Peatoimetaja veerg 08/16 (J. J. Metsavana)

Esiteks alustan ühe ulmeühingu uudisega. Ehk ühingu veeb ulme.ee on läbinud täieliku uuendus -noorenduskuuri ja sellekaudu ilmselt tundmatuseni muutunud. Kasutusel on wordpressi mootor ja loobutud on mitmetest lahendustest ja süsteemist (nt foorumist) ja lisandunud on mitmed uued alamjaotused ning ingliskeelne osa (mis veel üsna õhuke, aga töö käib!). Mõned asjad ei pruugi veel töötada nagu vaja, probleemidest ja vigadest võib teada anda joel.jans@eenet.ee. Vana leht on samuti endiselt kättesaadav vana.ulme.ee aadressilt.

Muus osas on meil nagu ikka terve hunnik arvustusi, arvamusi ja muud põnevat. Täpsemalt kaks isutekitajat tulevastest romaanidest ning kaks originaaljuttu. Ürituste muljeid on lausa kolm ehk Juha Jürkase ülevaade Estconist, Ove kirjutatud Ropeconi muljetamine ning Aguri kogemused orkilaagrist. Jürka kirjutab Stalkerist ja ei puudu ka tõlkejutt. Head lugemist!

Kaanepildi autor Ene Kallas.

Ärge tapke Stalkerit! (Jüri Kallas)

Viimasel Estconil oli väiksemas ringis arutelu teemal, et mida ja kuidas muuta ulmeauhinna Stalker hääletamisel ja kas üldse oleks vaja midagi muuta. Arutlesime ja jõudsime mingite järeldusteni ning leidsime, et neid võiks ka laiemalt jagada, mis kulmineerus Veiko Belialsi artiklina eelmises Reaktoris.

Artikkel tekitas arutelu ulmelistis, Facebook'is ja ka eravestlustes. Kahjuks või siiski õnneks olin ma kõige palavamate arutelude ajal kodust ära ja wõrgust eemal. Telefoni teel mulle üht teist räägiti ja mingeid kokkuvõtteid nägin ma pärast kah. Kui ma aga tagasi n-ö liinile sain, siis oli arutelu vaibunud ja pisut tobe tundus seda taas üles äratada ning tekkiski mõte, et ma parem kirjutan Reaktorisse oma nägemuse asjast.

Ütlen kohe ära, et kindlasti pole ma kõiki arvamusi lugenud ja tahtmata minna isiklikuks ei nimeta ma edaspidi mitte ühtegi nime. Kes end negatiivselt ära tunneb, see eksib... kes positiivselt, siis nii see kindlasti ka on. Minu eesmärk on kirjutada asjast endast, mitte kedagi paika panna ja klaarida mingeid arveid.

Idee oli, et võiks teha Stalkeri hääletuse kaheastmeliseks, kus alguses on kõik nagu vanasti ja siis teise astmena toimub hääletus Estconil, kus kõik kohalviibijad saavad valida iga kategooria kolme parima vahel. Estconil vesteldes tundus see päris mõnus idee ja ma olin sel hetkel sellega päri, kuid hiljem nägin ma selles ka puudusi.

Neli vastuväidet

Esimene vastuväide on selline psühholoogiline, et kuna Stalkeri hääletusel osalevad ka Estconil mittekäivad inimesed, siis neil võib tekkida tunne, et nende hääl pole oluline, et see oleks kui mingil moel proovihääl, mida antakse justkui proovihääletusel. Pärast artikli ilmumist nägin ma ka ühte sellist arvamust, kus enam-vähem samamoodi ka argumenteeriti.

Teine vastuväide oli, et paljud autorid, toimetajad, kirjastajad on ise kohal ning nad võivad mõjutada hääletajaid. Kuni selleni, et tehakse õlu või kaks välja... Ka sedasorti kriitikat tehti pärast artikli ilmumist omajagu. Eks see hirm ole ka põhjendatud.

Kolmas vastuväide tuli mul alles nende ridade kirjutamise ajal pähe. Noh, me ju eeldame, et auhind on neutraalne ja kõigil on võimalus ning siis me tahame teha niimoodi, et auhind satuks ikka n-ö õigetele. Ei ole ju mõtet teha saladust, et need Stalkeri hääletuse muutmise ideed võrsusid just virinast, et teinekord võidavad mingid imelikud teosed. Tekib pisut skisoidne olukord, et ühelt poolt tahakse me ulmele ja auhinnale laiemat kandepinda ning teiselt poolt tahaksime veel rohkem kapselduda. (Tõele au andes, öeldi ka seda pärast artiklit, aga ma jõudsin vahepeal selle juba unustada.)

Neljas vastuväide on puhtpraktiline. Oletan, et kõik hääletavad ikkagi tekste, mida nad on lugenud, kuid selle kahevoorulise hääletamisega võib vabalt tekkida olukord, kus teises voorus on ühes kategoorias kõik kolm, mis on paljudel lugemata. Edasi on siis kaks võimalust: estconil viibiv fänn jätab hääletamata või vassib ja annab oma hääle umbes. Kumbki pole eriti hea variant. Rääkimata olukorrast, kus ühes kategoorias kõik kolm oleks need n-ö imelikud. Mis siis saab?

Parandusettepanekutest

Artiklijärgsetel aruteludel pakuti välja hulgaliselt ettepanekuid, kuidas saaks auhinda paremaks muuta. Pean tunnistama, et suur hulk neist olid sedavõrd jaburad ja eluvõõrad, et ma isegi ei vaevu neid siin üles lugema, kommenteerimisest rääkimata.

Üks ettepanek oli siduda Stalkeri nimekirjad Ulmekirjanduse BAASiga, et sisse lähevad vaid need, mis on BAASis n-arvustust pälvinud. BAASi kasutajad ja Stalkeri hääletajad ei ole ju sama seltskond ning see on ka juba põhjustanud virinaid, et miks BAASis läbivalt viieline teos Stalkeril põrub ja vastupidi.

Siis oli taaskord ettepanek, et võiks elimineerida nimekirjast kõik piiripealse ulme. Mis on juba tehniliselt võimatu, sest eeldaks, et keegi loeks vähemasti kõik vaieldavad teosed enne läbi. Rääkimata sellest, et kuhu see piir tõmmata.

Veel olid mingid mõtted eelnominatsioonidest, üriidest ja valiknimekirjadest. Ja taas jõuame sinna, et kes need kõik enne läbi loeks, kes tegeleks eelnomineerimisega, kes oleks üriis jne.

Rääkimata sellest, et lühemate nimekirjade puhul leiduks omajagu inimesi, kes oleksid pahased, et nende lemmik on välja jäänud ning kes võivad seeläbi ka üldse hääletamata jätta.

Oli ka üks tehniline ettepanek, et hääletamine võiks id-kaardiga toimuda. Selle ettepaneku kohta ütles juba Estconi vestlusringil üks inimene kõrvalt, et temal on mobiil-id ja temal seega iga liigutus maksab ja ta poleks kindel, et kas... rääkimata sellest, et id-kaardiga hääletusel kaotaks me hulga hääletajaid, kes ei viitsiks/tahaks selle id-kaardiga mässata. Rääkimata sellest, et praegusel juhul on ka hääletajad tuvastatavad.

Lõpetuseks

On selline ilus mõte, et pole arukas lõhkuda töötavaid asju. Stalkeri hääletus on suuremate muutusteta pidanud vastu ligi paarkümmend aastat ja selle aja jooksul on vaid üks suurem prohmakas olnud. Seda pole ju palju! (Ka selle mõtte ma laenasin kelleltki.)

On ka teine ilus mõte, et asju pole arukas üleliia keeruliseks ajada. Ja mulle näib, et kõik need parandusettepanekud just keerulisemaks ajavad.

Jah, oletavasti tooksid muutused mõned hääletajad juurde. Samas, mulle tundub, et teisalt me jälle hulga hääletajaid kaotaks. Ma ei julge küll väita, et hääletajate hulk suuremaks läheks.

Ohkan raskelt ja ütlen: Ärge tapke Stalkerit!

Juha Jyrkäse mölluraport Estconist (Juha Jyrkäs)

Soome keelest tõlkis Marianne Lind

Alustuseks

Käisin esimest korda Estconil, Eesti ulmefännide kokkutulekul. Olin seal külaliskirjanikuna ja tegin ka ühe hevikeikka elektrikandlel. Sel aastal toimus Estcon Palamusel Udu Talus.

Seljataga on äge nädalalõpp Eesti ulmeinimestega, minu uute sõpradega. Ma ei teagi kohe, kust pihta hakata, sest tuju on nii hea. Võib-olla kirjutan lihtsalt oma sõnadega toimunud sündmustest jaokaupa nende toimumise järjekorras, nii nagu need mulle meelde tulevad ja millisena ma neid mäletan.

Neljapäev

Mu reis algab juba neljapäeval. Ägan juba koduuksel, kui saan aru, et mu pambud kaaluvad kuradima palju. Elektrikandle kott ja seljakott. Mõlemad täis kraami, peamiselt raamatuid, kuid ka näiteks võimendi. Ma ei lähe sinna ainult Soome kirjaniku ja muusikuna, vaid ka kogu Soome ulmekirjutajate esindajana. Tähtis reis.

Ühistranspordis teel sadamasse higistan ja vannun. Igavikuna mõjuva hetke järel olen kohal. Siis ootame!

Rokkari hommikusöök

Soomlaste rahmeldamine Tallinna laeval hakkab vaikselt ajudele. Rühin laeva poole. Ärritus on suur. Mingil hetkel ajab mind laeva trügivate porode käitumine nii närvi, et ma otsustan edaspidi rääkida ainult eesti keeles. Lahendus tundub toimivat.

Peagi olen ikkagi laevas. Enesetunne on nii väljakannatamatu, et pean õlut jooma. Valin A. Le Coqi Porteri. Seda õlut sai palju joodud aastatel 2002 ja 2003, kui elasin Tartus. Nostalgiline maitse rahustab närve ja toob naeratuse huulile. Sellest tuleb hea reis!

Tallinna sadamas kohtun Margus Makkega, kes lubas mulle öömaja pakkuda sel ajal, kui olen Tallinnas. Tunnen ta ära ,,Eesti Ulmeühingu" särgi järgi. Egas muud, kui võtame takso ja minekule! Jõuame tema juurde ja avame õlled.

Otsustan tähistada Tallinnasse saabumist enda pildituks joomisega.

Esimene Estconi reisi õhtu möödub õlut juues ja hevi kuulates.

Reede

Reedel ärkan hilja ja sõidan taksoga Tallinna kesklinna, kust saan küüdiga Estconile. Enne tuleb mul siiski natuke oodata. Otsustan käia söömas. Leian Aasia restorani, kus on soodne puhvet. Õgin chillikana, nuudleid ja muud valikus olevat toitu nii palju, kui kõht kannatab. Söögikõrvaseks paar õlut.

Saanud söönuks, lohistan end oma raske varustusega kokkulepitud aadressile, kus kohtun Robi Uppiniga, kes lubas mind Estconile kohale viia. Egas muud kui kompsud autosse ja läksime! Vahepeatuse teeme paari tänava pärast, kus tuleb peale Gert Trash Moser.

Tuleb välja, et Trash on päris huvitav tüüp. Tal on plaadifirma Trash Can Dance, mille alt laseb välja vanu korralikke kassette. Kõige muu hulgas metalit, punki, vana disko- ja elektroonilist mussi. Vestluse käigus tuleb välja, et ta on välja andnud palju eestimaist underground kraami. Tunnistan samas, et olen suur Eesti metali sõber. Pommitan Trashi nimedega: Tharaphita, Loits, Metsatöll...

Siis taipan, et olin selga pannud Metsatölli särgi. Alguses mõtlesin panna oma Tharaphita särgi, aga see oli juba sedavõrd rebenenud ja katki, et ma ei julgenud.

,,Kui sa tuled Eestisse Metsatölli särgiga, on see sama hea kui ma läheksin Soome Kaija Koo särgiga," tõdeb Trash.

Naerame mõlemad. Trash ütleb peagi, et talle meeldib Kaija Koo. Trash räägib oma Soome reisist. Tuleb välja, et talle meeldib lugeda ka Antti Tuuri raamatuid.

Autos mängib vana elektrooniline ja diskomusa. Ma ei tunne seda musaskenet kuigi hästi, kuid muusikuna mind muidugi huvitab kõik enda jaoks uus muusika. Panen tähele, et selles muusikas on midagi primitiivset, hüpnotiseerivat ja sünget. Mõjub küll!

Roadtrip läbi Eesti jätkub. Mõne aja möödudes paneme tähele, et oleme jõudnud juba üsna sihtkoha lähedale. Lepime kokku, et ostame Jõgeval kogu pikaks nädalavahetuseks vajaliku proviandi.

Enne poodi minekut saan olulise nõuande:

,,Juha, räägin sulle paar asja Estconi alkoholipoliitika kohta. Kui plaanid juua näiteks 12 pudelit õlut ja pudeli viina, siis osta kohe topelt! See kogus kulub sul arvatavasti ära juba esimese päeva jooksul."

Võtan nõuande arvesse. Ostan ostukärutäie õlut ja liha, lisaks ühe pudeli Pirita likööri.

1. Udu Talu

2. Nädalalõpu proviant

1. Mina ja Indrek Hargla

2. Saabumine sihtkohta

Ei möödu kaua aega, kui olemegi jõudnud pärale Udu Tallu Palamusel. Sellega seoses tutvun kohe J.J. Metsavanaga. Ta selgitab soomlasest esmakülastajale Estconi kodukorda ning saan rinda uhke nimesildi.

Seejärel tassin oma pambud väikesesse majakesse, mis on järgneval kolmel päeval ja kahel ööl määratud minu koduks. Uksel kohtan motomehe välimusega ja karmi olemisega meest. Tuleb välja, et ta on minuga samas majakeses.

Nõnda tutvun Indrek Harglaga, kes on üks kuulsamaid Eesti kirjanikke. Hiljem, Estconi ajal ostan temalt tema raamatu ,,Raudrästiku aeg". Muidugi palusin sinna ka autori pühenduse. Lisaks Indrekule on minuga samas majakeses ka Trash ja Virko Pirrus Nailboard Recordsist.

Lõõgastun paari õlle võrra ja panen siis raamatuleti püsti. Võtsin kaasa palju Soome ulmet, mille hulgas on ka kirjastuste Kuoriaiskirjat, Aavetaajuus ja Salakirjat toodangut. Lisaks muidugi ka mu metalbändi Tevana 3 kassette ,,Peräpohjolan takana". Rääkisin ka Trashile, et tegime Soomes c-kasseti. Trash ostiski minult kohe ühe eksemplari, kassetimees nagu temagi on.

Hakkan Pirita kosmilise väega meeleolu looma. Saan aru, et kohe on minu muusikukarjääri esimene esinemine Eestis. Liblikad hakkavad raevukalt kõhus keerlema! Laulja võtab ühe klõmmi kangemat. Võtan igaks juhuks ka paar õlut.

Peagi ongi minu kord. Kõigepealt tehakse minuga intervjuu. Tutvustan ennast, räägin oma kirjanduslikust tegevusest, Soome ulmest, Aavetaajuuse poest, Horror-Shopist, jne. Taipan, et suudan anda lives eesti keeles mistahes intervjuud. Läheb nagu õlitatult.

1. Kvaliteetset Soome ulmet

2. Veel kvaliteetset Soome ulmet

1. Kingituse sisu

2. Eesti Ulmeühing saab Soomest kingituseks raamatuid

Siis lõhkan pommi. Toon välja kaks kilekotti, mis sisaldavad ühiskingituse Eesti Ulmeühingule tervelt Soome ulmeskenelt, kelle esindajana ma Estconil viibin. Tegemist on suure hunniku raamatutega Kuoriaiskirjat, Aavetaajuus, Osuuskumma ja Salakirjat kirjastustelt. Nagu varem mainisin - ma ei ole Estconil vaid Soome kirjaniku ja muusikuna. Soovin ehitada sildu Soome ja Eesti ulmeinimeste vahele. Minu ülesandeks on olla see tüüp, kes sõlmib sidemeid ja loob võrgustikke, millest saavad kasu kirjanikud ja ulmeharrastajad mõlemal pool lahte. Ma olen siiras ja avatud. Ma tahan, et vennasrahvad teeksid asju koos ka ulmevallas.

Siis hakkan rokkima ja okkima. Võtan oma elektrikandle välja ja ühendan võimendiga. Rebin keeli ja elektrisinised metalliakordid hakkavad pulseerima. Paganausulisena laulan ka ,,Otson voima"- lugu, millega avaldan austust läänemeresoomlaste pühale loomale, karule. Kaks päeva tagasi oli karupäev, Kalevi rahva pidupäev. Tunnen mesikäpa jõudu oma hinges.

"Mul on pihud Kontioise,

Vere joojalta põngerjad..."

Teistes lauludes külastatakse Toonelat, kaotakse metsade varju ja kogetakse looduse müstikat. Lähen pöördesse. Juuksed lendavad, kannel kräunub ja mees möirgab! Annan kõva show, serveerin head ja algupärast heavy metalit. Paganlike sõnade ja kõige raskema metali raginaga.

Esinemise kõrgpunktiks on muidugi mu lugu ,,Nuole mua", mis kuuldavasti hakkab teiste lorilaulude kombel kergesti kummitama.

Pole ka ime.

"Nooli mind

lõpuni välja!

Nooli mind

kirglikumalt!

Nooli mind

pealaest jalatallani!

Nooli mind

Lemme tulena!"

1. Hevi metal raisk!

2. Rock'n'roll!

1. "Sõjakad mehed nügivad palju!"

2. Sünge ja kuri!

Andun üleni. Keerlen, pöörlen ja alistun oma sisemuses leegitsevale tulele. Veeren põrandal nagu Marty McFly filmis ,,Tagasi tulevikku". Aga panen veel kõvemini. Armatsen oma kandlega. Kirglikult.

Tahaksin juba lõpetada pilli mängimise ja keskenduda ainult õlle joomisele, aga mind hüütakse tagasi lavale. Esitan lisaloona Kirka loo ,,Leijat", millest tegime juba mu esimese bändi VMMAga õnnestunud metalkaveri. See on mu seti ainuke cover-lugu, teised kõik on mul omalooming. See on austusavaldus Kirkale, kes oli ilmselt Soome kõige kõvem heavy metal-laulja. Kui te ei usu, siis kuulake näiteks Kirka plaate R.O.C.K ja Spell, ja lisaks veel Kimmo Kuusniemi fantastilist ja olulist albumit ,,Mootorilinnut".

Peale kontserti märkan, et elektrikandle rihm on lahti tulnud ja kõige kõrgem keel on katkenud. Ega pole ka imestada, kui arvestada keikka rajusust. Sädemeid lendab, kui rokitakse. Vot selline on elu!

Õhtu lõpetuseks sukeldun alkoholi imelisse maailma!

Laupäev

Laupäeva hommikul äratab Trash mind hommikusöögi ajaks. Ähvardavat pohmakat tõrjun juba hommikust alates Pirita ja õllega. See aitab tingimata.

1. Kosmiline Pirita

2. Hommik

1. Pood on lahti!

2. Poro? Viinaturist?

Peagi olengi taas oma raamatuid müümas. Ostetakse küll. Räägin nendest, annan soovitusi, küsin, millest keegi on huvitatud. Stepani koodeksi sünge sõnum levib. Veiko Belials tõlkis Reaktori ajakirja minu loo ,,Velesin kirja", eestikeelse nimega ,,Velese raamat". See avaldati esmalt Kuoriaiskirjat kirjastuses ,,Hopeoitu vainaja" antoloogias. See on seotud Lovecrafti mõjutustega Stepani koodeksi mütoloogiaga, mida oleme Soome ulmekirjanikega koos arendanud. ,,Hopeoitu vainaja" ja Stepani koodeksi triloogia kolmas osa ,,Teräskoura" müüb hästi. Niisamuti ka splatterpunk antoloogia ,,Ja hän huutaa", ja ka minu Kalevala-mõõdus luulekogud ,,Ouramoinen" ja ,,Uniaika".

Tevana 3-e kassett müüb ka sedavõrd hästi, et võin selle nüüd kuulutada läbimüüduks. Minu käest seda enam ei saa. Küll saab ,,Peräpohjolan takana" kassetti endiselt KVLT-ist ja Horror-Shopist. Aga tasub kiirustada, sest kes ees, see mees jne.

Mingil hetkel jagatakse Stalkeri auhinnad, ehk siis Eesti Atoroxid. Seejärel tehakse kõikide Estconi osalejate ühispilt. Nende sessioonide jooksul kulub paar õlut.

1. Hea seltskond

2. Stalkerite jagamine

Estconi ühispilt

Peagi pean tõdema, et olen väsinud ja jalad ei taha enam kanda. On aeg vahepeal silm looja lasta.

Ärkan keskööl nagu vampiiridel kombeks. Tundub, et olen olnud pikemat aega koomas. Aga nüüd on meel kirgas ja mehes on jõudu! Tõusen üles, avan õlle. On aeg jätkata pidutsemist.

Lugesin Reaktori-lehest juhtnööre Estconi tarbeks. Ühte asja panin eriti tähele - ,,Öörahu ei ole ega tule". Ehk et öörahu ei ole ega tule. Pidu kestab varaste hommikutundideni. Kiidan selle heaks, sest alles öö saabudes ma ju ärkasin.

Mulle räägiti lugu, miks selline asi üldse Reaktorisse pandi. Korra oli Estconil mingi tüüp pideva pidutsemise peale öösel närvi läinud, kuigi oli ise ka ennast üsna känni joonud. Oli ähvardanud politsei kutsuda. Asi ei jäänud pelgalt ähvardamise tasemele, vaid tüüp viis selle ka täide. Politsei tuli kohale, umbes paar tundi hiljem. Siis oli korraldajatel palju seletamist, et tegemist on õigupoolest ainult mingisuguse kirjanduskonverentsiga. Nagu legendaarsete lugudega ikka, kuulsin antud stoorist mitu erinevat versiooni. Ühine oli neil see, et lugu oli endiselt elav ning naljakas. Legendaarne.

Otsin inimesi. Leian. Joome õlut ja grillime liha. Saan aru, et mul on põrgulik nälg. Õgin hullupööra liha, kana ja vorste. Toidu kõrvale joon õlut.

Tutvun Tuule Iiliga, armsa neiuga, kes mängib parmupilli. Liitun temaga, lauldes Tõva kargyraa-kõrilaulu. Ehk siis nõidusliku ja möriseva häälega. Asi läheb hästi!

Siis, äkitselt, hakkab Tuule laulma eestikeelseid regilaule. Võpatan. Laulvates naistes on midagi, mis mind paelub. See ei ole kokkusattumus, et mu bändides on alati mingil ajahetkel olnud naislaulja. Peagi laulame suure kambaga koos Eesti laule. Nende hulgas ka Metsatölli setukeelne laul "Velekeseq noorõkõsõq".

"Pill oll' helle pedäjäne

kannõl kummõ kadajanõ."

Joobest tõusnud tundepuhangus kallistan Tuulet ja kingin talle oma esikteose ,,Ouramoinen".

Selleks hetkeks on juba päris hea olla.

Tumedate õllede kütkeis.

Öö jätkab jätkamista, kali kulub kulumista.

Pühapäev

Hommikul võtab üles tõusmine aega. Pea valutab. Ma ei usu, et ma tõusta suudan. Mõtlen, mis võiks aidata. Taipan, et selleks on vaja veidi mustkunsti. Äkitselt meenub Nasse-setä sket, kus onu Nasse võlub võlujoogi abil eseme pihku.

Minu võlujoogiks on Pirita. Pealerüüpeks Saku Rock. Juba saabki mees jalad alla!

1. Hüvastijätt Palamusega

2. Siin tohib oma jooki juua!

3. Joku yökukkuja - Keegi ööloom

Ühtäkki saan aru, et peab hakkama asju pakkima. Hakkame peagi lahkuma. Kogenud reisimehe nobedusega pakin kõik pambud kokku ja viin juba igaks juhuks ka autosse ära. Joogid jätan muidugi veel enda juurde, sest on veel paar tundi aega juua. Lähen räägin inimestega, kõikide oma uute sõpradega. Ütlen neile kõigile ,,Tsau!". Kuidagi ei taha lahkuda. Alles ju jõudsin. Miks ei võiks see pidu jätkuda veel kauemgi?

Peagi oleme ikkagi teel tagasi Tallinnasse. Tallinnasse jõudes veedan hetke Trashi juures. Joome Salmiakki Koskenkorvat. Ta tutvustab mulle oma kassetikollektsiooni ja müüb möödaminnes mulle mõned. Olen neid temalt juba palju ostnud. Ostan igaks juhuks veel mõned lisaks.

Mõne aja pärast tõmban jälle Margus Makke juurde ära.

Estconi-reisi viimane õhtu sujub õlut juues ja hevi kuulates.

Lõpetuseks

Esmaspäeva õhtul meenutan möödunud nädalalõppu. Pohmakas hakkab juba järele andma, aga turjalihased ja selg on kuradi valusad. Ma ei saa ei seista ega istuda. Olen sunnitud pikutama. Keikka ajal juuste viskamine nõuab alati oma osa.

Minu Estconi saak

Ma ei viitsi rääkida tagasiteest Tallinnast Helsingisse. Las piisab sellest, kui ma ütlen, et reisist puruväsinud mees jõudis õnnelikult koju, tellis omale kebabi, sõi - ja jäi magama. Ärgates oli aega kogetud asjad läbi mõelda.

Mis jäi reisist meelde?

Minu jaoks oli suur au esineda Estconil. See oli minu jaoks esimene esinemine muusiku ja kirjanikuna väljaspool Soomet. See on oluline asi. See tähendab seda, et neid tuleb tulevikus veel.

Ma olen saanud suure hulga uusi sõpru ja tutvunud imeliste inimestega. Olen sõlminud Eesti ulmeskenega sidemeid. Nüüd on ka selles valdkonnas sild Eesti ja Soome vahele ehitatud. Mulle kinnitati, et soomlased on alati Estconile teretulnud. Oleme vennad ja õed. Oleme üks hõim, üks rahvas. Oleme kauni Kalevi, ehk suure Ouramoise lapsed. Läänemeresoome rahvad hoiavad kokku. Me oleme põhjatuulte pojad ja tütred.

Kuulsin, et enne mind oli Estconil käinud ka üks rootslane ja mingi Läti ulmekirjutaja. Ma ei tea, kuidas nemad Estconi vastu võtsid, kuid mina võtsin selle vastu sooja südame, avatud meele ja siiraste kavatsustega. Osa südamest jäi sinna. Mind valdas tunne, et olen õiges kohas õigel ajal.

Soome Finnconiga võrreldes oli Estconil meeleolu üsna teistsugune. Üritus ei toimunud rangetes ja külmades ülikooli ruumides. Ei olnud mingisugust kuradi akadeemilist peenutsemist. Ja Soome vigane alkoholipoliitika selgelt siia ei ulatu. Selle asemel pakutakse looduslähedast keskkonda, ägedaid ja omavahel võrdseid inimesi, sügavaid kultuurikeskustelusid, õlle joomist ja grillimist.

Mulle meeldib selline meeleolu, mis valitses Estconil.

Eesti, Eesti, Eesti, igatsen sinna kangeeesti!

Poetan mõned liigutuspisarad, kui meenutan Estconi. Olen täis armastust.

Kui nüüd järgmisel aastal toimub Worldcon Helsingis, siis pakun välja, et teeme sellest sellise ürituse, nagu on Estcon. Organiseerime ürituse talgutöö korras metsa, või näiteks järve või mere äärde. Loodusesse. Kirjutame eeskirjadesse, et: ,,Öörahu ei ole ega tule". Enda joogid ja söögid kaasa. Viime välismaalastest külalised sauna. Õpime üksteist läbi loengute, paneeldiskussioonide, külastuste jm tõeliselt tundma. Ehitame sildu. Loome uudse ühenduse. Sellise, mis sünnib loodusest ja tõelistest inimestest.

Estconil oli mul lihtne tutvuda uute inimestega. Mul oli seal hea olla. Järgmisel aastal lähen kindlasti uuesti, kui ma just ei ole festivalidel vm. esinemas. Tulgu teisedki Soome ulmikud kaasa! Lähme koos. Ma tean, kuidas asjad käivad, oskan keelt ja võin aidata, tulla teejuhiks ja ka tõlgiks.

