üks vanaisa olema peab, kohev hall habe ees, koide poolt auguliseks söödud villane kampsun seljas ja alati tossav piip suus. Pensionipõlve veetis ta enamasti paadiga järvel või siis täiesti uskumatult võrratuid ahvenaid ahjus suitsetades. Kui me alles lapsed olime, oleks me õe ja tädilastega hea meelega vanaisa-vanaema juures elanudki. Igasuguseid vigurijutte ajas ta meile muidugi ka. Näiteks rääkis, et kui tema laps oli, pandi suur suhkrupea nööriga köögilaua kohale, kust teejoomise ajal sai igaüks keelega üle tõmmates enne lonksu suu magusaks teha. Banaan oli tema jaoks elu lõpuni "neegri tatt". Mis seal salata, viinagi võttis kui vaja ja muul ajal ka.

Hiljem, kui kopsuvähk juba volilt laastamistööd tegi, hakkas vanaisa mulle rohkem peale käima, et teda tihedamini vaatamas käiksin. Olin siis noor mees, ülikool, Korp!, pummeldamine ja naised võtsid jubedalt aega, kuid vältimatut lõppu lähenemas nähes proovisin ikka paar korda kuus läbi hüpata. Tema talu ei olnud Tartust väga kaugel, aga bussiga tuli siiski sõita, kuna autot mul siis veel ei olnud. Vanaisa valmistus juba siit ilmast lahkuma ja jagas varandust.

Ühel laupäeva õhtul, kui olime ühe odava bränditaolise Bulgaaria toote ära rüübanud ja ma kotist teist otsisin, ütles vanaisa midagi sellist: "Tead, pojapoja, enne surma räägin ma sulle ühe loo. Andsin küll omal ajal vande, et pean lõuad surmani. Ja see ei ole enam kaugel. Paar päeva siia-sinna, andku kadunud ema mulle andeks. Eks ta teeb teises ilmas esimese asjana mulle triibulised, nagu ta seda ikka vahel tegi." Ta hakkas köhides naerma ja nagu saatusele näkku irvitades toppis mõnusa krudinaga minu toodud kirsilõhnalist tubakat piipu.

"See asi juhtus neljakümne üheksanda küüditamise ajal. Kõik on siiani arvanud, et me pääsesime, kuna isa jäi sõja alguses venelaste mobilisatsiooni kätte, suri Siberis tööpataljonis skorbuuti ja läks langenud punaarmeelase alla. Aga see on ainult pool tõde. Tegelikult istusime ema ja Ingega juba veoauto kastis. Enne pean sulle siiski Soosauna talust lähemalt rääkima. Mäletad võib-olla, et lastena oli teil sinna minek rangelt keelatud."

Ma ei hakanud vanaisale ütlema, et korra olime sinna siiski hiilinud. Sel ajal oli seal kõik kinni kasvanud ja hooned olid varemeis. Eks me arvasime, et kui midagi ikka nii kangesti keelatakse, peab seal midagi eriti huvitavat olema. Aga ei olnud. Praegu järele mõeldes mäletan, et tundsin siiski mingit kummalist kergendust, kui lõpuks Tõnise, tädipojaga, sealt ratastel minema väntasime.

"Selle Soosauna taluga oli sõja ajal midagi juhtunud," lasi vanaisa edasi. "Peremeheks oli leskmees Ilmar oma seitsme tütrega. Külarahvas nimetas seda peret vahel omakeskis pruudivabrikuks. Oi, kui ilusad tüdrukud olid. Aga sõja ajal nad kõik kadusid. Noil aegadel ei olnudki see eriti haruldane. Külajutte liikus muidugi igasuguseid. Üks jutt oli, et Ilmar oli segi keeranud ja tütred une pealt sokkidega ära lämmatanud. Et oli villased sokid üksteise järel lambapügamiskääridega tütardele kurku surunud ja pärast samade kääridega endal kõri läbi kaksanud. Teine lugu rääkis, et sakslased olid tüdrukuid mitu päeva vägistanud ja pärast nende endi sukkadega räästasse poonud. Jutte oli veelgi, sokid-sukad alati mängus. Kas keegi oli nad leidnud ja maha matnud, ei teadnud tegelikult keegi.

