Peatoimetaja veerg 8/17 (J. J. Metsavana)

Ei juhtu just sageli, et meie kõrvalriiki tuleb sedavõrd mastaapne ulmeüritus nagu Worldcon, seetõttu käis Reaktor seda suurema esindusega kaemas ning avaldame suisa kolm pikemat ülevaadet. Ove Hillep suutis kõiki meid toimetuses veelgi ületada käies enne seda ka Ropeconi kaemas ja kirjutas nähtud mängudest ja kohatud inimestest. Riho Välk räägib kolmandast conist – Riias toimunud Uniconist.

Lastekirjanik Heli Illipe-Sootak muljetab aga laste loovuslaagris peetud Pörköltipäevast ja hirmudest laste õuduskirjandusest.

Kindlasti tasub lugeda meie videotoimetaja Jana Raidma seminaritööd, milles ta analüüsib põhjalikult Eestis 1992 - 2014 ilmunud ulmekirjandust. Lisaks muidugi ka jutud - jätkame jutuvõistluse juttude avaldamist, Leila Tael-Mikešin, Ene Kallas ja Mairi Laurik arvustavad värskelt ilmunud raamatuid ning Heino Nöps pakub võimaluse testida enda kirjanikutaset. Kalver Tamm on aga valinud sellekuiseks õnnitlusesaajaks lavastaja Stuart Gordoni - peatoimetaja suureks rõõmuks!

Head lugemist.

J. J. Metsavana

Kaanepildi autoriks Mihkel Mätas. Kaanekirjad Jana Raidma.

Aastatel 1992 – 2014 ilmunud eestikeelsed ulmeraamatud (Jana Raidma)

Järgnev tekst on algselt kirjutatud seminaritööks. Autori lahkel loal avaldab Reaktori toimetus selle mõningaste kärbetega (toim)

Käesoleva töö eesmärk on koostada aastatel 1992 - 2014 avaldatud eestikeelse ulmekirjandusest andmestik ning analüüsida seda erinevatest aspektidest lähtuvalt.

Töö mahu liiga suureks paisumise vältimiseks keskendun selles töös vaid eesti keeles välja antud ulme žanrisse kuuluvatele raamatutele. Andmestikust jäid seega välja muuhulgas palju ajakirjades ja internetis avaldatud ulmejutte, kuna neid pole kunagi üheski raamatus avaldatud. Raamatu defineerimisel lähtusin Raamatukogusõnastikust, mis ütleb, et raamat on "trükitud või käsitsi kirjutatud kaante vahele köidetud iseseisev väljaanne mahuga 49 ja enam lehekülge" (Eesti Rahvusraamatukogu, 2016). Ajaperiood 1992 – 2014 sai valitud selleks, et keskenduda taasiseseisvunud Eestis välja antud kirjandusele. Kuigi iseseisvus taastati juba 1991. aastal, otsustasin andmeid koguma hakata 1992. aastast, kuna, raamatu avaldamiseks kuluvat aega arvesse võttes on enamus 1991. aastal avaldatud raamatuid kirjutatud enne 1991. aastat. Ajaperioodi lõpuks sai valitud 2014, sest eesmärgiks oli analüüsida aastaid tervikutena ning andmete kogumine ja töö kirjutamine sai alguse 2015. aastal.

Selle töö puhul on kasutatud kvantitatiivset andmeanalüüsi meetodit.

Töös annan ülevaate 1992 – 2014 aastal avaldatud ulmekirjandusest

ning analüüsin täpsemalt avaldatud teoste erinevaid aspekte:

- kronoloogiline ülevaade aastatel 1992 – 2014 ilmunud ulmeraamatutest;

- ülevaade autorite päritolumaadest, millisest riigist on kõige rohkem eestikeeles ulmet avaldatud;

- enim ulmeraamatuid avaldanud autorid žanrite kaupa;

- ülevaade enim ulmeraamatuid avaldanud kirjastustest;

- ulmeraamatute formaadid ja e-raamatud;

- suurimad raamatusarjad;

- ülevaade tõlkijatest, toimetajatest, kujundajatest ja illustraatoritest;

- ülevaade trükikodadest;

Selle osa juures oli kõige raskem kõigi teoste juures määrata üks kolmest alamžanrist. Alamžanri täpne määramine eeldaks teose sisuga täpsemat tutvumist mis aga sellise andmehulgaga pole paraku võimalik. Keerukust lisas sellele veel ka see, et mitme teose puhul on olemas elemente mitmest alamžanrist. Sellisel juhul sai teose alamžanriks valitud selle žanri, mis oli raamatus selgemini esindatud.

1.3 Teema varasem läbiuuritus

Põgusa ülevaate ulmekirjandusest enne 1992. aastat annab 1974. aastal ilmunud, Eevi Orglaane koostatud "Fantastika: kirjanduse soovitusnimestik 6.- 8. klassi õpilastele". Nimestik sisaldab 14 autori lühitutvustus, kellest tuntumad on ehk vennad Arkadi ja Boriss Strugatski, Jules Verne ja Herbert. G. Wells. Nimestikust võib leida ka ühe eesti autor: Boris Kaburi. Peale autorite lühielulugude sisaldab nimestik veel erinevate teemade alla koondatud teoste soovitusnimestikku, millest vanimad teosed on 1954. aastal ilmunud Vladimir Obrutševi "Plutoonia" ja samal aastal ilmunud Nikolai Lukini "Leiutise saatus" (Orglaan, 1974). Ära tasub märkida ka see, et soovitusnimestikus on juba kasutuses sõna ulme, küll aga vaid teadusliku fantastika tähenduses.

Ülevaate Eesti ulmekirjandusest annab ka Ulmekirjanduse BAAS’i autori Andri Riid poolt kirjutatud artikkel „Tõusud ja mõõnad Eesti ulmes“. Ülevaade põhineb Stalkeri nimekirjadel ning sisaldab nii ulmejutte kui ka -raamatuid (Riid, 2016).

Eesti ulmežanreid on lähemalt uurinud ning nende põhjal doktoritöö kirjutanud Andrus Org. „Doktoritöö peaeesmärk on analüüsida sünkrooniliselt eesti ulmekirjanduse põhi- ja alamžanreid, rakendades ulmeteoste vaatlusel žanripoeetikale keskenduvat deskriptiivset ja komparativistlikku lähenemisviisi“ (Org, 2017).

Üldiselt on Eesti ulmekirjandust vähe uuritud ning ülevaateid ning käsitlusi selle teema kohta vähe.

1.4 Andmekogumi koostamine

Eesmärk oli luua võimalikult täielik nimekiri kõikidest ulme žanrisse kuuluvatest eestikeelsetest raamatutest, mis on avaldatud Eestis, ajavahemikus 1992 kuni 2014.

Andmestikku said kantud kõik trükised, mis olid 49 või enam lehekülge, ning kuulusid ulme žanrisse nagu eelmises peatükis defineeritud. Andmestikust on välja jäetud lastekirjandus, seda kahel põhjusel: töö mahu liiga suureks paisumine ning žanri ja alamžanrite määramise keerukus. Paljude lasteraamatute juures on näiteks raske tuvastada, kas muidu ulmeline tegevus toimub päriselt või ainult peategelase (lapse) fantaasias. Ka ei ole andmestikku kantud muinasjutte ja müüte kuna need on pigem omaette žanrid.

Andmestiku loomist saaks jagada kolme etappi: ulme žanrisse kuuluvate raamatute leidmine, elektronkataloogi Ester põhjal avaldamis andmete lisamine ja lõpuks alamžanri määramine.

Esialgse andmestiku koostamiseks sai kogutud erinevate andmebaaside põhjal kokku võimalikud ulme žanrisse kuuluvad raamatud ning andmebaasi sai seejärel kantud raamatu pealkiri, autor ja avaldamise aasta. Selles etapis ei kontrollitud, kas raamat tõesti kuulub ulme žanrisse või mitte, eesmärk oli kirja saada võimalikult palju erinevaid potentsiaalseid ulme raamatuid. Ulme žanrisse mitte kuuluvad raamatud said hiljem andmestikust välja sorteeritud. Andmete kogumises valmistas kõige enam raskusi nimetuste leidmine, kuna puudub üks kindel allikas, kust leida kõik avaldatud ulmekirjandus. Teoste leidmisel kasutati peamiselt veebikataloogi Ester ja Eesti ulmeauhinna Stalker nimekirjasid. Kõikidel neil allikatel on omad puudused ja ühtegi neist ei saa pidada täielikuks, kuid neid allikaid koos kasutades saadi andmestik, mis annab pädeva ülevaate eesti ulmekirjandusest.

Andmebaasid, mida kasutati olid:

- elektronkataloog Ester (E-kataloog Ester, 2017),

- elektronkataloog URRAM (URRAM, 2017),

- ulmeauhinna Stalker hääletusnimekirjad (Eesti Ulmeühing, 2016),

- ulmekirjanduse BAAS (BAAS, 2016),

- Eesti ulme bibliograafia (Eesti ulme bibliograafia, 2012),

Ulmekirjanduse Baas on ulmefännide poolt loodud andmebaas, kuhu on kokku kogutud nii Eesti kui ka välisautorite ulme teoseid. Igaüks võib andmebaasiga liituda, lisada puuduolevaid teoseid ning kirjutada arvustusi. Andmebaas ise ei ole päris täielik: puuduvad mõned vähemtuntud teosed ning võib leida teoseid, mille ulme žanrisse kuuluvuse üle võib vaielda. Peamiselt kasutasin ma Ulmekirjanduse Baasi vanemate ulme raamatute leidmiseks (1992 - 1997) ning Baasis olevad raamatute arvustused olid abiks raamatute alamžanrite (fantaasia, teadusulme või õudus) määramisel.

Alates 1998. aastast annab Eesti Ulmeühing välja ulmeauhinda Stalker. Selle jaoks koostatakse iga aasta nimekiri sel aastal eestikeeles ilmunud ulmeteostest, mille põhjal toimub hääletamine ja parimate teoste välja selgitamine. Nende nimekirjade põhjal sai loodud esialgne andmestik, mida siis hiljem täiendasin.

Peale esialgse nimekirja koostamist sai igale raamatule lisatud juurde veel ilmumisandmed, kasutades selleks elektronkataloogi Ester. Lisatud väljad olid:

- riik (kust teose autor pärit on),

- tõlkija,

- toimetaja,

- illustreerija,

- kujundaja,

- alamžanr (fantaasia, teadusulme või õudus),

- sari (n. Varraku F-sari või Elmatari Öölane),

- kirjastus,

- ilmumiskoht,

- trükikoda,

- trükikoja asupaik,

- formaat (romaan, lühiromaan, antoloogia või kogumik),

- kas teos on ilmunud ka e-raamatuna,

Märkuste lahtrisse sai lisatud ka teosesari (n. T. Pratchetti kettamaailm või F. Herberti Düün), auhinnad ja kordustrükid. Kirjastuste sarjad (n. Tänapäeva Punane raamat) võivad sisaldada mitme erineva autori erinevaid teoseid. Teosesari on aga (enamasti) ühe autori loodud teosed, mis koos moodustavad tervikliku loo (n. J. K. Rowlingu Harry Potteri sari).