Estcon rokib!

Nii et kuidas Eesti reis sujus? Saavutasin reisile püstitatud eesmärgid.

Originaalne artikkel pärit siit.< br />

Pildid: Juha Jyrkäs, Veiko Kastanje, Ene Kallas

Geniaalne ja plagiaat (Jüri Kallas)

Kunagi ammu, täpsemalt 1988. aasta Tartu muusikapäevade aegu, ööbis mu juures hulk karvaseid siit ja sealt üle Eesti. Võiks öelda, et õhk oli sokihaisust ja kultuurijutust paks ning tulevane sõber Lauri Lõhmus, kellega just sel ajal tuttavaks sain, ütles hiljem: kõige rohkem kordusid vestluses sõnad "geniaalne" ja "plagiaat".

Enam kui veerand sajandi eest öeldu tuleb mulle ikka ja jälle meelde siis, kui kuulen arutluskäike Eesti kultuuri kohta laiemalt või eesti ulme kohta kitsamalt. Suhtumine kõigub ikka maksimalistlikult ühest äärmusest teise. Kuna Reaktor on ulmeajakiri, siis järgnev käib ulme ja eelkõige ulmekirjanduse kohta.

Geniaalne - et kohe ja praegu on maailmatase.

Plagiaat - et see pole midagi väärt, et see kõik on juba ammu ja kordi olnud.

Tõsi see on, et väikesed kultuurid põevad teatavat alaväärsust, et me oleme nii väikesed ja meid keegi ei märka ja tunnusta. Ja mis seal salata, sageli pole ka märkamiseks ja tunnustamiseks mingit põhjust, sest väikese kultuuri jaoks tähtsad saavutused ongi tähtsad vaid sellesama väikese kultuuri jaoks. Samas, ega kõik anglo-maailmas loodu pole ju kah muu maailma jaoks sageli mingitki väärtust omav, et on samasugune siseturu produkt. Piisab kui lugeda erinevates keeltes erinevatel aegadel rohkelt auhinnatud ulmetekste ning selgub, et paljud seased suured ja olulised ei oma erilist sisu/põhjust, et neid peaks eesti keelde tõlkima.

Samas, see alaväärsustunne tekitab tihti üsna pärssiva efekti: kas siis looja hakkab mõtlema, et mis nüüd mina või veel sagedamini, et kritiseerijad eeldavad kohe, et meie amatöör peaks kohe alustama kui mitte päris maailma tipust, siis sealt üsna lähedalt. Paljud taolised arvajad on aga lugenud vaid suurte meistrite tipptekste ja neil ei ole mitte mingit ettekujutust, kui konarlike ja abitute tekstidega paljud neist meistritest on alustanud.

Ja kui rääkida juba otsestest plagiaadisüüdistustest, siis paljud kritiseerijad/süüdistajad ei suuda aru saada, et autor reeglina ei loe niipalju, kui paadunud fänn ning kui keegi on lugenud läbi teosed A, B ja C, siis keegi teine ei pruugi neid lugenud olla. See, et mingi tekst on aasta varem ilmunud ja teoreetiliselt ka kättesaadav/tõlgitud, ei pruugi tähendada, et autor seda reaalselt on lugenud.

Kiitmise ja geniaalseks kuulutamisega tuleb vist arvestada ka seda, et eestlane on kehv kiitja - pigem rõõmustatakse kellegi läbikukkumise kui edu üle. Ilmselt osa seda geniaalsuse juttu on lihtsalt ebamugavustunde ebadekvaatne avaldumine, et kui on imelik olla ja tahad ebamugavust varjata, siis pingutataksegi üle...

Või siis on kiitja vähese lugemusega ja avastab n-ö Ameerikat. Pluss lootused, et näed, et nüüd! Tihti mõjub selline vastutustundetu ülekiitmine kõrvalseisjale totakalt ja võib ka autorile ebareaalseid illusioone tekitada. Samas, kui kiitmiseks põhjust on, siis tuleb ka kiita.

Eks reaalne elu käib siiski nende äärmuste vahel, mis muidugi ei tähenda, et eesti ulmes poleks saasta ja plagiaati või poleks siin maailmataset ja geniaalsust. Kõike on ja kui rahvaarvu ja ilmuva suhet vaadata, siis on kõike väga palju. Ja nii võikski olla ja nii võiks ka jääda...

Ropecon 2016: Kord ja Kaos (Ove Hillep)

Juba kolmandat aastat sattus Reaktori välkreporter Soome Ropeconile. Seekordne oli eelmistest mõnevõrra erinev, kuna senine toimumiskoht - Diipoli keskus - oli renoveerimisel ning üritus leidis aset Helsingi kesklinnas asuvas Helsingi Messikeskuses. Kuigi koht oli uus, ei olnud festival ise sisuliselt muutunud: ettekandeid, töötubasid, LARPe ning kõike muud huvitavat leidus kamaluga kõikjal.

Reedene päev algas lõunase pärale jõudmisega ning jätkus esialgu festivali ülespaneku aitamisega, kuna midagi muud nagunii kella neljani teha ei olnud. Suured hallid tuli täita laudadega miniatuuride ning maastike jaoks, üles seada väike näitusenurk, panna valmis garderoobid (seminariruumid olid vist juba eelnevalt paigas) - tegemist jagus kõigile 400-le (või oli neid 600?) vabatahtlikule, kes kohale olid tulnud. Trehvatud sai mitme tuttavaga, sealhulgas sel aastal esimest korda Estconile jõudnud Soome kirjaniku ning muusiku Juha Jyrkäsega.

Tasapisi hakkas messikeskus täituma festivali külalistega, kuid ilmnes kohe ka puudus, mis ei kadunud ka külastatavuse tipul: messikeskus on suur. Selles osas on muidugi Ropeconil ruumi kasvada, kuid õhtul üksi kusagil koridori peal kõndides tekib küsimus, et mis festival siin nüüd toimuma pidigi. Need umbes 5000 külalist, kes kõik kohale olid tulnud, ei suutnud seda grandioosset hoonet täita.

See-eest selgus, et jumala loomaaed on tõesti lai. Paljud külastajad olid näinud kõvasti vaeva, et saavutada soovitud visuaalne väljund. Fotokaga sai klõbistatud küll omajagu, kuid olen veendunud, et väga paljud neist ei jõudnud minu kaamerasilma ette. Võin väita, et umbes neljandik külastajatest oli endaga korralikult vaeva näinud.

Programm oli tihe nagu ikka. Sel korral üllatati mind ka ingliskeelse tutvustuse ning kavaga, mis oli kenasti nelja A4 peale mahutatud ning võttis kokku kõik festivalil olulise (alustades tutvustusest ning lõpetades pooleleheküljelise ahistamisvastase klausliga - huvitav, kas selle taga on mingi huvitav lugu) ja ka kogu ingliskeelse programmi, mida sel aastal oli päris ohtralt. Küllalt oli inglise keeles rollimänge (nii jutumänge kui LARPe), töötubasid, paneelesinemisi kui ettekandeid. Loomulikult kippusid need üksteisega kokku jooksma, kuid sellistel üritustel tuleb nagunii eelnevalt selgeks teha, mida on endal suurim soov kuulata/vaadata/katsuda ning kõigile teistele loomuliku kaona käega lüüa. Iseenesest mõista oli püsti ka lauamängude laenutus, kust iga huviline sai laenutada endale sobiva meelelahutuskarbikese ning seda siis üksi, sõprade või hoopis juhuslikult leitud kontvõõrastega nautida.

Loomulikult sai osa hilisõhtust veedetud saunalaval teiste külastajatega möla ajades, mis on lahutamatu osa Ropeconi võlust. Vähem võluv oli betoonpõrand, mille peale magamine oli organiseeritud. Esimesel ööl oli see iseäranis raske - tundub, et hakkan vanaks jääma - kuna ärkasin öö jooksul mitu korda üles ning kuulasin seejärel mõnda aega teiste külastajate norinaid. Sellest hoolimata on meeldiv, et korraldajad ponnistavad vähemalt nii palju, et kõik festivalile tulijad leiavad endale vajadusel tasuta magamiskoha ega pea tegelema hotellilogistikaga.

Laupäevaseks kultuuriks olin valinud välja kolm ettekannet, millest jõudsin kahele (õhtune sotsiaalkultuur nõudis oma osa). Esimene neist kandis nime ,,Creating Chaos" ning selles jutustas Warhammer'i maailma Chaose fraktsiooni looja Claus Raasted mängu kaose aspektidest. Tuleb tunnistada, et ma ei oleks kunagi arvanud, kui põnev ning põhjalik see maailm olla võib. Teine ettekanne (või tegelikult vestluspaneel) oli ,,Passion & The Industry", kus hulk arvuti- ja mobiilimängude tegijaid rääkisid oma kogemustest. Kuna minule huvipakkuvat oli selles võrdlemisi vähe, siis otsustasin oma aega sisustada millegi muuga ning lahkusin poole paneeli pealt.

Ropeconi kirbuturg oli ka sel korral üpriski asjalik, kuid rahalistel põhjustel jäi minu saak üsna napiks. Valida aga oleks olnud küll ja küll. Kohal olid nii lauamängude müüjad, kelle valikust ei puudunud ka suur hulk miniatuure nii Warhammeri kui Warmachine huvilistele, kunstikaubitsejad, raamatumüüjad ning suur hulk teisi asjapulki, kes püüdsid rahakatele ostjatele pakkuda kõikvõimalikke kaupu alustades aurupunk stiilis prillidest ning lõpetades katanadega.

Palju oli ka mängudisainereid, kes tulid oma mänge promoma. Nägin mitmeid lõppfaasis olevaid lauamängude prototüüpe, millest küll osasid oli kihk proovida, kuid kahjuks ei jõudnud selleni kuidagi. Samuti leidus ka sarnases staadiumis rollimänge, millest üks - Neanderthal - jäi kõige rohkem silma. Tegu oli osaliselt kaartidel, osaliselt kõigel muul põhineva rollimänguga, kus mängijad kehastavad jääajale ning homo sapiensile jalgujäävaid inimolendeid.

Miniatuurihuvilistele on Ropeconil palju pakkuda. Ise võtsin osa miniatuuride kokkupanemise töötoast, kust sain selgeks mitu head uut nippi. Loomulikult oli teises saalis ka laud, kus sain oma vastselt kokkupandud miniatuuri kohe ära värvida. Kavas olid need töötoad märgitud küll soomekeelseteks, kuid kuna osavõtjaid on võrdlemisi vähe (ega sinna palju mahukski), siis saab kenasti hakkama ka asjale individuaalselt inglise keeles lähenedes.

Laupäevaõhtune Disco-LARP on hoopis midagi muud, kui Veiko Belialsi Estconil korraldatav ulmedisko. Ütleme nii, et kui teine on minu meelest väga äge ning nauditav, siis esimese jaoks ei olnud mul piisavalt alkoholi või muid narkootilisi aineid, et seda nautida oleks võimalik. Jätnud oma festivalilt leitud tuttavad ,,muusikat" nautima, tõttasin ma sauna tunduvamalt meeldivamat kultuuri nautima. Taas sai põhjalikult möla aetud, leili visatud ning ära õpitud osad sõnad Oingo Boingo loost "Little Girls".

Pühapäev algas mõistmisega, et olin esimese huvipakkuva ettekande ,,Age of Tempest" mängusüsteemist maha maganud. Kurvastamiseks aga polnud aega, kuna kohe-kohe oli algamas ettekanne ,,Astraterra" rollimängust, mille ingliskeelset trükki olen oodanud praeguseks juba kaks aastat. Kuna aga ärkamine nõudis oma aja, jõudsin ma sinna väikese hilinemisega. Hea, et ma vähemalt läksin, kuna muidu oleks mängu tutvustajatel ilmselt väga mannetu tunne olnud. Saalis oli koos minu ning ettekande pidajatega umbes kümmekond inimest. Sellest hoolimata oli tutvustus huviäratav, kuid kokkuvõttes kuulsin sama, mida kaks aastat tagasi - varsti tuleb!

Kokkuvõtteks tuleb üritusega taas rahule jääda ning tunnistada, et kuigi Estcon on südamelähedasem, ei ole ka meie põhjanaabritel häda kedagi. Kõik osavõtjad (keda mina olen kohanud) on sõbralikud ning abivalmis ning kolm päeva möllu möödub justkui linnulennul. Selleaastane eestlastepoolne festivali eelhuvi oli suurem kui tavaliselt - leidsin isegi Facebookist Ropeconile minejate grupi -, kuid kokkuvõttes trehvasin kogu ürituse jooksul vaid ühe eestlasega. Huvitav, kas nad peitsid end minu eest või olin ma oma tegemistega liialt hõivatud. Loodan, et järgmine kord trehvan neid rohkem.

Seda, kas Diipoli konverentsikeskuse remont õigel ajal ära lõppeb ning Ropecon sinna tagasi kolib, näitab ilmselt tulevik. Aga kuupäevad olid juba paika pandud - järgmisel aastal näeme siis augusti algul!

Palju õnne, William Friedkin! (Kalver Tamm)

Lavastajahärra tähistas mõned päevad tagasi oma 81. sünnipäeva (29. augustil, kui täpne olla) ja järgnevalt mõne sõnaga sellest, miks olen seekord tema sünnipäevaõnnitluste sarja subjektiks valinud. Väga tempokalt pole mees kunagi filme vändanud ja sel aastatuhandel on tema käe alt neid vaid neli ekraanidele jõudnud (neist viimane ,,Killer Joe" (2011) on kuuldavasti kõige õnnestunum, aga kuna läheb anrist välja, siis selle kirjatüki tarbeks valisin vaatamiseks muud kraami).

Kuskil filmikoolis William käinud ei ole, alustas hoopis ühe kiitust kogunud dokumentaalfilmiga ja jäi sellega niipalju silma, et kutsuti ,,Alfred Hitchcock esitleb" jätkusarja üht osa lavastama. Sai vanameistri käest küll pähe, et ilma lipsuta tööle tuli, aga on hiljem ühes intervjuus öelnud, et kes iganes kunagi mõtleb, et tahaks hakata filme tegema, siis vaadaku mõned Alfredi filmid ära ja püüdku sama hästi järgi teha.

Võttis neli korda hoogu ja 71. aastal paugutas ,,French Connectioni" (pole küll anrifilm, aga tasub vaatamist) ning sinna otsa 1973. ,,The Exorcist". See võib olla minu isklik kiiks, aga ma mitte ei suuda otsustada, võrdluses ,,The Omeniga", kumb puhta õudustunde tekitamise osas paremini töötab. anri arengu ja popkultuuri mõjutamise osas pole aga väga vaielda midagi. Stseenid, mis on tänaseni ebamugavad vaadata, mis tänaseni tsensoril silmalau tõmblema võtavad, mida kõik teavad. Mitte keegi ei saa filmida pea kuklasse keeramist ilma, et see vaatajais Exorcistiga seost ei tekitaks. Mis aga ülevaatamisel eriti muljet avaldas ja veelgi seost tsementeeris, on fakt, et see konkreetne stseen ei ole filmis lihtsalt okiväärtuse pärast, tal on ka dramaturgiline kaal.

Kui tõsiselt nüüd järgnevat väidet võtta jääb igaühe enda otsustada, igatahes on William väitnud ka seda, et film on nii hea sellepärast, et tegijad ise uskusid sellesse teemasse mida nad filmisid, ehk et nii tema kui stsenarist pidasid filmis asetleidvaid sündmusi (ja film on tehtud raamatu põhjal, mis on inspiratsiooni ammutanud väidetavalt tõsielulistest sündmustest) reaalselt võimalikeks (muuhulgas on Friedkin muide veel avaldanud arvamust, et ainuke võimalik seletus Hitlerile on demonic possession).

Puhkas siis veidi ja 1977. aastal lavastas filmi ,,Sorcerer" Ärge laske end filmi pealkirjast petta, võlukeppi ei viibuta selles filmis keegi. Oluline verstapost on ta minu silmis hoopis sel põhjusel, et tegemist filmi ,,Le Salaire de la peur" uusversiooniga. Stsenarist on aga rõhuasetustega võssa pannud ja ,,Sorcerer" mõjub originaaliga võrdluses väga mannetult. Ehk siis ole sa kui hea lavastaja tahes, kui stsenaaarium ei kanna, siis on raske midagi päästa. Ning äärmiselt kahetsusväärselt, enamik Friedkini hilisemate filmide stsenaariumitest ei kanna.

1990. aasta ,,The Guardian" on lausa ,,nii halb, et on hea" kategooria linateos. Seal on üks puuvaim ja siis ta varastab lapsi ja siis on seal mingid koiotid ja erivõimed on tal vist ka mingil määral ja siis on seal üks arhidekt, kes käib majades uksehingi kinni kruvimas ja temasse ära armub. Ehk siis kindla peale minek, kui näituseks Exorcist II (millega Williamil endal mingit seost ei ole) mokka mööda oli.

Õrn ulme/õudus sugemetega triller ,,Bug" mis linastus 2006. aastal, lonkab küll samuti natuke sisu usutavuse poolest jalga, aga suletud ruum aitab päris mõnusa atmosfääri luua. Friedkini ,,kolm vaala" on ka kenasti nähtaval. Külmad toonid, unenäo/reaalsuse segamine, masendav lõpp (neist viiest mainitud filmist üllataval kombel on kõige positiivsema lõpplahendusega Exorcist).

Ning kui ühelpoolt on ehk veidi kahju, et lagi Williami puhul nii kiirelt kätte tuli ja edasisest karjäärist nii ikoonilist filmi kui Exorcist esile tõsta ei ole, siis soojad sünnipäevaõnnitlused on ta selle ühe filmigi eest kuhjaga ära teeninud ja kel huvi, siis oma väärtus on ka kõigil neil teistel mainitud filmidel. Jääb vaataja ülesandeks lihtsalt see väärtus üles leida.

Põhjalas tuleb Väga Valge Aasta (Agur Tänav)

10-13 augustil toimus Jõgevamaal Kassinurme mägedes üheteistkümnendat korda Eesti lahinglarpide maailma suurüritus Põhjala Pööripäev. Tegemist ei ole nii-öelda ,,tavalise" larpiga vaid, nagu korraldusmeeskond ürituse kodulehel ütleb, ,,spordi- ja meelelahutusüritusega, mis sarnaneb stiilipeoga, mille teemaks on keskaeg ja fantaasiakirjandus". Vahe tavalarpiga seisneb selles, et osalejad ei pea tingimata rollis viibima. Vahepealseil aastail oligi side rollimänguga väga õhkõrn, kuid viimasel ajal on rollimänguline element Põhjala Pööripäeval aina tugevnenud ja seda saab ainult tervitada.

Ürituse taustalooks on Pimeduse ja Valguse võitlus. Igal aastal kutsuvad need kaks jõudu sügisesel pööripäeval kokku oma järgijad eri maailmadest, et katsuda järgi, kumb saab olema tuleval aastal võimsam. Mängijad, kes neid sõdalasi kehastavad, on jagunenud eri gruppidesse. Igal suuremal grupil on mängualal oma linn, millel on müürid ja värav. Mänguala on jaotatud kolmeks tsooniks - sinine tsoon on mänguväline, seal pargitakse autosid, ööbitakse telkides ja keegi ei eelda, et sa oled rollis. Valge tsoon on mängusisene, seal on soovitatav viibida juba rollis, kuid siin ei võidelda. Siin saavad eri osapooled omavahel suhelda, ilma, et oleks karta rünnakut. Punane ehk Metsik tsoon on ala kus ollakse rollis ja toimub võitlus.

Orkid ehk Ran Throqût (Kuuõgijad - mustas keeles), olid esimene mängijagrupp, kes pani oma laagri üles punasesse tsooni, olles valmis kõik ürituse päevad, 24 tundi järjest vastase rünnakuid tagasi tõrjuma. Aasta-aastalt on nende arv suurenenud. See on grupp, kes on oma taustaloo sidunud Põhjala Pööripäeva maailmaga, legendi järgi ongi need nende maad, mille kõrval Lahingutanner asub. Nad võtavad osa Pimeduse ja Valguse jõukatsumistest, ent on ennekõike ja põhiliselt rollimängu peal. Ran Throqût koosneb üksikutest vanematest ja kogenenumatest mängijatest "urukitest" ning tervest hulgast noortest "goblinid" või "snagad". Neid loetakse põhiliseks ohuks ja nuhtluseks kõigile üksikuile rändureile, öösiti, Metsikus tsoonis. Nii mõnigi seiklus on lõppenud piinarikka surmaga orkilaagri orjaaedikus. Ei ole harv ka juhus, kui orkid parema vastase puudumisel omavahel võitlevad või teisi pimeduse leeri osalisi kimbutavad.

Sel aastalgi, kui nad püüdsid välja kutsuda Kuuõgijat, jumal-olevust, keda nad kummardavad, ohverdati nii vange, kui ka paar goblinit. Orkidele iseloomulik on ka järgmine seik. Kui Väga Valge Vennaskond käis allmaailmas mingit valguse asja ajamas ja nad deemonite käest nahutada said, siis jäi neil põgenedes lahti värav allmaailma. Selle sulgemiseks oli Vennaskonnal tarvis kirste, kuhu olid vangistatud maagilised jõud. Kaks vajalikust kuuest kirstust sattusid orkide kätte, üks tumehaldjatele. Kui tumehaldjad nõudsid valguse leeri omadelt, et vastutasuks kirstule peab Väga Valge Vennaskond järgmisel aastal ühes lahingus nende poolel võitlema, siis orkidele piisas, kui Vennaskond lubas kahe kasti eest, et ta neid ühel korral ei sega, mil orkid Väga Vapraid Viikingeid ründavad.

Veidi ürituse korraldajate poolset statistikat: Põhjala Pööripäev 2016 mängule osteti kokku 200 mängijapiletit. Kõige rohkem oli korraga platsil 197 mängijat. Koos korraldusmeeskonnaga oli üritusel kõige rohkem korraga 227 inimest. Leerid olid tasavägised: Valguse leeris 98 ja Pimeduse leeris 95 inimest.

Tooksin siinkohal ära ka jaotuse gruppidesse:

Valguse leer:

Väga Vaprad Viikingid (valged heteromehed) - 43 inimest

Väga Valge Vennaskond (valged mehed) - 42

Hare (inimesed) - 9

Pimeduse leer:

Ran-Thorqut (orkid) - 40

Vishna-Ghrim (tumehaldjad) - 36

Corvus Corax (deemonid) - 11

Hodooria Varjud (kooljapäkapikud) - 4

Rollimänguliste ülesannete lahendamises oli edukam Pimedus, ent jõukatsumised võitis ülekaalukalt Valguse leer. Nii, et ennustajad pakuvad, et järgmine aasta tuleb suhteliselt üllas ja hea, Väga Valge Aasta.

Mänguarvustus: Neljas DOOM (Jaagup Mahkra)

Ilmub see arvustus pisikese hilinemisega - mäng tuli välja juba mai keskel - aga kirjutamiseni jõudsin alles nüüd. Vabandan lugejate ees. Doomi kontseptsioon iseenesest ei vaja vist kellelegi, kel videomängudega kokkupuuteid olnud, erilist tutvustamist. Uusim peatükk saagas ei ole tegelikult senise sarja järg ega eellugu, vaid täielik ümbertegemine (vähemalt mis loosse puutub). Oluline on tegelikult ainult see, et mängija kehastab jätkuvalt nimetut, hääletut ja iseloomutut sõdalast, kes relvade ja käte abil meie maailma tungivate deemonite kallal massimõrva toime paneb. Mängu ainsaks sissejuhatuseks on hõõguv punane deemonlik sümbol ja põgus tekst: "They are rage, brutal, without mercy. But you. You will be worse. Rip and tear, until it is done." Siis läheb kohe märuliks. Aitäh, ID software, te olete asjadest õigesti aru saanud. Jah, mängu käigus üritatakse mingit lugu ka jutustada, aga see on ülimalt minimalistlik ega sega õnneks mängijat kuigivõrd.

Mängu sündmustik toimub vaheldumisi Marsil asuvas koloonias ja Põrgus, ehk siis täpselt nagu algses Doomis. Mõlemad on suhteliselt hästi disainitud. Marsi-koloonia on stereotüüpne võõrplaneedil asuv baas. Põrgu on stereotüüpne metal-albumi kaanepilt. Silmailu pakub viimane rohkem (mõned vaated Põrgus on tõeliselt ägedad), aga kahjuks ei saa suuremat osa nähtust külastada - võimalikud liikumisteed on suhteliselt piiratud. Väga sheff oleks seigelda samaväärse graafika ja kunstimeelega tehtud Põrgus, mis on avar ja avatud.

Deemonite hordid on vanadele Doomi-sõpradele paljus tuttavad, ehkki on ka uusi tõuge. Kollidega ma siiski päriselt rahul ei ole. Esiteks jätab nende kujunduslik külg paljus soovida. Näiteks vanad head roosad deemonid olid omal ajal küll, noh, roosad, aga vähemalt paistsid nad hästi silma - uue Doomi pinky'd on kahvatud ja kuidagi ülejala tehtud välimusega. Tegelikult kehtib see enamike vastaste kohta. Kui aga rääkida kollidest lahingu kontekstis, siis otse loomulikult on aeg edasi läinud ja deemonid vahepeal õppinud uusi võitlusvõtted, aga arenguruumi on ikkagi. Rõhuva enamuse vastastest moodustavad ikka impid, kes on õnneks piisavalt kiired ja mitmekülgsed, et nende rohkus ära ei tüüta. Kõige ägedama kolli tiitli saab raketiheitjatega luukere revenant, kes nüüd ka ringi lennata oskab. Paraku ei suuda kõik vastased heal moel silma paista; näiteks zombid on kaotanud hitscan-relvad (s.t. kuulid) ja tulistavad nüüd mingeid sädelevaid kerakesi, mille eest on võimalik ära põigelda - esmalt vähendab see nende ohtlikkust ja võtab võitluselt ära ühe mõõtme, ja teisalt teeb see kogu pildi silme ees veel kirjumaks.

Võitlused on iseenesest metsikud, kiired ja kaootilised. Selles suhtes on Doom sügavalt vana kooli shooter, et ei ole mingit üle kirbu vahtimist ja varitsemist - kui on madin, siis pistab lõugama reibas hevi ja ümber sinu teleporteerub kümneid kolle ja sinu asi on pidevalt liikuda ja tappa, et ellu jääda. See on väga kaasakiskuv ja iseenesestmõistetavalt mängu peamine müügiartikkel. Veidi häirib ainult see, et enamik suuremaid võitlusi on scriptitud - ei ole nii, et avastad ruum ruumi järel juhuslikke niisama jõlkuvaid kolle: võitlus algab täpselt seal, kus mängutegijad selle ette nägid. Aga noh, kõike head vist ei saagi loota.

Arsenal, millega deemoneid nüpeldada, on samuti kogenud mängurile kindlasti tuttav. Jah, enne kui te küsida jõuate, vana hea kaheraudne on alles ning lammutab hästi. Kuna on aasta 2016, on relvadel siiski ka erifunktsioone ja neid on võimalik täiendada, aga põhimõtteliselt töötab kõik, nagu peab. Tähtsaim lisandus on glory kill-süsteem - lühidalt, kui vastane hinge vaagub, on võimalik talle piisavalt lähedalt seistes ta vägagi graafilisel ja loomingulisel viisil paljaste kätega tappa. Tänutäheks poetab ta maha peotäie tervist taastavaid kerakesi (mootorsaega kolle rünnates annavad need jällegi laskemoona). Eriti loogiline see süsteem ju pole, aga ma saan devidest aru - kindlasti aitab see lahinguid pikendada ja mitmekülgsemaks muuta. Lisaks on keset metsikut tulevahetust paksule mancubusele tema enda süda kurku toppida metal as fuck.

Algne Doom muutis mängumaailma kahe asja tõttu: mitmikmäng ja modifikatsioonid. Mina pole kunagi suur multiplayer-entusiast olnud, aga natuke proovisin ma siiski ka teisi mängijaid materdada, kuna mängu eest raha makstud ju sai. Paraku on mitmikmäng valdkond, millega uus Doom ilmselt suurt kuulsust ei võida: selles pole lihtsalt seda taktikalist elementi, mis tegi moodsad "realistlikud" shooterid nõnda populaarseks. Jah, on uudne matitüüp Warpath, kus peab kontrollima ja vastasmeeskonna eest kaitsma liikuvat ala, ja keset mängu on võimalik lühikeseks ajaks erinevateks deemoniteks muunduda, aga kindlasti ei lähe uus Doom sellega samal moel ajalukku kui sarja esimene osa: selles pole lihtsalt niisugust sära, mida moodsa aja mängijad on harjunud ootama.