Igatahes seisis talu peale sõda tühjana. Ühel septembriõhtul tuli ema rabast jõhvikalt ja ütles: "Es tia, kas kotipoisid om Soosaunasse kolinuvad."

Ema oli elumaja aknas tuld näinud.

Ei olnud kotipoisid, oli hoopis üks omamoodi perekond. Ema kahe pojaga. Üks poistest oli minuga sama vana, ehk viisteist-kuusteist ja nägin ma teda esimest korda järgmisel päeval koolis. Ta oli tõeliselt kõhn. Näonahk oli kolju ümber nii pingul, et tundus nagu ei saakski ta huuli kokku suruda. Hallid hambad olid pidevalt nähtaval. Nahk oli ka hall. Noorem vend oli täpselt samasugune. Nende juures oligi kõik hall - maja, kus nad elasid, riided ja nad ise ka. Ma ei saanudki poole aasta jooksul aru, kas poisi nimi oli Ants või Hans. Ei seltsinud ega rääkinud nad teistega. Üks väga imelik asi oli veel nende juures. Alguses ei pannud me seda tähelegi. Neil ei olnud nimelt kunagi sokke jalas. Saapaid nad kandsid, aga sokke all ei olnud. Mitte kunagi. Klassitoas istusid mõlemad paljaste jalgadega.

"Pane sokid jalga," käratas õpetaja ükskord.

"Ema ei luba," vastas Ants (või Hans) vaikselt ja vaatas õpetajale niimoodi altkulmu otsa, et mitte keegi, kõik teised õpetajad kaasa arvatud, ei teinud sokkidest enam kunagi juttu.

Ajad olid küll rasked, aga inimesed ikka aitasid jõudumööda teineteist. See kandus lastelegi edasi. Ühel hilissügisesel õhtul istusime Inge ning naabri Eero ja Estaga meie lakas.

"Nad on lihtsalt nii vaesed, et neil pole sokkegi jalga panna," ütles Eero.

"Meil on emal lõnga küllalt, las tüdrukud koovad neile sokid," tulin mina heale mõttele.

"Koome jah, Inge," rõõmustas Esta. "Ja kingime neile jõuludeks."

"Näärideks," ütles Eero.

"Jah, näärideks," parandas Esta ennast.

Neljakümne kaheksanda lõpp oli väga lumine. Kooli detsembris ei toimunud, lumi oli nii paks, et kaugemad lapsed ei saanud nagunii kohale tuldud. Tüdrukud olid 2 paari sokke valmis saanud ja me läksime kinki ära viima. Sumasime läbi hangede Soosauna poole ja varsti hakkas majake paistma. Ega me midagi karta ei osanud. Veidi teistsugused nad ju olid, aga siis oli igaüks kusagilt otsast veidi imelik. Sõjast tulnud mehed, ükskõik kumma poole pealt, olid kõik mingi kerge vaimse häiretega, mis viinavõtmise käigus kohe välja lõi. Naised olid palju tasakaalukamad.

Ühesõnaga, lähenesime majale. Inge oli enda kootud sokid kinnaste peale tõmmanud ja sumas rõõmsalt koos meiega talu poole. Äkki hakkasime me kõik jalgades veidrat pakitsust tundma. Läksime veel veidi lähemale ja tundsime, kuidas surve jalgade ümber järjest tugevnes. Ajaloohuviline, nagu ma olin, olin just sellisena ,,hispaania saapa" pitsitust ette kujutanud. Ühtlane, tugev press ümber labajalgade. Inge proovis sokki käest ära tõmmata, aga ei saanud seda teha. Jäime seisma ja vaatasime segaduses üksteisele otsa. Siis paiskus talu uks lahti ja uue pere ema, samasugune kõhn ja hall nagu pojadki, hüppas paksu lume sees pikkade sammudega meie poole. Selgelt oli näha, et ta oli paljajalu.

"Minge ära! Minge kohe tagasi! Ärge lähemale tulge!" röökis pisike naine enda kuju kohta uskumatult kõva häälega. Keerasime ehmunult ringi ja põgenesime tuldud teed tagasi. Tunne jalgades muutus endiseks. Inge rebis esimesel võimalusel sokid käest ja sinna hange peale need vedelema jäidki. Läksime kiirustades koju tagasi ja juhtunust kellelegi ei rääkinud.

Ka selle maja poistest hakkasime veelgi rohkem eemale hoidma.