Selle etapi juures sai lisatud veel mitmed puuduolevad teosed, mis ilmnesid sarjade märkimisel ning kordustrükkide lisamisel. Ära sai märgitud ka alamžanrid kui need olid Estri kirjetes olemas.

Viimaseks ja keerulisemaks etapiks jäi alamžanrite määramine. Alamžanrite puhul piirdusin fantaasia, teadusulme ja õudusega. Kuigi alamžanre on veelgi, oleks täpsem määratlemine nõudnud juba iga teosega lähemalt tutvumist mis sellise andmehulga juures (kokku 1300 raamatut) oleks selle töö puhul olnud liiga mahukas ülesanne. Selleks, et alamžanrit määrata, lugesin teoses leiduvaid tutvustusi, tagakaane tekste, internetis leiduvaid arvustusi ja kokkuvõtteid. Nii mõnegi teose puhul võis leida elemente, mille alusel oleks saanud toest liigitada kahte või kolme alamžanrisse (n. R. Zelazny „Amberi kroonikad“ sari). Sellisel juhul sai ära märgitud see žanr, mis oli teoses kõige enam esindatud. Enamike antoloogiate ja kogumike puhul jäi alamžanr määramata kuna antoloogias või kogumikus olevad jutud kuulusid erinevatesse žanritesse.

Andmestiku koostamisel tekitas sageli segadust Tartu ja Tallinna Estrite ühendamisel tekkinud topelt kirjed, mis jätsid mulje, nagu oleks raamatul olnud rohkem kordustrükke kui tegelikult. Siinkohal aitas ISBN koodide võrdlemine. Teiseks probleemiks oli teose ulmelisuse tuvastamine. On olemas mitmeid teosed, mille üle võib vaielda, kas see kuulub ulme žanrisse või mitte.

Kokku on aastatel 1992- 2014 avaldatud 1300 ulme žanrisse kuuluvat raamatut millest Eesti autorite loodud on 273 raamatut. Eesti keeles on ulmeraamatuid avaldatud 564lt autorilt ja tõlgitud 16st erinevast keelest. Ulmeraamatuid on välja andnud 122 erinevat kirjastust või inimest ning kirjastustel on kokku 84 sarja kus on ulmet avaldatud.

2. AASTATEL 1992-2014 ILMUNUD EESTIKEELSED ULMERAAMATUID ISELOOMUSTAVAD ASPEKTID

2.1 Kronoloogiline ülevaade

Aastatel 1992 - 2014 on avaldatud eestikeelseid ulmeraamatuid kokku 1300 nimetust. Tabeli 1 on näha, et see moodustab selle ajaperioodi kõikidest eestikeelsetest raamatute nimetustest (80329 nimetust) vaid 1,62%. Kõige suurem ulme raamatute osakaal oli aastal 2010, mil ulmeraamatud moodustasid 2,47% kõikidest nimetustest (3760 raamatust 93 oli ulme). Aastal 2010 ilmus 93 ulmeraamatut, mis on nimetuste hulgalt teine kõige ulmerohkem aasta. Vaid 2014 ilmus rohkem ulmeraamatuid, kokku 104 erinevat nimetust.

Kõige väiksem osakaal oli aastal 1992, mil ulmeraamatud moodustasid vaid 0,54% kõikidest nimetustest. Sellel aastal ilmus vaid 9 ulmeraamatut.

Aastatel 1992 – 2014 on olnud neli perioodi, mil aasta jooksul avaldatud ulmeraamatute nimetuste hulk on igal aastal tõusnud:

- aastad 1992 – 1994 mil nimetuste hulk tõusis 9lt 29le,

- aastad 1996 – 2002 mil nimetuste hulk tõusis 21lt 74le,

- aastad 2004 – 2008 mil nimetuste hulk tõusis 48lt 72le,

- aastad 2012 – 2014 mil nimetuste hulk tõusis 77lt 104le,

Suurim langus toimus aastatel 2002 – 2004. Neil aastatel langes avaldatud ulmeraamatute hulk 74lt 48le.

Alates 1999. aastast on iga aasta olnud avaldatud raamatute hulk üle 50, välja arvatud 2004. aasta mil ilmus 48 ulmeraamatut.

Üks faktor, mis kindlasti mõjutas raamatute avaldamise hulka, on võrguajakirjade tekkimine ja hääbumine. 1998. aastal alustas tegevust Algernon ning 2011. aastal Reaktor. Veebiajakirjad olid ja on algajatele autoritele suurepärane koht oma loomingu avaldamiseks, saades vastu nii tagasisidet kui ka tuntust. Samas võimaldab ajakirjade formaat lihtsalt ja vähese riskiga avaldada ka täiesti tundmatuid uusi autoreid. Paljud nüüdseks tuntuks saanud autorid nagu Indrek Hargla, Siim Veskimees, Heinrich Weinberg, J. J. Metsavana ja teised on teinud oma debüüdi just veebiajakirajdes Algernon ja Reaktor.

Üldiselt võib öelda, et vaatamata langustele on ulmeraamatute nimetuste hulk siiski pidevalt tõusnud. Kui 1992. aastal ilmus vaid üheksa ulmeraamatut siis 2014. aastal oli ilmunud ulmeraamatute nimetuste hulk 104.

2.2 Ülevaade autorite päritolumaadest

Kokku on ulmeraamatuid avaldatud 32st erinevast riigist. Tabelist 2 on näha, et enim raamatuid on avaldatud Ameerika, Inglismaa ja Eesti autoritelt.

Ameerika autoritelt on pärit 499 raamatut mis moodustab 38,4% kõikidest ulmeraamatutest. 290 raamatut sellest kuuluvad fantaasia žanrisse. Teadusulmet on avaldatud 143 raamatut ja õudust 66. Enim avaldatud ameerika autorid nendes žanrites on Nora Roberts (fantaasia), Isaac Asimov (teadusulme) ja Stephen King (õudus).

Teisel kohal on Suurbritannia autorid, kellelt on pärit 278 raamatud (21,5%). Inglise autorid on teisel kohal ka avaldatud fantaasiaraamatute (192 raamatut) hulgalt ja kolmandal kohal avaldatud teadusulme- (68 raamatut) ja õudusraamatute (19) hulgalt. Inglise autoritest on enim avaldatud Terry Pratchetti ja J.R.R. Tolkieni raamatuid (fantaasia), Douglas Adamsi raamatuid (teadusulme) ja Arthur Conan Doyle (õudus).

Kolmandal kohal on eesti autorid, kes on avaldanud 273 ulmeraamatut (21%). Eesti autorid on teisel kohal ka avaldatud teadusulme- ja õudusraamatute hulgalt ja kolmandal kohal avaldatud fantaasiaraamatute hulgalt. Eesti autoritest on enim ulmeraamatuid kirjutanud Indrek Hargla ja Siim Veskimees, kellelt on kummagilt ilmunud 13 raamatut. Kui välja arvata Indrek Hargla ja Siim Veskimees, ei ole ükski eesti autor avaldanud üle kümne ulmeraamatu.

Peamiselt avaldatakse ulmet Ameerika ja Inglismaa autoritelt, mis moodustab üle poole kogu avaldatud ulmest. Eesti autorite raamatud moodustavad aga vaid viiendiku avaldatud ulmeraamatutest.

2.3 Ülevaade autoritest

Kokku on ulmeraamatuid avaldanud 564 erinevat autorit. Tabelis 3 on välja toodud kümme autorit, kelle teoseid on enim eestikeeles välja antud.

Tabelist 3 on näha, et kõige rohkem eestikeeles ulmeraamatuid avaldanud autor on inglise kirjanik Terry Pratchett, kelle loomingust on eestikeeles avaldatud 56 raamatut. Enamus tema raamatuid (47 raamatut) kuuluvad Kettamaailma sarja ning on fantaasia kirjandus. Esimene T. Pratchett'i teos avaldati eestikeeles aastal 1997 ja selleks oli "Võlukunsti värv" kirjastuselt Varrak. Tema loomingut on peamiselt avaldanud kirjastus Varrak.

Teisel kohal on Stephen King, kelle loomingust on eestikeeles ilmunud 23 raamatut. Kui välja arvata autori „Tumeda torni“ sari (7 raamatut), mis kuulub fantaasia žanrisse, on kõik raamatud õuduskirjandus. Stephen Kingi raamatuid avaldab peamiselt kirjastus Pegasus.

Kolmandal kohal on Nora Roberts, kellelt on eestikeeles ilmunud 21 raamatut, millest 20 on fantaasia. Tema raamatud on kõik välja andnud kirjastus Ersen.

Eesti autoritest on kuuendat kohta jagamas Indrek Hargla ja Siim Veskimees, kellelt kummagilt on ilmunud 13 raamatut.

Kokku annab kümne enim avaldatud autori raamatuid välja peamiselt viis kirjastust: Varrak, Fantaasia, Pegasus, Ersen ja Tiritamm. Poolte tabelis välja toodud autorite peamiseks avaldajaks on kirjastus Varrak.

2.4 Ülevaade žanritest

Üle poole avaldatud ulmest (59%) kuulub fantaasia kirjanduse žanrisse. Eestikeeles on fantaasia raamatuid avaldanud kokku 341 autorit.

Tabelist 4 on näha, et nendest esimesel kohal on Terry Pratchett 54 raamatuga. Teisel kohal on Nora Roberts, kellelt on ilmunud 20 raamatut ja kolmandal kohal on J. R. R. Tolkien, kellelt on eestikeeles avaldatud 15 raamatut. Eesti autoritest on enim fantaasiaraamatuid avaldanud Reeli Reinaus (8 raamatut) ja Indrek Hargla (7 raamatut).

Kõik kümme tabelis 4 välja toodud autorit on pärit kas Inglismaalt või Ameerikast ning kümnest autorist seitse kuuluvad ka kümne enim avaldatud autori hulka (tabel 3).

Alla kolmandiku (29%) ulmeraamatutest on teadusulme. Teadusulmeraamatuid on eestikeeles avaltatud kokku 201lt erinevalt autorilt. Kuigi enamus enim teadusulmet avaldanud autorit on pärit Ameerikast (6 autorit 14st), on teadusulme autorid päritolumaade osas siiski tunduvalt varieeruvamad kui fantaasia autorid. Lisaks Ameerika autoritele on enim teadusulmet avaldanud autorite seas ka Eesti, Inglismaa, Prantsusmaa ja Vene autoreid.

Tabelist 5 on näha, et enim teadusulmet on eestikeeles avaldanud eesti autor Siim Veskimees (11 raamatut), kes kuulub ka kümne enim ulmet avaldanud autorite hulka. Teist ja kolmandat kohta jagavad Isaac Asimov ja Jules Verne, kellelt on kummagilt ilmunud eestikeeles kümme raamatut. Eesti autoritest on tabelis 5 esindatud veel Tiit Tarlap, kellelt on ilmunud kuus raamatut.