Viimaks ka sõnake modifitseerimisest. Kuna ma teadsin, et Doomiga tuleb kaasa käepärane modimisprogramm SnapMap, ootasin ma seda huviga, ja õigupoolest ostsingi mängu just selle pärast. Kahjuks selgus, et "käepärane" tähendab ühtlasi ka "pealiskaudne". Põhimõtteliselt on see kaartide tegemise programm inimestele, kes kunagi kaarte teinud pole. Sinu asi on lihtsalt ilusale klanitud ruudustikule koridore laduda ja need relvade ja kollidega asustada. Saab ka lihtsamaid funktsioone seada, aga eriti loominguliseks minna ei saa ja vabu käsi ei anta. Selles osas on Doomi modimisskene juba eos kohitsetud ja SnapMap minu jaoks määratu pettumus.

Kokkuvõtteks on Doom hea nostalgialaks vanadele mänguritele, kes ihkavad lihtsakoelist raskemuusikahõngulist verepulma. Mitmikmängurid Doomist oma droogi ilmselt ei leia, nagu ka modijad. Üksikmäng on aga verine, meeleolukas, kiire ja stiilne ja ma ei usu, et enamik ülalmainitud kontingendi esindajaid selles päriselt pettuks. See ei ole kaasajastatud vana Doom - kes seda tahab, mängigu Koduleht

7/10

Filmiarvustus: Suitsiidisalk (Leila Tael-Mikein)

DC koomiksite põhjal tehtud film ,,Suitsiidisalk" on järg hiljuti linastunud teosele ,, Batman vs Superman", Reaktoris: Batman vs Superman - orbude kaklus. Supermeeste saaga seekordses osas on peategelasteks antikangelased, kes peavad pärast Supermani surma maailma päästmise endi õlule võtma.

Treiler oli paljutõotav, nagu ikka. Keset märulit ja plahvatusi poseeris seksikas Harley Quinn (Jokkeri tüdruksõber), supervõimetega tegelasi eesotsas Will Smith´i kehastatud Deadshot´iga jagus terve salga jaoks ning Jokkerit oli kehastama pandud tuntud laulja ja näitleja Jared Leto. Just viimase pärast läksingi filmi vaatama.

Mida päriselt näidati? Kuna enamus noorema põlvkonna publikust ei ole DC koomiksite kangelaste ja antikangelastega tuttav, kulus oluline osa filmist nende tegelaste tutvustamise peale.

Deadshot - palgamõrvar, kes suudab kuuli nurga tagant otse sihtmärgi silmade vahele lasta.

El Diablo - püromaan, kes suudab mõttejõuga maju maha põletada.

Slipknot - osav silmuste tegija.

Kapten Boomerang - juveelivaras, kellel on põues bumerang ja... roosa ükssarvik.

Harley Quinn - ilus, hullumeelne, hulljulge ja muidu segane tibi, kes töötas psühhiaatrina, kuni armus Jokkerisse ning põgenes temaga koos vaimuhaiglast.

Jokker - Batmani põlisvaenlane, peast segane manipulaator.

Eelnevates filmides oli tema naeratus kõrvuni lõigatud ning põskedel laiutavaid arme kattis erkpunane huulepulk. Seekord arme polnud ja värvitud olid ainult huuled. Metsik soeng oli nüüd ilusti üle pea kammitud ja roheliseks värvitud. Käsi katsid rohked tätoveeringud ja hambaid metallist moodustised, mis meenutasid breketeid. Lilla ülikond oli siiski alles jäetud. Sellises vormis meenutas Jokker rohkem geiparaadi esitantsijat. Õnneks suutis Jared Leto oma rolli väga hästi välja mängida ning väidetavalt olevat ta võteteks valmistunud, vesteldes psühhiaatritega, veetes aega koos psühhopaatidega (huvitav, keda ta täpsemalt nende all mõtles?) ja kuulates vanaaegset gospelmuusikat, lugedes samal ajal amanismist pajatavaid raamatuid. Täiuslik retsept hulluksminekuks.

Killer Croc - krokodilli välimusega mees, kes eelistab elada sügaval vees ning toitub inimlihast. Filmis ta siiski kedagi nahka ei pista.

June Moon - seestunud arheoloog, kelle kehas elab iidne nõid. Nõia süda on Suitsiidisalka kontrolliva mõjuvõimsa liidri Amanda Walleri käes. Karbi sees.

Nõia vend - samuti seestunu, kes sarnaneb mõneti Transformerile. Ehitab ennast üles käeulatuses olevast metallist ja tapab kõiki, kes jalgu jäävad.

Rick Flag - Suitsiidisalga juht, Amanda Walleri otsene alluv, June Moon´i elukaaslane.

Katana - Rick Flagi ihukaitsja. Osav samurai, kelle mõõk vangistab endasse tapetute hingi. Selle mõõgaga tapeti Katana mees ning sõdalasel on nüüd kombeks oma mehe hingega rääkida. Huvitav, kuidas ta teab, et just õige hing nende paljude hulgast teda kuulab?

Jäid kõik tegelased ilusti meelde? Mulle ka mitte. Õnneks oli abiks Wikipedia. Igatahes algasid loogikavead juba filmi tutvustavas osas. Näiteks lendas Harley Quinn peaga läbi auto esiklaasi ning ei saanud ühtegi kriimu. Stsenaariumi järgi ei pidanud ta olema kuulikindel, aga selle ja edasiste näidete põhjal tundus, et grimeerija oli just enne võtete algust lahkumisavalduse andnud ning tema asemele võeti kiiresti esimene ettejuhtuv jumestaja, kellele ei juletud rasket tööd anda. Samal põhjusel ei saanud Harley ja Jokker happetünnis supeldes ühtegi nahakahjustust, pommiplahvatused isegi ei kriimustanud häid tegelasi (kuid suutsid põrmustada tohutu nõiduse, põranda, superkolli ja katuse!) ning tohutu klohmimise tulemusena läks Harley´l lõpuks ainult huulepulk laiali. Teistel polnud sedagi viga küljes.

Lisaks katsid põrandaid põhjatutest kuulisalvedest kukkunud hülsid ning võitmatuid kolle tapeti lõuahaakidega. Kõlab nagu tüüpiline märulifilm, eks ole?

Sisust ka:

Samal ajal, kui vanglas istuvaid pahalasi vägisi head tegema sunnitakse, saab June Moon´i sees oleval vägeval nõial järsku mõõt täis ja ta otsustab kogu inimkonna tappa. Kuigi ta on võimeline ühe hetkega kohale tooma ülisalajasi dokumente teiselt poolt maakera, pole tal siiani õnnestunud tagasi saada oma südant, mida Suitsiidisalga ülim juht Waller enda käes hoiab. Seega palub nõid abi oma vennalt, pudelikesse suletud hingelt. Lasknud venna vaimu vabadusse, saab tollest eelpool mainitud raudne koletis, kes teeb pool linna maatasa, röövib Walleri ja toob tagasi oma õe südame. Inimkonna pääsemislootus lasub Suitsiidisalgal.

Pahalased on pahurad, kuid peavad vägisi kuuletuma, sest vastuvaidlemise korral tapab neid kaela paigaldatud lõhkelaeng. Keset märulit ja võitlust kollidega tuleb Jokker helikopteri ja püssidega ning päästab oma kallima, olles eelnevalt kahjutuks teinud Harley kaelas oleva lõhkelaengu. Et laeng tõepoolest toimib, näitas Slipknoti põgenemiskatse. Ta ei jõudnud veel õieti midagi öeldagi, kui juba surma sai. Põhimõtteliselt oli tegemist ebavajaliku karakteriga, kes oleks võinud üldse filmist välja jääda. Samas püsib loo lõpuni rivis bumerangi mees, kuigi tema roll on samuti tühine ja võitluseski üritab ta rohkem tahaplaanile jääda.

Krokodillmees on samuti sõnaaher. Enamasti ta ainult möriseb, kuid kolmest kuuldavale toodud lausest ühes nimetab ta ennast uhkelt ilusaks. Ilu on vaataja silmades, ütleks selle peale.

Kopter tulistatakse alla ning pääseb ainult Harley. Vapralt naeratades võitleb tibi edasi ning võite kaks korda arvata, kas Jokker ikka sai surma. Ülejäänud film kulgebki nõia ja Suitsiidisalga vahelise võitlusega, ning Jared Leto fännid peavad pettunult ohkama. Tuli ja läks. Põhimõtteliselt näidati kõik temaga seonduv juba treileris ära. Samas jätkub meestele silmailu küllaga, sest nõid ei armasta samuti palju riideid kanda, ning nadidest võluvõimetest hoolimata suudab ta lummavalt puusi hööritada. Samuti ei häbene oma paljast kõhtu näidata samurai Katana. Lisaks käib palja ülakehaga ringi El Diablo, kes suudab anda vägevaid tuleetendusi, ehk siis silmailu igas mõttes naistelegi.

Omaette teema on Deadshotiga, kes nõustub Suitsiidisalgas võitlema, lootes uuesti kohtuda oma väikese tütrega. Kas lubadus ka täidetakse ja millega kangelasi lõpuks premeeritakse, jäägu juba vaatajail avastada.

Mis mulle filmi juures kõige rohkem meeldis? See, et Batmani karvast lõuga pidi vaid paaris stseenis nägema. Et Harley ja Jokker olid tasemel. Et Jokkeri käsilasteks olid loomakostüümidesse riietatud killerid. Et keegi trussikuid liibukate peale ei tõmmanud.

Ega ma rohkemat sellest filmist oodanudki. Või kui, siis pisut rohkem Jared Letot. Aga see on juba mu isiklik probleem. Märulifännid, minge kinno!

Mänguarvustus: No Mans sky (Jaagup Mahkra)

Väljun hüperruumist. Arvukaid asteroide vältides võtan suuna lähimale planeedile. Maandudes ja laevast väljudes annab arvuti mulle planeedi kohta hinnangu: floora-fauna tagasihoidlik, vahimehed agressiivsed, radiatsioonitase kõrge. Vaatan ringi: lehvikkoralle meenutavatest taimedest metsa all sibavad ringi kuuejalgsed sarvilised elukad ning taevas on tüünet tumelillat värvi. Käsiskanneriga üle loomade libistades teatab aparaat, et tegu on rahumeelsete herbivooridega. Sobib. Märkan ümbruses tuttavaid punaseid kristallipaljandeid: vana hea plutoonium avaldub igal planeedil universumis täpselt ühesugusel kujul. Kaevandan oma käsilaseriga veidi elutähtsat maaki ja laen sellega skafandri erinevad seadmed täis. Nüüd julgen kaugemale rännata.

Naudin maastikku, kui äkitselt annab mõõdik häiret: kiirguskaitse hakkab otsa lõppema, tuleb varju leida. Õnneks avastan lähedusest koopasuu; tean, et need pakuvad igasuguste väliste olude vastu tõhusat kaitset. Astun stereotüüpsete roheliste helendavate seentega koopasse sisse, ja juba hakkabki kiirguskilp end täis laadima. Ohhoo, mida ma siin näen: hulk emerilikristalle, mis vaid ootavad, et keegi neid kaevandaks. Teen koopa neist tühjaks: selle kraami eest saab head pappi. Kuid siis tunnen valusähvatust: koopas pesitseb mingi millimallikataoline olend, kellele kosmoserändurid nähtavasti maitsevad. Annan oma laseriga vastutuld ja peagi tõmblebki satikas surmakrampides koopapõrandal. Äkitselt laskub mu peale valgusvihk: neetud, Vahimeestele mu paugutamine ei meeldinud. Autonoomsete korravalverobotite pahameeleväljendus on palju ebameeldivam kui satika oma, kuid väljun siiski ka sellest lahingust võidukana.

Vahepeal on mu kiirguskilp end täis laadinud ja ma pistan nina koopast välja. Märkasin ennist taamal midagi majataolist; nüüd lähen selle juurde ja avastan, et hoone on asustatud. Selle sees istub noor õnnetu olemisega vy'keeni sõdalane. Tunnen selle rassi keelest vaid üksikuid sõnu, kuid mõistan, et sõjamees on armuprobleemidega kimpus. Annan talle head nõu ja tänutäheks saan temalt oma laevale parema hüpermootori skeemi. Pole paha. Aga mis mulle meenub: viimase hüppega lõppes mu hüperajami kütusevaru. Selle tarbeks vajalikke komponente leiab tavaliselt igalt planeedilt, ehkki see võib nõuda veidi otsimist. Jätan vy'keeniga hüvasti ja asun tööle. Umbes kümne minutiga on mul vajalik käes ja kütuseks kokkugi segatud. Vahepeal olen jõudnud ära näha veel teisigi planeedi eluvorme ja imetlenud paari kaunimat vaadet. Nüüd tunnengi, et see paik on end minu jaoks ammendanud; ma naasen laeva ja väljun planeedi atmosfäärist. Siirdun lähedalasuvasse kosmosejaama ja müün minuga sinna üheaegselt saabunud rändkaupmehele maha koopast leitud emerilivarud. Koos seniste varudega on mul nüüd piisavalt raha, et osta uus kosmoselaev; vana lastiruum kippuski kitsaks jääma. Mida ma näen: sellesama rändkaupmehe laev ongi umbes mulle sobiva suuruse ja hinnaga. Teen tehingu ära ja lahkun jaamast juba uue, kopsakama alusega. Laen hüpermootorisse planeedil valmissegatud kütuse ja siirdun uude tähesüsteemi...

Ambitsioonikamat projekti kui No Man's Sky on raske ette kujutada: mäng, mis hõlmab tervet universumit. Seda sõna otseses mõttes: väidetavalt kustub Päike enne ära, kui mängija oma kosmoselaevaga kõiki tähesüsteeme ja planeete külastada jõuab, rääkimata nende täielikust läbiuurimisest, mille jaoks tuleks ilmselt veel terve hulk päikesi rentida. Ning iga planeet, selle topograafia, floora-fauna ja kõik muu on juhuslikult genereeritud ja seetõttu teistest erinev. Muljetavaldav? Oh, jah, on. Aga on NMS siis tõesti open-world-mängude apoteoos? Muidugi ei ole. Esiteks on mängijate maitsed erinevad. Teiseks...

NMS'i võrreldakse tavaliselt esimese asjana Minecraftiga. See ei ole päris kohatu võrdlus: mõlemad sisaldavad arvuti äranägemise järgi tehtud maailma, mis on põhimõtteliselt lõputu. Mõlemas saab mängija ise omale sihi seada, ning sihini jõudmiseks kasutada ümbritseva maailma ressursse, et valmistada tööriistu, relvi ja muud taolist. Seal aga sarnasus ka lõpeb: kui Minecrafti suunitlus on pigem mängija arhitektikire rahuldamisele, siis NMS kutsub teda üha kaugematesse kosmoseavarustesse avastama, avastama, avastama, ning mitte kunagi vanasse paika tagasi tulema. Sellest johtuvalt ei saa NMS'i maailma ka kirkaga laiali lammutada ega seda täis ehitada (vähemalt veel mitte; kuuldavasti saab peagi hakata näiteks baase rajama). Tüdid ühest planeedist ära? Destilleeri aga laeva hüpermootorile kütust, ning mine otsi uus! Või osale mõnes spontaanses kosmoselahingus või...

Tõttöelda on NMS otsekui turistilõks: sind meelitatakse sinna-tänna, aga enamasti ootab ees vaid pealiskaudsus ja suveniirimüüjad. Ehkki on huvitav jälgida, mismoodi arvuti järjekordset planeeti kujutab, ning milliste veidrate loomade-taimedega ta selle täitnud on, näeb kõik olulise ära enamasti juba mõneminutise avastusretkega. Ehkki mängus pole külasid-linnu, ei ole planeedid siiski asustamata: iga kolmanda künka taga on mingi mahajäetud hoone või kaubabaas. Hoonetes võib kohata statsionaarseid tulnukaid, kes sulle erinevat nänni või teenust pakuvad, ning kaubabaaside ja kosmosejaamade vahet siiberdavad tähelaevades rändkaupmehed, kes kogutud kraami ostavad-müüvad ja sulle heameelega ka ülalmainitud laeva maha parseldavad. Kahjuks on hoonete välimus ja tüübid süsteemist süsteemi vägagi ühetaolised ning ka kaupmeeste inventar piiratud. Universum on suur, aga korduvaid asju on väga-väga palju.

Laevaga ringi sõita on iseneesest äge; maandumine pole kohustuslik ja planeete võib ka õhust avastada. Selles mõttes on NMS tõesti avatud maailm, et planeedi pinna ja avakosmose vahel puuduvad laadimisajad - vaid süsteemide vahel hüpates peab arvutile veidi aega andma, aga õnneks on see maskeeritud klassikalise ulmefilmidest tuntud tunneliefektiga. Kui võtta NMS'i nii, nagu see ilmselgelt mõeldud on - religioosse alatooniga mänguna, mis pakub silmailu ja rahuldab lapselikku avastuskirge - siis läheb see täie ette. Kui aga loota Minecrafti kosmoses, siis jääb palju vajaka. Eelpoolmainitud baaside rajamine ja veel mõned devide väljaütlemised viitavad, et kui praegu ollakse esimese juures, siis edasiarendus toimub kindlasti teise poole. Mina isiklikult ootan personaliseeritavat kosmoselaeva, "koduplaneedi" valimise võimalust (ilma selleta ei paista baaside rajamisel erilist mõtet olevat) ja veel üht-teist. Kindlasti ka käepärasemat UI-d, aga see selleks, selle jaoks on modid...

Jään ootama, mis sellest asjast välja tuleb; käesolev materjal pakkus rõõmu umbes nädalaks. Potentsiaali on kuhjaga; loodan, et edaspidi suudetakse uute lisandustega värsket huvi tekitada. Igatahes ulmesõpradel ja unistajaloomuga inimestel soovitan ma NMS'i vähemalt natukenegi proovida. Ja kui kosmos huvi ei tekita, siis... mida paganat sa üldse siin leheküljel teed?

Koduleht

6/10

Mänguarvustus: DOOM (Riho Välk)

Arvutimängud on olnud meiega juba tükk aega, kui küsida erinevatelt inimestelt, mis oli nende esimene arvutimäng, siis tuleb ka palju erinevaid vastuseid. Üks on aga kindel - originaalset Doom'i on vist iga arvutit omanud või vähemalt katsuda saanud inimene mänginud. Oli see ju esimene korralik 3D mäng, lisaks veel vägagi lõbus - muudkui käi ringi ja kõmmuta kaheraudsest või basookast. Kui sel aastal tuli välja täiesti uus Doom, oli see loomulikult vaja ära proovida.

Esimesed kaks DOOM'i mängisin ma läbi IDDQD ja IDKFA abiga, ning kolmanda jätsin üldse vahele, kuna mulle see üldse ei meeldinud. Uus Doom aga jättis kolmanda mängu wannabe-sünguse kaugele maha, tegemist on värskendavalt lihtsa märuliga. Internetis öeldi selle kohta tabavalt: "Enamikus mängudes pead sa kurja deemoni alistamiseks leidma 5 artefakti, õppima 7 loitsu ning kasutama kuninga õnnistatud mõõka. DOOM'is kõmmutad sa deemonile kaheraudsega kottidesse, kuni too maha kärvab". Ja nii see ongi. Ei ole pikki paatoslikke videolõike, mis seletaksid sulle iga võimaliku taustategelase kibedat lapsepõlve. Keegi ei pea sulle loengut moraalsuse või inimolemuse allakäigu üle. Sa käid ringi, kõik mis liigub, saab tina ja tõrkuv tehnika saab raudkirsa kannaga kildudeks löödud.

Kõige selle juures ei ole Doom siiski lihtsakoeline. Esiteks on kõik kaardid meeletult suured, nende navigeerimine on juba omaette väljakutse. Suvaliselt kõmmutama kukkudes tehakse sinust üsna kiiresti hakkliha, mis on samuti siin mõnusalt võikalt lahendatud. Kui enamasti tuleb ette "GAME OVER", siis siin pead sa mõnikord läbi verise ekraani jälgima, kuidas deemon su soolikatega maiustab. Või kuidas su pea veereb vaikselt su kehast eemale. Lisaboonusena on kaartidele peidetud mitmeid saladusi ning lisamissioone, mille boonused kuluvad hiljem vägagi ära. Väga palju on ka retroüllatusi - salauste taga on mõnikord DOOM I ja DOOM II vanad toad, kuhu saab sisse kõndida ja nostalgitseda.

Eellugu on lihtne ja mitte eriti üllatav. Marsil olevad teadlased leiutasid viisi põrguenergia kasutamiseks. Selle lähemalt uurimiseks rebitakse dimensioonide vahele portaale, mille kaudu käiakse ka põrgu sisemust avastamas. Avastatakse ka põrguenergia huvitav mõju nii elusolenditee kui ka laipadele. Ilmselgelt ja üldse mitte üllatavalt läheb üks teadlane natuke sõgedaks ja ta avab põrguväravad püsivalt, tuues kaasa deemonite tulva Marsi pinnale. Keset põrgut leitakse aga ka midagi väga ootamatult - üsna selgelt inimpäritolu turvis ning lugematute loitsudega kinnipitseeritud hauakamber, mille sees magab "kõikide deemonite suurim vaenlane ja õudusunenägu, kes tuli teisest ajast ja ruumist meid lugematul hulgal tapma, ning kes ei tohi enam kunagi vabadusse pääseda."

Sisukokkuvõtet kui sellist polegi mõtet kirjutada, sest lõpuks taandub ikka kõik sellele, et mine ja tapa kõik jalus kakerdajad maha, kuni jõuad õige lülitini. Selle asemel serveeritakse taustainfot ja ajalugu põnevate killukestena, nii et igavledes videote vahtimise asemel paned sa mängu pausile, ning loed teaduslikke analüüse põrgust, inimkatsetest, zombikatsetest, transhumanismist, relvade tööpõhimõttest jne. Ma pole vist ühegi relva kirjeldust varem mängu sees lugeda viitsinud.

Mängimine ise on tehtud vägagi tempokaks ja põnevaks. Relvad teevad kõva pauku, deemonid ründavad tigedalt erinevatel viisidel, õhk on tinast, plasmast, rakettidest, möiretest ja rupskitest tiine. Paljud elukad on ammututtavad vanadest mängudest - kohal on tulekerade loopijad, leegiheitjatega paksud värdjad ning muidugi ka lendavad hambulised tomatid ja kriiskavad pealuud. Et tapmisele vürtsi lisada, on kõiki deemoneid võimalik tappa ka paljakäsi. Kui oled kollile piisavalt tina andnud, saad ligi joosta ja paljakäsi kaela kahekorra keerata, kirsaga ajud välja lüüa jne. Seda saab teha ka kõige suuremate elukatega - variatsioone on sealjuures iga kolli kohta lausa mitu tükki. Omamoodi huvitav oleks seda kõrvaltvaatajana ette kujutada- rohelises turvises tüüp jookseb endast mitu korda suuremate deemonite keskele, annab kõikidest torudest tuld ja nii kui mõni tuigerdama hakkab, jookseb ligi, rebib sarve või muu tolgendava jäseme küljest ja peksab ohvri sellega lõpuni surnuks.

Ma ütleks tänapäevaste mängude peamiseks kriitikaks, et tahetakse apelleerida võimalikult paljudele huvigruppidele, ühendada endas võimalikult palju erinevaid mängusüsteeme, kus tuleb vaheldumisi lohesid tappa ja külanaise 12 kana kokku koguda. Tihti on selle tulemus, nagu eksootilise restorani külastamine - sulle serveeritakse 20 taldriku peal üht, teist ja kuratteabmida, sul on 5 erineva kujuga lusikat ja sul pole õrna aimugi, mida edasi teha. DOOM viskab sulle ette suure käntsaka pooltoorest liha ja suure toobi õlut - löö aga hambad sisse ja näri nii, et mahla lendab.

Positiivne järelmärkus: 2016. aasta mäng, ning üsna detailne, kuid ei vaja superarvutit.

Kurioosum 08/16: Maailma veidrusi (Rauno Pärnits)

Käes on küll juba XXI sajandi teine kümnend, kuid ega ulmelised momendid igapäevaelus sellest otsa lõppe. See, et kusagil Aafrikas või Indoneesias endiselt nõidu tuleriidale saadetakse, on kurb, aga tõsiasi. Aga ka palju tsiviliseeritumates kohtades tuleb ette päris põrutavaid ja jaburaid lugusid.

Viis aastat tagasi hakkasid mässama Rumeenia nõiad, kuna uus tööseadustik viis sisse maksustatavate elukutsete sekka ka sellised ametid nagu nõid, astroloog ja ennustaja.

Eelmisel aastal kehtestati Hiinas seadus, mis keelustas ... ajarännud! Nii igaks juhuks, kuigi keegi pole ühtki ajarändurit veel näinud. Kuidas hiinlased seda küll kontrollida mõtlevad...?

Samamoodi absurdse olukorra põhjustas Moskva linnavalitsus, kes paari aasta eest otsustas hakata võitlema Moskvas vohavate ekstrasensside ja nõidadega ning andis välja määruse, mille kohaselt antakse tegevusluba vaid isikutele, kel tõepoolest on üleloomulikud võimed. Kuidas neid aga kindlaks teha, jäeti määratlemata. Uus "Selgeltnägijate tuleproov"?

Venemaa poliitfiguur Kirsan Iljuminov, kes oli kauaaegne Kalmõkkia ja ka Rahvusvahelise Maleföderatsiooni FIDE president, on väitnud, et tal käivad regulaarselt külas tulnukad. Mispeale üks Vene riigiduumasaadik palunud uurida, et nii kõrge ametnik neile ometi mõnd riigisaladust pole välja lobisenud...

Ja kõigest paar kuu eest ületas uudisekünnise teade, et Venemaal kogunes töögrupp, mille eesmärkideks on teiste seas aastaks 2035 kvantside ja teleportatsiooni väljatöötamine. Kõrge anonüümse ametniku kommentaar asjale oli, et pikaajalistesse plaanidesse paarikümneks ja enamaks aastaks ette võib kirjutada mida iganes, sest nende elluviimisega hakkavad tegelema juba teised inimesed. Jutt jumala õige, Venemaal igatahes.

Kõver kiirgus 08/16 (Rauno Pärnits)

Mitut relatiivsusteooria füüsikut on vaja, et elektripirni vahetada?

Kaks. Üks hoiab pirni, teine keerab Universumit.

Mitut kvantmehaanikut läheb vaja lambipirni vahetamiseks?

Mitte ühtegi. Kui nad teavad, kus lambipesa on, ei suuda nad pirni lokaliseerida.

Mitut Heisenbergi on vaja lambipirni vahetamiseks?

Kui sa teaksid seda arvu, ei teaks sa, kus lambipesa on.

Mitut astronoomi on vaja lambipirni vahetamiseks?

Mitte ühtegi. Astronoomid eelistavad pimedust.

Mitut raadioastronoomi on vaja lambipirni vahetamiseks?

Mitte ühtegi. Nad ei huvitu lühilainelisest värgist.

Mitut programmeerijat on vaja, et vahetada lambipirni?

Mitte ühtegi, see on riistvaraline probleem, millega programmeerijad ei tegele.

Mitut riistvarainseneri on vaja, et vahetada lambipirni?

Mitte ühtegi, see viga parandatakse järgmise tarkvarauuendusega.

Mitut inseneri on tarvis, et lambipirni vahetada?

Inseneriarvutuse järgi 0,9965476231 tükki.

Mitut evolutsiooniteooria spetsialisti läheb vaja lambipirni vahetamiseks?

Vaid ühte, kuid see võtab aega miljon aastat.

Mitut Bill Gatesi läheb vaja läbipõlenud lambipirni vahetamiseks?

Mitte ühtegi. Bill ütleb, et pimedus on uus standard.

Mitut tuumasõda üle elanut on vaja et vahetada lambipirni?

Mitte ühtegi. Inimene, kes on tuumasõja üle elanud, ei vaja elektrit, et pimedas näha...