Sinna tagasi sattusin alles kevadel, täpsemalt 25. märtsi hommikul. Meie olime esimesed, kellele järele tuldi. Vintpüssi päradega löödi uks sisse. Neli neid oli. Kolhoosi esimees Igor Kuusik, Venemaa eestlane, kes kollektiviseerimise läbiviimiseks kohale määrati, tema puhtast venelasest naine Olga ja kaks umbes paarikümne aastast vene sõdurit. Praegu räägitakse, et asjade kokku panemiseks anti pool tundi või 15 minutit. Võib-olla mujal anti ka, aga meile mitte. Kui ema tahtis kapist villaseid tekke võtta, pani Olga käe tekkidele peale. Ometigi olime varem nendega hästi läbi saanud, ema oli varem niisama, ilma rahata, mune ja puskaritki andnud. Inge magas poolenisti, kui ema talle kasuka ümber tõmbas ja süles auto kasti kandis. Mina jõudsin ka vaevalt kasuka selga visata ja jalad saabastesse suruda, kui juba üks sõduritest mind õlast tõugates auto poole minema sundis. Mõned riided jõudis ema käigu pealt siiski kaasa haarata.

Loksusime meeletu rappumise saatel mööda mudast auklikku teed. Ema tihkus nutta ja üritas unesegast Inget riidesse toppida. Kui auto Soosauna teeotsast sisse keeras, hakkas mul sees keerama. Õudusega vaatasin, kuidas ema saapad Inge jalast ära sikutas ja villaseid sokke valgete varvaste otsa toppima hakkas.

"Ei, ema!" karjusin nagu kopsud võtsid. Ema ei saanud midagi aru. Üks sõduritest võttis igaks juhuks vintpüssi tugevamalt kätte. Haarasin sokid ja viskasin üle kastiserva nii kaugele kui jõudsin.

"Kas sul endal on midagi jalas?" karjusin uuesti ja tõmbasin järsu liigutusega emal saapa jalast. Ta oli paljajalu nagu ma isegi.

Samal hetkel sõitis veoauto maha Soosauna värava ja veeres õuele.

Just nimelt veeres. Seda autot ei juhitud enam. Veok riivas küljega kana-aedikut ja vajus vastu aida seina. Hoog ei olnud suur, ei kukkunud me pikaligi. Üle mootori madala jõrina kuulsime teravat raginat. Sellist, nagu kostus siis, kui ema seakonte läbi hakklihamasina lasi. Üks sõduritest, kes koos meiega kasti oli jäänud, istus uskumatu näoga pingil, vint maha pillatud, ja jõllitas oma jalgu. Mullitav veri oli kiiresti kirsa säärest üle tõusnud ja voolas aurates mööda musta nahka allapoole. Teine soldat oli kadunud, arvatavasti püüdis põgeneda.

"Kähku, maha!" karjusin, hüppasin üle poordi ja võtsin ema käest vastu liikumisvõimetu Inge. Veoauto kabiini uks vajus lahti ja sealt kukkus välja Olga. Tundus nagu oleksid tema jalad pahkluust pisut kõrgemalt terava noaga ühe tõmbega maha lõigatud. Ta üritas ennast püsti ajada, aga kukkus ikka ja jälle tagasi verest libedaks muutunud porri.

"Помогите, пожалуйста," kiunus see õnnetu ebaloomuliku häälega.

Me ei saanud teda kuidagi aidata ja ega oleks tahtnud ka. Igor istus juhi kohal, lõug rinnale vajunud ja tundus surnud olevat. Auto ukse alt nirisesid astmelauale ja sealt maha paksud kleepuvad verejoad. Kastist maha karanud sõdur üritas meeleheitlikult väravast välja roomata, endal lai vererada järel. Kuid temagi jõud rauges ja ta suutis vaid aeglaselt ühte kätt tõsta. Nägime ka verist tompu, mis oli hetk tagasi jalarätti mähitud labajalg olnud. Tumepunane, ebaloomulikult väikeseks kokkusurutud känkar, siit-sealt teravaks murdunud luutükid rebenenud riide vahelt välja turritamas.

Seisime keset jubedusi täis õue nagu peata kanad. Katkisest aedikust välja pudenenud päris kanad siblisid kaagutades meie ümber. Me tõesti ei osanud midagi edasi teha.