Kõige vähem on avaldatud õudus žanrisse kuuluvaid raamatuid (12%). Õudusraamatuid on eestikeeles avaldatud kokku 85 erinevalt autorilt.

Tabelist 6 on näha, et enim raamatuid on avaldanud Stephen King (16 raamatut), kes on ka ainus autor, kes on avaldanud üle kümne õudusraamatu ning ainus, kes kuulub ka kümne enim ulmet avaldanud autorite hulka. Teisel kohal on Cassandra Clare (6 raamatut) ning kolmandat ja neljandat kohta jagavad Bram Stoker ja Oscar Wilde (5 raamatut). Kõik viis Oscar Wildei raamatut on romaani "Dorian Gray portree" erinevad väljaanded. Eesti autoritest on tabelis 6 esindatud Kersti Kivirüüt, kes on avaldanud kolm õudusraamatut.

Nagu ka fantaasia ja teadusulme autorite puhul on ka enamus enim õudusulmet avaldanud autorit pärit Ameerikast.

Üldiselt domineerivad Ameerika ja Inglismaa autorid, eriti fantaasia žanris, mis on kõige populaarsem. Kuna kümnest enim ulmet avaldanud autorist on üheksa esindatud ka tabelites 4 - 6, siis võib järeldada, et enamus autoritest keskenduvad kolmest žanrist ühele.

2.5 Ülevaade kirjastustest

Tabelis 8 on ära toodud kümme enim ulme raamatuid välja andnud kirjastust. Kokku on ulmeraamatuid välja andnud 122 erinevat kirjastust või inimest.

Enim ulmeraamatuid on välja andnud kirjastus Varrak, kelle 314 raamatut moodustab 24,2% kogu avaldatud ulmeraamatute hulgast. Üle poole Varraku avaldatud raamatutest (60,8%) moodustavad fantaasiaraamatud. Nimetuste hulgalt on Varrak andnud välja enim fantaasia-, teadusulme- ja õudusraamatuid.

Teisel kohal on kirjastus Ersen, mis on välja andnud 139 ulmeraamatut, millest valdav enamus (108 nimetust ehk 77.7% kirjastuse avaldatud ulmeraamatutest) on fantaasia. Nimetuste hulgalt on Ersen teine enim fantaasia raamatuid avaldanud kirjastus. Teadusulme hulga poolest on kirjastus aga vaid viies ning õudus kirjanduse osas kolmandal kohal.

Kolmandal kohal on kirjastus Fantaasia, mis on avaldanud 132 ulmeraamatut. Fantaasiaraamatute ja teadusulmeraamatute osakaal on kirjastusel suhteliselt võrdne (37,1% fantaasiat ja 34,1% teadusulmet). Avaldatud teadusulme ja õuduse raamatute hulga poolest on kirjastus teisel kohal.

Kõige enam on fantaasia kirjandusele keskendunud kirjastused Tiritamm ja Sinisukk kelle kummagi avaldatud raamatutest moodustab 87% fantaasia kirjandus. Teadusulmele on enim keskendunud kirjastused Kupar (50%) ja Tänapäev (40,3%).

Õuduskirjanduse osakaal jääb kõikide kirjastuste puhul alla 20%. Enim on õudust välja andnud kirjastuse Varrak, Fantaasia ja Eesti Raamat.

Enamjaolt eelistavad kirjastused välja anda fantaasia žanrisse kuuluvaid raamatuid. Vaid kahel kirjastusel, Kupar ja Salasõna, on välja antud rohkem teadusulmet kui fantaasiat. Kõige vähem annavad kirjastused välja õudus žanrisse kuuluvaid raamatuid.

2.6 Ülevaade raamatutüüpidest ja vormidest

Suurim osa ulmeraamatutest (81%) moodustavad romaanid. Kogumikke on avaldatud 12%, antoloogiaid 4% ja lühiromaane 3%.

Vastavalt Raamatukogusõnastikule on antoloogia "ilukirjandusteoste, eelkõige luuletuste ja novellide valimik" (Eesti Rahvusraamatukogu, 2016). Lihtsustamaks antoloogiate ja kogumike eristamist olen selle töö puhul seadnud piirangu, et antoloogia peab sisaldama vähemalt kahte autorit. Vastasel juhul on tegu kogumikuga.

Kokku on ulmeantoloogiaid avaldatud 47 raamatut kaheksalt erinevalt kirjastuselt. Enim antoloogiaid on välja andnud kirjastused Fantaasia (18), Salasõna (14) ja Skarabeus (8). Lisaks neile on antoloogiaid välja andnud Varrak, Elmatar, Ersen, Kunst ning Nõmm ja Co.

Fantaasia antoloogiatest moodustab enamuse Täheaja sari, mida ajavahemikus 1992 – 2014 on ilmunud 13 nimetust. Esimene Täheaeg ilmus aastal 2002. Salasõna antoloogiatest kuuluvad kõik Marduse sarja. Nii Täheaja kui ka Marduse antoloogiates leidub lisaks juttudele ka artikleid ja autori tutvustusi, seega pole tegu just puhtalt jutukogudega kuigi rõhk asetseb kindlasti siiski juttudel. Mardustes võis leida ka arvustusi ja intervjuusid.

Skarabeuse avaldatud raamatutest moodustavad ligi pooled (8) antoloogiad. Kolm antoloogiat keskenduvad vene ulmele (Kaaren, Munk maailma äärel ja Muumia) ning kaks Soome ulmele (Soome ulme 1 ja Soome ulme 2).

Raamatukogusõnastik defineerib kogumikku kui "ühte väljaandesse koondatud ühe v mitme autori iseseisvad tööd" (Eesti Rahvusraamatukogu, 2016). Selle töö puhul olen seadnud tingimuseks, et kogumikul peab olema vaid üks autor, vastasel juhul on tegu antoloogiaga.

Kogumikke on kokku avaldatud 151, mis teeb kogumikud arvuliselt teiseks kõige populaarsemaks formaadiks peale romaanide. Raamatukogusõnastik defineerib kogumikke kui „ühte väljaandesse koondatud ühe v mitme autori iseseisvad tööd“ (Eesti Rahvusraamatukogu, 2016).

Enim kogumikke on välja andnud kirjastus Fantaasia (37). Kaheksa neist kogumikest kuulub Orpheuse raamatukogu sarja ning viis raamatut sarja Sündmuste horisont. Teisel kohal on kirjastus Eesti Raamat mille 19st kogumikust kaheksa kuuluvad sarja Klassikalised lood. Kolmandal kohal on kirjastus Ersen kelle 17 kogumikust 13 kuuluvad Sabrina, teismeline nõid teosesarja (teosesarjas on kokku 35 raamatut).

Lühiromaane on välja antud 41 raamatut 17lt erinevalt kirjastuselt. Kõige rohkem on lühiromaane välja andnud kirjastused Fantaasia ja Varrak (7 raamatut). Lisaks selllele on veel 41 lühiromaani avaldatud erinevates antoloogiates.

1300st avaldatud raamatust on 209 ehk 16,1% saadaval ka e-raamatutena. Enim on oma raamatuid digitaalsel kujul saadavaks teine kirjastused Varrak (69 raamatut), Fantaasia (46 raamatut) ja Pegasus (22 raamatut).

Kui võrrelda seda tabelit kümne enim ulmet välja andnud kirjastuse tabeliga (Tabel 7), võib näha, et kõige suurema osa (34,8%) oma raamatutest on digitaalsel kujul kättesaadavaks teinud kirjastus Fantaasia. Teisel kohal on kirjastus Varrak, kelle raamatutest on digitaalselt olemas 22%. Kolmandal kohal on kirjastus Pegasus (21%) ja neljandal kohal kirjastus Tänapäev (20,5%).

Üldiselt eelistavad kirjastused avaldada peamiselt romaane. Kogumike, antoloogiate ja lühiromaanide osakaal on väike ning neid avaldab peamiselt kirjastused Fantaasia. Ka e-raamatuid on vähe ning, kui välja arvata kirjastus Ersen, on viis enim ulmet avaldanud kirjastust teinud e-raamatu kujul saadavaks vaid ligikaudu 20% oma raamatutest.

2.7 Ülevaade sarjadest

Kokku on raamatuid ilmunud 84 erinevast sarjast, millest 15 on puhtalt ulme sarjad (sarja kuuluvad ainult ulme raamatud). Raamatuid kokku on 437, 37st erinevast kirjastusest. Kõige rohkem sarju on kirjastustel Varrak (10 sarja), Ersen (8 sarja) ja Fantaasia (8 sarja). Kõige rohkem puhtalt ulmesarju on kirjastusel Fantaasia (5 sarja).

Kõige rohkem on ulmeraamatuid ilmunud Varraku F-sarjas (120 raamatut), mis on ka puhtalt ulme sari. Suure osa sellest sarjast (38 raamatut) moodustab Terry Pratchetti Kettamaailma raamatud. Esimene F-sarja raamatud ilmusid 1996. aastal ja nendeks olid Clifford D. Simaki romaan „Linn“ ja Frank Herberti romaan „Düün“. 46,7% F-sarjas ilmunud raamatutest (56 raamatut) on Ameerika autoritelt, 38,3% raamatutest (46 raamatut) on Suurbritannia autoritelt ning ülejäänud 15% raamatutest (18 raamatut) on Venemaa (11 raamatut), Eesti (5 raamatut), Kanada ja Uus-Meremaa (kummaltki üks raamat) autoritelt. Sarjas on neli kogumikku, kõik ülejäänud raamatud on romaanid. Ulmeraamatuid on Varrakul ilmunud veel üheksas sarjas, vaid F-sari on ainuke, kus ilmub ainult ulmet. Kokku kuulub kirjastusel 140 raamatut ehk 44,6% raamatutest erinevatesse sarjadesse.

Teine sari kus on kõige rohkem ulmeraamatuid ilmunud on Fantaasia sari Sündmuste horisont, milles on ilmunud kokku 39 raamatut. Ka see sari on puhtalt ulmesari. Esimene Sündmuste horisont ilmus aastal 2008 ning selleks oli Isaac Asimovi "Teraskoopad". 23 raamatut sarjast (59%) on Ameerika autoritelt, 12 raamatut (30,8%) on Eesti autoritelt ning kaks raamatut (5,1%) on Suurbritannia autoritelt. Sarjas on viis kogumikku ja 34 romaani.

Kolmas suurim sari, kus on ulmeraamatuid ilmunud, on Fantaasia sari Maailma fantaasiakirjanduse tippteoseid. Ka selle sarja puhul on keskendatud Ameerika (10 raamatut), Eesti (4 raamatut) ja Suurbritannia (5 raamatut) autoritele. Sarjas on üks antoloogia, viis kogumikku ja 13 romaani.