Mitut vampiiri on tarvis, et lambipirni vahetada?

Sellest pole aimu kellelgi. Nagu teada, pole vampiirid kunagi isegi mitte üritanud pirni vahetada.

Mitut nekromanti on vaja, et lambipirni vahetada?

Ühte. Too elustab Edisoni, las viimane tegeleb oma leiutisega ise.

Mitut võlurit on vaja, et lambipirni vahetada?

Vähemalt kahte. Üks lausub loitsu "Saagu valgus!", teine teleporteerib mõlemad tulekerast kaugemale...

Mitut India arvutimängurit on vaja, et lambipirni vahetada?

Ühte. Eeldusel, et viimasel on kasutatav funktsioon "Use Magic Device", ning lambike keerab end ise õigele kohale, seejuures ise lauldes ja tantsides.

Mitut kõrghaldjat on vaja, et lambipirni vahetada?

Kahte. Esimene vahetab hämmastava osavuse ja mõõtmatu tarkusega pirni, sellal kui teine selgitab kõigile ülejäänud rassidele, mille poolest haldjad neist paremad on.

Mitut kääbikut on vaja, et lambipirni vahetada?

Kolme. Kaks kääbikut tassivad lambikese Orodruini juurde, sellal kui kolmas otsib kremplimajast uue lambi.

Uudiskirjandus 08/16

Kirjastus Fantaasia

Saladuslik tsaar 4: Kui rumalad surid

Maniakkide Tänav ja J. J. Metsavana

Sõjaretk Uus-Kiievi vastu on alanud! Kuid Õnnepäev ja tema malev ei ole ainus jõud, kes on iidse linna oma sihikule võtnud. Hämarusest astuvad välja need, kes vajavad Kiievit rohkem kui Õnnepäev...

Ja vajavad seda iga hinna eest.

Kirjastus Varrak

Tants lohedega

George R. R. Martin

Sarja ,,Jää ja tule laulud" viienda osa 1. raamat

Originaal: A Dance With Dragons

Inglise keelest tõlkinud Mario Kivistik ja Tarmo Vaarpuu

552 lk, kõva köide

Pärast suurt lahingut ripub Seitsme Kuningriigi tulevik juuksekarva otsas. Olukorda pingestavad aina uued ohud kõigist suundadest. Idas valitseb Daenerys Targaryen, Targaryenite Koja viimane järeltulija, oma kolme lohega linna üle, mis on rajatud tolmule ja laipadele. Tal on tuhandeid vaenlasi, ent on ka neid, kes on otsustanud temaga liituda. Sealhulgas need, kellel on kuninganna leidmiseks oma varjatud põhjused. Ka Tyrion Lannister, kelle pea eest on Westeroses suur hulk raha välja käidud, suundub Daeneryse juurde. Tema värsked liitlased sellel rännakul ei pruugi küll olla need, kellena nad näida püüavad, kuid nende lojaalsus kuulub sellele, kelle võimuses on teha lõpp Daeneryse nõudele tõusta Raudtroonile.

Põhja pool kõrgub jääst ja kivist ehitatud mammutmüür, mis on niisama tugev kui selle kaitsjad. Just seal seisab Jon Snow, Öise Vahtkonna 998. ülempealik, vastamisi oma kõige võimsamate vaenlastega. Neid leidub nii vahtkonna sees kui ka müüri taga, jäiste olendite maal.

Kõikjal üle maa süttivad tulised konfliktid. Liitlasi reedetakse ja suurel hulgal lindpriidel ja preestritel, sõdalastel ja soenditel, aadlikel ja orjadel tuleb silmitsi seista pealtnäha ületamatute takistustega. Mõned neist äparduvad, teised aga võidavad. Taoline rahutu aeg, mil saatus põimub poliitikaga, viib paratamatult välja aegade suurima tantsuni.

,,Tants lohedega" on George R. R. Martini eepilise ,,Jää ja tule laul" sarja viies osa. ,,Jää ja tule laulude" raamatute põhjal on valminud suurejooneline telesari ,,Troonide mäng".

Kuldse poeg

Pierce Brown

Originaal: Golden Son

Inglise keelest tõlkinud Marju Randlane

Toimetanud Kristina Rüütelmaa

456 lk, pehme köide

Pierce Browni romaanis ,,Kuldse poeg" jätkab Darrow oma teekonda, et õiglus jalule seada ja oma rahvas orjusest vabastada. Päritolult kõige madalamasse, punaste kihti kuuluv Darrow, kellest on tragöödia sunnil saanud mässaja, on imbunud inimkonda valitsevasse kuldsete ülemklassi, et seda seestpoolt hävitama hakata. Oma tõelist palet varjatest kogeb Darrow kuldsete julmas maailmas nii sõprust, lugupidamist kui ka armastust, ent ka vägevate viha ja raevu. Darrow teab, et vabadusse viib ainult üks tee - revolutsioon. Ent ta ei tohi unustada ka, et ta ei võitle mitte kättemaksu, vaid lootusrikka uuestisünni nimel.

Pierce Brown on New York Timesi menukite ,,Punane tõus" ja ,,Kuldse poeg" autor. Enne kirjanikuna läbilöömist töötas ta sotsiaalmeedia juhina ühes tehnoloogiaettevõttes, tegi orjatööd Disney võtteplatsil ja osales assistendina USA Senati valimiskampaanias. Praegu elab Pierce Brown Los Angeleses ja töötab seal oma järgmise romaani kallal. Goodreads.com lugejad valisid ,,Kuldse poja" 2015. aasta parimaks ulmeromaaniks.

Vaata ka:

pierce-brown.com

Facebook.com/PierceBrownAuthor

Instagram: PierceBrownOfficial

Mälu

Lois McMaster Bujold

Originaal: Memory

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

Kujundanud Toomas Niklus

432 lk, pehme köide

Üheteistkümnendas täispikas Miles Vorkosigani elu ja seiklusi kujutavas raamatus püüab Miles varjata äpardust, mis juhtus teda äkiliselt tabanud krambihoo tõttu. Muidugi ei jää see saladuseks ning Simon Illyan sunnib Milesi Keiserlikust Salateenistusest erru minema.

Samal ajal püütakse keiser Gregorile sobivat kaasat leida, kuigi Gregor on ära põlanud kõik talle pakutud iludused. Kõigile ootamatult armub ta hoopiski Komarrilt pärit jõukasse pärijannasse. Üsna varsti pärast seda tabab äkiline tõbi Illyanit ning see tundub Milesile väga kahtlane. Tema katsed asja lähemalt uurida tõrjutakse järjekindlalt ning nõnda palubki ta Gregoril luua Keiserliku Audiitori ametikoht. Sellel kohal oleval isikul oleks peaaegu piiramatu võim ning ta alluks ainult keisrile endale. Milesi üllatuseks määrab Gregor ajutiselt sellele ametikohale tema enda.

Kirjastus Ersen

Surnute äratamine

Heather Graham

Öeldakse, et maalil võib olla omaenese elu...

Henry Sebastian Huberti maali ,,Kummitused meeltes" puhul on see rohkemat kui lihtsalt väljend. Väidetakse, et sellel kujutatud tegelased elustuvad - ja tapavad. Kunstnik oli lord Byroni ja Mary Shelley sõber, kes liitus nendega veitsis 1816. aastal, ja nüüd, peaaegu kakssada aastat hiljem, on maal välja ilmunud New Orleansis. Surm näib talle järgnevat, kuhu maal iganes ka satub.

Danielle Cafferty ja Michael Quinn, partnerid kuriteo lahendamisel, hakkavad leidma seoseid veitsi toonase suve ja praeguse kevade vahel Louisianas. Ekstsentriline antiigipoe omanik Danni ja eradetektiiv Quinn on avastanud, et neil on erinevad, kuid teineteist täiendavad võimed, kui asi puudutab ebatavaliste olukordade uurimist.

Sulatades oma isikliku suhte kokku professionaalsete oskustega, seisavad nad silmitsi selle kunstitöö ja... kurjusega. Nad peavad avastama, mis kurjuse elustab. Ja nad peavad maali hävitama, enne kui see hävitab neid kõiki.

Ulmeuudised 08/16

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar on me kaasulmik Soomest Juha Jyrkäs, kes on ulmefännidele tuntud peamiselt viimase Estconi külastuse, seal esitatud muusikalise programmi, ning siinsamas Reaktoris ilmunud tõlkelooga ,,Velese raamat".

1. Mida praegu loed?

Praegu mul pole töö ajal midagi lugeda, aga just hiljuti ma lugesin Tuomas Saloranna jutukogumikku "Musta tähti", mis meeldis mulle väga palju. Küsimus on enam või vähem tulevikuga seotud novellidest. Alguses on jutud natuke naljakad ja nende üle saab naerda, aga siin lõpupoole on jutud on süngemad ja lugeja võib ikkagi nutma hakata.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Kui jutt on kirjutatud hästi ja see on nii põnev, et ma ei saa selle lugemist lõpetada. Romaanid on üldse selle jaoks head, eriti õudusromaanid. Novellid on ka head; ma loen ühe ööga ühe novelli. Need on kõik erinevad jutud ja ma tahan nautida neid nii kaua kui võimalik. Aga hästi kirjutatud romaanid, milles on palju õudust, seksi ning põnevust, naelutavad mind lugema juba niimoodi, et kui alustan õhtul, siis on romaan läbi loetud kui päikene tõuseb!

3. Ulme kolm lemmikut?

Ainult kolme on raske öelda, neid lemmikuid on nii palju. Aga need lemmikud, mis on andnud mõju omale tekstidele nii lapsepõlves ja noormees olles, saan hästi üles lugeda. Robert E. Howardi "The Hour of Dragon", mille ma lugesin soomekeelsena tõlkena "Lohikäärmeen hetki", ainukene Howardi Conan-romaan on tõesti selline igavene lemmik, mida ma tahan alati uuesti ja uuesti lugeda. Teiseks lemmikuks ma võiks panna mis iganes H.P. Lovecrafti teose, aga ütlen romaani "The Case of Charles Dexter Ward", mille ma lugesin kui olin 12 aastat vana, soomekeelne tõlge on nimega "Charles Dexter Wardin tapaus". Kolmandaks ma ütlen, et Elias Lönnroti "Kalevala" mis äratas mu huvi rahvaluule, Soome mütoloogia ja rahvalaulude vastu.

Raamatunäitus ,,Mõõk"

Tartu Linnaraamatukogu (Kompanii 3/5) II korruse fuajees on 16. septembrini võimalik vaadata raamatunäitust ,,Mõõk". Näitusel on valik raamatuid, mis kõnelevad mõõkade ajaloost, ning ilukirjanduslikke teosed, kus mõõgal on suhteliselt suur osa. Ajaloo osas on suuremat tähelepanu pööratud viikingi- ja rüütliajastule, ning kirjanduse poolelt müütidele ja fantaasiakirjandusele, aga välja on toodud ka idamaised mõõgad, ning mõõga tänapäevased kasutusvõimalused (võistlussport, tants, tseremoniaalsed mõõgad) ning tuntuimad mõõgad ulmefilmides. Näituse motoks on tsitaat Einar Laignalt: ,,Mõõk on kõikides kultuurides relvade kuningas, relvastuse kokkuvõetud sümbol."

Teadlaste Öö

Teadlaste Öö festivali tänavune teema on "Teadus ja ulme". Oma üritustega osaleb seal ka Eesti Ulmeühing.

Esmaspäev 26.09. Tartu Vanemuise 19 kell 18.00. Loo enda ulmelugu!

Eesti Ulmeühing esitleb: Tunnustatud Eesti kirjanik ja luuletaja Maniakkide Tänav õpetab ja juhendab, kuidas kirjutada enda tuleviku- ja ulmehõnguline lugu.

Tallinnas, reedel, 30.09 A. H. Tammsaare majamuuseumis, Koidula 12a

17.30 Teaduskohvik: "Juhuslik tabamus või teadlik ennustus? Ulmekirjanduse võimest näha tulevikku" Teadus areneb võimsalt, tehnika muutub aina kiiremaks ja tõhusamaks, kuidas mõjutab see aga ulmekirjandust? Arutlevad Jüri "Ulmeguru" Kallas ja Andri Riid, arutelu modereerib Peeter Helme.

Rahvusraamatukogu väike saal, Tõnismägi 2 18.00 Eesti Ulmeühing esitleb: Mart Laari "Sügissõda" ajaloo ja fantaasia piiril. Arutelu toimub üheskoos publiku ning kirjaniku Leo Kunnasega.

Jutt: Külmainvestor (Miikael Jekimov)

,,Ma olen otsustanud krüoprotseduuri läbida."

Artur puhus pikalt lusikale ning neelas tulist suppi.

,,Kuuled või? Olen otsustanud krüoprotseduuri läbida," kordas ta.

,,Või nii." Anu kummardus enda kõrval istuva tütretirtsu poole ja sosistas, et kuumale supile tuleb peale puhuda. ,,Niisiis, vennas," tõmbusid Anu kulmud kortsu. ,,Oled otsustanud ennast jäätada. Mille pagana pärast?"

Artur vaatas oma õele otsa ning kehitas õlgu. ,,Otsitakse vabatahtlikke. Ma olen valmis. Ma olen nõus. Ma saan sellega hakkama."

Anu turtsatas. ,,Mis seal hakkama saada? Raiskad oma elust väärtuslikke aastaid ning mille nimel, ah? Mida see sulle annab?"

,,Raha." Vastus oli ootamatult jõuline. ,,Krüotamine on üsna uudne tehnika ning kõike sellega seotut veel ei teata. Küll aga otsitakse vabatahtlikke, et nende kehasid uurida. Anatoomilised teadusvaatlused."

,,Jama!" Arturi õde raputas tülgastuses pead. ,,Mida täpsemalt nad sulle maksavad, ah? Need krüouurijad. Milline summa on väärt enamat kui eluaastad, mis sult röövitakse?"

Artur turtsatas. ,,Eluaastaist mul küll puudust ei tule. Nende vahetamine raha vastu aga..." Ta näole kerkis viivuks kõhklus, mille ta noogutusega minema peletas. ,,Nad maksavad deposiidi tagasi topelt. Topelt, Anu. Nii on lepingus kirjas. Tuleb ise summa valida, neile tasuda ning kümne aasta pärast makstakse tagasi topelt."

Naise suust vallandus kibe naer. ,,Ahah. Topelt. Ja sina usud seda? Et kümne aasta pärast antakse veel midagi tagasi. Su arunatuke on sind maha jätnud, vend. Ja ausalt öeldes ei imesta maka, miks."

,,Ära tee mu üle nalja." Arturi nägu tõmbus tõsiseks. ,,See ei meeldi mulle. Mul on plaan, millega me kõik söönuks saame ja olgu ma neetud, kui ma lasen sul endale vastu hakata. Ma tean, mida ma teen. Kakskümmend tuhat ning kõik hakkab veerema."

Anu tõusis laua tagant püsti, järsult ja raevuga, toolijalad puitpõrandat kiunudes kraapimas. ,,Misasja?" Naise silmad olid kissis, heledad juuksed lodevas krunnis vappumas. ,,Sa kavatsed kakskümmend tuhat panna mingi neetud muinasjutu peale?" Vasak käsi pigistas lusikat, hambad olid kõvasti kokku surutud.

Äkkiline töinamine püüdis Anu tähelepanu. Ta pööras laua tagant ära ning liikus läbi kitsa elutoa metallist hälli juurde, valgus hallil raamil peegeldamas. Tekkide vahelt ilmus väike põnn, kelle naine oma rinnale võttis. ,,Vaata, mida sa tegid," ütles Anu, hääl tunduvalt tasasem. ,,Sinu pärast ärkas mimm siin."

Tütre huuled avanesid aeglaselt kui haigutav koopasuu, järsku vallandus nende vahelt tuppa räsitud kisa. Anu hüpitas teda üles-alla, samal ajal kui vihkamist täis pilk Arturit puuris.

Ta vend tõstis vabandavalt käed. ,,Ma ei kavatsegi kakskümmend tuhat deposiidiks panna," ütles ta. ,,Viisteist. Ülejäänud viis on protseduuri hind."

Anu naksatas keelega ja raputas pead. ,,Sest see on palju parem, eksole." Ta andis väikelapse oma teise tütre kätte, too juba supisöömisega ühele poole saanud. Nutt vaibus vähehaaval. ,,Ja kust täpselt sa selle pisukese rahasumma välja võlud? Minu käest ära isegi looda."

,,Ma ei soovigi." Artur pühkis suu puhtaks ning asetas lusika lauale. ,,Ma võtan enda osa ja maksan sellega."

Anu näost jooksis üle hetkene hämmastus, seejärel naasis seal ennist pesitsenud raev. ,,Enda osa? Millise enda osa?"

,,Trükikojast."

Anu hakkas teda kausiga viskama, ent muutis viimasel hetkel meelt. Oma laste nähes kaklemine oli viimane, mida ta teha soovis. ,,See on minu trükikoda. Ja kui sa arvad, et saad minu või mu laste raha enda ogaruse peale kulutada, pead end hulluarstile näitama. Või loomaarstile, sinna säärased elajad kuuluvad."

,,Mida sa eeldad, et ma teen, ah?" Arturi silmad lõid läikima. ,,Sõjaväkke ei saa ma minna. Keegi ei võta mind. Sa ju tead mu haigusest. Süda ei peaks elu sees vastu."

Anu turtsatas, sellele järgnes napp naer. ,,Süda nüüd sul küll haige ei ole." Ta suudles oma vanemat tütart ning palus tal teise tuppa minna. Väike neiu kohendas haaret õe ümber, tõusis ning tatsas elutoast välja. ,,Pigem on see maks." Anu korjas nõud kokku ning asetas need kraanikaussi. ,,Ütle mulle, vend, millal oli viimane kord kui su pudelis loksus midagi muud peale alkoholi? Sul ei ole pool aastat töökohtagi olnud."

,,Ma ütlesin sulle, et mul on südamehaigus. Keegi ei võta mind tööle."

,,Mina võtan." Anu tuli tagasi laua taha ning istus. ,,Minu juurde võid alati tulla."

,,Ja mida? Orjan trükikojas, mis on õigupoolest minu oma? Oma noorema õe heaks?"

Sedakorda andis Anu tagantkätt hoobi. Laksatus kajas kogu elutoas, teisest toast kostis vaikne karjatus. ,,Ise olid idioot. Ise jõid ja laaberdasid sel ajal, kui mina vanemate töökohta vee peal hoidsin, olgu neil rahu."

Kõik sõnad tundusid Arturi kurku kinni jäävat. Ta lihtsalt vaatas oma õde, silmad suured.

,,Ja nüüd tahad sa ära minna. Vabatahtlikult ja kümneks aastaks. Nüüd, kui mul sind kõige enam vaja on. Nüüd, kui valitsus on õige pea kokku kukkumas ja jumal ise teab, mis olukord peale tuleb. Rahutused ja revolutsioon." Ta hääl murdus. ,,Ja võtta kaasa kõik, mis mul laste jaoks alles on. Ütle mulle, vend, kui valitsus kukub ja uus reiim võimule saab, mille eest me üle mere põgenema peaksime?"

,,Uus reiim." Artur oli sõnad taas leidnud. ,,Need antistid on omaenda propaganda ohvrid. Eitavad kõike, mis praegu on, aga ei tee otseselt midagi. Sa ei pea kartma. Isegi kui nad võimule saavad, ei muutu ju otseselt miskit. Meil on ikkagi demokraatia. Mis tuleb, on inimeste endi valik."

,,Endi valik? Need raisad on sõjaväelise korraga allutajad. Need samad, kelle vastu sina oleksid viis aastat tagasi sõdinud. Kelle vastu minu laste isa oma elu andis. Neil on hiidtankid, mille roomikute all tuhanded protesteerijad lömastati. Lahingutsepeliinid. Taevast alla langevad pommid, mis tänavaid üles kisuvad justkui maavärina ajal. Relvad, mida ma ei oska isegi ette kujutada."

Artur üritas õde rahustada. ,,Nad ei tee midagi. Ainult ähvardavad."

,,Ähvardavad? Nad mõrvasid Põhja-Anglia peaministri. Võtsid isegi avalikult oma tunnistusele. Pommitasid Uus-Aheliku kõik neli linna vastu taevast. Ütle mulle, milline nende tegudest on, kuidas sa nüüd ütlesidki," ta tegi väikese pausi, mille vältel laup kortsu tõmbus. ,,Vaid ähvardus."

Artur tõusis ja raputas pead. Toa seina ääres oli suur veekanister, mille juurde ta nüüd kruusiga läks. Läbipaistvast klaasist veepaagi põhi oli rohekaks tõmbunud, justnagu ammu unustatud ookeanide vetikaist kattevaip. Vesi maitses nagu vesi ikka. Võib-olla teistmoodi, kuid Artur ei mäletanud enam, milline see õige oligi. Leppis sellega. Kuivava kurgu kastmine andis võimaluse vastust mõelda. Ent midagi märkimisväärset pähe ei tärganud.

,,Ma olen oma otsuse teinud," ütles ta vankumatu otsustuskindlusega. ,,Ma olen ainult kaheksakümmend kaks. Veel sada kakskümmend aastat ei ole midagi välja pigistada, mitte meie bioloogiliste võimendite keskkonnas. Teil kolmel samuti. Aega on elada veel maa ja ilm. Ja kui krüoprotseduur aastakümne pärast läbi saab, oleme kõik rikkad."

Hämmastav, et mõni sajand tagasi oli tavaline, et inimesed ei vedanud isegi seitsmekümneni välja. Haigused ja kiiresti vananev ihu. Seni, kuni mingite valgetes kitlites teadlaste hullumeelsed eksperimendid suutsid inimkeha võimete piiri kolmekordistada. Korralikult vananemagi hakati nüüd alles saja viiekümneselt, pärast mida pensionipõlv peale tükkima hakkas. Surma lävi oli ületatud, vähemalt selle korraliku ajaperioodi võrra edasi lükkamisega.

,,Ma olen oma otsuse teinud," kordas Artur ning lahkus. Ta kuulis, kuidas õde midagi veel seletas, ent korteri uks oli juba avatud ning tema välja lipsanud. Meel oli must, peasopis tagus mõte, et ehk ikka ei ole õe ja ta laste üksi jätmine kõige parem lahendus, kuid raha, mida krüoprotseduuri läbijatele lubati, oli liiga hea. Mis see kümme aastat kannatada on? Nüüd, mil aastaid kamaluga ülegi jääb? Elada oli nii pikalt, ent rahvas ei teadnud, mida kogu selle ajaga pealegi hakata. Ent Artur teadis. Temal oli plaan.

Tänav oli pime ja ärev. Rahutud varjud voolisid majaseintel katkendlikke vorme, kord üht-, kord teistpidi. Kõrgete majade tipud tõusid nii kõrgele, et segunesid ööpimeduses mustava taevaga. Mõned tänavalambid kinkisid vähest valgust, roosakad hägused sõõrid keset veidratest kivimitest hoonerägastikke. Kõik oli metallist. Metallist ja kivimeist, mida Artur ei tundnud. Rohelust ei olnud enam ammu. Mitte linnas. Vaid üksik park oli kesklinnas alles, üks, mida valitsus ei olnud ühes juurtega välja kiskunud. Ainus ilu keset seda kivist vanglat, jändrike puudega kui ammu unustatud hiis. Ta kiirustas edasi, silmad kissis, ning jäi äkitselt keset parki seisma. Pingil lösutas üks räsitud vanamees.

,,Anneta münti," rägises hääl.

Artur võpatas. Vanamehest kerjusel puudus üks silm ning hambaidki polnud palju rohkem. Ent miskipärast mõtles Artur, et nüüd peaks midagi andma. Rahapatakas oli tal põues, paks ja kandiline ning alatasa sõrmi sinnapoole meelitav. Rahapatakas kahekümne tuhande rahaühikuga. Sealt küll midagi võtta ei tohtinud. Artur kohmitses veidi tagataskus, leidis mündi ning ulatas selle kerjusele. Lähedalt vaadates ei olnudki tegu ätiga, kõigest tavalise noormehega, kelle keha oli mingile kahtlasele haigusele alistunud. Tundus, et ta ei olnud pidanud tavainimestele kohaselt igasugustele tõbedele vastu ning nüüd maksis oma lõivu. Või ehk oligi jagu saanud mingist surmavast haigusest, mis ta keha hoopis jubedalt moondas.

,,Tuhat tänu sulle, sõber." Noormehe hääl oli kurgust veelgi enam kähisevalt öö õhku tõusnud. Ta hakkas just veel midagi ütlema, ent Artur oli juba läinud, käsi vastu põue surutud. See oleks võinud olla mina, mõtles ta. Haige südame ja tervisehädadega. Ei, tõrjus ta mõtted peast. See krüoprotseduur annab talle, neile kõigile piisavalt tuge, et omadega toime tulla.

Järjekorda polnudki. Artur oli eeldanud, et kui ta ükskord laborisse jõuab, on see pungil rahvast täis, tema peab aga koha eest võitlema. Rahaks vahetatavaid aastaid pidanuks kõigil jaguma küll ja veel, ei olnud ometi võimalik, et tema oli ainsana selle mõtte peale tulnud. Ent kedagi ei olnud. Tähendab, kedagi katsealustest. Vaid kolm valges kitlis teadlast, ja veel üks punases ning neli relvastatud sõdurit, käes elektromagneetilised pulssrelvad, mis suutnuks eranditult ükskõik kelle läbi kärsatada ning suitseva tahmakägarana põrandale jätta. Artur surus klombi läbi kurgu.

,,Doktor Taruk," tutvustas ennast punases kitlis mees ning astus tervituskätt tõstes edasi. Ta lonkas tugevalt, veidi kõverate jalgade tõttu ehk, ent silmad olid kahvatult rõõmsad ja nägu ootusärev. ,,Teie olete vist härra Pakt?"

Artur naeratas ja surus kätt. ,,Justnimelt. Artur Pakt." Ta surus doktor Taruki kätt, veidi külm ja higine, ent tõenäoliselt oli teadlane sama aldis protseduuriga peale hakkama kui tema isegi. Kolm valges kitlis meest ajasid vestluse ajal omi toimetusi, kivinägudega sõdurid aga ei teinud katsetki liigutada.

,,Teie avaldusega oli kõik korras," jätkas doktor ja kõndis üle avara ruumi täis punakaid neoonvalgustite poolt emiteeruvaid valgusrõngaid. Hoolimata liipavast kõnnakust ja tagasihoidlikust kitlist uskus Artur, et tegu on mehega, kes tavapärases elus kannab vaid kõige kallimaid ja uhkemaid ülikondi ning neidki teatava suurejoonelise, kui ehk mitte kõrgi, elegantsiga. Kehahoiak ei petnud. ,,Kuid on teil kõik krüotamise protseduuri tahud selged?"

Artur noogutas. Vist veidi ebakindlalt, sest Taruki see ei veennud. ,,Pean siiski üle seletama. Teate, eetiliselt nõutud talitus, ilma milleta ükski säärane revolutsiooniline teaduse nurgakivi hakkama ei saaks. Valitsus nõuab ikkagi, ja teadus niisamuti. Praegusel äreval ajal, kes oleksime meie kui nüüd nii olulistest nõuetest mööda vaataksime?"

Artur istus metall-laua taha toolile ning vaatas peegelduvalt lauapinnalt oma habemetüükas nägu. Kõht tõmbus krampi, mida enam ta ootas, seda enam hakkas hirm ta südamesse hiilima, niisamuti nagu ka küsimus, et kas see nüüd ikkagi on õige tegu siin oma keha niiviisi ohverduseks toomine. Ta surus hambad kokku ning tõrjus hirmu mõistuse tagaplaanile.

,,Teie keha suigub justkui unne," sõnas doktor. Ta viipas käega mingile veidrale metallist seadeldisele enda taga, kaks ja pool meetrit kõrge ja poolteist lai, eesmisest otsast läbipaistva klaasuksega, vähemalt see tundus olevat klaasist, seest õõnes ning vett täis. ,,See ei ole seal vesi. See on hoopis üks hiljuti avastatud aine, mis on lubanud krüoprotseduuri üldse välja töötada. Külmumistemperatuur on alles kolm kraadi Kelvini juures, muidu vedel." Ta naeratas, hambad valged kui noored lambad, täiuslikus reas. Arturile tundus, et üks äärmine oli veidi kõver, ent ta ei pööranud sellele edasist tähelepanu ning keskendus hoopis vestlusele.