Siis nägin silmanurgast, kuidas kolm kleenukest kuju elumaja tagant metsa kadusid.

"Ema, kiiresti metsa," üritasin karjuda, aga välja tuli ainult kähin. Ema sai siiski aru ja vahetustega Inget tassides ragistasime raagus metsa pidi mitu kilomeetrit kaugemale. Terve selle Eesti rahva jaoks halvas mõttes mälestusväärse päeva püsisime vaikselt metsas peidus.

Õhtul, kui pimedaks läks, hiilisime suure ringiga koju tagasi. Kõik oli täpselt nii nagu oleksime lihtsalt korraks kusagil ära käinud. Sissepekstud uks välja arvata. Ja usud, pojapoja, või mitte, aga rohkem meid keegi ei tülitanud.

Aastaid hiljem, kui esimees oli juba Uudelepp, rääkisin temaga ühe lõikuspeo ajal. Kogu küla teadis, et Uudelepp oli omal ajal ise ka küüditaja olnud ja nimekirju näinud.

"Ei, teid küll kindlasti nimekirjas ei olnud. Sõjas langenute pered tõmmati ju esimesena maha," seletas vana kommunist, endal ümmargused prilliklaasid viinaaurudest udused.

Saad aru, see kurradi kaabakas Kuusik tahtis meid omal algatusel Siberisse saata. Arvata võib, et jahtis meie talu, mis oli tol ajal üle küla talu, kuna ema ajas puskarit ja vahetas seda Peipsi kaluritega kala vastu, mille omakorda Tartu turul maha müüs. Või oli sellele vene lirvale meie majapidamine meeldima hakanud, kui munade järel käis. Naisterahvaste kohta küll selliseid väljendeid ei kasutata, aga tema puhul teen küll erandi."

Näha oli, et nii pikk jutt oli vanaisa tublisti väsitanud. Ta toppis täis jumal teab mitmenda piibutäie. Nukralt vaatasin, kuidas leek tiku otsast mitu korda järjest tubakasse sukeldus ja suured suitsupahvakud õhus hajusid. Jõime ära veel kolmandagi pudeli "Pliskat" ja viimaseks kahekesiolemiseks see jäigi. Kolm nädalat hiljem viidi vanaisa Maarjamõisasse ja sealt ta välja enam ei saanudki.

Nüüd, kümme aastat hiljem, kaalun tõsiselt naise ja lastega vanaisa tallu elama asumist. Ei ole siiani suutnud otsustada. Üks häiriv mõte tuleb ikka ja jälle pähe. Ma ei suuda kuidagi meenutada, kas siis, kui me Tõnisega ratastega Soosaunal käisime, olid meil jalas sokid ja ketsid või olid lihtsalt plätud kõntsaste varvaste otsa torgatud.

Jutt: Saapad ju ka põlevad (Heinrich Weinberg)

Estconi kirjutamistoas ümber kirjutatud ja kohendatud lugu. (toim)

Teerada kulges loogeldes läbi künklikku maastikku katva paksu metsa. Olin valinud koha vana pahkliku koorega kase harude vahel. Kask, va nüpeldajapuu, oli ümberringi kuuski ja mände pisut eemale tõrjunud, luues niimoodi padrikusse veidi avatuma koha.

Vanapagan oli oma paharetid paigutanud rajakaare ühte serva põõsaste ja puude taha. Paar pässi kükitasid mõnekümne sammu kaugusel eespool ja kolm tükki oli jäetud järelnoppimise jaoks - kui vajadus selleks peaks tekkima - sadakond sammu rada mööda Otepää poole.

Oli ennelõunane aeg, päike paistis pilvitus suvetaevas, mets elas oma elu, sirisedes, vilisedes ja sumisedes mu ümber. Toetasin põikpuuga vibu kindlamalt oksale, millel lamasin, ja lasin jala rippu. Metsa häältele lisandus vaikselt valjenev tümin: rada mööda lähenesid ratsanikud.

See oli Otepää pealik Tenno oma saatjaskonnaga. Vanamees oli aastaid valitsenud Eestimaa suurima ja tugevaima maakonna lõunaosa. Nüüd pidi sellele tulema lõpp. Kotitäis hõbemünte olid aluseks ühe õilsa hinge manalateele saatmisele. Aga raha paneb rattad käima ning omavahel mõõtu võtvatel Eestimaa pealikel oli vara, mida jagada.