Kokku on kirjastusel Fantaasia kaheksa raamatusarja millest viis on puhtalt ulmesarjad. Kokku on kirjastusel ilmunud 100 ulmeraamatut erinevatest sarjadest, mis moodustab 75,8% kõikidest kirjastuse raamatutest.

Suurim sari, mis ei ole puhtalt ainult ulmesari on kirjastuse Tänapäev sari Punane raamat, kuhu kuulub 14 ulmeraamatut. Lisaks sellele on kirjastusel veel kuus sarja, millest üks, sari 42, on puhtalt ulme sari.

Üldiselt võib öelda, et kolmandik avaldatud raamatutest kuulub sarja. Enamikes sarjades avaldatakse peale ulmeraamatute ka mitteulmelist kirjandust.

2.8 Ülevaade tõlkijatest, toimetajatest, kujundajatest ja illustraatoritest

Kokku on tõlgitud ulmet 16st erinevast keelest. Tõlkeulme moodustab 79,1% eestikeelsetest ulme raamatutest ning 63,6% (827 raamatut) on tõlgitud inglise keelest. Teine enim tõlgitud keel on vene keel, mida on tõlgitud 46 raamatut ning kolmas on saksa keel 42 raamatuga.

Kõige rohkem inglisekeelseid teoseid on tõlkinud Karin Suursalu (45 raamatut) ja enamus neist raamatutest on avaldatud kirjastuse Ersen poolt. Juhan Habicht (39 raamatut), Allan Eichenbaum (34 raamatut) ja Krista Kaer (28 raamatut) töötavad kõik peamiselt kirjastuse Varrak heaks. Viies enim inglisekeelseid raamatuid tõlkinud inimene on Eva Luts, kes on tõlkinud 25 inglisekeelset teost.

Teine enim tõlgitud keel on vene keel, millest on tõlgitud kokku 46 raamatut. Kõige rohkem on vene keelest tõlkinud Maiga Varik (12 raamatut) kirjastuse Varrak jaoks. Teisel kohal on Jüri Ojamaa, kelle „Meister ja Margarita“ tõlget on välja antud viis korda. Lisaks sellele on ta tõlkinud veel kaks Vladimir Sorokini romaani. Ülejäänud tõlkijad on kõik tõlkinud kolm või vähem raamatut.

Saksakeelest on kõige rohkem raamatuid tõlkinud Uno Liivaku, kes on tõlkinud neli raamatut kirjastus Monokkel jaoks ja Linda Ariva, kelle tõlget romaanile „Timm Thaler, ehk Müüdud naer“ on avaldatud neli korda kirjastuse Tänapäev poolt. Kolmandal kohal on Kerstti Kittus (kirjastus Sinisukk), kes on tõlkinud kolm raamatut.

Toimetaja on märkimata või puudus 271 raamatul (20,8%). Tabelis 14 on ära toodud kümme enim raamatuid toimetanud inimest ning kirjastused, kus nad peamiselt töötavad. Lisaks sellele on tabeli lõpus ära toodud suurimate kirjastuste peamised toimetajad, kes esikümnesse ei jõudnud.

Nagu tabelist näha võib, on suurimatel kirjastustel, Varrak, Ersen ja Fantaasia, kindlad inimesed, kes on enamus raamatuid toimetanud. Varraku neli toimetajad, kes on tabelis ära toodud, on kokku ära toimetanud 57,3% kirjastuse ulmeraamatutest. Kirjastuse Fantaasia toimetajad Eva Luts ja Ats Miller on kokku ära toimetanud 81,1% kirjastuse raamatutest. Erseni kolm toimetajat tabelis 14 on ära toimetanud 61,2% raamatuid. Kindel toimetaja on olemas ka kirjastusel Salasõna, kes on toimetanud kirjastuse avaldatud 23st raamatust 19 (82,6%) ja kirjastusel Kupar (42.3%). Ülejäänud kirjastustel, kes kuuluvad kümne enim ulmet avaldanud kirjastuse hulka, puudub kindel toimetaja.

Kujundaja on märkimata või puudus 579 raamatul (44,5%). Nagu tabelist 15 võib näha, on kümnest enim ulmet avaldanud kirjastusest kõige rohkem kujundatud raamatutega kirjastus Tänapäev (93,6%). Üldiselt jääb neil kirjastustel kujundatud raamatute hulk üle 30%, pooltel kirjastustel isegi üle 50%. Alla 30% jääb kolmel kirjastusel: Tiritamm, Kupar ja Sinisukk, mis on ka kolm väikseimat kirjastust. Selle põhjal võib järeldada, et suuremad kirjastused saavad omale lubada eraldi kujundaja palkamist.

Nagu ka toimetajate puhul, on kirjastustel üldjuhul olemas kindlad kujundajad, kes nende jaoks töötavad.

Illustraatorit pole märgitud 951 raamatul (73,2%) või illustraatorit ei olnud. Kokku on ulmeraamatuid illustreerinud 177 erinevat inimest. Neist vaid kolm on illustreerinud rohkem kui 10 raamatut ning 15 on illustreerinud viis või enam raamatut. Tabelis 15 on näha, et kõige rohkem illustreeritud raamatuid on kirjastustel Varrak (90 raamatut), Fantaasia (61 raamatut) ja Pegasus (40 raamatut), kõik ühed enim ulmet välja andnud kirjastust. Erandiks on kirjastus Ersen, kes on ulmeraamatute nimetuste hulgalt teine kuid on illustreerinud vaid neli raamatut, mis kõik kuuluvad sarja Illustreeritud klassikavaramu, ja Salasõna, kellel ei ole ühtegi illustreeritud raamatut. Kõige rohkem oma raamatuid illustreerinud on kirjastused Kupar (84,6%) ja Fantaasia (46,2%). Enamus Fantaasia illustreeritud raamatutest on ilmunud peale 2006. aastat. Kirjastus Kupar illustreeritud raamatud on aga enamus ilmunud enne 1999. aasta.

Üldiselt töötavad ka illustraatorid kindlate kirjastuste jaoks ning kirjastustel on kindlad illustraatorid, kelle poole nad pöörduvad. Enim ulmeraamatuid illustreerinud (44 raamatut) Hillar Mets töötab peamiselt kirjastusega Varrak. Fantaasia raamatud on enamus illustreeritud Meelis Krošetskini (29 raamatut) poolt. Pegasuse peamiseks illustraatoriks on Pauline Baynes.

Kokkuvõtteks võib öelda, et enamus eestikeelsetest ulmaraamatutest on tõlgitud (79,1%) ja toimetatud (79,2%). Kujundatud ja illustreeritud on tunduvalt vähem raamatuid, 55,5% ja 26,8%. Kujundamist ja illustreerimist saavad oma raamatutele lubada peamiselt ainult suuremad kirjastused ning üldiselt on kirjastustel olemas kindlad inimesed, kes nende jaoks tõlgivad, toimetavad, kujundavad ja illustreerivad.

2.9 Ülevaade trükikodadest

Kokku on ulmeraamatuid trükitud 33s erinevas trükikojas. Nagu tabelis 16 võib näha asuvad enamus suurimatest ulmet trükkinud trükikodadest Tallinnas. Kuna ka enamus kirjastusi asuvad Tallinnas siis eelistavad nad kindlasti Tallinnas paiknevaid trükikodasid. Näiteks Tartus paiknev kirjastus Fantaasia on enamus oma raamatuid trükkinud trükikojas Greif, mis paikneb Tartumaal.

Trükikoda on märkimata 61l raamatul. Nendest enamus on trükitud Lätis, kaks Venemaal ja üks Hiinas. Lätis ja Hiinas on oma raamatuid trükkida lasknud kirjastus Ersen. Lisaks nendele on väljaspool Eestit trükitud veel kaks kirjastuse Sinisukk raamatut, mis trükiti Soomes, Jyväskyläs oleva trükikoja Gummerus poolt. Üldiselt trükitakse raamatuid siiski Eestis ja peamiselt Tallinnas, kus on trükitud 641 raamatut.

Tabelis 17 on välja toodud enim ulmet avaldanud kirjastused ning mis trükikodasid nad kasutanud on. On näha, et suuremad kirjastused trükivad oma raamatuid suuremates trükikodades. Nii Varrak kui ka Fantaasia on trükkinud enamus oma raamatutest trükikojas Greif ning Ersen kasutab peamiselt trükikoda Ühiselu. Üldiselt trükivad kirjastused oma raamatuid kahes kuni viies erinevad trükikojas. Eranditeks on Varrak ja Kupar, kelle raamatuid on trükkinud üheksas erinevat trükikoda.

Kokkuvõtteks võib öelda, et enamus kirjastusi kasutab Eestis olevad trükikodasid, millest enamus paiknevad Tallinnas. Suuremad kirjastused trükivad oma raamatuid peamiselt suuremates trükikodades.

3. Kokkuvõte

Kuigi ulmekirjanduse osakaal on läbi aastate olnud väike, on vaatamata langustele avaldatud ulmeraamatute nimetuste hulk siiski kasvamas. Kui 1992. aastal moodustas ulmekirjandus vaid 0,58% kogu avaldatud raamatutest, siis aastaks 2014 oli see arv tõusnud 2,34%le. Siiski on ja jääb ulme pigem nišikirjanduseks.

Sellele vaatamata on ulmefändom aktiivne. Eesti Ulmeühing tegutseb jätkuvalt ning iga aasta tuleb uusi liikmeid juurde. Kas Estconi on jätkuvalt iga aasta toimumas ning osalejate arv kasvamas. Lisaks sellele on olemas regulaarselt iga kuu internetis tasuta ilmuv ajakiri Reaktor. Selles osas on ulme Eestis märkimisväärne. Millisel kirjandusžanril on veel oma ühing, traditsioonilisteks kujunenud üritused ja regulaarselt ilmuv tasuta ajakiri? Kui siis võib-olla luulel.

Avaldamise osas keskenduvad kirjandused peamiselt Inglismaa ja Ameerika autoritele. Põhjuseid selleks võib olla mitu. Esiteks on kindlasti kergem leida inglise keele tõlke kui näiteks poola keele või jaapani keele. Teiseks oleme lihtsalt pigem keskendunud Inglismaa ja Ameerika kultuurimaastikul toimuvale. Juba koolis, kui õpitakse erinevatest kirjanikest, on Eesti autorite seas peamiselt vene ja inglise autorid.

See ei tähenda muidugi, et mujal maailmas ulmet ei kirjutataks. Sellistel autoritel on lihtsalt väljaspool oma kodumaad väga raske läbi lüüa. Näiteks suutis Poola autor Andrzej Sapkowski mujal maailmas tuntuks saada alles peale seda, kui tema raamatute põhjal oli tehtud arvutimäng mis osutus väga populaarseks.