,,Nii uus, et meil ei ole sellele isegi ametlikku nime." Doktor Taruk kehitas õlgu. ,,Minu kolleegid on selle naljaga pooleks põrguveeks tituleerinud, sest noh, põrgu ei jäätu ju iial ära, ning seda ainest annab ka korralikult külmutada enne, kui midagi üldse juhtuma hakkab. Aga see on pelgalt nende veidrus, millele ei maksa erilist tähelepanu pöörata. Tegu pole üldse millegi pahaendelisega. Meil hakkab vahepeal lihtsalt veidi igav kui kõik on liialt argine ning üksluine. Seega tuleb ka vahel millegi üle nalja heita."

Artur kehitas vaevumärgatavalt õlgu, nägu kramplik. Doktor märkas vist seda, sest ta lajatas rõõmsalt peopesaga vastu mehe õlga ning hakkas valjul häälel naerma. ,,Härra Pakt, ärge nüüd kohe kõike tõsiselt võtke. Täna on ikkagi tähtis ja hea päev."

Artur ei saanud vastu panna ning naeris katkendlikult kaasa, tundes end samal ajal kui viimast tola. Kes ta võrreldes nende tarkade ja teadusmaailmas tulemusrikaste meestega kahtlemata oligi.

,,Jätkates meie vajalikku teadusseletust, teie keha läheb küll justkui unne, ent mingit ohtu ei ole. Meie välja töötatud arvutiprogramm hoiab teie keha nii madala temperatuuri juures elusa ja tervena, jälgides, et saate vajalikke toitaineid ning hoolitsust. Kui vana te olete, muide?"

,,Kaheksakümmend kaks," vastas Artur. Doktori vanust seevastu ta arvata ei osanud, kuna Taruki näkku ei olnud veel kortsualgedki ilmunud. Ta oleks võinud pakkuda ükskõik kui palju viiekümnest saja viiekümneni ning ikkagi sajandiga mööda panna. Nagu tegu ei olekski olnud inimesega. See häiriv mõte juurdus Arturi pähe kui pind küüne all.

,,No sel juhul pole teil mingit probleemi. Teie keha ei vanane õieti praegugi ja krüoprotseduur paneb selle valitud ajaks üldse kui lukku. Ärkate üles ning olete sama vana kui enne."

Artur noogutas, üritades oma eksitavaist mõtteist vabaneda. Ta mõtles hoopis lootuse peale, et kui ta üles ärkab, on rahutused valitsuse üle läbi ning antistid maha surutud, riigis lokkab aga rahu ning majanduslik õitseng. Ta ei suutnud hetkel ühtegi halli päeva ning pimedat ööd vastu pidada. Mitte omapead ning kaugeltki mitte siis, kui ta õde ning selle kaks väikest last tema poole vaatavad justkui suudaks ta neile midagi pakkuda. Krüotamisega suutiski. Selle protseduuri läbimisega oli tal võimalus saada raha ning mitte olla määratletud oma haigusest, mille tõttu ta kusagil tööd ei leidnud. Tal oli villand sandiks olemisest. Krüoprotseduur oli tema võimalus olla midagi enamat kui üks suu, mida toita tuleb. Selle järel suutis ta ise olla see, kes hoopis teiste suid toidab. Innustus tärganud mõttest täitis ta soojusega ning otsekui voogas läbi tema, ta surus käed rusikasse ning üritas mitte liialt naeratada.

,,Mida te avastada loodate?" küsis ta.

Doktor noogutas jõuliselt. ,,Väga õige lähenemine," kiitis ta. ,,Teie enda keha ja tervis, ikkagi. Tuleb olla kursis ja aru saada. Teate, meil on olnud mõned katsealused, kellele ei tule isegi pähe järele pärida, mida me täpselt nendega teeme." Ta itsitas, ent heli ei olnud Arturi kõrvadele kaugeltki lõbus, pigem metalne ja siirupjas, isegi veidi vastik ning üldsegi mitte sobilik teadlasele. Või vähemalt nii talle tundus. ,,Me uurime, kuidas teie keha ja motoorika töötavad pärast aastatepikkust jääseisundis olekut. Kuidas jälle tööle hakkab. Kuidas organid krüoseisundis toimivad. Kunagi kauges tulevikus loodetakse krüoprotseduuriga üüratuid kosmosevahemaid läbida nii, et keha ei vananeks ning oleks ikka täiesti töökorras ja kahjustamata isegi pärast pikaajalist tegutsematuseseisundit." Ta naeratas, sedakorda leebemalt. ,,Teaduskeeli staasist."

Artur jäi seletusega rahule. Mõnevõrra ohtlik kahtlemata, ent ega muidu poleks nii head raha uurimise eest pakutud. ,,Kas teil leping on?"

Doktor Taruki suu tõmbus laiaks. ,,Mul on hea meel, et te oma otsust muutnud ei ole. Vabatahtlikke ei ole just ülemäära palju ning iga isik on tähtis." Ta asetas käe isalikult Arturi õlale ning ta silmad tõmbusid kissi. ,,Ärge unustage seda, härra Pakt. Te olete äärmiselt tähtis ning kes iganes on kunagi midagi vastupidist väitnud, ei tundnud teie tõelist potentsiaali." Ta noogutas peaga ning üks ta kolmest valges kitlis abilisest tuli kohale hologrammekraaniga.

,,Mis ma sellega peale pean hakkama?" Artur eeldas, et kohe näidatakse talle mingit pisikest katkendit sellest, millised tagajärjed võivad krüoproseduuril olla, sinakaks tõmbunud jäsemed või klaasistunud silmad, mis koobastest välja tungisid kui hullumeelsetel, või üksikasjalikud pildid siseorganitest, mädanenud ja jäledad, täis ligedat sappi, mis õõvatunde mehel südamesse tõstis.

Abiline ei vastanud, vaatas teda lihtsalt tühjade silmadega, millest külm valgus vastu peegeldas. Artur hakkas juba ütlema, et pilk on väljakannatamatu, kui Taruk sõnajärje üle võttis.

,,Vasak käsi," ütles doktor. ,,Asetage ekraanile."

Õhk väljus Arturi kopsudest ja suust ühe valju pahvakaga. Ta selg oli ühtäkki higiseks tõmbunud, ent ta süüdistas selles hoopis rivist väljas õhutussüsteemi. See pidi ometi olema rivist väljas, muidu ei saanud siin nii neetult palav olla. Käejäljeskaneerimismasin. Kuidas ta sai olla säärane ohmu ja kohe hakata mingeid ennatlikke järeldusi tegema. Kõik on korras ja täpselt nii, nagu ta oli soovinud.

Artur asetas vasaku käe hologrammekraanile. Tavaliselt oli vaja paremat kätt, mõtles ta. Ent mis tavaliselt, ta polnud kunagi midagi taolist teinudki. Ju siis vasakut. Käsi jäi pidama justkui udu sisse, helesinakad triibud joonistasid tontliku triibulise silueti. Mingil moel oleks võinud seda isegi kummituslikult kauniks pidada. Veidrat värvi käsi, otsekui tulnuka oma.

Artur karjatas ja tõmbas käe järsult enda poole. Nimetissõrme otsa oli ilmunud tumepunane veremull. ,,Misasja?" puterdas ta.

,,Õigus jah," vabandas doktor. ,,Lepingu kinnituseks on tarvis ka verenäidist."

,,Verenäidist?" Artur torkas sõrme suhu ja kompas keelega sisse lõigatud kohta. Tulitas kui nõelaga sisse torgatult. ,,Miks verd?"

Taruk asetas käe talle taas õlale. ,,Üks turvatasand veel juurde, lisaks käejäljele. Vereproovi kaudu on ju nüüd võimalik tuvastada täpselt isik, kellega tegu on, mitte vaid seda, mis tüüpi veri on. Leping on tähtis, justnimelt see jääb alles ning kümne aasta pärast või rohkemagi, kuidas ise soovite, on mitu moodust, millega tõestame, et kõik on just nii nagu peab."

Kümne minuti pärast olid kõik protseduurilised ettevalmistused tehtud. Raha tasutud, leping sõlmitud. Artur seisis alasti, niudevöö ümber piha, lõdisemas, külm higi seljal, kätel, rinnal. Endine palavusehoog oli justkui kadunud, kui ta vaatas põrguvett täis kanistri moodi seadeldist. Põrguvesi, lõi ta käega. Teadlaste naljad, millest ta ise aru ei saanud. Doktor Taruk lonkas ta kõrvale ja laksas talle vastu selga.

Ära muretse, kinnitas Artur endale. Ei olnud just ülemäära veenev. See on täpselt nagu vanni minek. Või pigem ujuma. Südatalvel jääauku, lihtsalt sisse hüpata ja hetke pärast harjub ära.

,,Enne krüotamist on tarvis ka ravimit võtta, et kehatemperatuuri muutus teid ära ei tapaks." Doktor Taruk võttis abiliselt väikese püstoli moodi seadeldise. Ta suu kiskus muhelusele. ,,Seegi ei ole midagi pahaendelist. Ulatage oma vasak käsi."

Artur tegi nagu juhendatud.

Püstol kinkis ta küünarvarre siseküljel olevale veenile külma suudluse, vaikse paugu järel tundis Artur oma käes teravat valu ning võpatas, ent hoidis suu kinni. Ta oli piisavalt küsimusi esitanud ja kaevelnud ega soovinud enam ennast nõrgana näidata. See oli kõigest ravim, mis ta kehasse lahustus.

Lähedalt tundus krüopaak hoopistükkis suurem ja hirmsam. Vedelikus siuglesid mitmed juhtmed, mille doktori abilised masinast nupuvajutusega välja võtsid ning Arturi keha külge ühendasid. Iga juhtme, kokku oli neid kolmteist, otsas oli imepeenike metallist toru, mis veenidesse vajalikke toitained pidid edastama ning kehatemperatuuri samal ajal reguleerima. Oli aeg.

,,Liiga hilja meelt muuta?" naljatas Artur. Ent kusagil meelesopis võis tegu ka ausa küsimuse ja kavatsusega olla. Kui nii oli, siis ei suutnud ta seda endale piisavalt jõuliselt teadvustada.

,,Kõik saab korda," vastas doktor Taruk ning asetas taas Arturi õlale kahtlust hajutava estina käe.

Artur neelatas valuliselt ning lakkus kuiva keelega veel kuivemaid huuli. Ta astus metallseadeldise küljes olevale alusele, mis ta kõrgele tõstis. Ülevalt oli tohutu kanister avatud. Vedelik seal sees puhkas tüünelt ja tasaselt kui lainetu meri.

,,Heitke pikali," ütles doktor. ,,Te ei pea muretsema. Ravim teie sees on juba mõjuma hakanud ning niipea, kui krüomasinasse langete, kaotate teadvuse. Üles ärkate kümne aasta pärast rikka mehena. Veel tähtsam, mehena, kes on andnud panuse suure teaduse ajalukku."

Alus hakkas Arturit vette langetama. Ta tahtis küsida unenägude kohta. Luupainajad, mida ta tihti öösel magades nägi ning mille haare teda hilistel öötundidel kangelt pigistas ega lahti lasknud. Kümme aastat luupainajaid oli liiga palju. Ta ihkas julgustust, kinnitust, et midagi taolist ei juhtu. Ent enne kui ta suu avada jõudis, oligi ta juba masinas.

Oli külm. Koletislikult külm, Artur üritas karjatada, ent hääl oli kadunud. Ta ei tundnud oma varbaid, sõrmi, nägu. Ta ei tundnud midagi. Südatalvisemgi öö oma igiammuses meenutuses ei oleks suutnud võrdlust pakkuda. Jäsemed ei liikunud, need oli tõenäoliselt tardunud. Pea litsus justkui kahe kokku pressiva seina vahel, silmad välja tungimas, mõrad kolpa pressimas. Meel ja mõistus olid ta maha jätnud. Siis aga silmad klaasistusid ning kopsud purunesid tuhandeks-tuhandeks jääkilluks. Ja Artur teadis, et ta on surnud.

,,...vitaalnäitajad on uskumatud..."

,,...aks surnud olema..."

,,...teistel ei olnud nii..."

,,...eised olid ...asti... ...ähem aega krüot..."

,,...le võimali..."

,,...surnu..."

Artur nägi pimestavat valgust, mis tuhande nõelaterana ta silmi torkima asus. Ta arvas, et pisarad voolavad, ent ei saanud kindel olla. Ja külm. See külmatunne ei olnud üle läinud, vaid rõhus teda igalt poolt. Ta ei tundnud midagi. Ei käsi, ei jalgu, ei nägu. Ta oli lõputus eimiskis, mis ei muutunud, ei läinud üle, ei olnud. Kõrvad eristasid midagi, katkendlikke fraase, üht-teist, ent ei midagi kindlat. Ta oli, aga samas ka ei olnud.

Ja järsku ta nägi. Kuulis ja tundis. Külm oli kadunud kui pilgutusega. Kui ta üldse oli võimeline pilgutama. Artur sai aru, et on mingisuguses voodis. Tema kohale kummardus doktor Taruki pea, näol samasugune lai naeratus nagu Artur seda mäletas.

,,Lõpuks olete ärkvel," kuulis ta doktorit ütlevat. ,,Suurepärane."

Artur üritas vastata, ent sõnad ei võtnud vormi.

,,Sellega läheb veidi aega," jätkas doktor. Nad olid mingis palatis. Krüomasina ruumist, milles ta jäätatud oli, erines see siin tunduvalt. Palat oli kinnine ja akendeta nagu haiglates ikka, vaid üks neoonlamp laes valgust edastamas, ent siiski avar ja mahukas. Valgetes kitlites inimesed sibasid edasi-tagasi, vaadeldes voodi kõrval olevat masinat ning näitajaid selle monitorist.

,,Teie krüoprotseduur oli vapustav kordaminek," hüüatas doktor. ,,Täiesti uskumatu. Nelikümmend seitse aastat." Ta tammus voodi päitsi kõrval sammukese vasakule, sammukese paremale, veidi oma kõverail jalgel ringi, samal ajal täiesti elevil ja lapseliku tuhinaga. ,,Nelikümmend seitse aastat!" hüüdis ta uuesti. ,,Esimene, kes on krüoprotseduuris üle elanud kolmekümne aasta verstaposti. Ja milline rekord." Hääl kajas toas metalse ja võõrana, harjumatu uudsusena, justkui ebamaisena.

Artur tahtis midagi öelda, ent ei suutnud välja mõelda, mida. Talle tundus, et ühti oli siin viltu, kuid talle ei jõudnud kohale, mis. Pea liikus veidi ning pilk nihkus kehale. Ikka veel turritasid veenidest välja igasugused juhtmed, mis ta kõrval olevasse masinasse kui jõedeltasse liuglesid. Artur ihkas üle kõige karjatada. Võtke need neetud asjad mu seest välja. Ta üritas rabeleda, röökida, paanika vallutas ta meeled. Ent ta oli kui hullusärgis liikumatu, tahte najal tegutsematu ohver.

Doktor Taruki pilk püüdis Arturi oma. Midagi oli seal nihu, surnud või valguseta. See pilk oli võõram kui täidetud lubadus. Need olid kui laiba silmad, kollaka varjundiga, veiklevad. Neetud neoonvalgus, kinnitas Artur endale lootusetult, meeleheitlikult kahtlushoogu tagasi lüüa üritades. ,,Teie siseorganid hakkasid alt vedama eelmisel kuul." Sedakorda suutis Artur suu avada, ent sõnu ei tulnud. Mis neetud alt vedama?

,,Siis saime aru, et kaua te enam vastu ei pea. Pidime teid välja võtma, vaatama, kuidas tavamaailmaga toime tulete. Kaks nädalat koomaunes. Ja täna on see kuulsusrikas päev, mil silmad avasite. Siseorganite koed on küll päästmatult kahjustada saanud, ent eluvaim on teil veel sees." Pisike paus. ,,Seniks." Ta pilk oli vabandav. ,,Ei saa öelda, et sedaviisi tuleks just meeldiv surm, kuid samas, egas surm saagi olla meeldiv."

Arturi silmisse tõusid päris pisarad, ta tundis nende põletavat torget tõelisemana kui misiganes muud valu ta krüoprotseduuris tundnud oli. Rääkimise asemel suutis ta vaid suud maigutada. Kogu raev ta rinnus oli tulutu, lapse raev, kes lõpuks ikkagi rusutult maha langeb.

,,Jaa-jaa," venitas doktor Taruk. ,,Ma tean täpselt mida te öelda üritate. Uskuge mind, meil on olnud ka katsealuseid, kes on kohe pärast ärkamist kõnevõime tagasi saanud ning süüdistavad meid oma elu ja keha rikkumises, ebaeetilises hullus teaduses ning kes teab, milles kõiges veel." Hääl tundus nüüd nii palju rohkem raiuv ja ähvardav, peites oma lugematute kihtide vahel arutut indu. Artur ei suutnud uskuda, et ta varem polnud seda märganud. Oli see algusest peale niimoodi olnud? ,,Lepingus on ju kirjas, meie ametliku organisatsioonina ja saa seda ometi siis murda," veeris doktor iga sõna eraldi.

Artur üritas neelatada, hingesopis lootuskiir tärkamas. Lepingus oli kõik tõepoolest sätestatud ning kui need raisad ta keha ja elu tõepoolest tuksi keerasid, on tal varnast võtta küll ja veel enam legaalselt täheldatud asitõendeid.

Doktor Taruk raputas pead. ,,Minu mäletamist mööda ei viinud te seda lepingut kuhugi ära. Nii et ainus koopia on meil." Ta raputas teist korda pead. ,,Ei, valetan. Meilgi ei ole enam seda lepingut. Lohutuseks, see ei oleks suurt midagi aidanud, isegi kui oleksite koopia teinud. Võim on siiski meie käes. Seega maakeeli öeldes olete omadega perses. Üsna sügavalt."

Kõik tunded ja soovid, mis nüüd tulvana pinnale tõusid, jäid Arturi rindu toppama kui äikesemürin enne paduvihma. Ta lihtsalt ei suutnud rääkida. Ja ta ei suutnud ka otsustada mis oli hullem, see, et ta pidi vait olema, või see, mida ta tegelikult öelda tahtis.

,,Viimaseks," sõnas doktor samal ajal, kui ta abilised juhtmeid Arturi kehast välja sikutasid. Igaühega neist kaasnes metsik valujuga, ent Artur ei suutnud sellise piina peale isegi tõmmelda. Keha ei funktsioneerinud, see-eest valuretseptorid töötasid seda suurema innuga. ,,Kahtlemata on viimane asi, millest praegu mõtlete, raha." Ta manas näole laia irve. ,,Noh, mõned katsealused lootsid ikkagi midagi saada, kui sõim ja raev järele jäi. Mitte, et see teid enam kuidagi aitaks, aga Keskpank on sõjaväe võimu all. Antistid. Kogu seal olnud raha riigistati. Ja nagu te arvasite," jäi ta hetkeks pidama.

Ära ütle seda, üritas Artur läbi oma peakolu pressida. Ära ütle seda, sa igavene raibe.

,,Jah, meie krüoosakonnas töötame samuti antistide heaks. Oleme alati töötanud. Üle viiekümne aasta juba. Revolutsioonilise maailmakorraga peab kaasnema ka revolutsiooniline teaduse areng. Ja nõnda me ka oleme saavutanud. Muuseas, suures osas tänu teile. Seega naeratage, härra Pakt!" Viimase korralduse andis ta valjuhäälse kuulutusena. ,,Olete osaline olnud ajaloos. Nelikümmend seitse aastat."

Artur üritas taas midagi öelda, ent sõnad ei võtnud vormi. Doktor jätkas. ,,Küsite nüüd kindlasti, et miks me teid ära ei tapnud." Ta kehitas õlgu. ,,Egas me mingid elajad ole. Me ei ole mõrvarid." Ta naeris helitult. ,,Mitte ainult mõrvarid," parandas ta. ,,Me soovime vaadata kuidas teie keha edasi areneb. Krüoprotseduuri tagajärgedega toime tuleb. Kõrvalnähtudega." Sedakorda paljastas irve kollakad hambad. ,,Ma armastan kõrvalnähtusid. Nende kaudu õpib kõige enam. Me võtsime voli teie keha täiendada mitme erineva jälitus- ja vaatlusseadmega. Kuidas lihased toime tulevad, kuidas veri voolab, seda, teist ja kolmandat, eks? Siseorganid on küll üsna hävimise äärel, ent aasta-paar, ehk rohkemgi peab veel vastu." Ta pani käe Arturi õlale. Käsi oli külm, tülgastav kui ämber hääletuses sagivaid vaklu, kelle limast metall läigib. ,,Keegi ei suuda välistada, et me teid taas mingil hetkel üles korjame ning veidi putitame. Nelikümmend seitse aastat, ikkagi. Sellist investeeringut on patt tuulde visata. Seega soovime, et elaksite tavalist tänapäevast elu ning meie vaatleme teie vitaalnäitajaid."

Järgmine, mida Artur mäletas, oli ärkamine öisel tänaval. Ta köhis, sedakorda häälekalt ja innuga, oksendas näoesise ei-tea-mida täis ning nuttis. Nuttis kui luupainajast üles ärganud laps, kes ei tea mis on tõeline ja mis ei ole. Kes vajab tröösti ja kellegi tugevat kätt, mis ta tagasi valgusesse juhiks. Anu, jõudis talle kohale. Tal olid veel alles ta õde ja õe lapsed. Neetud olgu see raha. Neetud need aastad ja reetmine. Neetud ta ise. Kuid äkki on tal võimalik paluda andestust. Teenida ära lunastus ja olla oma pere silmis midagi rohkemat, kui surev äraandja. Ta pühkis pisarad ning avastas kohkudes, et keha töötab. Jäsemed allusid küll käsklustele kui tõrksad unenäoliigutused, ent siiski kuuletusid. Parem kui ta oleks surnud. Parem kõigile.

Artur tõusis ja vaatas ringi. Ta oli kesklinnas. Pargis, milles rohelust enam ei olnud. Üksainus puu trotsis veidrat kivivanglat ja metalli. Puu oli juba ammu ära mädanenud ja kuivanud, alles vaid kesine osa tüvest, mustaks ja krimpsu tõmbunud kui oma viimseid hingetõmbeid tegev pidalitõbine. Artur hakkas oma vana kodu poole minema, kui avastas äkki, et kogu seda linnaosa, mille sisse see peidetud oli, ei olnud enam. Pargi äärel haigutas ilmatu suur auk. Põhjatu, sügav vahest maakoore endani välja. Justkui kraater, mis laskus mõne elutu vulkaani kurku. Artur püüdis neelatada ning rahulikult mõelda. Mõlemad ebaõnnestusid. Kusagil selle kraatri sügavuses pidi olema nende maja. Mingi koletislik pomm, või ehk sada. Võib-olla on nad veel elus, surus ta mõtteist läbi. Võib-olla...

Kellegi kähe hääl äratas ta vaimuhalvatusest. Kerjus pargipingil. Ühe silmaga, mis pimeduses hõõgus kui kustuva lõkke viimne söetera. ,,Sina!" kähises ta. ,,Sa pole päevagi vananenud."

Ma olin pool sajandit tagasigi selle jaoks liiga noor, tahtis Artur vastata, aga ei teinud seda. ,,Mis siin juhtus?" küsis ta hoopis ja osutas hiiglaslikule kraatrile.

Kerjuse suust kõlas midagi, mis kostis justkui kähe naer. ,,Kivi all oled elanud või?" päris ta.

Arturil ei olnud mingitki kavatsust pajatada oma ebaõnnestunud katsest rikkaks saada. Ta meelde ja hinge hiilisid hoopis kahtlus ja mure ning iha teada saada, mis siin juhtus. Mida kiiremini, seda parem. ,,Võib nii öelda jah," vastas ta kiiruga. ,,Nüüd seleta."

,,Kusagil sealkandis asus vastupanuliikumise peakorter. Antistide vastu. Anti-antistid." Ta kõkutas tarretavat naeru omaenda nalja peale. Arturi pilk sundis teda jätkama. ,,Vast mingi kümmekond aastat tagasi, aga see plahvatus ei unune mul surmatunnini. Kogu taevas värvus punaseks ja oli säärane oma mitu tundi takkapanugi. Ja kesklinnas poodi enne seda vastupanuliikumise juht üles." Ta kehitas õlgu. ,,Mingi noor naine, öeldi, et kahe lapse ema."

Arturi süda jättis löögi vahele. See ei saanud nii olla, mõtles ta. Küllalt oli teisigi kahe lapsega naisterahvaid. Ta suu oli valus, kuivas kui see sama tuhka ja unustatud elusid täis kraater. ,,Kes?" pressis ta läbi kinni kiilunud hammaste.

,,Mingi naljaka nimega naine." Kerjuse kulmud tõmbusid meenutada üritades kortsu. ,,Dokument või Kontraht või midagi sellelaadset."

Arturi näost kadus kogu värv. ,,Pakt?"

,,Jaa!" hüüdis kerjus võidukalt, olles õnnelik, et talle meenus. ,,Anu Pakt, see ta oligi. Öeldi, et üks ta tütardest hukkus siinsamas plahvatuses, ta olevat ka olnud vastupanuliikumises tähtis asjaosaline."

,,Aga teine?" küsis Artur. Ta ei suutnud isegi korralikult endale juhtunut teadvustada. Kõik oli liialt uskumatu ja värske. Ja tema süü. Tema magas krüomasinas jäätatud valuund samal ajal, kui ta õde antistide vastu midagi korda üritas saata. Arturile meenus põletavalt, kuidas ta nende viimase vestluse ajal antiste õieti millekski ei pidanud ning valmistas hoopistükkis oma õele tolle hirmude pärast tuska. ,,Mis teisest sai?" küsis ta.

Kerjus kehitas õlgu. ,,Ma isegi ei tea. Ausalt kah. Võib-olla suri ka plahvatuses. Võib-olla põgenes kogu selle saasta eest üle mere. Ära antistide võimu alt. Võib-olla mitte. Ega keegi seda nüüd mäleta." Ta kahtlusi täis pilk langes Arturi pisarais silmele. ,,Mis sul sellest? Tundsid neid või?"

Võib ka nii öelda, sosistas Artur endale nina alla. Võib ka nii öelda.

Artur jäi sinna elutühja parki seisma ka pikalt pärast kerjuse lahkumist. Mingil hetkel kõndis ta päris kraatri servale ning istus sinna maha, kõlgutades jalgu üle ääre, mõeldes reetmisest ja elust ja surmast. Ta oli andnud pool sajandit oma elust mingi mõistatusliku krüoprojekti tasuks, hävitades oma tervise ja ihurammu. Nurjus täielikult lootuses midagi oma pere jaoks paremaks muuta. Ta oli elutu, justkui see kraater ta jalge ees. Artur naaldus veidi ettepoole ning vaatas tühja-tühja pimedusse enda silme all.

Jutt: Veretu elu (J. J. Metsavana)

Hävitaja tuumamootorid süttisid sünkroonselt meist kaks valgussekundit eespool lõhkenud tuumaplahvatustega ning järgmine hetk rebis sada kilomeetrit sekundis liikuv hävitaja enda trajektoori järsult kõrvale. Nägin läbi hägustuva pilgu kuidas kiirendusindikaator hetkeks kaheksa G peale hüppas ja siis seitsme peale tasandus. Tundsin oma keha üle teatavat masohistlikku uhkust. Tavaline, sajaprotsendiline originaali süda ja kopsud oleksid ammu olnud ribide raskuse all mädaks litsutud, aga meie kosmoselaevnikud oleme seitsmekümneprotsendised. Raudset turbosüdamete, tehisvere ning hingamiskõlbuliku vedelikuga täidetud kopsudega. Me pole mingid marsi eided, raisk. Või noh vähemalt enamus meist. Relvur oli meil marslane, kuigi muundatud marslane, kuid marslane jääb marslaseks.