Ratsasalk ilmus puude vahelt nähtavale. Koerad tormasid innukalt kõige ees, nuuskides maapinnalt jälgi. Tenno oli järjekorras kolmas mees. Hindasin vahemaad, liikumiskiirust, sihtimisnurka ja päästsin noole lendu. Põikvibu tegi tuhmi tümpsu, nool vihises õela vapsikuna läbi õhu ja tabas Tennot rindkeresse. Nahast kuub, mis oli mugav jahiriietus, oli seespoolt tugevdatud õhukeste metall-lehtedega. Kuid raske teravaotsaline nool andis nii tugeva löögi, et lihtne turvis ei pidanud vastu.

Valust ja ehmatusest karjatades pudenes Tenno oma hobuse seljast maha. See oli märguandeks Vanapaganale ja tema paharettidele. Korraga täitus metsaalune noolte vihina, meeste karjete, hobuste korskamise ja koerte meeletu klähvimisega. Põõsaste vahelt ilmusid määrdunud rohelistes ja pruunides vammustes lühikeste mõõkade ja tapritega relvastatud kogud, kes hüppasid ratsasalga keskele, raiudes valimatult nii inimesi kui koeri, püüdes siiski, kui võimalik, säästa hobuseid. Ootamatult rünnaku alla sattunud pealiku kaaskond notiti viimse meheni maha enne, kui nad mingit korrastatumat vastupanu jõudsid avaldama hakata.

Vanapagana paharetid ei raisanud aega ega andnud armu.

Ronisin puu otsast alla ja läksin raja kõrval kõrge kuuse juurtel lamava Tenno juurde. Jässakas tume kogu astus rada mööda lähemale. Vanapagan pühkis samblatuustiga mõõgateralt verd.

,,Hea lask," sõnas ta ja viipas teraga maas vedeleva Tenno poole.

Eks ma ole selleks ka omajagu palju harjutanud. Valjusti ütlesin: ,,Kammige metsaalune läbi. Ma ei taha, et siia ühtegi nooleotsa või sabasulgegi vedelema jääks!"

Kükitasin, et uurida Tennot lähemalt. Noolehaav iseenesest ehk polekski olnud surmav, kui ta oleks õigel ajal asjakohast abi saanud. Kompasin vanamehe kaela, et katsuda tema südametukseid. Elumärke polnud. Ta kukal oli üks paras verine segadus ja pea kaela otsas isemoodi töllakil. Ilmselt oli pea puruks löönud ja kaela murdnud.

Kiikasin Vanapaganat, kes seisis pealtnäha ükskõiksena sealsamas puu najale toetudes.

,,Kõik, mis neil meestel kaasas oli. Ja ma mõtlen tõesti kõik - üleriided, relvad, jahitarbed, ehted, kuld ja hõbe, kui seda peaks leiduma, hobused - see kõik on teie jagu," ütlesin. ,,Laibad jätke nii, nagu tavaliselt pärast röövkallaletungi talitate."

Vanapagan irvitas seepeale: ,,Nii auväärse seltskonna pooksime me tavaliselt jalgupidi okstesse ja varastaksime nende südamed."

Vaatasin vedelevaid laipu ja kujutlesin neid paljaks riisutuna puu otsas kõlkumas. Räige vaatepilt.

,,Siis nii tehkegi," sõnasin.

Vanapagan andis oma pässidele korraldused.

,,Peab sinu julgust imestama, Ants," ütles ta mulle.

,,Pole just palju julgust vaja, et võsa varjust nooli lennutada," tähendasin.

Vanapagan muigas. Ei paistnud, et ta väikest pilget südamesse võtnuks.

,,Teadagi," ühmas ta. ,,Kuid Otepää isandad, Tenno pojaga eesotsas, seda sulle niisama ei kingi."

Viskasin paganale nahast kukru - tema osa tasust, mille Tarbatu pealik Valdo mulle oli andnud.

,,Oled sa kuulnud seda saarlaste vanasõna jalgadest, tulest ja saabastest?"

Vanapagan vaatas kukrusse. ,,Et kui saapad märjad, siis ära neid tule paistel kuivata?"

,,See pole vanasõna," ütlesin. ,,Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik."