Peamiselt avaldavad ulmet kirjastused Varrak, Ersen, Fantaasia ja Pegasus ja seda üldiselt muu kirjanduse kõrvalt. Ülejäänud kirjastustel jääb avaldatud ulmeraamatute nimetuste hulk alla saja. Eranditeks on kirjastused Fantaasia, Salasõna ja Skarabeus, kes annavad välja peamiselt ainult ulmet. Selle põhjal võib järeldada, et ainult ulmet välja anda väga ei tasu ning ulmekirjastust pidada on raske.

Avaldatakse peamiselt fantaasia romaane. Põhjus selleks võib olla sellise kirjanduse populaarsus Ameerikas ja Inglismaal, kus on levinud just fantaasia kirjandus ja romaanid, ning needki sageli triloogiate või veelgi pikemate sarjade näol. Põhjuseks võib olla see, et fantaasia žanris on lihtsam kirjutada kui näiteks teadusulmes või õuduses. Romaanide ja triloogiate populaarsuse põhjuseks aga võib olla uute kirjanike soov jäljendada tuntuid ja edukaid ulmekirjanikke nagu George R. R. Martin ja J. K. Rowling, kes on just kirjutanud pikki raamatusarju.

Kolmandik ulmeraamatutest (33.6%) kuulub mõne kirjastuse sarja. Kokku on sarju 84, millest vaid 15 (17,9%) on ulmesarjad. Selle põhjal võib järeldada, et kui sarjade loomine tasub end ära, siis puhtalt ulme sarjade loomine on keerulisem. Erinevalt lihtsalt raamatu avaldamisest eeldab sari teatud määral järjepidevust, et sarja saadaks edu. Kui lugeja on sarjas juba ühe – kahe halva raamatu otsa sattunud on teda raske sarja juurde tagasi meelitada. Samas võimaldab sari, eriti kui sellel on ühtne, läbiv ja äratuntav kujundus, ulmehuvilisel kergemini talle huvi pakkuvaid raamatuid üles leida.

Trükikodasid on kokku 33, kümme suurimat kirjastust kasutavad neist aga vaid 19. Enamus trükikodasid paikneb Tallinnas, kus paikneb ka enamus kirjastusi. Põhjus selleks võib olla, et see hõlbustab kirjastuste ja trükikodade omavahelist koostööd ning Tallinnast on lihtsam valmis raamatuid poodidesse laiali saata. Üldiselt on kirjastustel 2-5 kindlat trükikoda, kus nad oma raamatuid trükivad. Selle põhjal võib järeldada, et on tulusam teha leppeid ja koostööd paari kindla kirjastusega.

Üldiselt on ulmekirjandust vähe uuritud. Igat selles töös olevat alateemat oleks võimalik uurida lähemalt. Lisaks sellele keskendub see töö vaid kindlas ajaperioodis avaldatud ulmeraamatutele. See on aga vaid väike osa kogu avaldatud ulmekirjandusest. Uurimata on ulmejutud mis on tähtis osa ulmekirjandusest. Paljud praegu tuntud ulmeautorid (näiteks Indrek Hargla ja Mann Loper) tegid oma debüüdi just juttudega. Kindlasti oleks huvitav uurida ka ulmeskeenet ja -fändomi, selle tekkimist ja arenguid.

Seminaritöös kasutatud andmestiku leiab siit.

Ühe rõngassärgi retk WorldConile (Tuule Iil)

Võttes vastu möödunud talvel oma sünnipäevakinki Eesti Ulmeühingult Krokodilli Klubi pisikesel laval, ei osanud ma uneski näha, mida see endaga kaasa toob – nimelt oli kingiks pressipääse WorldConile Helsingis. Kõlas see hirmus tähtsalt ja ehk isegi veidi hirmutavalt, seda enam, et mul polnud toona sellise sündmuse olemasolust vähimatki ainu. Alles see oli, kui käisin esimesel Estconil ning sain teada, et põhjanaabrite man on olemas selline asi nagu Ropecon. Oo õnnis teadmatus!

Aeg veeres omasoodu, kool sai läbi, tuli suvi ning hakkas liginema WorldConi nädal. Suvega tekkinud laiskus oli veel kontides ning tahtmist nädalaks seiklema minna nappis. Sõna aga oli antud, tuli minek ette võtta. Esmaspäeval, 7. augustil pakkisin kodinad kokku ja jooksin rongi peale, tellisin hajameelselt pileti Tartu ning kulgesin Lilleküla poole. Õhtul vaatasime Mirjami juures veelkord viimast GoT osa, mida Johhannes näinud ei olnud. Pärast seda tegime väikse moedemo. Mirjam näitas oma planeeritavat coni kostüümi väga uhke jakiga, minule aga jäi silma rõngassärgi hunnik. Mirjam tsurkas selle selga, sale nagu ta on, arvasin et noh, mulle see nüüd küll selga ei lähe – tegi ta selle ju enda mõõtude järgi. Mirjami mahitusel proovisin seda ikka selga ja avastasime, et see istub mullegi päris hästi – muidugi tuleb see conile minekuks selga panna! Ma olen ikkagi ju eestlane – aegade algusest saati naabrite man sedaviisi käidud! Muidugi leidis Mirjam mulle veel vöö koos mõõgaga, sobiva pauna ja õlakoti ning üks Eesti sõjard oligi valmis Helsingit vallutama. Hurrdurr!

Saabus teisipäev, 8. august. Enne laevale jõudmist oli veel tarvis Mirjami korterivõtmed vanemate postkasti sokutada ja poest käsitööõltsi hankida, Artole. Sikutasin rõngassärgi selga ja säädsin minekule. Asjad aetud, avastasin et – ohhoo, laevale jõudmiseks on mul aega pool tundi. Bussiga oleks läinud veidi rohkem kui pool tundi, tuli takso tellida. Tartlasena tunnistasin ainult üht taksofirmat – Elektritaksot. Taksojuht, nähes hambuni relvastatud kundet, küsis lustakalt „Noh, suurem lahing tulemas?“ Otse loomulikult veeres jutt WorldConile, Eesti ulmele ja Reaktorile. Soovitasin muidugi soojalt Saladusliku tsaari lugeda. Jõudsin laevale ilma rohkemate sekeldusteta, oli täitsa vahva üle pika aja laevaga sõita. Värske õhuga harjunud maalapsena ronisin kohe kõige ülemisele tekile ja nautisin tugevat tuult kuniks külm hakkas, pärast mida tegin omale koridorinurka pesa, keerasin rõngasse ja lasin silma looja. Helsingisse jõudes üritasin mõned hetked tulutult aru saada, kus kuradi kohas need tolkinistid kogunevad. Mirjam õnneks teadis ja läbi häda jõudsin Big Marketile ehk Sadamaturule, kus oma suureks rõõmuks ja kergenduseks kohtusin teiste ulmikute –Mirjami, Oja, Metsavana ja Ovega. Leidsime esimese „vesipussi“ Suomenlinna, mis oli ilmselgelt mingi turistikas oma kirvehinnaga. Aga noh, piletiputkas olid ilusad näitsikud ja müüdud me olimegi. Lõbus oli see retk Suomisaarile, rüüpasime õllemärjukest ja naersime nii, et vatsad kõveras. Suomenlinna jõudes jäi Metsavanale silma allveelaev, muidugi tuli ka sealt läbi käia. Pileti hind oli muidugi päris paras kirves, laev ise nägi tublisti pisem välja kui mede Lembitu, mistõttu see paat mind väga ei erutanud. Jäime siis Ojaga kahekesi teisi ootama. Said teised oma tiiru tehtud, suundusime edasi tolkiniste jahtima. Tee peale jäi sõjamuuseum, kuhu teised oma laevapiletiga sisse said, meie Ojaga jätkasime jahti. Jõudsime oma otsingute otsapidi praamisadamasse, kust ekslevaid meid püüdis kinni Gilderich. Mees teadis kõike – kust leiame tolkinistid ja et peatselt randub Rätsep. Jäime siis seltsis Rätsepa ootama, mul võttis nälg juba kergelt silmanägemist, õnneks terendas helges tulevikus piknik, kus ehk on rohkem süüa kui minu must leib ja suitsujuust. Pidime veel ootama, mil kõik potil käivad ja Rätsep poest läbi hõljub ja siis – kõik see mees piknikule!

Piknikul oli oodatust rohkem süüa, isegi Jägermeistrit ja Salmiakkit ja oo kui head habanero kastet ja pipramoosi ja...kõht sai täis ja tuju muutus äkitsi väga heaks. Väga juttu ei julgenud kohalolijatega teha, suure mugimise kõrvalt sai ühtede poola poistega juttu tehtud – tuli välja, et ma olin neile hommikul laeva pääl silma jäänud - rõngassärk ikkagi. Paraku pidin ma enne kui pidu otsa sai, tõttama Arto ja Catia juurde, enne kui päris öö peale tuleb. Ööbisin nende juures Malminkartanos. Jõudnud rõngassärgis nende mano, Arto kommenteeris: „Ega see kuritegevus meil nüüd nii suur ka pole.“

Päeva märksõna: Eesti Ulmehigi: Ove päev otsa kantud Reaktori särk, mis pidi kellegi teise ulmehuvilise särgiga vahetusse minema.

Kolmapäev, 9. august – WorldConi avapäev. Malminkartanost Messukeskusesse ei olnud rongiga eriti pikk maa, 15 mintsa. Pererahvas pidi juba kümneks tööl olema, mistõttu ei olnud mulgi pikka pidu, sättisin end ka minekule. Arto pakkus mulle küüti, kuna Messukeskus jäi tal tee peale – mulle oli see esimene kord lahtise Mazdaga sõita, sõit oli seda erilisem, et see oli toodud Šotimaalt ja rool oli paremal pool. Autoga oli kaasa tulnud ka auto müünud vanamemme surnud taadi soni, mida Arto sõites alati kandis.

Kuna oli varajane hommik – seier näitas ühteteist, siis teised ei olnud veel jõudnud. Eelmisel päeval selgus kurb tõsiasi, et me ei saanudki pressipääsmeid. Vapper seltskond ei olnud end sellest heidutada lasknud ning pidime piletid nüüd hankima. Mina aga ei olnud see, kes käseb, poob ja laseb, seega ei jäänud mul muud üle kui oodata teisi. Kondasin ilma piletita kõikvõimaliku piirkonna ehk fuajee läbi, võtsin oma lambanaha ja sättisin end Messukeskuse hoovil istuma. Otse sepapoiste vastas, sest kurat need poisid nägid head välja ja ilus oli vaadata musklis tätoveerituid poisse tõstmas raskeid asju. Istusin sääl ja vaatasin, nosisin kommi ja üks hetk hakkas kõrvalolev neiu minuga kõnelema, küsis kas ma ootan sepiste töötuba. Heh, nagu üks tüdruk teisele, ütlesin nii kuidas asi on. Neiu nimega Satu, hakkas naerma ja juttu jätkus kauemaks. Vahepeal tulid ta sõbrad, käisime kaemas sepapoiste müügilauda, kohtusime fuajees taas ning jõudsime järjega ilma särgita Jason Momoani. Tähevärav Atlantis. Kuna meil kellelgi veel väga õiget aimu ei olnud, mida teha, siis läksime koos edasi.