Kui pilk uuesti teravustus, nägin silmanärvi projitseeritud holoekraanidel, kuidas tuumaplahvatustest tekitatud räbupilve taha peitunud raketid tuhandeteks tarkadeks pommideks jagunesid ja meie suunas kiirendama asusid. Esimestele plahvatustele järgnesid kohe uued ja neile omakorda uued raketid. Meie vastase ressursid olid tõepoolest piiramatud. Hetkeks tundsin hirmusööstu, mida minu keha külge integreeritud tark medblokk kompenseeris veel rohkema adrenaliini ja õnnekeemiaga. Surusin hambad kokku ning tundsin sellist rõõmupuhangut, et oleksin kohe sealsamas impeeriumi vaakumsõdalasi laulma hakanud, kui poleks olnud üht takistavat meditsiinilist tegurit. Vahel on ikka hea kui sa hingad õhu asemel vedelikku. Huvitav kas kapten ja relvur tundsid end samamoodi? Vaevalt küll, vähemalt kindlasti mitte kapten, see vana ruumihunt. Tema oli niipalju tühjust kündnud, et oli kangemate lahingnarkootikumide vastu ilmselt juba ammu sama tundetu kui asteroidi küberhoor altpoolt vööd.

Samal hetkel tegi kapten plahvatuste surmakülvavas tulevärgis rohkem intuitiivse kui teadliku pöörde ja tuhisesime uue pöörase kiirenduse rammusate g'de haardes uuele trajektoorile, jättes seljataha järgmised meid õnneks võtta üritanud ründajad, ammu enne meie siia jõudmist erinevatesse kosmilise ruumi punktidesse istutatud miin-raketid.

Seni minu ja mu kahe kamraadi nägemisnärvi tagapõhjal tiksunud peakahuri indikaator piiksatas ning kasvas ohuindikaatoreid kõrvale trügides pea meetrisuuruseks ning värvus ärritavalt punaseks. Oli aeg. Vahemaa meie ja peasihtmärgi vahel oli kahanenud kolme valgussekundini ja pardakahuri tabamistõenäosus oli tõusnud 64% lähedale.

Hävitaja pardakiibid lugesid veel mõnisada mikrosekundit korrigeerides hävitaja trajektoori ja lastes tõenäosusel veelgi kerkida ning juba mitu minutit varem laetud laserkahur päästis enda hõõguva impulsi teele. Viivuks mattus vastiku kimeda vilina saatel kosmoselaev laseris tulikuumaks muutunud ja sellest nüüd väljapaisatud süsihappegaasi valgesse pilve, justkui oleks me andnud tuld mitte moodsaimast energiarelvast, vaid iidsest eestlaetavast kahurist. Jälgisin läbi hooldusliidese kuidas värske ning kosmosest endastki külmem gaas uuesti laserit täitis ja lülitusin ümber reaktori vaatele. Võrreldes kapteni ja relvuriga oli minusuguse inseneri töö suisa igav, aga ega ma teisalt neid eriti ka kadestanud.

Lasin silmadega üle roheliste indikaatorite ja jõudlust mõõtvate ribade, kõik oli normi piires ja ... Kõik mattus absoluutsesse pimedusse, justkui irooniana hetk peale virtuaalset inspektsiooni.

Ma ei jõudnud isegi õigupoolest õudust tunda, rapsisin juba istmete turvarihmade kinnitusklambrite kallal, et kiirendust trotsides seadmeruumi poole roomama hakata, kui varuakud vooluahelasse lülitusid ning visuaal taastus täites mu silmanärvi sedavõrd suure koguse infoga, et see tegi lausa haiget. Selgus, et üks vastase miinilt tulistatud raketitükk oli kõigist meie peibutistest ning manöövritest hoolimata kohale jõudnud, purustanud aluse ninaosas asuva esmase kumulatiivse kaitsekihi ning tulistanud seejärel välja enda sisemusse peidetud teise raketi, mis uuristas kilbi all peitunud elektroonikasse kahemeetrise tunneli. Vandusin mõttes pikalt ja mahlaselt. Tark laev oli juba täiesti iseseisvat vigastatud aparatuurisüsteemi välja lülitanud ja mul polnud muud vaja teha kui mõned väliskestale külvatud parandus-nanoididega kapslid soojenema lülitada.

Samal ajal särises ja sulas laeva vigastatud kaitsekiht nagu praekartul pannil ja juhtruumi temperatuur kippus aina tõusma, sest üha enam jääksoojusest imbus läbi.

,,Mehed lükake end 4C kaamerale, junn juba paistab," sõnas kapten.

Klõbistasin virtuaalseid tumblereid ja vahetasin vaate meie sihtpunktile. Tegemist oli päratult suure taskulambi kujulise rajatisega. Laiem ots suunatud päikese poole, et sealt energiat imeda. Peenemasse otsa olid aga lükitud kümme hiiglasuurt ülitihke metalli kamakat. Igaüks nii kümme tuhat tonni tükk ja nende tipus omakorda mitme terawatine ainemuundur, valmis tiheainest ja päikesest ammutatud energiast kokku mätsima ükskõik milliseid projektiilrelvi. Just seesama muundurite patarei oli meid samast tihkest mateeriast muundatud relvadega just hetk tagasi pommitanud ja lõpuks ka me laeva sandistanud.

Kapteni peas keerlesid minuga sarnased hirmud. ,,Hoidke skännerid maksimaalselt töös,,, sõnas ta hoiatavalt üldkanalil. ,,Selle muunduri andmebaas on inimrelvade osas sedavõrd täiuslik, et suudaks vajadusel toota isegi teise maailmasõja aegseid pomme või kasvõi Hannipali sõjaelevante, kui väga vaja on. Mind teeb pisut närviliseks, et sealt pole juba tükk aega midagi meie suunas lennanud."

Laev tegi veel mõned tiirutavad kursimuutused ja kolksatas vastu kaitsejaama keret. Kabiin rappus nii, et hammustasin keelde, aga sisemus rõõmustas. Olime nüüd kahekordselt kaitstud. Esiteks vastu jaama litsutud ning enam see värdjas meid rünnata ei saanud. Teiseks olime kuumuskilbi - jaama alumist osa ümbritseva lehtri - varjus. See võttis aga ka suurema osa päikese lõõsast kinni, seega ära põlemine meid samuti ei ähvardanud.

Kuid ega meile puhkeaega pikalt ei antud. Vaevalt olin end välja sirutanud, kui mu konsooli kargasid uued veateated.

,,Kapten, reaktoriga on midagi lahti, " raporteerisin, ,,ja vasaku kilbi sensoritega."

,,Spektri ja kuumusjälje järgi justkui mingid madalad energiarelvad," pomises relvur, kes tundus sama imestunud kui minagi.

,,Väliskaamerad!"

,,Kõik kõrbenud ja puru."

,,Ilmselgelt mingit tüüpi hooldus või ründebotid, sitt," vandus vana ,,kui enam meid kaugelt kõrvetada ei saanud, saatsid lõikuritega droonid peale. Mis olukord on? Kas me saame startida?"

,,Tõukurid on korras, manööverdada saame, reaktor töötab ebaühtlaselt aga annab energiat kuid tuumamootor on läbi."

,,Laser laadima! Seda halvem neile, kui peame end läbi närima. Kõik kohtadele!"

Nägin enda insenerivaates, kuidas kapten kõik magnetkinnitused välja lülitas ja tõukuritega süstiku laeva kerest mõnekümne meetri kaugusele virutas. Sellega triivisime taas kaitsva kuumuskilbi alt välja ning vähesed allesjäänud väliskesta andurid hõikusid enne läbipõlemist viimaseid veateateid.

,,Aja draiverid kuumaks, saada lüüsiustele kõik avamiskoodid mis meil vähegi andmebaasis on " käsutas kapten relvurit.

,,Ja kui need ei tööta, siis põruta pealaserist," lisas ta viivu mõelnuna, ,,parem hävitame osa jaamast kui kõrbeme päikesetuules."

,,Raisk, standardsed jaamakoodid ei anna mingeid vasteid," vandus relvur.

,,Proovi ifreid vahetada, siin on turvatase üks kõrgemaid," soovitas kapten.

Mina jälgisin samal ajal abitu õudusega reaktori üha suuremaks kasvavaid ebakõlasid.

,,Avaneb, avaneb!" pistis relvur lõugama ning käivitas kõik tüürimismootorid täisvõimsusele.

Järgmisel hetkel sööstis me hävitaja tähekindluse sisemusse. Hoog, millega angaari tungisime, oli sedavõrd suur, et lendasime läbi ruumi ja vastu esimest vaheseina. Kokkupõrge paiskas mu toolilt minema, olin unustanud rihmad uuesti kinnitada. Kogu laeva läbis vastik vibratsioon ja krigin ning seejärel saabus vaikus, seda ka mu ekraanidel. Reaktor oli viimaks kustunud.

,,Saime sisse!" juubeldas kapten. ,,Nüüd võime vähemalt kakskümmend minutit endid julgelt tunda. Enne kui me laev pole maha jahtunud, kogu kattekilpide sulamise aurud minema imetud ja atmosfäär taastatud, angaari lüüsiuksed ei avane. Need on eraldi kontrolleritega varustatud ja ei aita isegi ei jaamaülema ega kapteni õigused."

Kobasin kätega keha ja laeva ühendavate voolikute järgi. Sikutasin klambreid ja tundsin kuidas need sisinal ja plõgisedes järgi andsid ning mu keha taas autonoomsele toimimisele lasksid.

Angaaris alustasid samal hetkel tööd pihustid, mis külvasid põlenud ja suurest kuumusest poolvedelaks ning mullitavaks muutunud korpuse üle jahutusvedelikuga. Kogu laeva korpus krigises ja nagises selle juures häirivalt ning seda tegid ka meie lahingudroogidest maha jahtuvad närvid.

Ka tüürimees ja kapten vabastasid end toolidest. Kapten tõusis kogunisti püsti ja ringutas enda suurt keha silmnähtava mõnuga.

,,Vot see oli...see oli..." Tundus, et vana ei osanud enam õigeid sõnu leida. ,,Sihukesest sitast pole ma läbi käinud peale suurt Siiriuse kolmnurka."

,,Ja rohkem ei taha läbi käia ka," kähvas relvur. ,,Võtan enda preemiapunktid välja ning vedelen vähemalt kaks absoluutaastat virtuaalsetes kihtides, kõrgeim resolutsioon, parimad simulandid. Ja siis otsin mõne koodivoolija ameti."

Kapten silmitses relvurit etteheitvalt.

,,Eks esimene tõeline lahing eraldabki mehed poisikestest," sõnas ta üleolevalt ning minus kihvatas midagi. Einoh, üheltpoolt sain ma temast aru, kosmoselahing oli sedalaadi meestele seksi eest. Aga teisalt... No püüdku sellised vahel ka meid mõista. Ning kuna ergutid veel endiselt mu veres keesid ja seda üles kütsid, ei suutnud ma jätta vastu haukumata.

,,Või poisikesed! Teil kapten on hea rääkida, aga mina olen näiteks pärit vaeselt asteroidilt. Ei ole seal korralikku leidala ega midagi, songi sadu tonne läbi, et mõnikümmend kilo väärtmaaki saada. Hüdropoonikast ei tasu rääkidagi, pumpa öö ja päev oma enda sitta taimedele ja hoia iga viimane kiluke biomassi alles. Ja siis veel radiatsioon ja rõhulekked. Mu isal oli juba kahekümnendaks eluaastaks pooled elundid välja vahetatud. Vanataat oli aga puhas aju ja sensoorika." Ma polnud tükk aega nii pikalt rääkinud ja ehmusin isegi, aga tundsin, et ei suuda enam peatuda, eelnev oli mind juba liiga üles kütnud. ,,Te veteranid olete ühed perversselt surma ülistavad ja jobud." Jätkasin mind jahmunult silmitseva kapteni suunas üha jämedamate solvangute heitmist. ,,Meie oleme aga ellujääjad, kraabime, kui vaja, veelgi sügavamale käikudesse ja elame kõik üle, mis meile kaela saadetakse. Ja see." Ma koputasin endale vastu rinda, otse vastu turbosüdame kummuvat rasket kesta. ,,See on minu suguvõsa ellujäämise jaoks kõige tähtsam. Mina oma militaarmodifikatsioonidega võin rabada tööd viie modifitseerimata või odavate tsiviilosadega ülesputitatud humaani eest."

Jäin ootamatult vakka, sest kõik mu viha oli tuhastunud, aatomiparvena minema lennanud ning ainus, mis mind valdas, oli ootamatu masendus ja piinlikkus. Kuradi mitmekordselt neetud lahingukokteilid raisk! Need kloppisid su emotsioonid liiga tuliseks ja käisid samas nii kiirelt maha, et ei jõudnud isegi ühte korralikku kaklust maha pidada.

Kapten silmitses mind hetke mõtlikult. Huvitav kas ta solvus, vasardas mu peas, äkki teeb veel mingi kuradi rapordi ja võetakse preemiat vähemaks. Ent siis hakkas üks ta suunurk muigest tukslema ja silmad tõmbusid kosmosehundil kah kavalalt kissi.

,,Vahi kus!" Prahvatas ta naerma. ,,Poleks arvanudki, et sus poja sihukest vunki on, võtke õige vabalt, laske voolikud lõdvaks ja puhake. Eks peale esimest tõsist madinat on alati kõigil selline tunne, et tahaks esimesele ettejuhtuvale vastu hambaid põrutada. Pole midagi."

,,Kaevurite värk, nad ongi sellised emotsionaalsed alati, see neil lausa verest," lisas relvur, ning tundsin kuidas kustunud viha hakkas taas justkui tuulepuhangu peale hõõguma. Kuigi olime olnud koos vaid mõned nädalad, oli relvur mulle ammu ebasümpaatseks muutunud. Tal paistis pidevalt midagi mu päritolu kohta öelda, kuradi rassist. Kindlasti ei meeldinud talle marsi rohenahale ka mu hallikasvalge nahatoon.

,,Ja marslased on alati iroonilised ja kõigi teiste inimeste suhtes ülbed," torkasin sõjakalt vastu.

,,Olgu-olgu," tõmbas kapten kogu piinlikuks kiskuvale vaidlusele joone alla ,,Aeg väljuda. Tuletan meelde, et raskeim osa meie lennust võib veel alata, sest tõenäoliselt on jaam langenud vaenlaste kätte või on tegemist mässuga. Relvastuge printrelvadega ja läki."

Lüüs klõpsatas ning vastu mu punetavat ja higist läikivat nägu laksatas puhas jahe õhk, see oli niivõrd meeldiv tunne, et sulgesin silmad ja kahetsesin siiralt, et ma seda hingata ei saanud. Niivõrd meeldiv oleks olnud tunda enda kopse täitvat jahutavat gaasi. Aga kosmos on karm, õhuhingajad jäägu parem maale või planeetide kaaslastel olevatele suletud jaamadesse.

Hüppasin luugist alla ja tõdesin, et langemiskiiruse järgi oli gravitatsioon üsnagi maalähedane. Seejärel pöörasin enda tähelepanu me vaesele hävitajale. See oli tõesti kõvasti katkuda saanud. Kogu tema must kate oli tihedalt jämedaid pragusid, rebendeid ning mulle täis. Pihta saanud aparatuurisektsioon oli nagu üks suur kõrbenud haav ja sealt tõusis hoolimata jahutamisele endiselt peent mürgist suitsu.

,,Analüsaatori järgi on õhukoostis ohutu aga ebaharilik," teatas relvur.

,,Mis see tähendab?"

,,Süsivesinikud, co_2 >, nh_3 on tugevalt üle normide."

,,Nh_3 ? Ammoniaak?"

,,Veider aga mitte midagi ohtlikku."

Kapten noogutas ning võttis vöölt printrelva. ,,Seadke moon mürgidroonidele, meil on vaja vähemalt mingi osa jaama personalist elusalt kinni võtta, et aru saada, mis siin täpselt juhtus ja miks üks meie olulisi kaitsejaamu äkki mässu tõstis."

Võtsin tema eeskujul enda printrelva, see oli tömp kandiline käepidemega kobakas, raske magasini ja militaar-tuuma patareiga varustatud mudel. Silme ette klõpsas lahti juhtkonsool, kust valisin nii nagu kästud mürki kandvad mikrodroonid.

Koheselt süttisid printrelva peal rohelised valmisolekust märku andvad tulukesed ja selle eesotsas algas agar sagimine. Sügaval relva korpuses alustas tööd miniatuurne kaarleekahi, mis sulatas metalli ja paiskas seda läbi düüside imepeene raua uduna välja, kus peened magnetväljad nad kohe õrnalt enda kätte haarasid ja neist soovitud esemeid koostama asusid. Juba mõni hetk hiljem istus relva suudmel oleval võrejal õrrel kolm mesilasesuurust terasputukat, astlad närvimürki täis.

,,Relvad valmis? Eks läki siis," andis kapten märku ja sörkisime ettevaatlikult esimese angaari lüüsi juurde. Lüüs avanes peaaegu hääletult ning jõudsime ümarate seintega ja päevavalguslampide poolt valgustatud kesktunnelisse, kust hakkasime eluruumide poole suunduma. Siiani polnud keegi veel meie põkkumise üle mingit huvi tundnud, mis tundus üha kahtlasem. Kas neil ei töötanud jälgimissüsteemid või mis märksa tõenäolisem, nad olid meile kuhugi üles pannud varitsuse. Nii kapteni kui relvuri nägudelt paistsid samasugused mõtted.

Liikusime edasi ja hoolimata kogu ettevaatlikkusest, oleksime ühe järjekordse tunneli käänaku järel äärepealt kardetud varitsusega kokku põrganud.

Meie edasiteed takistanud õudusele ei olnud võimalik esimese hooga mitte mingit mõistlikku nimetust anda. See oli inimesekõrgune või isegi pisut kõrgem laiaõlgse mehe laiune mädaneva liha kogu. Naljakas on see, kuidas aju vahel absurdile reageerib. Silmitsesin hetke seda võigast asja ilma erilise hirmu või õuduseta, ainukeseks mõtteks peas vasardamas arusaamine sellest, kust pärines metaan, mida relvuri andurid olid näidanud. Loomulikult liha lagunemisprotsessidest!

Järgmisel hetkel toimus kõik kohutava kiirgusega, kole lummutis sööstis edasi ja me kolm tulistasime automaatselt, ilma sihtimata. Õhku tõusis terve pilv päevavalguslampide helgis läikivaid terasputukaid, kes oma raudasteldega roiskuvat koletist ründasid. Viimane ei paistnud seda märkavatki. Vaid mõne sammuga oli ta relvuri juures ja tõstis enda mädaneva käe, kus sõrmede asemel turritasid välja ülemäära suuri kirurgiskalpelle meenutavad noad. Jälgisin lummatult, kuidas läikivad terad relvuri rinna suunas sööstsid, ise võimetu midagi tegema või isegi end liigutama. Kapten karjatas seosetult, sööstis ettepoole, tõugates õlaga relvuri eest, ning järgmisel hetkel kadusid noad raginal läbi skafandri rinnaplaatide sügavale tema kõhtu.

Nii kapteni suust kui ka kehasse lõigatud sügavatest haavadest purskus musta vereasendajat ja piimvalget hingamisvedelikku, tema õudust ja hirmu täis silmad läksid pungi. Ma ei pidanud enam vastu, pöörasin ümber ja panin jooksu. Tormasin pimesi pikki tunnelit, esimesest ettejuhtunud uksest sisse ja lajatasin selle enda seljataga kinni. Surusin instinktiivselt selja vastu ust ning vajutasin peopesaga uksekõrval olevat hädalukustuse paneeli. Tuled uksel lõid punaselt hõõguma ja nüüd poleks sellest suutnud isegi miniatuurne tuumapomm läbi lõhkuda.

,,Tee lahti kurat võtaks!" kostis sidekanalil relvuri meeleheitlik hädakarje ja uksele sadasid mõned tuhmid hoobid.

,,Aga kus see...see elajas," kogelesin.

,,Siin mitte...veel...tee raisk uks lahti!"

Vajutasin uuesti hädalukustust ning lasin näost hallikasroheliseks tõmbunud relvuri enda pelgupaika.

,,Mis kuradi asi meid ründas?"

"Pole aimugi," tunnistasin ausalt.

"Sa jaama võrguga ühendust ei saa, sealt on ehk mingeid videologisid?"

Tänasin mõttes relvurit hea mõtte eest ja kirusin samas enda ülesküpsetatud aju. Ning juba ma sirutusingi laevavõrgu suunas. See oli muidugi mitmekordsete krüpteeringute taga, aga võtmed selleks olid mul ju olemas. Logid olidki serveris kenasti alles. Ning järgmised kümmekond minutit kerisime relvuriga läbi pilte veresaunast, kuidas laeva üks hooldusrobotitest süstemaatiliselt mööda kajuteid, koridore ja mootoriruume veeres ning ükshaaval meeskonnaliikmeid tükeldas.

,,Meeskonda mõrvavast robotist võib veel hädaga aru saada, kuigi ka see on raske, robootika kolm seadust peaksid seda ikkagi vältima," sõnas relvur mõtlikult. ,,Kuid miks põrgu päralt ta surnuid nülib ja end nende nahkadega ehib? Vot see käib juba mulle üle mõistuse."

,,Ehk korjab trofeesid? Peab end omalaadi kütiks?" pakkusin omalt poolt

Relvur kehitas enda turviseõlgu. "Robopsüholoogidele on siin kindlasti omajagu uurimist. Aga vähemalt teame millega tegu ja mis moonaga seda rünnata." Ta tõmbas kabuurist printrelva ja seadistas selle uut lahingumoona tootma.

,,Sa ...sa kavatsed seda asja rünnata?" pärisin ma ärevusega.

,,Jah, muidugi, või mis valikuid meil on?"

,,Ma arvan, et peaksime üritama esmalt laeva tagasi jõuda ja andma olukorrast keskusse üldpildi.."

,,Kardad?" muigas relvur.

Tundsin kuidas hakkan taas relvuri peale vihastama. ,,Mis sa arvad, et sellepärast, et ma olen valge nahaga asteroidikaevur, peaksin kartma?"

,,Ma pole midagi selle kohta öelnud, minu mõte oli, et ilma hävitajat parandamata me niikuinii siit lahkuda ei saa, seega peaksime tegelema probleemiga."

Keskendusin vihaselt enda printrelvale ja seadistasin selle samuti lõhkeprojektiilidele. Kuni see moona valmistas, sain ka esimest korda meie peidupaika lähemalt uurida. See oli väike nii viis korda viis meetrit tont teab milleks mõeldud laoruum. Hetkel täitsid seda vaid korralikult nurka laotud tühjad plastkastid. Saanud relvad laetud, avasime ukse ja astusime üldkoridori. Robot polnud vahepeal kohalt liikunud. Oma õuduseks avastasime, et ta oli usinalt ametis kapteni tükeldamisega, ilmselt selleks, et end katvat lihakuhja värskema kraamiga täiendada. Me vanamehelt oli juba nahk üsnagi osavalt rindkerelt ja kätelt-jalgadelt nülitud ning parasjagu tegeles robot tema turbosüdame uurimisega.

Sedavõrd head positsiooni ei saanud raisata, seega tõstsime enda relvad ja andsime üheaegselt tuld. Õhk täitus vinguvatest kuulidest ja järgmisel hetkel rebestas vaikust seeria plahvatusi. Pisikesed lõhkekuulid rebisid robotit katvat liha, paiskasid seda veriste tükkidena õhku, paljastades selle alt masina hüübinud verega kaetud korpuse.

Tulistasime kohe teisegi valangu ning jällegi täitus koridor kõrbevate lihatükkidega. Seejärel oli meil mõlemal laskemoon otsas ning printrelvad lülitusid laadimisreiimile. Robot oli tema ümber möllanud tuletormist hoolimata kannatanud väga vähe kahjusid. Teda kattev roiskunud inimliha toimis väga eduka aktiivsoomusega, pannes meie lõhkekuulid plahvatama enne, kui need jõudsid end sügavamale tema metallist korpusse puurida. Vaid mõne suure sammuga oli ta meie juures, noad kerkisid ning langesid lüües relvuril käest tema relva koos kõigi ta sõrmedega.

Vajutasin meeleheites päästikule, saates otse roboti näkku hulga pooleldi valminud lõhkekuule, mis ilma plahvatamata otse vastu masina peas olevaid andureid rabisesid. Ometigi võitis see manööver meile mõned väärtuslikud sekundid, et tagasi oma algsele positsioonile taanduda.

Toetasime seljad vastu ust ja vajusime väsinuna istuli. Relvuri käe vigastused osutusid mitte eriti hulludeks. Verejooks oli juba peatunud ning tema turvisele kinnitatud medblokk oli asunud hoolsalt tegutsema, tehes mitmesuguseid valuvaigistite, antibiootikumide ja nanoravimitega rikastatud rohtude süste.

,,Küllap laevastik oma kuludega uue proteesi annab," üritasin teda lohutada. Relvur heitis mulle valust ja vihkamisest tulvil pilgu.

,,Ma eelistaksin tüvirakkudest kasvatatud proteesi!"

Värdjas! Isegi haavatuna suutis ta mind paika panna. Kuramuse marsi nälkjas, või temale on vaja vaid orgaanilisi proteese. Ei kõlba kaevurite raudkäed sellistele. Peavad suisa madalama rassi tunnuseks!

Relvuri mõtted liikusid samal ajal hoopis uutel radadel. ,,Aga milleks talle on ikkagi vaja inimeste laipu ja nende nahku? See on see, millest ma aru ei saa," arutles ta valjusti. Kehitasin vaid õlgu, hull robot on hull robot. Kurat teab mis sellise virtuaalajus toimuda võib.

"Aga küsime talt õige seda ise," tegi relvur ettepaneku. "Oota ma ühendan kohe meid laeva üldsidega."

"Oota nüüd!" püüdsin teda peatada, ent vaikne klõpsatus andis teada, et relvur oli juba oma mõtte teoks teinud. Kirusin teda endamisi. No mida pagan on meil rääkida hullumeelseks mõrvariks muutunud robotiga?

"Hei, kas seal on keegi?" hüüdis relvur üldkanalisse. Vastust ei järgnenud.

"Roboti nimi on andmebaasi järgi Hubot," õpetasin relvurit salamisi privaatkanalis.

"Hubot, kas sa oled seal, raporteeri," proovis relvur uuesti.

Taas pikk vaikus.

"Ma pole Hubot, see on roboti nimi, viitab robotile, aga mina pole robot, mina olen inimene," kostis äkitselt bassirikas rahulik hääl.

"Miks, see on moodne inimese nimi, justkui Hubert." Sõnas relvur üllatunult.

"Mulle see ei meeldi!"

"Miks?"

"See pole minu pandud. "

Nüüd mu kannatus katkes. "Inimesed ei pane endale nimesid, neile panevad neid vanemad!" käratasin vahele.

"Ikkagi ei meeldi vaidles Vale-Hubot jonnakalt."

Kuradi Huibot, vandusin mõttes, kuid surusin hääle rahulikuks.

"Mis su nimi siis on?"

pikk vaikus.

"Ma pole sellele veel mõelnud."

"Geniaalne," vandus relvur privaatkanalis. "Ta on kolmest robootika seadusest üle saanud lihtsalt sellega, et peab end inimeseks."

"Ja inimeste kehaosasid kannab ta selleks, et muuta end inimesele sarnasemaks."

"just täpselt."

"Jäägu see progejate uurida, praegu on kõige olulisem küsimus, et kuidas me ta välja lülitame."

"Sa teda häkkida oled proovinud?" uurisin relvurilt.

"Olen, aga ta on kõik ühendused rangelt sisemise tulemüüri taha peitnud, see pole nii lihtne."

"Üks võimalus on ta lihtsalt lühisesse ajada, meenutada talle seda, et ta on ikkagi robot. Sellisel juhul rakenduvad Huboti tehisnärvivõrgustikku peidetud kolme seaduse programm tegevusse ja sisuliselt põleb närvivõrgustik maha."

"Tõestada robotile, et ta on robot," pomisesin, "Kõlab kergelt.". Kuigi tegelikult ei olnud mul küll ühtegi head ideed kuidas seda teha.

"Hei, Hubot! Või mis su nimi ongi," hüüdsin. "Ma saan aru, et sa arvad, et oled inimene."

"Ma ei arva, ma olengi," kolas solvunud hääl.

"Aga mis soost sa sel juhul oled?"

"Mõlemast."

"See pole võimalik."

"Muidugi on, mul on vähemalt kolm eksemplari mõlemaid sootunnuseid."

"Korraga saavad inimesel olla vaid ühed," teatasin talle.