,,Saapad ju ka põlevad..." kohmas Vanapagan. Ta toppis kukru põue ja seadis end koos paharettidega minekule.

Seda küll. Aga las saabas põleb, peaasi et jalg terveks jääb. Ehk siis tuleb jätta maha jäljerada, mis ei vii Kaval-Antsuni. Vaid osutab näiteks hoopiski Tarbatu meestele. Kui Vanapagan oli oma kambaga lahkunud, siis poetasin ühe põõsa taha, kus tema vibukütt oli passinud, nöörijupi, millel oli Tarbatu muster. Teisele poole rada lasin lendu noole, mis sarnanes nendega, mida Tarbatu sõdalased pruukisid.

Närune lugu, kuid selline mu kaup juba korra oli. Uku Kalevipoeg oli Kaval-Antsule korralikult maksnud, et Ugandi pealikud teineteise vastu pöörata. Las hundid purelevad isekeskis, siis on virulastel vabad käed korjata kokku see, mis järgi jääb.

Järjejutt: Valge härrasmees. 3. (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Algselt ilmus autorite Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana kirjutatud lugu järjejutuna Lääne maakonna ajalehes Lääne Elu. Ka Reaktor avaldab selle jutu järjejutuna, et pakkuda lugejatele sarnast lugemiselamust.

Eelmine osa

Õnneks elame me ajastul, kus kõiki ülesandeid täidab praktiliselt üks ja sama kiip. Vaja tekitada masin, mis jälgib teie last? Palun, võtame kiibi, ühendame paar andurit ja kohendame softi. Vaja aparaati, mis juhib valgusfoore? Võtame taas täpselt sama kiibi ja tarkvara, aga andurid tulevad teised. Nii polnud mulle eriline üllatus, et tilguti sees asus igati võimekas ja standardne protsessor terve hulga tarkvara ja arendusvahenditega. Ühendasin selle tehisjala seest võetud juhtme abil viisoriga, mis muutus ekraaniks ja kasutasin viisori pulti klaviatuurina. Mu tuju tõusis, olin viimaks ometi sõiduvees. Aju, mis nii kaua oli viibinud sundpuhkusel, lausa vingus rõõmust, kui sain teda täiel määral tööle rakendada.

,,Sirts, mu arm, siit ma tulen."

Peeter naabervoodis kõõksakas nagu ebasurnu. Võpatasin nii, et pult pudenes nõrkade sõrmede vahelt voodisse. Kurat! Andsin oma rahustiportsu talle, et saaksin rahus häkkimisega tegeleda, aga ikka segab. Vaatasin Petsi poole, ta rögistas veel korra ja lesis siis rahulikult edasi. Tõmbas ilmselt tati kurku, muud ei midagi. Korjasin puldi üles ja pöörasin taas tähelepanu viisoriekraanile. Olin viimaks haigla võrgus. Tõsi, esialgu oli tegemist eelvõrguga, sellisega, kus asusid üle kogu maja infot koguvad seadmed nagu vererõhu analüsaatorid, südamerütmi mõõturid ja muu sihuke. Kogu see tillukeste masinorjade mass korjas info hoolsalt kokku ning saatis pärisvõrku, sellesse, kus asusid töötajate terminalid, serverid ja kõik huvitav nodi. Esialgu tundus kõik kerge, andurid edastasid info ühele kindlale serverile. Häki vaid see paradiisivärav lahti ja oledki kõrgemal tasemel. Aga praktikas, njaa. Higistasin selle kallal päris mitu ööd. Ma ei tahtnud, et Peeter mind segaks või androidid vahtima tuleks ja tegelesin põgenemisplaaniga seetõttu vaid öösiti. Igaks hommikuks panin Peetrile ta kontrolleri tilguti külge tagasi.