Lõpuks jõudsid ka teised kohale – kell oli tiksunud üks täis, ning piletid said hangitud, tahtsime avamistseremooniale minna. Otse nina all aga pandi uksed kinni – kohad täis! Mõruda meelega läksime tagasi trepile, mis kujuneski Eesti ulmegängi kogunemiskohaks. Kasutasin vahepeal tekkinud hetke kaelasildi täiendamiseks ja piletiga kaasa saadud nännikoti uudistamiseks. Muidugi suutsin ma oma silti täiendava karukleepsu valetpidi kleepida, aga – nupukad nagu me oleme, paar ümmargust Reaktori kleepsu ja nagu uus!

Ega sel päeval ühelegi paneelile ei jõudnudki, sai näitustesaalis ringi konnatud, kommi söödud ja igast nänni kokku krabatud. Kaubahallis oli müügil igast manti, leidsin sealt ka omale päevikupidamiseks vihiku – kaane pääl liikuv Super Mario pilt. Muidugi tahtis Catia õhtul seda nähes ka omale sellist, minu missioon neljapäevaks oli talle see tuua. Nänni oli seal müügil veel igat sorti – alates särkidest kuni teise ringi raamatuteni. Mirjam leidis omale sealt kohe ühe üüberlaheda vöökoti ning punasemummulise seljakoti, mis läks tema musta- valgemummulise kleidiga imehästi kokku. Möödaminnes sai tehtud maskotist jääkaruga pilt, mis viis meid aaretejahile – saime näitusesaalist lehe, kuhu tuli koguda kuus templit, igaühe sai erinevate sooritatud ülesannete eest. Ülesanded olid maru lihtsad – näiteks osta raamat ja ütle, miks sa seda väga lugeda tahad või mine ja nikerda omale käsitöönurgas üks asi või õpi ära üks sõna võõrkeeles. Üks ülesanne oli saada tempel kostüümikandmise eest – selle sain ma kohe nagu naksti – kandsin ju ka täna rõngassärki ja mõõka vööl.

Õhtul hotellis, kuhu ma oma rõngassärgi ülejäänud päevadeks hoiule andsin, oli väga mõnus kuulata Metsavana ja Rätsepa arutelu Eesti ulmeskene väiksuse võlude ja valude üle.

Väljavõte coni-päevikust. „Estonian crew on lahe! Mis siis, et joovad (mitte kõik) sitaks. See on väga maru, kuidas ühest mõttekäigust saab alguse väga pikk (perverssete, vasaku suunaga at least) naljade rida. P.S. Metsavana on legend – Coni suveniiriraamatus on tast ka kirjutatud.“

Neljapäev, 10. august. Hommik möödus äärmiselt aeglaselt nagu tigu mööda märga heinakõrt. Kuna teised ei olnud veel jõudnud, kondasin erinevate väljapanekute vahel, nosisin kommi ja jutustasin inimestega. Jaapanlaste ulmeskenet tutvustava leti juures leidsin sain pihku tasuta jagatava inglisekeelse koomiksi, kiitsin muidugi kohe joonistusstiili ja kaane koloreeringut. Puhtjuhuslikult oli ka autor seal, kellelt ma kohe muidugi ka autogrammi küsisin. Sain ja mitte lihtsalt autogrammi – lisaks sellele joonistas ta mulle ka pildi. Oi, ma olin õnnelik!

Pärast seda leidsin kaubahallist ühe väga huvitava ja andeka köitja, kellel olid väga kaunid märkmikud. Jutustasime pikalt nii köitmisest kui nahaparkimisest. Kunstinäituse vaatasin ka üle – oksjonile oli pandud väga ilusaid töid. Maru palju vantsimist oli, on Messukeskus ju suur, ilma Satuta oleksime eile üsna eksinud olnud. Oma eksirännakutel jõudsin lõppeks lauamängude tsooni, kus esimeses ettejuhtuvas lauas oli pooleli üsna huvitav mäng. Mängulauale olid ritta säet nii laevad kui rongid – tegu oli „Ticket to Ride“ mingitsorti editioniga. Mingi hetk tüdinesin sellest, ehk sain mängu süsteemist aru, ning kondasin edasi.

Möödusin oma rännakul ka härra Martinist ning jõudsin otsapidi käsitöönurka. Sobrasin seal lauapealsetes materjalides ning leidsin tülli, siidi, pitsi. Tundsin end Mirjami alusseelikust väga inspireerituna, ehk tahtsin kah omale sellist seelikut. Kui olin kõik materjalid välja otsinud, tegin kiire kõne Mirjamile, kes mulle asjalikke nõuandeid peoga kuhjas. Mingi hetk tuli ta ka ise kohale, tegi mulle joonised ja nii mu päev möödus – seelikut õmmeldes. Sain kaks esimest tüllikihti kokku õmmeldud, samuti pealiskanga.

Tänaseks oli meil Arto ja Catiaga kokku lepitud saunaõhtu – kuis siis eestlane ilma saunata hakkama saab, olgu ta hambuni relvastatud või mitte! Õhtu oli äärmiselt mõnus, meil oli mitmeid ühiseid teemasid, alates koomiksitest kuni eluliste juttudeni välja.

Reede, 11. august, ehk kõige asjalikum päev üldse. Täna ei oodanud Tuhkatriinut enam keskööl kõrvitsaks muutuv tõld. Catiale tuli kaugelt Portugalist külla ema, mistõttu pidin leidma omale öömaja mujalt. Kaasulmikutel oli sellele lahendus – põrandal on meil ruumi küllaga! Sobib, egas ma miski papist tehtud mutt pole!

Hommik algas rapiirivehklemise töötoaga, toimus see Messukeskuse hoovis, mistõttu mahtus sinna rahvast lahedalt. Vanamees, kes seda läbi viis, oli igavesti vägev – pikk, halli habeme ja õllekõhuga. Kuna rapiirivehklemise tehnika ei ole päris minu koogitükk - meeldib mulle kahekäe mõõk rohkem, jätsin nad sinna torkama ja liitusin Mirjamiga.

Esimene paneel, mida kuulama läksime, oli tõlkimise teemal. Pärast seda läksid meie teed lahku – tema tõttas Tolkieni teemalisele viktoriinile, ning mina kuulama paneeli „Mütoloogia ulmes“. Seal oli ühe lektorina kolmest noor islandlane, kes mainis saarel toimuvat IceConi – kel selle vastu huvi, tulgu ja küsigu pärast loengut. Jututeema oli huvitav, käidi läbi tuntumad ulmeteosed ning neid läbivad mütoloogiad ja jõuti järeldusele – ühe mehe uskumused on homme kellegi teise religioon. Pärast paneeli võtsin otse loomulikult Einaril nööbist kinni ja küsisin IceConi kohta. Tutvustasin end muidugi, rind uhkusest kummis, Eesti Ulmeühingu saadikuna ja kõnelesin Estconist, WorldConi suveniiriraamatust leitavast ning sellest, et kaks väikest riiki võiksid ulmeteemal koostööd teha. Oli ju Island ikkagi esimene riik, kes Eesti iseseisvust tunnistas. Tuli välja, et nendegi ulmeskene on pisike nagu meil, toimus neil alles esimene con, ning veebileht on loomisel. Mul on nüüd aasta aega raha koguda, et 2018 IceConile minna.

Kell kolm sain kokku oma isaga, keda polnud hea mitu aastat näinud, veetsime mõnusa pärastlõuna ja oh üllatust – ka tema on tõsine ulmefänn, kursis nii Eestist kui mujalt pärineva ulmega. Muidugi kutsusin ka teda tulevasele Estconile ja Eesti Ulmeühinguga liituma.

Pärast seda sai tagasi Messukeskusesse mindud, kus sai kambakesi mindud õhtusele loengule teemal vigastused. Esinejad olid väga lustakad, tehes surmtõsiselt nalja väga morbiidsetel teemadel. Näidati elulisi pilte nii kuulihaavadest kui ka teistest katkistest inimestest.

Õhtu läks edasi jaapani peoga – lõpuks ometi sain ma ulmikutega koos õlut juua ja ringi kakerdada! Jaapanlased olid kätte võtnud ja keldris oleva sauna kuumaks kütnud – pea nädal aega ilma saunata olnud eestlastele mõjus see kui punane rätik härjale – mitmed meist võtsid ürbid ült ja läksid lavale. Mina kaasaarvatud. Lisaks eestlastele leidsime sealt eest ka soomlasest rokipeeru Antti ja paar austraallast. Sujuvalt veeres jutt Eesti regilauludele ja otse loomulikult sai üks neist minu juhtimisel ette võet – „Pirko“ tsuhka-nuhka-hoodiridirallat laulsid üsna pea kõik kaasa. Saun jäi õite üürikeseks, kell kaksteist pandi uksed kinni, mistõttu võtsime koos kahe soomlasega ette matka teispoole Messukeskust, kus meid ootas Spiriti auto koos rohke alkoholiga. Täiendasime õllevarusid ning kakerdasime lähedalolevasse, teistele juba tuttavasse metsatukka. Sääl ootas meid ees hiiglaslik kivi, kuhu säädsime oma laagri püsti. Juttu jätkus kauemaks ja lõpuks ka punklaule, sest avastasime Metsavanaga jutustades ühised lemmikud õndsatest noorusaegadest ning muidugi tuli üles otsida nii Velikije Luki, J.M.K.E. ja teised vanad-hääd artistid ja nende lugudele kõvasti kaasa laulda. Õnneks oli Spirit end lisaks piisavale kogusele alkoholile varustanud ka korraliku mölakastiga. Spiritile tuleb külla minna, punklugude kollektsiooni kopeerima, Taaga kontsertile ma kurat ei jõua.

Laupäev, 12. august.

Ärkasin Gilderichi toas, ega ei mäleta küll kuidas sinna sain – aga kuna tal üks vaba voodi üle oli ning valik oli kas see või põrand, siis otseloomulikult hõivasin selle ilma pikemalt mõtlemata. Peesitasin hommikul ikka mõnuga – terve nädala olin pidanud kaheksast ärkama ja no ei ole ma lõoke, vaid va öökulli rajakas, magaks kõik päevad maha kui vähegi saaks. Magasin seni kuni päike peesse paistma hakkas ja palavus hingematvaks muutus. Kobisin siis üle koridori naabrite manu, kes veel kõik hambad laiali põõnasid. Öö või õigemini hommik oli olnud varajane, mil lõpuks metsast kivi pealt koju jõudsime.