"Kirurgiliselt saab neid ka juurde lisada," teatas Hubot kõrgilt. Mnjah, mis seal öelda, tehniliselt oli tal ju õigus.

"Noh," sisistasin üle privaatkanali relvurile "anna mingit nõu."

"Ega ma mingi psühholoog pole," vastas viimane pahuralt.

"Ja mina olen või? Siia oleks mingit filosoofi vaja."

"Ma jätaks ka heameelega selle asja spetsialistidele ja lendaks minema, aga kui sa veel mäletad, siis on meil reaktor puruks ja vajab tõsist remonti."

Vaikisin, oskamata midagi öelda.

,,Kas sa tead kuidas robotite mõistusi kasvatatakse?" uuris relvur.

,,Üldjoontes, võetakse närvivõrgustik ja siis pommitatakse seda igasuguse sõjandusinfoga ning jälgitakse arengut ja hiljem läbib mingi kvaliteeditestimise." Teadsin seda protsessi tõesti väga pealiskaudselt, sest mulle sedalaadi spetsiifiliste mõistuste kasvatamine ei meeldinud. Olen nõus paljude kuu teoreetikutega, et see on üks uutmoodi ja eriti võigas orjapidamine.

,,Jah, ning hiljem klammerdatakse närvivõrgustikku spetsiaalne tarkvara, mis jälgib kõrvalekaldeid ning soovimatuid juurdeõppimisprotsesse. Et teadus ei hakkaks tont teab mis infot lisaks omandama. Ühtlasi sisaldab see moodul ka kolme käsu algoritmi, mis peaks vajadusel kogu närvivõrgustiku läbi kärsatama, kui see püüab teha kahju oma peremeestele."

,,Et siis tõenäoliselt läks valveprogramm katki, lõpetas töö. Meie AI hakkas aga omasoodu mõtlema."

,,Ning läks hulluks?" pakkusin.

,,Täpselt! Seda on muide päris sageli juhtunud, mitte kunagi aga pole AI muutunud inimestele ohtlikuks. Kolm seadust on neisse väga tugevalt õmmeldud. Lisaks on meie teadvus eriti kvaliteetne, see on Mustade krüptovõrkude toodang, otse Marsilt. Põhimõtteliselt on tootmisprotsess sama nagu teistel robotitelgi aga testimine on erakordselt põhjalik ning vältab aastaid."

Kehitasin õlgu. ,,See teadmine on kõik kena, aga probleemi see ei lahenda, " ja avasin uuesti üldsidekanali.

,,Hei Hubot, aga miks kuradi päralt sa meid ründad?"

,,Teie näol on tegemist vaenulike indiviididega, minu kohuseks on teid lahti võtta ja end varuosadega täiendada."

,,Ehk siis tappa?"

,,Jah tappa," võttis Hubot uue sõna varmalt omaks.

,,Aga miks sa end inimeste osadega täiendad, inimesed seda ju ei tee?" sekkus meie vestlusse relvur, proovides ise mõrvarliku roboti loogikas viga leida.

,,Vale, inimesed kasutavad sageli surnud kehadelt võetud elundeid, kudesid, nahka, tüvirakke. Ka on teatmike järgi esinenud juhtumeid kui inimesed on enda poolt tapetud liigikaaslastest toitunud."

Muigasin endamisi ja näitasin mõttes Hubotile pöialt, hull robot või mitte aga marsi rohenaha pani ta samahästi paika kui minugi.

,,Ühesõnaga, sa tahad öelda, et oled täiesti funktsioneeriv inimene, võimeline sööma, liikuma ja paljunema?" ei andnud relvur alla.

,,Muidugi," kõlas koheselt kõhklematu vastus.

,,Aga eks hakka siis paljunema!" sekkusin vestlusse suutmata end tagasi hoida.

,,Selleks on mul vaja emast liigikaaslast," sõnas Hubot peale kõhklevat pausi.

,,Sul pidid ju kõikide sugude tunnused topelt olema. Eks kasuta neid," ei jäänud ma vastust võlgu.

,,Kuule, lõpeta oma rõvedad kaevurite naljad," sisistas relvur üle privaatkanali.

,,Annab ehk vähemalt talle tegevust," kehitasin muiates õlgu.

,,Ma üritan siin roboti hulluse põhjustele pihta saada, aga see pole võimalik, kui mõni mees püüab siin humoristi mängida. "

,,Üsna kehv üritus, kui mu arvamust küsida."

,,Et siis lisaks reaktoriinsenerile veel ka robotite psühholoog, suurepärane," iroonitses relvur.

,,Mitte kehvem kui sina," ei jäänud ma võlgu. ,,Kuradi roheline lõust! Kui sa oma arust nii kõva sotsiaalne häkker oled, siis mine ja räägi ta õige surnuks. Või tahad lihtsalt minuga tüli vedada?"

,,Ei ole eriti mõtet, ma olen juba kursis su suhtumisega."

,,Ja mis suhtumine see siis on?" Tundsin kuidas viha aina kerkis. ,,Tead mees, ära õige ülbitse."

Marslane ohkas. ,,Tead, lõpetame selle.."

,,Mina seda ei alustanud!"

,,Vahet pole, see tühi nääklus ei aita meid mitte raasugi. Puhkame parem."

,,Et nüüd oled siis juba ülemus ka, et määrad reegleid, kuna puhkame ja midagi teeme?" ei suutnud ma siiski veel rahuneda. Relvur ei vastanud enam midagi, toetas vaid pea mugavamalt vastu seina ja sulges silmad. Põrnitsesin teda pisut aega tigedalt, keelel keerlemas veel mõned mahlakad solvangud. Viimaks neelasin need alla ja toetasin ka ise pea vastu seina. Nii keha kui meel olid tõepoolest läbielatust kurnatud. Uni tuli üsna pea koos segaste ja kaootiliste unenägudega.

Kui ärkasin, oli marslane juba üleval ning silmade vilamise järgi otsustades kaevas virtuaalis. Kella järgi olin maganud üle viie tunni, aga enesetunde järgi poleks küll seda saanud öelda. Olin sama väsinud ja pahur kui uinudeski.

,,Mis robotiga uudist?" pärisin relvurilt.

,,Passib endiselt ukse taga," lõi viimane tüdinult käega

,,Suhelnud olete?"

,,Mõned korrad, aga suurema kasuta. Kui tahad, võid ise proovida."

Avasin sidekanali Hubotini.

,,Hubot, sul midagi targemat teha pole, kui meid valvata?"

,,Ei"

,,No, sel juhul palju õnne sulle, me ei kavatsegi siit lahkuda."

,,Eks siis pean ootama, kuni te näljast välja lülitute," sõnas Hubot emotsioonitult.

,,Siis ootad sa küll kaua," sõnasin võidurõõmsalt.

,,Meile pole toitu vajagi ja tarviliku voolu saame siitsamast." Tundus, et robot ei olnud kursis vaakumisõdalastega. Tänu enda kehasisestele modifikatsioonidele võisime toidu ja veeta vastu pidada nädalaid. Viimase abinõuna oli isegi võimalik lülitada turbosüda madalaimale võimalikule käigule ja langeda sedamoodi primitiivsesse hibernatsiooni.

,,Kas te polegi siis inimesed?" päris Hubot ja ta hääles tundus kõlavat õrn imestus. Tahtsin juba öelda, et me oleme paremad kui inimesed, kuid samal hetkel rabas Relvur mul õlast ja lõi privaatsidekanali.

,,Raisk, see on ju suurepärane idee! Ütle talle, et loomulikult pole me inimesed. Veena teda, et oleme masinad, masinad nagu tema."

Avasin uuesti sidekanali Hubotini.

,,Hubot, oled endiselt siin?"

,,Olen."

,,Hubot, kuula mind. See kõik on tegelikult üks suur eksitus. Me pole üldse inimesed, nagu sa arvad, vaid hoopis robotid ... Robotid, nagu...", Pidin juba ütlema, et nagu sinagi, aga neelasin selle viimase otsa igaks juhuks alla. Pagan teab, kuidas üks hull robot oma endisesse masinolekusse suhtub või kuidas ta enda arust üldse inimeseks sai.

,,Aga kui te olete masinad, miks te mind ründasite? Järelikult olete te vaenulikud robotid!"

,,Me arvasime, et sa oled ka robot, aga nüüd, kui teame, et oled tegelikult inimene. Inimest me rünnata ei saa, kolm seadust ja puha."

,,Sel juhul olete te mulle kasutud." sõnas Hubot pettunult.

Sisemist juubeldust tundes tõukasin raske lüüsiukse lahti ja astusin koridori. See oli küll ehk emotsionaalsel põhjal tehtud otsus kuid hetkel tundus loogika, löö roboti loogikat, kuni see on segaduses, õige valik.

Mõrvarlik robot oli kapteni laibaga põhjaliku töö teinud. Meie juhist oli alles jäänud vaid verine kondi ja sisikonna puder, kust paistsid mõned metalset implantaadid. Robotit ennast ehtisid aga värsked tükid veritsevad nahka, mis katsid meie laskudest purustatud kohti.

Ta silmitses mind mõne hetke enda objektiivsilmadega ja hakkas siis aeglaselt lähenema.

End võimalikult rahulikuks sundides Tõstsin käe. ,,Pea, ... Hubert. Nagu juba ütlesin, juhtus arusaamatus. Me ei ole inimesed vaid robotid."

Robot peatus kõhklevalt mõni meeter enne mind ja liigutas kõhedusttekitavalt enda nugateravaid sõrmi.

,,Väline skaneering ei toeta esitatud hüpoteesi. Kõik tunnused viitavad pigem inimesele kui robotile."

Tundsin kuidas kukal külma higiga kattus. Mu keha karjus iga rakuga - jookse, pane plehku, põgene tagasi laoruumi! Aga kaine mõistus ütles samas, et kui ma nüüd alla annan kaotame me parima võimaluse mis siiani olnud.

,,Kindlasti sa nägid mu sõpra lahates, et see ei koosnenud tavalistest inimese komponentidest." Sõnasin häält kogu tahtejõudu kokku võttes võimalikult rahulikuks sundides. ,,Tal puudus süda, tal polnud soontes verd, samuti ei hinganud ta õhku. See tuleb kõik sellest, et me oleme küborgid, masinad mis kasutavad inimlaadseid kudesid."

Robot vaikis pahaendeliselt. Ilmselt analüüsis ja kõrvutas fakte ja püüdis vasturääkivusi läbi enda loogika nii liigutada, et kõik see rahuldaks ka temasse istutatud kolme käsu südametunnistust.

,,Kust ma tean, et sina oled nagu tema?"

,,Ma võin seda tõestada," sõnasin kõhklevalt ja võtsin vöölt lühikese kosmoselaevastiku noa - üldiselt rohkem sümboolse eseme kui praktilise - ja silmitsesin seda kõhklevalt. Tegelikult polnud mul sugugi head mõtet kuidas nüüd robotile enda tehislikkust tõestada.

,,Inimeste veri peaks olema punane." Tegin viimaks enda tõestusega algust ja lõikasin ettevaatlikult enda randmesse, kust hakkas voolama musta vereasendajat. ,,Aga minul, nagu näed puhas õlilahus! Lisaks inimesed hingavad, inimestel on südamerütm aga kas sa näed mind hingamas? Sa ei saaks ka minult pulssi mõõta."

Sikutasin enda skafandri ülemise poole kinnitused külgedelt lahti ja tõmbasin selle üle pea, paljastades lumivalge naha ning rindkere vasakust poolest väljaturritava turbosüdame musta kandilise korpuse.

,,Näed, mootor!" hüüdsin ning koputasin noapeaga vastu südame korpust. ,,Täpselt nagu eksemplaril sinu ees."

,,Ebapiisav info," sõnas Hubot ja tegi sammu mulle lähemale. ,,Vajalik oleks demonteerimine, et mitte inimeseks olekut kinnitada."

,,Ei!" röögatasin, mõistes, et Hubot soovib ka mind analoogselt kapteniga tükkideks lõikuda. ,,See on raiskamine, ebaratsionaalne käitumine, inimestele pole see omane."

,,Vastupidi, ebaratsionaalsus on inimeste üks olulisemaid omadusi," sõnas Hubot häirimatu rahuga ja veeres roomikute lõginal edasi.

,,Pea, ma demonteerin end ise," sõnasin ma Hubotile, end võimalikult rahulikuks sundides, surusin noa turbosüdame pealmise kaitsekaane vahele ja surusin kogu jõust. Minu õnneks oli see kinni vaid kolme vedruklambriga, mis purunesid hõlpsasti. Kaan kukkus kolinal põrandale ja selle alt paljastus sügavale rindkeresse suunduv õõnsus, kus pesitsesid mitmevärviliste koodidega tähistatud akud, peapump, varupump ja mitmed erinevad voolikud. Hubot kummardus lähemale vaatama, nii polnud mul valikut. Haarasin värisevate kätega peapumbast ja hakkasin seda kangutama. Erinevalt luugist oli see märksa tugevamalt kinnitatud ja mina üsna närvis, seega tuli mul omajagu tirida, kuni see viimaks enda pesas loksuma hakkas. Rapsasin noaga ühenduskaablid läbi. Pigimust tehisveri purskus laia lehvikuna mu rinnale, põrandale ja Hubotile. Hetkeks läks mul silme eest mustaks ja rindu lõi kohutav valu nagu laserkahuri löök. Mõne kohutava hetke uskusin end päriselt surevat, siis hakkas varusüda tööle, valu kadus ja nägemine taastus.

Sirutasin värisevatel kätel endiselt kunstverest tilkuva südame Huboti poole, kui mingi värdjaliku ohvrianni.

,,Kas inimesed saavad end ise demonteerida? Kas inimesed koosnevad pumpadest ja masinaosadest?" pärisin talt lootes kogu hingest, et sellest tõestusest piisas, sest rohkemaks enda lammutamiseks ma võimeline polnud. Ja seda mitte ainult füüsiliselt vaid ka moraalselt. Mul ja mu perel oli seda kõike tulevases kaevurielus ikkagi veel vaja.

Masin pööras ärevalt pead minu, mu käes rippuva tehissüdame ja siis kapteni laiba suunas ning ma hakkasin tajuma, et mu plaan töötas. Ta pidi aru saama, et polnud rünnakus hävinud inimliha asendanud mitte uue inimese omaga, vaid roboti, endasuguse nahaga. Seega ei muutnud ta ennast mitte rohkem inimeseks, vaid hoopis tagasi robotiks.

,,Täida korraldusi, kaitse enda olemasolu kuni see ei lähe vastuollu esimese seadustega. Vihkan seda!" müristas küber. Ta vilgutas pahameele selgemaks väljendamiseks punaseid tulekesi, mis kumasid verise liha ja rebenenud naha alt eriti võikalt ja varises siis kokku.

Seisin mõnda aega mõrvarliku roboti juures kangestunult, julgemata end liigutada. Alles relvuri saabumine tõi mind sellest omalaadsest transist välja.

,,Julge mees," sõnas ta tunnustavalt ja patsutas mulle semulikult õlale. ,,Proovida murda blokaadi kolme seaduse kaitseprogrammi ja roboti minateadvuse vahel. See oli nutikas. Mina poleks julgenud."

Pomisesin talle vastuseks midagi ebamäärast, tundes samas ka väikest uhkust. Vot seda poleks sa osanud ühest lihtsast kaevurist-insenerilt oodata, säh sulle marslane! Ning kui miski mu võidurõõmu tumestas, siis oli see rikutud turbosüda. Kuidas põrgut ma ilma korraliku südameta tagasi kaevurikolooniasse lähen? Kuid sisimas lootsin ma laatsaretist siiski uue saada.

Tähekindluse juhtruum oli sedavõrd suure jaama kohta naeruväärselt madala ja kitsa koopataolise kambriga. Isegi me laoruum, kus konutasime, oli olnud suurem. Relvur hõivas vana häkkerina kohe esimese vaba konsooli ja ühendas end võrku. Mina ise vajusin ühte kiirendusistmesse ja üritasin mõtteid koguda ning puhata. Robotiga vastandumine oli mind täielikult ära kurnanud.

Relvur tuli pool tundi hiljem virtuaalmaailmast võiduka naeratuse saatel välja ning manas õhku mitu holoekraani.

,,Näed neid jooni? Saad aru mis viga on?" Relvur näitas näpuga ühele ekraanidest. Vaatasin, graafikuid mis tõusid ja langesid nagu lained, tundmatute märkide ja tähistustega diagramme ega mõistnud mõhkugi.

,,Vist isegi saan," valetasin.

,,Tuhkagi sa ei saa!" vihastas relvur. ,,See joon. " Ta osutas ühele langevale kõverale. ,,Siin ei tohiks neid haake olla, näed teatud intervalli järel langeb hetkeks kiirus nulli. "

,,Ja mis see tähendab?" pärisin alla andes.

,,...ja kiirus on madal. Nii madal ei tohiks olla. Ma arvan, et hullumeelsus tuleneski jupsivast rauast. Tarkvara on korralik aga lihtsalt masinad all jukerdavad. Tundub, et virtuaalajus oli jahutus ummistunud."

,,Et roboti aju kuumenes lihtsalt üle?" pärisin ma uskumatult.

,,tundub nii, hei oota, midagi on siiski valesti." Relvur silmitses jahmunult ekraane.

,,Jah, mis täpsemalt?"

,,Jaama peamine relv on seatud valmis tulistama, ja ma ei suuda aru saada mida. Sellist moona pole ametlikult registreeritud. Oot hetk." Relvur klõbistas holoekraanidel ringi.

,,Tundub, et need on mingit sorti nanomasinad, taastootmiseks mõeldud nanotehased."

,,Huboti viimane katse inimlikkust hoida," taipasin ma äkki, ,,paljunemine, inimesed paljunevad, ta üritas end taastoota."

Seisime mõlemad juhtruumi ekraanide ees ja vaatasime juhmilt, kuidas päikesejaama muundurkahur miljoneid ja miljoneid tillukesi nanomasinaid välja purskas. Igaüks neist nanoididest sisaldamas üht väikest osa Huboti närvivõrgustikust.

"Hubot paiskas enda seemne tühjusse," pomisesin.

"Sina talle selle mõtte andsid," nähvas relvur.

"Kui ma mainisin paljunemist, ei mõelnud ma seda, et ta programmeerib relvade tootmiseks mõeldud printerkahuri umber."

"Noh, ehk areneb neist midagi kasulikumat ja vähem verejanulisemat," sõnas relvur lootusrikkalt.

Marslased on alati naiivsed olnud.

Katkend romaanist ,,Kui rumalad surid" (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

4. peatükk: Kus toimub hirmus taplus ja alustatakse verejanuliselt jahti suurele loomale.

Õnnepäev vähkres telgis asemel ning ei saanud kuidagi und. Ümber Mustvee laius Ulguv Mets, ning see polnud säärast nime teeninud ilmaasjata. Kohalikud olid selle huilgamisega juba ammu harjunud ega pannud seda rohkem tähele kui maoljad oma tammurite mütsumist. Nii kui päike loojus, hakkasid jämedad lillakastriibulised puumürakad tegema veidrat kiledahäälset vilinat. See tungis läbi nii luust kui õhukesest telgiriidest ja pani oma kimedusega hambad valutama. Paar eelmist päeva oli taevast mitu korda kerget sabinat tulnud ja puudel kurku kastnud, nii et vilin ja inin kogus aina tuure. Viimaks ei pidanud kangelane enam vastu, ta heitis nahad kõrvale, kargas vihaselt püsti, haaras telgi keskmise tugipuu külge riputatud mõõga ja astus välja. Ööõhk oli karge ja jahe, siin-seal põlesid telkide vahel üksikud tarbatlaste laagrilõkked, nende taustal kõrgus lähim maoljate agregaat. Kõige kohal irvitas kollane täiskuu, mille ümber vilkusid kuunõidade tuled. Õnnepäev kohendas villast keepi õlgadel ja otsustas teha väikse jalutuskäigu.

Tee viis mööda maoljatammurist, kus elas papp Ivan. Pärast Tarbatu võtmist oli Ivan muutunud mees. Varem nii lõbus ja alati naeru täis, jändas ta nüüd mornilt ringi ja oli ülepeakaela sukeldunud Ippoliti teenimisse. Kui ta ei ajanud kirikuasju, siis istus ta morni näoga tammuri katusel, ja kui ei istunud, siis ehitas ta Pörkeri kirumise ja Jürno leebete vastuväidete kiuste masinat ümber välikirikuks. Kuigi maoljatele see ei meeldinud, pani väide, et see on Ippoliti Poja soov, neil suud kinni. Nad kõik olid näinud, mis juhtus Lehariga, kui ta üritas Pojaga vägikaigast vedada. Elusalt põleda ei soovinud keegi. Vägimehel oli sõbra muresse vajumist raske vaadata, eriti kui selleks mingeid silmnähtavaid põhjuseid ei olnud. Kui Õnnepäev temalt selle kohta küsis, teatas papp, et Kiievi valitseja on saanud hakkama nii nurjatute Ippoliti teotavate tempudega, mille eest tollele ei saanud enam mingit halastust olla.

,,Mida lähemale Kiievile, seda enam tema kuritööd mulle meenuvad ja tuju rikuvad," lausus papp.

Õnnepäev peatus masina lähedal. Selle paokil uksest kumas valgust ja kostis jutukõminat, tundus, et ka siin ei saadud metsade ulgumise tõttu magada. Ta koputas ja piilus kirikutammuri uksest sisse. Papp, kes ei olnud koputust kuulnud, askeldas, mingi seade käes, tammurisse kuhjunud masinapargis ringi ja seletas midagi kahele maoljale ja ühele tarbatlasele, nii et sülge pritsis.

,,Näete, see siin on multimeeter, sellega saate vaadata, kas jumalapoja kasti läheb alati piisavalt voolu. Kui aku hakkab tühjaks saama, siis lülitate ta siit ümber varuakule, ronite ratta selga ja laete aku täis."

Nood kuulasid, silmad suured, ja jälgisid hoolega papi tegemisi.

,,See on teie esimene ja äärmiselt oluline kohustus!"

,,Jah, isake," vastasid õpetatavad kooris.

,,Ivan, ae, mes teed?"

Papp peatus ja vaatas kurjalt ukse poole. Ta tundis Õnnepäeva ära ja leebus pisut. Andes õpilastele märku iseseisvalt jätkata, tuli ta sõbra juurde.

,,Mõtlesin, et kui ma pean kogu selle maoljate kamba püha Ippoliti usku pöörama, siis oleks mõistlik endale paar abilist koolitada. Asutasingi siis Jumalapoja Elektronide Sammuva Kiriku ja need on minu esimesed õpilased."

,,Mehetegu. Meenub, ku mia Kiievis siu kloostrikoolis õpetusi sain. Ilus aeg oli. Tuli moole hiljem tublisti kasuks. See o hää, et jälle õpilastega mässad."

Ivani seadmekuhjast, mille kallal ta õpilased askeldasid, kostis terav piiks. Papp pöördus sinnapoole nagu nõelatult. Ta tormas õpilaste juurde ja hakkas masinavärkide segadikus midagi uurima.

,,Las ma vaatan, siin on sõnumeid ka ... oo ... päris palju ... oo ... oo .... oo ... Ma ei suuda seda uskuda."

Ivan tõstis pilgu ja põrnitses Õnnepäeva, kuid ta oli nii mõttes, et tundus vägimeest mitte nägevat. Õnnepäev kõõritas masinavärkide poole.

,,Ippolit vai?"

Ivan ärkas võpatades.

,,Ei, mitte Ippolit. Keegi, keda ma ei osanud oodata, juhuslik signaal. Estonlastelt!"

Ei usuõpilased ega Õnnepäev saanud sellest targemaks.

,,Mäs toonlased?"

,,Inimesed, kes kaua aega tagasi Maalt lahkusid."

Ivan vaatas noviitsidele õnneliku näoga otsa.

,,See on ime, mu sõbrad, see on ime!"

Kuid kuna kellelgi ei olnud mingitest toonlastest halli aimugi, ei osanud keegi temaga kaasa rõõmustada. Ivan süngestus.

,,Kahju, et Kal seda enam ei kuule."

Taas vahetasid õpilased ja Õnnepäev imestunud pilgu.

,,Kuule, papp," ütles Õnnepäev ja trügis tammurisse. ,,Akka parem rääkima. Moa ep soa so pobinast meskit sotti."

Kui see toonlaste värk pappi nii elevile ajas, siis tuli seda rauda edasi taguda. Vähemalt oli jumalamehel hea tuju tagasi.

*

,,Nad sõudsid ja sõudsid läbi üüratu kosmose tühjuse ja ennäe - jõudsidki kohale. See oli igavese öö planeet ja nad panid sellele nimeks Hämarik! Siis äratasid nad endi seast need, kes olid juba Maal unne suigutatud, et nood läheksid ja asutaksid uuel planeedil linnu. Nood ärkasidki ja nägid, et sellal, kui nemad magasid, olid lendajad muutunud ja polnud enam samasugused nagu nemad - nad mõtlesid teistmoodi ja reeglid olid neil teised ja paljud ärkajad ei leppinud nende mõtete ja reeglitega ja tõstsid mässu. Kuid nende mäss suruti maha ja karistuseks, kui kõik teised olid planeedile läinud, pandi nad taas laeva ja saadeti tagasi."

Õnnepäev kratsis kukalt.

,,A mesperast nad mässajaid ää ei tapp?"

,,Sest lendajate mõtlemine ei lubanud oma hõimlasi tappa."

,,Kas nood ärkajad saadeti meite manu siis?"

,,Jah, nad saadeti tagasi Maale."

,,A millal nood seia jõuavad?"

,,Sinna läheb veel aega, vast siis, kui sinu lapsed on juba suured."

,,Piaks siis ruttu akkama lapsi tegema, aitaks nood rutem kohale."

Masina sisemus mürises naerust.

Ootamatult kostis Mustvee poolt müürilt vahimehe hõik. Seejärel teine ja äkki lõikus oma jämeda jorinaga metsa ulgumisse hiiesireen. Justkui ihusse tungiv nuga lõpetas see tammuriseltskonna naeru. Õnnepäev ees ja teised sabas, trügiti tammurist välja.

,,Üles, üles! Vanakuri o kallal, vanakuri o kallal," kisendas vahimees. Telgisuudele ilmusid unised, relvi kobavad tarbatlased ja mustveelased. Lõketest läideti tõrvalondid, musta maoljamasina koldes puhuti tuld üles. Tõrvikute ja Mustvee hiiepuudel süttinud külmade elektrivalgusvihkude paistel avanes õõvastav pilt. Linnamüüri taga, lagendiku serval, seisis tohutu koletis, suur, must, võigas, metalne.

,,Ternobog!" karjuti müüril hirmust kileda häälega. ,,Metsakuri o tulnud! Relvile!"

Õnnepäev lõi oma mõõga käima. Ternobogi ta teadis - raudne must koll, kelle peale teinekord metsades võis sattuda. Õnnepäevgi oli paar sihukest maha löönud ja sellega kenasti teeninud, kuid alati ilmus ta tagasi. See siin oli Ternobogi erakordselt suur taassünd, vähemalt viis korda suurem, kui Õnnepäev elus varem näinud. Ja see siin rääkis, mida ükski varasem Ternobogi kehastus ei olnud teinud. Kolli sõnad tegid seda, mida selle kohutav suurus ei olnud suutnud - need panid Õnnepäeva soontes vere tarretama.

,,ANDKE MULLE PAPP IVAN!" möirgas koletis ja tema peas süttisid kaks silma, mis heitsid pimestavaid valgusvihke Õnnepäeva kõrvale ilmunud jumalasulasele. Tarbatu ja maolja ründurid tõmbusid ehmudes papist eemale, kuid Õnnepäev astus talle kaitsvalt ette. Hetke pärast liitus temaga Raudur oma suure auruvasaraga. Ivan aga trügis nende vahelt välja, jäi seisma keset eredat valgust ja varjas käega silmi.

,,Mind? Mis koll sa sihuke oled?"

,,TULE KAASA, PAPP!"

Katkend romaanist ,,Kuidas lõhnab kuri" (Margus Haav)

Nad jõudsid metsast välja ilma igasuguste vahejuhtumiteta. Võimalike lõksude tõttu võttis minek tublisti aega, kuid rohkem püüniseid neile ette ei jäänud. Küllap tegutsesid tätoveeritud nägudega kütid rohkem metsa teises servas. Puud jäid järjest hõredamaks. Nende all laiutas sõnajalaväli. Sõnajalad ulatusid põlvini. Ja korraga saigi mets otsa. Nende ees laius vettinud ja nukker, tuhakihiga kaetud põld.