Viimaks sain serveri parooli kätte vanal heal pealtkuulamise meetodil. Juhtusin peale, kui mingi tehnik käis oma isikliku ajuriga andurite võrgus üht vererõhuaparaati parandamas ja logis pärast ka serverisse. Ma olin selleks ajaks juba kõik anduritevõrgu wifi-ruuterid enda käpa alla haaranud ning napsasin ta parooli kui kanalt muna, soojalt ja otse pihku. Raske oli oma rõõmu taltsutada, vabadus oli sama hästi kui käes. Tõsi, esialgu küll vaid virtuaalne, aga minu jaoks, kes ma olin nii pikalt pidanud istuma ilma võrguta, oli see nagu vabanemine painest. Mis sest, et pisike kong oli hämar, nurgas norskas kiusakas kaasvang ja mind võidi igal hetkel viia uuele operatsioonile, kus lõigatakse näiteks pea doonorelundiks ära. Olin sama hästi kui vaba! Viisoriekraanil hõõgus vangla peamine andmesüsteem. Hakkamata isegi seal ringi vaatama, sööstsin jalamaid välisvõrku. Sirts, mu kallis, saan lõpuks ometi sinuga rääkida! Tegin igaks juhuks uue suhtluskonto, kartsin, et vana äkki jälgitakse. Nimeks panin Valge Härrasmees ja võtsin kõigepealt ühendust sõber Kiviga. Saades aru, kes ma olen, oli ta jahmatus majasuurune.

,,Sina?"

,,Mina."

,,Vanglast väljas?"

,,Ikka veel kinnimajas, aga mõtlesin, et saad ehk aidata mul siit välja pääseda."

,,Selge see!"

,,Kuidas Sirtsul läheb?"

,,Ikka redus, ei julge ninagi välja pista. Kardab, et kui kätte saadakse, siis kuulutab instituut ta enda intellektuaalseks omandiks ja lükatakse tagasi arvutisse."

Selle peale ma ei tulnudki.

,,Kahju, oleksin tahtnud temaga rääkida."

,,Küll siis räägite, kui välja saad."

,,Ega vist muud moodi saa. Kuule, ma lasen su siia võrku sisse ja siis kaon ise. Kell on juba palju..."

Aga kell oli juba liiga palju. Ma ei jõudnud rohkem midagi öeldagi, kui kongi marssisid kaks android-valvurit. Viskasin pilgu Peetri poole, kes uksemürtsu peale samuti uimaselt pea tõstis. Androidid pöördusid minu poole.

"Palun heitke rahulikult oma voodile pikali, käed-jalad vabalt. Aitäh."

Jälle? Neetud Peeter, enne nii uimane, oli järsku kibekiirelt jalul ja kuigi ma ta peale hääle kähedaks karjusin, virutas ta narkoosiampulli taas ära. Androidid ei saanud midagi aru. Kes neid proges? Mingi idioot ilmselt! Ma ei ole veel kedagi niiviisi vihanud kui sel hetkel neid alamakstud androidide programmeerijaid.

*

Mul võeti välja süda ja asemele pandi mingi Hiina kvaliteediga jurakas, mis verd ringi ajab. Oleks mul süda alles, siis läheks see juhtunule mõeldes pahaks. Tean seda värki küll - varem või hiljem häkib keegi südame tarkvarasse sisse ja olengi kutu. Pean esimesel võimalusel sellele korraliku tulemüüri ette saama. Aga operatsioon oli valus, robot-doktor nägi kurja vaeva, et mind suremast hoida ja need kaks tehnikuraiska ka laterdasid seal kõrval, ilma et neist mingit kasu oleks olnud. Lürpisid kohvi ja targutasid surmanuhtluse poolt ja vastu. See ongi ainus asi, mida ma sellest punaseudulisest pärastlõunast mäletan. Kohutav valu rinnus ja lõputu targutamine, kas on eetiline panna hea inimese sisse roimari südant ja et on hea idee vangide isiksused digitaliseerida, kui nad on ükskord oma elundid ühiskonnale andnud. Ja see lurin... kes, kurat võtaks, joob kohvi luristades?

Alles neljandal päeval olin taas võimeline liigutama kätt ja jalga. Ägisesin ja kägisesin ja tõmbasin sellega kahjuks endale Peetri tähelepanu.

,,Kuule kas sina varastasid mu tilgutilt kontrolleri ära?"

Vidutasin silmi, pagan, androidid vedasid mu ju minema poole seansi pealt Kiviga. Hea, et nad nii lollid on, muidu saanuksid aru, millega ma tegelesin.

,,Laenasin korraks."

,,Mis pagana laenasid? Ma oleks äärepealt otsad andnud!"

Peeter upitas ennast voodis istukile ja ta silmad välkusid vihast. Ohkasin ja tundsin selle käigus õmblusi rinnal valumerre vajuvat. Mees pingutas üle. Poleks ta mingeid otsi andnud, lihtsalt kaif, mida ta endale kogu aeg ajudesse suras, läks üle. Talle oli see muidugi maailmalõpp.