Päeva märksõna oli taas tõlkimine, paraku oli see paneel ka ainus kuhu jõudsin. Poole kõrvaga loengut kuulates mõtisklesin, kui palju ikkagi on Eesti ulmet inglise keelde tõlgitud. Olime kambakesi WorldConil teinud korralikku lobitööd, tutvustanud ja tutvunud ulmikutega nii Poolast, Soomest, Austraaliast, Islandilt ja mujaltki. Paberkandjal välja antud peotäis Reaktori erinumbrit läks nagu soe sai, samuti kleepsud, Reaktori logoga kondoomi ei tahtnud küll üks eakas ulmehuviline vastu võtta, arvas et meil läheb seda rohkem tarvis. Metsavanaga hiljem Eesti ulme tõlketeemat arutledes jõudsime koos järeldusele, et tõsi – on teist ikka liiga vähe tõlgitud ja peaks asja rohkem ette võtma. Võetagum!

Tänasega täienes meie seltskond – hommikul maabus Makke, samuti liitus mingil hetkel meiega Pronto. Meid oli Messukeskusesse kokku kogunenud juba päris paras punt, õhtul tegime ühispildi koos Juha ja veel paari soomlasega. Juhaga kohtumine oli meeleolukas – nagu oleks kauakadunud venda näinud. Soetasin talt Soome õudusjuttude kogumiku – allkirjadega ja puha. Jääme Olliga pikisilmi ootama, mil ta elektrikandle kasseti välja annab.

Õhtu Gilderichi numbritoas seltsis teiste ulmemorskadega möödus äärmiselt meeleolukalt. Gilderich laotas uhkusega laiali oma nädalase ulmeraamatu saagi kohalikest antikvariaatest – seda oli päris paras virn.

Episood õhtust. „Makke oli endale juba põrandale pesa teinud, peesitas sääl siis mõnuga. Järsku tuleb uksest sisse noor härg Metsavana, rabab trussarites Makkel koivast kinni ja kukub akna poole marssima. Nii nad seal siis hullasid – kaks ulmemorska, üks teisel koibapidi pihus, tulevad ei tea kust ja lähevad ei tea kuhu.“

Pühapäev, 13. august, viimane päev. Tahtsin omale soetada jaapanlaste õudusjuttude kogumikku, seega käisin veel korra jaapanlaste laua juurest läbi. Seda, mida otsisin neil ei olnud, küll aga leidus neil muud põnevat kirjandust. Pärast pikka piidlemist võtsin ühe kõige paksema inglisekeelse kogumiku pihku ja küsisin: „Palju maksab?“ Vastuseks sain, et võta – see on viimane, mistõttu anname selle niisama ära. Olin taaskord sigaõnnelik! Viimaste päevade asjalikkus oli mind innustanud ka selgi päeval usin olema, ning nii ma sättisingi end päeva esimesele ja viimasele paneelile: „Lost in mistranstlation“. Tegu oli väga populaarse loenguga, õnneks oli ka saal suur, mahtusime kõik ära. See loeng oli väga mõnus kirss tordi peal, võtmaks kokku kogu läbielatut nädalat.

Viimase päevaga jõuamegi kokkuvõtteni. On minu silmade eest rebitud nüüd ulmekae, olen saanud nägijaks, kui lai on ikkagi ulmevaldkond. Aimasin seda, sest jutte olen ikka kuulnud, üht-teist silmanud, aga nüüd – olen saanud nägijaks! Worldconi tulemusena sain ma ikka kõvasti targemaks nii ulmekirjandusest, nii tõlkimisest kui ka erinevatest conidest mujal riikides. Üks huvitav tähelepanek kogu ürituse kohta oli see, kui vaikne see ikkagi oli. Üks kohvik Hispaanias toodab ka kordades kõvemat lärmi kui kogu con. Mirjamiga arutades jõudsime järeldusteni, et tegelikult on ju kõik siia kogunenud seltskond päriselus need inimesed, kes on pigem tagaplaanil ning omaette. Tegelikult olen ka mina ekstraverdist introvert, üsna sageli on olukordi, kus suhtlemine võõrastega on pigem piin kui rõõm. Seal aga olin kui kala vees, uut ja huvitavat inimest nägin – teeme juttu, kõnele mis on sinu lugu! Oli päris mõnus äratundmine kohata omasuguseid „nohikuid“, kes hoolimata oma võimalikest tavaelulistest suhtlemistakistustest seal vabalt üle said – kõigiga sai väga lihtsalt ja mõnusalt jutule, kõik olid positiivsed ja kuradi põneva jutuga. Ma väga nautisin neid vestluseid, neid õhtuid, neid loenguid – mõnus! Kindlasti tahan ma veel mõnele taolisele conile minna, järgmise aasta Island on mul „peab minema“ plaanis.

Pörköltipäev augustikuises Pivarootsis (Heli Illipe-Sootak)

Juba Šveitsi sõltumatud laborid on tõestanud, et vana koer ei õpi ja et lapsed tuleb maast-madalast raamatute manu juhatada. Seepärast korraldas Eesti Lastekirjanduse keskus järjekordse loovuslaagri „VASS ehk Väikeste Autorite Salaselts“, kus üks päev oli ristitud Pörköltipäevaks. Kunstnik Marion Undusk tegeles laagrilistega päeva esimeses pooles ja üks majake sai mõnusalt kõheda sisekujunduse, kus õhtul Kollipidu pidada. Pärastlõunal aga oli lastekirjanik Heli Illipe-Sootaki kord anda ideid kõhedamateks lugudeks.

Esmalt vajas lahtiseletamist sõna „pörkölt“ tähendus ja sellest inspiratsiooni saanud põnevusloo „Pörkölt“ temaatika. Keset päist päeva on muidugi hirmus keeruline õudusjuttudest rääkida ja õõvsat meeleolu luua, seepärast keskenduti pigem sellele, kuidas me maailma tajume. Millist infot saab inimene läbi erinevate meelte, kuidas meie aju seda tõlgendab, ja mis saab siis, kui üks meeltest alt veab.

Päris põnev oli rühmas välja selgitada, mida kõik kardavad. Hirme on ju nii palju ja seda ühist hirmuallikat ei olnud sugugi lihtne leida. Ja siis tuli see hirmus asi ka pildiks vormistada. Täiskasvanute raamatutes on pilte tavaliselt kahetsusväärselt kasinalt, ent ühes korralikus lasteraamatus on pildid lausa kohustuslik osa. Iseäranis ühe tõelise jubejutu juures peab kindlasti ka mõni koletu pilt olema, olid lapsed päri. Kõhedate asjade visualiseerimine võttis parasjagu aega ja tulemus oli üllatav. Üllatav ses mõttes, et igal rühmal oli oma suur hirmuallikas, mis teiste rühmade omaga ei kattunud.

Mida siis Eesti lapsed aastal 2017 kardavad? Ei ole sugugi ime, et kardeti sõda, ent sama hirmsad olid ka ämblikud, vapsikud, võõrastega kokkupuude ja KillerKloun! Seda viimast vaevalt et päriselus kohatud on, nii et õudusfilmidega on nii mõnigi laps kindlasti kokku puutunud. Laste detailirikastest piltidest oli selgelt näha, et hirme on üksjagu, ja seepärast arutleti, kas kartmine ja hirm on halvad või hoopis millekski head. Mitme lapse puhul jäi silma väga selge mõtlemine ja suurepärane väitlusoskus tuua välja poolt- ja vastuargumendid.

Õuduse teema ja õõvased tegelased tekitasid parasjagu elevust ja kui vendade Grimmide muinasjuturaamatuni jõuti, kogunes tõeliste õuduskirjanduse fännide ring tihedalt kirjaniku ümber. Küll kibeleti nägema seda kõige jubedamat pilti raamatus ja nõustuti, et Rapuntsel ja Lumivalgeke on ühed jubedad lood küll.

Juba Šveitsi sõltumatud laborid on tõestanud, et vana koer ei õpi ja et lapsed tuleb maast-madalast raamatute manu juhatada. Et lapsed aga hõlpsamalt hää kirjanduse (loe: ulme) manu jõuaksid, selleks tuleb pörköltipäevalaadseid tooteid kindlasti rohkem pakkuda.

Piltide autoriks Elina Kengsepp.

Metsavana, Worldcon ja kohvritäis raamatuid (J. J. Metsavana)

Pakkisin teisipäeval kaks kasti õlut ja ühe Mintu Seili käest laenatud reisikohvrisse ja panin kolinal raudteejaama poole ajama. Seal porgandile ja edasi takso ning laevale. Laeval avasime koos Ove ja Ojaga esimesed õlled ning lobisesime ulmeteemadel, peamiselt käis jutt Troonide Mängu ümber. Heas seltskonnas möödub aeg kiiresti ning need kaks tundi laevasõitu kadusid kah kiiremini kui tubakas Oja taskust. Maabusime kesk hiigelsuuri reisilaevu ja hüppasime trammile.

Hotell oli viisakas ja õnneks trammipeatustele igas mõttes väga lähedal (pikemat lohistamist poleks paljunäinud Sessi reisikott ka vastu pidanud). Pakkisime õlle ja muu kappidesse ja läksime uurima, kus siis tolkinistid täpsemalt piknikku peavad. Ilm oli ilus, seega ühistransporti ei kasutanud. Tegelikult tegime kohe ühe logistilise apsaka ning põrutasime muidugi vales suunas, aga seegi ei häirinud eriti. Energiat oli meis isegi nõnda palju, et harrastasime isegi vahepeal tibake mägironimist.

Tolkinistid osutusid tõelisteks loomadeks ning vaikselt andis tunda ka terve päev kestnud õllest toitumine. Seega mina pikniku lõppu ei mäleta. Aga see mure oli veel mitmel teiselgi. Kolmapäeva hommik saabus suure valuga. Pohmelus oli nii kole, et ma esimene pool tundi kaalusin, kas üldse teki alt välja tulla ja kui tulla, kas siis mitte minna kohe esimesele laevale ja Eestisse tagasi sõita.

Ove ja Mirjami peksu tulemil hakkas eluvaim siiski pisitasa taastuma, vedasime end rongile ja sealt juba loendamatu arvu ruumidega Messukeskusse. Kaelakaardid kaelas, külastasime esimesena suuri näitusesaale ja seal oli, mida uurida! Täpsemalt leidus neis hiidruumides mägede viisi raamatuid, nipsasju, voldikuid ning isegi riideid. Tegime seal alustuseks juttu mehega, kes tahtis lennata Kuule. Tutvusime Heinleini ühinguga (Ove taheti seal teha ka Eesti ametlikuks Heinleini esindajaks, aga ta loobus, kuna see maksis korralikult) ning lõpuks jõudsin ka kõige magusama asjani – raamatute kirbuturuni. Sealt sai hämmastavalt heas korras vanu paberpacke eurose hinna eest ja mina ei suutnud enne lõpetada, kui kott oli raske nagu laeva ankur.