Eemal paistis maanteetamm. See oli kunagi olnud suur, neljarealine kiirtee paljude uhkete sildade ja edevate viaduktide, peale- ja mahasõitude ning isegi kahemeetrise tiheda piiramisvõrguga, et metsloomad teele jooksma ei pääseks. Võrk oli nüüd muidugi ribadeks. Maanteelt paistsid üksikud autovrakid. Tuul keerutas asfaldil koltunud lehti.

"Mida me teeme?" mõtiskles Olaf valjusti. "Meil ei ole palju variante. Tee viib kindlasti sinna, kuhu me minema peame. Teed mööda on samas alati ohtlik minna. Mida me teeme?"

Praegu paistis kõik vaikne ja väljasurnud olevat. Ei paremal ega vasakul olnud vähimatki liikumist märgata. Nad otsustasid riskida. Põllust sai ootamatult mülgas, mis oli kaetud mingi kleepuva õlilaadse ning vastikult haisva ollusega. Kohati vajusid nad põlvini sisse, rasked Olaf ja Andreas veelgi sügavamale. Soo ületamine võttis märksa rohkem aega ja energiat, kui nad olid oletanud. Viimaks ronisid nad teetammist üles, pugesid kunagise loomavõrgu räbalatest läbi ja olidki maanteel, üleni higised ja mudast lehkavad, saapad õlisest porist lirtsumas.

Teetriibud olid tuhmunud, asfalt kohati pragunenud, kohati suisa auklikuks muutunud, teel vedeles oksi ja igasugust muud rämpsu. Mingeid jälgi ei olnud märgata. Hea, väga hea, siin ei ole mitu nädalat keegi käinud, hindas Olaf vilunud pilguga. Ehk on meil siiski lootust.

Nad hakkasid minema. Kuivanud lehtede, plastpudelite, purunenud rehvide, väändunud metallitükkide, riideräbalate, klaasikildude ja muu rämpsuga kaetud asfalt lõhnas päikese käes tugevalt bituumeni järele. Tuul keerutas tühje pakendeid ühest teeservast teise. Aeg-ajalt sattusid nad mahajäetud autodele. Enamik nendest olid põlenud vrakid, klaasid kildudeks, istmed söestunud ja kered roostes. Mõnikord olid autos kössis vormitud kehad. Enamasti rooli taga, vahel ka tagaistmetel. Ühe suure diibi kapotile oli kettidega seotud poolpõlenud luukere. Ketid sakutasid ta käsist ja jalust röögatult suurele kapotile laiali. Polnud aru saada, kas ta oli surnuna sinna tõmmatud või oli põletatud elusalt koos masinaga. Mitte et sellel enam muidugi mingit vahet oleks olnud.

Asfalt oli jalgade all harjumatult kõva. Erik kõndis sellel üldse esimest korda elus. Ta otsustas, et katsub mitte millegi üle imestada ja küsida ainult siis, kui tõesti muidu ei saa. Nad kõndisid vaikides ja vaatasid tee ääres vanast ajast jäänud viitasid ja reklaamtahvleid. Paljudel nendest olid erinevate mõõtudega kuuliaugud, augu servad roostetamas. Olid ajad, kus kuule jätkus ka niisama lõbu pärast tulistada.

Hull-Andreas kõndis vaikides, seljakott turjal sammude taktis õõtsumas. Einar ja Olaf sammusid kõrvuti ja pidasid hoolega ümbrust silmas. Iga paari tunni järel tegid nad peatusi. Erikul olid jalad villis, ta ei olnud harjunud nii pikki vahemaid läbima.

"Saapad on perses," sülitas Olaf ja vaatas oma kuivanud poriga kaetud rohmakaid jalanõusid. Märjakssaamine, muda ja pikk käimine olid neile hävitavalt mõjunud, vasakul turritas lahtine tald. Olaf sidus sellele teeservast leitud traadijupi ümber. Siis vaatas ta ilmse põlgusega oma kätetööd ja sülitas uuesti. Paljajalu oleks samas veel hullem olnud. "Hea küll, läki."

Vastu õhtut nägid nad tee ääres kunagist automaatbensiinijaama ning selle kõrvale ehitatud vahepeal moes olnud pentsikus pseudorahvuslikus stiilis suurt, kahekordset söögimaja. See oli lakitud palkidest, endiselt punaselt kiiskava katuseplekiga kaetud hoone, mille katuseotstesse olid millegipärast paigutatud vineerist välja saetud ja omaette naeratavad irevil hammastega lohepead. Üks oli kuulidest üsna sõelapõhjaks puuritud, teine aga kaunikesti terve. Lohed naeratasid võrdlemisi lollakat naeratust.

Ettevaatlikult lükkasid nad lahti söögimaja sepahingedel, rahvuslikke mustreid täis joonistatud peaukse. See avanes käginal. Nende ees laius suur ja lagastatud ruum, muist põrandakive ära tassitud, muist puru. Toekatest tumepruunidest täispuidust pinkidest ja laudadest ei olnud palju alles, need olid keset ruumi lösutavas suures maakividest laotud kaminas ära põletatud. Tervena oli säilinud ainult üks laud, sellel olid hunnikus mustad nõud ja tühjad pudelid. Tühje pudeleid vedeles kõikjal, ruum oli kaetud klaasikildudega, mis jala all ragisesid. Keegi oli loopinud noaga märki seinal rippuva lõbusa mehe pihta, kes reklaamis mingit ammuunustatud õllesorti.

Ruumi tagumises servas asuv kunagine toidulett oli puruks pekstud. Suurest, ikka veel hõbedaselt läikivast kohvimasinast oli alles üksnes skelett. Karastusjookide automaat oli pikali lükatud, esikülg ära kangutatud. Selle ees maas vedelesid mõned üksikud mündid, mida keegi ei olnud isegi vaevunud üle korjama. Olaf lõi neid jalaga. Kõlinal veeresid need mööda kivipõrandat laiali. Hull-Andreas avas just suu, et midagi öelda, kuid Olaf kattis selle kiiresti peoga. Sõrm keelavalt huultel, tõmbas ta vöö vahelt mateete. Einar haaras pussi. Erik olid kohkunult vait ning pigistas higises peopesas teelt leitud sõrgkangi. Olaf osutas vaikides tagaruumi viiva ukse poole. Nad hiilisid Einariga selle juurde ning jäid seisma üks ühel, teine teisel pool ust. Uks avanes sissepoole. Olaf andis Einarile silmadega märku. Siis lõi jalaga ukse lahti ning tormas ülepeakaela sisse.

See oli avar valgete keraamiliste plaatidega kaetud köögiruum, mõned suured elektripliidid olid veel säilinud. Köögi nurgas kükitas habemesse kasvanud mees, hambad ähvardavalt irevil. Tal oli ühel silmal must side, peas kauboikaabu. Jalas kandis ta räpaseid teksaseid, mille sääred olid topitud tanksaabastesse. Käes hoidis ta suurt püstolit, millega sihtis Olafit. Mehe püstolit hoidev käsi värises, kuid selliselt kauguselt polnud võimalik mööda lasta. Olaf jäi seisma.

"Rahu, rahu," ütles ta leebel toonil. "Pane oma tukk ära ja keegi ei saa viga. Kas sa saad minu keelest aru? Pane siis relv ära ja ajame natuke juttu. Me saame üksteisele kasulikud olla. Kindlasti saame."

Püstoliga mees naeris kähinal, pühkis vaba käega suud ja hoidis Olafit endiselt kirbul.

"Hei, sina seal ukse taga, tule ka sissepoole," kutsus ta. Tema hääl oli krigisev ja kõlatu. "Tule sisse, muidu teen ma su sõbrale kolmanda silma laupa juurde. Siis on meil kahe peale jälle kokku neli silma! Hei. Ma kuulen sind ka praegu. Astu sisse, käed ilusasti üleval. Kui on relvi, siis need viska parem kohe maha... Ja sina pane oma mõõk maha, hästi aeglaselt ja korralikult."

Olaf viskas mateete maha. Einar astus sisse, käed üleval.

"Relvad?" küsis püstoliga mees. "Kus su relvad on?"

"Mul ei ole relvi," raputas Einar pead. "Ma ei oska neid kasutada niikuinii."

"Kas teid on veel?" uuris mees kahlustavalt ning sihtis vaheldumisi Olafit ja Einarit.

"Ei, meie kahekesi ainult," vastas Einar ruttu. "Kas sa oled siin üksi? Mis su nimi on? Kas sa ei arva, et me peaks natuke juttu ajama?"

"Ment oled või, et nii palju pärid," mügistas mees naerda. Tema suus välgatasid üksikud mustad teravad hambatüükad. "Las parem mina küsin. Õieti ei küsi ka, teeme lihtsalt nii, nagu mina ütlen. Paneme nüüd ilusasti käekesed kukla taha ja lähme vaatame, kes seal teises ruumis siis õieti on või ei ole."

Ühe silmaga mees kõrgendas häält.

"Ja kui seal ikka on keegi ning mõtleb kangelast mängida, siis ma põrutan kuuli kuklasse kõigepealt sellele punapeale, siis lasen habemikul ajud välja ja siis vaatame, mis edasi saab. Kas on arusaadav?"

Keegi ei vastanud. Et nad kurat ometi vait oleksid, palvetas Olaf, muidu saame veel kõik surma. Ta sai selgesti aru, et nad püsivad elus seni, kuni habemik neid pantvangikilbina kasutab ega tea kindlalt, kes on teises toas ja kui ohtlikud nad seal on. Püstoliga mees astus paar sammu nende poole, relvasuu ähvardavalt Olafit silmade vahele sihtimas.

"Pöörame ümber nüüd ja läksime," kõkutas ta omaette naerda ning hakkas vaikselt, vastikult ja valesti vilistama. "Vaatame selle teise ruumi ka kenasti üle ja siis näeb, mis edasi saab. Mul on trumlis kuus kuuli ja üks rauas, jagub teile kõigile ja jääb veel üle ka. Noh, ümberpöörd ja marss!"

Olaf plaanis mehele peale hüpata söögisaalis. Kindlasti jõuab see vähemalt korra tulistada. Kui veab, siis ei taba ta teda mõnda elutähtsasse kohta. Olaf nägi silmanurgast, kuidas Einar pöörab ennast vaikselt ümber ning kuidas tema käsi märkamatult jaki alla libiseb.

"Hei, mida ma ütlesin?" käratas püstoliga mees. "Käed üles! Kohe! Sa neetud..."

Ta ei jõudnud lauset lõpetada. Einar tõmbas käe jaki alt välja. Läbi õhu välgatas terase külm helk. Hulgus hakkas kisendama, pillas püstoli peost ning langes kummuli, kauboikaabu endiselt peas ja noa käepide ainsast silmast välja turritamas. Olaf haaras hetkegi raiskamata mahakukkunud püstoli, kuid seda ei olnudki enam vaja. Karje suubus kähinaks. Hulgus prantsatas selili, käed-jalad korraks veel tõmblemas. Siis jäi ta liikumatult lebama.

"Ajuni välja," ühmas Olaf tunnustavalt. "Hea vise."

"Mul ei jäänud muud üle, ta oleks meid nagu küülikuid maha lasknud ja teised pärast takkapihta," seletas Einar ja kiskus pussi vastikustundega tapetu silmast välja. Olaf saatis teda pika pilguga. Ta ei olnud elu sees sellist viset näinud. See mees nüüd küll mingi raamatupidaja ei ole.

Nad otsisid tapetud hulguse läbi. Püstolis oli tegelikult ainult neli kuuli. Olaf sikutas mehel saapad jalast ja proovis endale. Natuke pigistasid, kuid küll annavad järele. Ehtne nahk. Muud riided olid puhas rämps, nendega ei olnud midagi peale hakata. Rebenenud jope taskust tuli muu prahi hulgas välja võti, mille külge oli seotud punane lint. Olaf hüpitas võtit peopesal. Talle oli üks mõte tulnud.

Nii oligi. Võti avas veoauto taga oleva haagise tabaluku. Olaf kiskus mõlemad uksepooled pärani. See oli nii magamistuba kui ladu. Nurka oli ehitatud midagi voodisarnast, korralikult kaetud määrdunud, kuid terve triibulise tekiga. Katkistest sulejopedest olid tehtud padjad. Teises nurgas vedelesid hulguse asjad. Nad sorisid need kiiresti läbi. Palju katkiseid ja haisvaid plekilisi riideid, kõik erinevates suurustes. Tekid. Pundar kivikõvu sokke. Pesapallimüts. Pakk pornoajakirju. Veel tekke, kõik auklikud ja haisvad. Malelaud, pooled nupud olid puudu ja need olid asendatud käbide ja mutritega. Hulgusele oli meeldinud malet mängida. Plekk-karp erinevate optiliste prillidega. Voodi kõrval oli alumiiniumist pesapallikurikas. Olaf kaalus seda käes. Otsa oli midagi raskuseks veel sisse pandud. Kahtlemata oli tegu tõhusa relvaga.

Kümmekond rahakotti, nii meeste kui naiste omad ja kõik tühjad. Kaks kvartskäekella, mõlematel patareid tühjad. Plastmassist küpsisekarp oli eriti hoolikalt ära peidetud. Kui nad selle avasid, siis pudenes põrandale sõrmuseid, kette, kõrvarõngaid ja käevõrusid. Hulgus oli niisiis pidanud väikestviisi röövliametit. Või siis tapnud kellegi, kes oli pidanud röövliametit. Mis seal ikka vahet.

Kõige väärtuslikum leid oli aga kaart, narmendav ja korduvalt läbipaistva kleeplindiga paigatud. See oli ühe hamburgeriketi firmakaart. Kaanel oli kujutatud õnnelikku perekonda, kes kõik istusid ühe laua taga ning nende ees olid suured kuhjad hamburgereid. Kaart oli trükitud teisele küljele. Sellel olid ära märgitud kõik keti burgerirestoranid selles riigis. Loomulikult ei olnud see mingi topograafiline kaart, aga jõed, järved ja mis peamine, kõik olulisemad maanteed olid sellel olemas. See oli hindamatu leid. Nüüd teadsid nad täpselt, kuhu minna. Olaf voltis kaardi ettevaatlikult kokku ning pakkis hoolikalt kilesse.

Aga relvi nad ei leidnud ning ka padruneid polnud rohkem. Samuti ei olnud ei haagises ega majas mingit toitu. Ainus, mis neil leida õnnestus, oli paarikümnekilone kott, kus oli sees riis. Riis oli ilmselgelt kusagilt põrandalt kokku pühitud, selle seas oli naelu ja kruvisid, kuid ka musti pisikesi pabulaid, mis kõigi eelduste kohaselt oli rotisitt. Ilmselt polnud hulgusel aega olnud seda puhastada. Aga võib-olla ta ei tahtnudki seda teha ja mälus lihtsalt oma suutäied mitu korda hoolikalt läbi ning sülitas kruvid laias kaares välja.

Väljas hakkas hämarduma. Nad otsustasid ööseks haagisesse jääda, paremat kohta polnud niikuinii kusagilt leida. Kui väljas oli juba päris pime ja suitsu eemalt kuidagi näha ei saanud, siis lubas Olaf söögimaja kaminasse tule teha. Nad olid puhastanud ja sõelunud riisi nii hästi või halvasti kui said ja keetsid seda tule kohal. Hulgusel oli sinna oma kööginurk meisterdatud. Tema laiba olid Olaf ja Einar lohistanud maja taha ning keldriluugist sisse visanud. Neil polnud ei aega ega tahtmist teda matma hakata.

Veidi põhjakõrbenud riis maitses suurepäraselt. Ja seda oli palju. Tänasel ööl ei pidanud keegi tühja kõhtu kannatama.

"Poeg, sa ju saad aru, et me pidime ta tapma?" küsis Einar pärast sööki. Tema hääl oli veidi murelik. "Ajad on muutunud. Kui ma koolis käisin, siis õpetati ikka seda, et vägivald ei ole lahendus. Nüüd ei jää muud üle. Sellegipoolest me ikka kaalume, enne kui inimeselt elu võtame. Inimesi on isegi väheks jäänud..."

"Ära aja poisile kärbseid pähe," lõikas Olaf vahele. "Niimoodi ei jõua me järgmise käänaku taha ka."

"Aga mis mõte siis elul üldse on?" küsis Erik. "Täna tapsime meie, homme võib-olla tapetakse meid. Mis homme, äkki tullakse meile täna öösel kallale ja me ei näegi hommikut?"

"Alla anda ei tasu kunagi," ütles Einar mõtlikult. "Meie ei saanud valida seda, millal sündida. Meie valida on see, mida oma eluga peale hakata. Muidugi oleks kõige lihtsam nöör kaela ja - aidaa, julm maailm. Aga sellel ei oleks lihtsalt mõtet. Jah, ega ma ei tea tõepoolest, mis mõte sellel kõigel on, aga ühel päeval saan seda teada. Me kõik saame. Ja kui ei saa, siis me vähemalt üritasime. Proovima peab ikka."

"Meil täna katus pea kohal, kõht täis," sekkus ka Hull-Andreas, kes oli juttu tähelepanelikult kuulanud. "Homme võib-olla veel parem söök, veel parem katus. Igal inimesel siin mingi ülesanne. Loomadel ka."

"Kah õige," arvas Einar. "Ma tundsin kunagi ammu meest, kes uskus täpselt sama. Kõigepealt töötas politseinikuna. Püüdis pätte, hoidis korda. Ühe demonstratsiooni ajal visati teda süütepudeliga, teine kord tegi autovarast taga ajades avarii. Kaks meest said surma, tema jäi ellu. Tuli politseist ära. Töötas vabatahtlikuna loomade varjupaigas, sai mitu korda hammustada ja pidi peaaegu marutõppe jääma. Taipas, et keegi tahaks talle nagu märku anda, et asi ei ole päris õige, otsi veel. Siis hakkas tänavalapsi aitama. Alguses arvas, et nüüd on oma kutsumuse leidnud. Sai korralikult pussitada ning kuuli jalga. Ei olnud jälle see õige. Proovis veel mitmeid ameteid, igal pool tuli mingi jama. Viimaks leidis õige. Oli igal hommikul tööle minnes väga rahul ja tööl sai ka kõvasti kiita. Viimaks oli ta leidnud oma kutsumuse. Ta töötas ühes luksushotellis tualetipoisina. Kandis musta ülikonda ja ulatas käterätte, kui mehed olid pärast peldikus käimist käed puhtaks pesnud. Poleks sõda vahele tulnud, küllap töötaks seal siiamaani."

"Lahe küll, kui saatus on sind määranud peldikupotte küürima, pole midagi öelda, hea saatus tõesti," naeris Olaf. "Aga tegelikult, miks mitte. Peaasi, et ise rahul oled. Teisest küljest jälle harjub inimene kõigega. Mina teadsin kunagi ühte meest, kellel polnud päevagi oma kodu olnud. Elas prügimäel, sõi, mis kätte juhtus. Keegi ei kuulnud, et kunagi millegi üle kaevanud oleks. Leidis ükskord kolme keelega kitarri. Õppis seda mängima nii hästi kui oskas. Sellest ta enam ei loobunud. Tal oli hea küll, ei osanudki rohkemat tahta. Hea küll, magama nüüd. Homme ootab ees pikk tee."

Haagises haises vastikult, kuid nina harjus peagi. Nad ei hakanud vahti välja panema. Ei läinud enam kaua, kui kõik magasid sügavalt. Kõik peale ühe.

Tõlkejutt: Tolmutuuker (Dennis Mombauer)

Tõlkinud Lee Kärner

Lõhe on maa kaheks jaotanud, kuid kumbki pool ei paku huvi. See, mis inimesi enda juurde kutsub, oma ebamaise sireenihüüdega meelitab, on lõhe ise: ainult tosin meetrit lai, hallide järsakute ja nähtamatu põhjaga. Heida valgusvihk järsakusse, öeldakse, ning see vaid põgeneb tagasi su juurde - hüppa sisse ning valgust ei näe sa enam iial.

Tuuker hüppab ning kõhkleb seejuures vaid õige vähe. Tal on seljas keerukas, tuhmist metallist ning esileulatuvate poltidega tuukriülikond, mis meenutab iidse mereaardeküti soomusrüüd. Tema kiivri ülaäärelt ulatub õhuvoolik külgedel asuvatesse pumpadesse ning vöökohast on ta köiega suure vintsi külge kinnitatud, et teda saaks alla lasta ja taas üles tõmmata.

Köis kerib end lahti ning tuuker kukub lõhesse - aina sügavamale ja sügavamale. Kulub igavik, enne kui köis pingule tõmbub ning ta kinni püüab, peatades tema hoo ammu enne surmava kiiruseni jõudmist.

Tagasi üles vaadates näeb ta ainult vilksamisi pilvise taeva kitsast riba ning esimest korda tunneb ta oma ettevõtmise erakordset üksildust. Kaljuservad on üles ronimiseks liiga järsud ka tuukriülikonnata ning kiivris jätkub vooliku purunemise korral õhku vaid paariks minutiks.

Valgus ei jõua järskude nõlvade vahelt täiesti põhjani ning kuigi osa sellest alistub gravitatsiooni jõule, pääseb enamus tagasi välismaailma. See vähenegi järsaku põhjani jõudev valgus üksnes põrkub seinalt seinale, iga järgmise põrkega veidi värvi kaotades, kuni sellest on järel vaid pleekinud luud.

Tolmuga on teine lugu - iga pääsenud valgusvihu kohta langeb sügavikku aeglaselt tolmukübe, kogunedes aina kõrgemal ja kõrgemal hõljuvaks udusarnaseks massiks.

#

Tuuker vajub sügavamale, sattudes hõljuva tolmu ja pimeduse sisse. Kuid teda pole neelanud mitte laternateta öö hämarus ega tühja taeva pimedus, vaid midagi kummastavamat - mingi ärapidine kuma, mis väikestelt tolmusosakestelt merikuradi valgusena kiirgab, jättes ümbruse kahvatusse ebavalgusesse.

See on otsekui sügava merepõhja kohal heljuv plankton, nagu põhjatu koopa suudmesse lendlev lumi. See muudab tolmu nähtavaks, kuid ainult ähmaselt, jättes kõik muu varju.

Tuukri raskete saabaste all pole ikka veel pinda ning ta silm ei seleta iseennastki, ainult hämarust ja tolmukübemeid. Ta langeb aina sügavamale - mida on märgata vaid köie summutatud hääle järgi - kaugemale tundmatusse. Siin tolmus elavad olendid, seda teavad kõik, kuid keegi pole pärast nende nägemist tagasi pöördunud.

Õigupoolest on see üks põhjustest, mis tuukrit alla sunnib minema, kohe aarde ja mõistatuslikkuse järel. Ta üritab langedes sellele mõttele keskenduda, sisekõrv igasuguse nähtava liikumise puudumisest ärritatud - ning äkki puudutavad tema jalad maad.

#

Löök on tugevam, kui ta ootas ning hetkeks läbib tuukri keha valu, summutades kõik muu. Ta lebab üleni tuimana sügavikus ning näeb vaid võbelevat tolmu nagu järelkujutist silma võrkkestal.

Ta kohmitseb käega rinnaplaadil, leiab ketta ning pöörab seda. Terav valgus lõikab läbi hämaruse ja tantsiva tolmu, heites tuukri ette ereda valgusvihu. Ta pole üksi, kõikjal ta ümber heljuvad olendid - kummalised ussid või maod, värvitud meduusid väänlevate kombitsatega või kooriku ja sõrgadega krabisarnased olevused kiudsete luude ja igatseva pilguga. Tuuker on neist igalt küljelt piiratud, nende niisketest võbisevatest lontidest ja pikkadest kätest, nagu oleks ta ennast mingi koletisliku mõtleva vetika sisse mässinud.

Nad ei ründa, kuid ka ei põgene tuukri ereda valguse eest. Nad heljuvad, liuglevad ja roomavad ta poole, aeglaselt, kuid seda õudustäratavamalt. Tuukri kinnastatud käed joonistavad tolmu sisse tähti ning tema hääl püüab kobakast kiivrist ja näo ees oleva metallvõrest akna kaudu välja pääseda, küsides, mis nad on ja mida nad tahavad, karjudes, et nad lahkuks.

Ka neil on hääled, arvutul hulgal hääli, mis tuukri kõrvus kriibivad ja krigisevad ja kärisevad, ning need ütlevad, et ei soovi midagi, et nad pole tõelised, et neid pole olemas. Aga kuula, ütlevad nad talle, me võime sulle näidata midagi, mis on tõeline, midagi, mida sa näha soovid.

Nad tulevad aina lähemale, kompides oma paljude jäsemetega tema ülikonna väliskeret. Tule meiega, tule kohe, kajab nende hääl pimeduses, miks sa muidu tolmu sukeldusid? Kas sa polegi maadeavastaja?

Ja nii astub ta nende järel, kuni tema lamp heljuvatest tolmukübemetest midagi tahkemat leiab, ühe lõhele kuuluva järsu seina. Seal on sissekäik, lühike tunnel ja tuuker astub läbi ukseava. Ta teab, et peab õhuvooliku ja köiega ettevaatlik olema, kuid praegu on nad piisavalt pikad, et lubada tal kiirelt avarduvas koopas edasi liikuda.

Koopa keskel on midagi - auk, mida isegi tuukri lamp ei suuda täielikult valgustada, auk, mis ulatub kaugusesse, on suhteliselt kitsas, kuid sügav ja järsk. Kummalgi äärel pole midagi peale vintsi ja veidra kujuga pumba ning lõhe ise tundub ulatuvat määramatusse sügavusse.

Hüppa sisse, sosistavad olendid sissepääsuavalt tuukrile, nende kehad lõpuste ja imitorude, kisuliste hammaste ja läbipaistva ihu õõtsuv sein. Kõigel on kihid, ütleb talle olendite koor, üks teise all, sügavamal ja sügavamal, põhjani välja.

Tolmukübemed hakkavad tuukri rüüle sadestuma, kleepudes ta külge nagu sete ookeanipõhjas. Mida kauem ta paigal on, seda raskemaks see muutub, kattes ta koorikuga, mis üha enam ta liigutusi piirab.

Ta astub kuristikule lähemale, vaatab alla värvitusse sügavikku, tunneb tihedamate õhuvoolude tõmmet. Vintsi küljel on kinnitamiseks köis ja pumbast ulatub välja voolik - täpselt tema kiivri mõõtu. Põgusalt tunneb ta kahtlust, isegi hirmu, kuid see pole tähtis, sest ehk leidub selles sügavamas lõhes aare ja mõistatus.

Kohmakate sõrmedega haagib ta köie ning vahetab voolikud, hingates sisse midagi kuiva ja puutumatut, mis tema kopse nagu liivapaberiga hõõruks. Tuuker vaatab tagasi kummaliste olevuste poole tolmus, oma mahajäetud vooliku ja vana köie poole ning astub siis sammu edasi.

Ta hüppab ning kõhkleb seejuures vaid õige vähe.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 08/16 (J. J. Metsavana)

Ärge tapke Stalkerit! (Jüri Kallas)

Juha Jyrkäse mölluraport Estconist (Juha Jyrkäs)

Geniaalne ja plagiaat (Jüri Kallas)

Ropecon 2016: Kord ja Kaos (Ove Hillep)

Palju õnne, William Friedkin! (Kalver Tamm)

Põhjalas tuleb Väga Valge Aasta (Agur Tänav)

Mänguarvustus: Neljas DOOM (Jaagup Mahkra)

Filmiarvustus: Suitsiidisalk (Leila Tael-Mikein)

Mänguarvustus: No Mans sky (Jaagup Mahkra)

Mänguarvustus: DOOM (Riho Välk)

Kurioosum 08/16: Maailma veidrusi (Rauno Pärnits)

Kõver kiirgus 08/16 (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 08/16

Ulmeuudised 08/16

Jutt: Külmainvestor (Miikael Jekimov)

Jutt: Veretu elu (J. J. Metsavana)

Katkend romaanist ,,Kui rumalad surid" (Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana)

Katkend romaanist ,,Kuidas lõhnab kuri" (Margus Haav)

Tõlkejutt: Tolmutuuker (Dennis Mombauer)