,,Ära põe, ise varastad kogu aeg mu valuvaigisteid." Ajasin end voodis istukile: ,,Sinu pärast olen ma juba kahel opil käinud ilma tuimestita!"

Peeter hakkas naerma ja näitas mulle trääsa. See oli biooniline käsi, talle oli äravõetu asemele pandud uus, muljetavaldav kobakas rauda ja plastikut.

,,Ära mölise, kukk, siin kongis kuuluvad kõik rohud mulle, minu asju aga ei käpita. Kontroller tagasi!" Nüüd näitasin mina talle trääsa.

Peab ütlema, et selles uues bioonilises käes on Peetril kohutavalt jõudu. Ta keeras mu voodi ümber ja kiskus kontrolleri viisori küljest ilma tseremoonitsemata ära. Lebasin põrandal, võimetuna rinnus möllava vulkaani tõttu liigutama. Alles androidide tulek, kes mu tagasi voodisse upitasid, päästis mu elu. Nad andsid ka valuvaigisteid, kuid need võttis Peeter taas vilunult ära ja pistis pintslisse. Ilmselt päästis ka see mu elu, sest ülejäänud päevaks vajus ta tardumusse nagu surnu, silmad ainult õndsalt peas ringi ujumas. Ma hammustasin huulde ja ajasin end voodist välja. Neetud jalg oli selle juures suureks tüliks, sest ilma juhtmeta muutus biooniline jäse lihtsalt puujalaks. Olete proovinud kunagi peldikusse liikuda, kui teie jala külge on aheldatud mitu kilo kanget rauda ning plastikut? Vaevalt. Ei soovita proovida ka, kui pole just masohhistlikke kalduvusi. Igatahes võtsin kontrolleri tagasi ja parandasin ära oma algelise näkatsarvuti.

Sisenesin taas haigla võrku. Esiteks oli vaja lüüa kord majja minu ribadeks lõikumises. Pääsesin ligi vaid väiksele osale süsteemist, vangla ravikorpuse andmetele, aga ka sellest oli pidu. Esimesena vaatasin enda toimikut ja kohkusin. Mul oli kasutuskõlblikuks tunnistatud tervelt üksteist erinevat organit, jäsemed kaasa arvatud. Mu toanaabri Peetri kirjades oli näiteks märgitud maks kasutuskõlbmatuks ning soovitatud mitte kasutada seda ka peale patsiendi ootamatut surma. Petsil oli seejuures üldse pidu, tal oli märgitud kasutuskõlblikeks veel vaid 3 organit ja seejuures mitte ühtegi olulist, kõigest käed-jalad. Riiukukel puhas rõõm, kui need saab bioonilistega asendada. Kerget kadedus- ja õeluskihvatust tundes muutsin olukorra kiirelt ümber ning pikemalt mõtlemata lisasin amputeerimiste nimekirja etteotsa mehe genitaalid. Vajutasin ,,kinnita" ning alles seejärel käisin hoolikalt enda nimekirja üle. Esialgu ei julgenud ma endast kõike kõlbmatuks märkida. Tegin seda vaid käte ja silmadega ning ülejäänud lükkasin graafikus võimalikult kaugele.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg august 2015 (Artur Räpp)

Intervjuu: Mario Kivistik (Jüri Kallas, J. J. Metsavana)

Eesti Ulme päev (Veiko Belials)

Reaktori kirjutaja Triinu Meres (Artur Räpp)

Edmond Hamiltoni rehabiliteerimine (Raul Sulbi)

Raamatuarvustus: ,,Miss Peregrine´i kodu ebaharilikele lastele" (Leila Tael-Mikein)

Wayward Pines - film raamatu vastu (Ene Kallas)

Ulmekirjanduse BAAS paroodiate allikana (Andri Riid)

Mis on Unicon? (Riho Välk)

Kuutõbistel oli piknik (Mirjam Proos)

Uudiskirjandus 08/15

Ulmeuudised 8/15

Jutt: Paljasjalgsed (Meelis Ivanov)

Jutt: Saapad ju ka põlevad (Heinrich Weinberg)

Järjejutt: Valge härrasmees. 3. (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)