Ulmekirjandusele spetsialiseerunud antikvariaatide kett

Peale seda saagimõttes edukat retke kosutasime kõik end Messukeskuse kõrval oleval trepil paari õllega ning üritasime ka mõnda loengut kuulama sättida. See aga, nagu selgus, oli enam kui võimatu, kuna kuulajaid oli iga loengu kohta nii kaks kuni kolm korda istekohtadest rohkem. Tehniliselt oleks tulnud igaks ürituseks vähemalt pool tundi sabas seista. Nii hea aga mu tervis polnud, seega jätkasin lugemisvara soetamisega. Ehk lasin end Ojal ja Gilderil kaasa tõmmata antikvariaadituurile. Minusuguse ignorandi täielikuks hämminguks selgus, et Helsingis on lausa kolm antikvariaati, mis on puhtalt ulmekirjandusele keskendunud. Ning veel paar tükki, mille vanaulmekate riiulid olid suisa lookas. Hinnad polnud samuti eriti Worldconi kirbuturust kallimat, kõikudes 3-6 euro vahel. Seega hotelli jõudsin tagasi nii, et seljakotti poleks enam voldikutki mahtunud.

Õhtu lõppes taas õllejoomisega. Leidsime ühe sümpaatse pargi (Lönnroti park) ning napsutasime seal kuni pimedani.

Neljapäev algas märksa meeldivamalt. See oli ka esimene päev, mil jõudsin viimaks loengutele. Käisin alustuseks Kreeka ulmikute paneelil, kus sain teada, et kreeklaste ulmeskeene on üllatavalt sarnane meie omale. Ehk väike, vähetuntud ning asustatud 90nendate lõpus. Vägagi meeldejääv oli seejuures nende fändomi keskne figuur – Bellis. Kreeka-Rootsi segaverd suurt kasvu mehemürakas, kes omas tagi ning rokimehe elusuhtumist, lürpis koguaeg õlut ning armastas kõigist üle rääkida. On äraütlemata selge, et tundsime temaga viivitamatult hingesugulust ning Gilder üritas meest hiljem ka Estconile moosida.

Peale kreeklasi kuulasime veel Portugali ulmeajalugu. See oli ääretult huvitav (erinevalt kreeklastest ei sarnanenud nende ulmeskeene küll kuidagipidi meie omaga). Kahjuks oli kuulamine neetult raske, sest ettekandja Luis Silva kogeles kohutavalt ning tekst oli selletõttu enam kui hüplik. Tema jälgimine oli niivõrd aju kurnav ülesanne, et peale seda läksin joonelt tagasi Messukeskuse trepile (millest hakkas saama vaikselt eestlaste põhikoht) ning jõin värskenduseks teisegi õlle.

Ka kohalikud turvamehed hakkasid mõistma, et trepil toimub mingi paneel, mida teps mitte kavas kirjas pole, mistõttu peksid nad meid sealt ära ja tegid ühele Läti ulmefännile ka vist? trahvi.

Sel päeval sai tehtud ka üks väga oluline tähelepanek Soome ja Eesti tasemevahest. Gilder ja Oja nägid hommikul nii eestlaste moodi välja, et nad kutsuti vaesteabi keskusse. Nad tõid meile sealt täitsa head ja söödavat vorsti ning kohtusid ühe töötu eestlasega.

Teine tähelepanek, mis hakkas vaikselt mu ajju imbuma, oli see, et ma pole vist elus näinud nii palju nii pakse inimesi ühes kohas korraga. Täiesti arusaamatu, kuidas nad suudavad nii prisketeks minna? Mina, kui väga ebatervislikke eluviise harrastav härra, tundsin end nende kõrval küll modellina.

Igal juhul tegin veel tiiru läbi kogu suure messihalli. Martin andis seal autogramme, aga järjekord oli niivõrd röögatult suur, et seal ootamine oleks olnud küll hullumeelsus. Nagu ma pärast kuulsin, olid mõned hakanud teda ootama juba varahommikul. Läksin hoopis kuulama European SFF’i, mis osutus veaks, sest paneel oli igav nagu surm. Põhimõtteliselt oli seal publiku ette seatud paar Euroopa autorit ning kirjastajat, kes rääkisid kuidas tiraažid on väikesed ning mitte-angloameerika autoritel on raske ingliskeelses ulmefändomis enda juttudega läbi lüüa. Seda juttu võiks rääkida (ja ka räägib!) suvaline Eesti kirjastaja ning märksa emotsionaalsemalt. Pealegi olid tiraažid, millest nemad rääkisid, piisavalt suured, et panna iga Eesti kirjastaja rõõmust hõiskama.

Tegin endale mõttes märkuse, et samad probleemid kiusavad kõiki hoolimata rahvusest ning läksin tagasi mitteametlikule eestlaste kogunemiskohale (turvamehed olid kuskile mujale liikunud). Seal tutvusime ühe vahva soomlasega, kes viis meid enda autojuurde jaolviina jooma ning sealt edasi suundusime Gilderiga juba pitsat sööma ja ulmejuttu ajama. Ulmejuttu jagus meil kauemaks ja kui hakkasime ümbritsevat maailma uuesti märkama, oli kell juba palju ning suundusime enda kaasmaalasi otsima. Leidsime nad Messukeskuse tagant metsast (vali joomane jorin oli siinpuhul heaks kompassiks). Aga ega me seal väga kaua polnud, kobistasime varsti tagasi hotelli.

Mäletan veel, et enne, kui suutsin päriselt unne jääda, toimus mu voodi läheduses vestluspaneel teemadel „Leiva sada nime soomekeeles” ning „Serbia film”. Edasi võttis juba uni võimust.

Järjekord küberpungi loengule.

Reede hommikul oli Ove üsna samasuguses füüsilises ja vaimses seisundis, nagu mina olin kolmapäeval. Ta nägi nii õnnetu välja, et ma ei suutnud isegi ta kehva oleku üle nalja teha. Aitasin nõu ja jõuga tal karku alla saada ning naasime Messukeskusse alles hilisel pärastlõunal. Seal läksin otsejoones küberpungi paneelile, kus esinesid Pat Cadigan, Walter Jon Williams, Qiufan Chen, Teresa Nielsen Hayden, Eileen Gunn ning Michael Swanwick. Paneel oli iseenesest väga lõbus, kuigi küberpungi tuleviku asemel (nagu pealkiri viitas) räägiti rohkem minevikust. Williams viitas seal oma raamatutele, Swanwich oli skeptik, kes kordas pidevalt, et küberpunk on surnud ning hiinlane... hiinlane rääkis pidevalt, kui vägev küberpunk-maa on ikka Hiina. Tema juttu kuuldes hakkas suisa tekkima kahtlus, et ega nad mingi jamaga pole hakkama saanud. Äkki tegi Hiina esindus mingi suure diplomaatilise apsaka ning nüüd üritas poiss enda nahka päästa? Paistis küll sedasi.

Walter Jon Williamsi allkirjastamise magasin igal juhul maha, aga mul polnud ka sobivat raamatut kuskilt võtta. Taiyo Fuji ja Ken Liu pudenesid ka käest, kuigi mõlemat meest nägin üsna lähedalt. Ken Liuga rääkimine läks seejuures puhtalt minu, Gilderi ja Kristjani vahelise arusaamatuse nahka. Robert Silverbergi autogrammi sain aga kätte! Ja seda veel 50 aastat vana Galaxy numbrile, taat oli ka ise üllatunud sellist rariteeti nähes. Oja ostis selle tegelikult ühes kohalikust antikvariaadist 6 euro eest ja vahetas hiljem minuga ümber. Liu Cixin autogrammi sain samuti kätte, ostsin selleks ka tema raamatu.

Spirit mida sa loed? Kõike mis põleb!

Päeva viimaseks külastatud ettekandeks jäi Injury Mechanics: A Brief Summary of Hurting People. Ning hoolimata asjaolust, et ulmega polnud asi kuidagi seotud ja võimalike ulmetehnikate poolt tekitatud vigastusi ei arutatud, oli tegemist hariva infoga. Eks see oligi suunatud rohkem autorite ja larbi korraldajate poole, et nad suudaksid realistlikumaid lahinguid luua. Sain targemaks küll.

Edasi tuli Hugo Awards Ceremonies, mille ma lasin üle. Ma pole kunagi eriline auhindade fänn olnud, Oscareid ma ei jaga ning Stalkerite pooletunnine tseremoonia on mulle maksimaalne. Seega siis jaurasime ja lobisesime hoopis oma vanal heal trepil. Norisime Rätsepaga ta viinast tilkuva kilekoti üle ja läksime lõpuks jaapanlaste peole. See pidu asus Messukeskusest saja meetri kaugusel ajaloolises puuhoones, kus jagati suupisteid, joodi kaasatoodud jooke ning keldris oli kütte pandud isegi saun. Käisin seal isegi ühe tiiru, aga teist enam ei jõudnud, maja pandi kahjuks üsna varakult kinni. Rätsep suutis veel Taiyo Fujile Eesti viina joota ja siis pidime lahkuma, korjasime mõned soome sõbrad ning ühe poolaka ja suundusime juba harjumuspärasesse kohta. Ei, mitte trepile, vaid Messukeskuse taha metsa. Poolakas ehmatas vist natuke ära, vabandas, et on karsklane ja viskas varvast. Soomlased aga jõid ning laulsid meiega Eesti punklaule kaasa varajaste hommikutundideni, mil mitmeks rühmaks jagunenuna tagasi hotelli seiklesime.

See Jaan Hanseni tehtud fototöötlus iseloomustab hästi Eesti ulme positsiooni ja suurust muu maailmaga võrreldes

Laupäeval saabus Makke, ma olin teda tolkinistide piknikul nii ilusasti osanud telefonikaudu moosida (ma ise seda ei mäleta), et mehel läks hammas verele. Piletit ta muidugi ostma ei hakanud vaid laenas Rätsepalt ja Gilderilt kaelakaarti, et melu vaadata. Mina ise tundsin ka, et eelmine õhtu läks tiba liiale. Õnneks tõmbas Fandom in Sweden mootori jälle mõnusalt käima. Nimelt oli seal jälle kohal vana hea kreeklane Bellis, kes oli taas omas elemendis. Ehk siis karjus ühe kuivikust Kreeka tädi peale ning ehmatas kaht noort fändomi aktivisti pidevalt punastama. Rootsi fändomi läbiv joon tundus seejuures olevat anarhia, ehk väga palju inimesi ja pisikesi huvigruppe, aga ei mingit katuseorganisatsiooni. Küsisin isegi lõpuks, et miks nii? Mispeale selgitati, et nii ongi ainuvõimalik. Kurat seda teab, ehk tõesti? Sel juhul on isegi hea, et me oleme Eestis nii väikesed nagu oleme, pole ülemäärast killustatust.

Peale seda oli plaan kuulata veel ettekannet teemal Generation Ships, aga see läks aiataha. Vahepeal olid soomlased leidnud Messukeskuses ka natuke suuremad loengusaalid üles, aga samas suudeti sellega teha mingi segadus nii, et kui läksime juhatatud uude kohta, toimus seal hoopis mingi muu ettekanne. See tundus meile igav, seega otsustasime edasi otsida, ainult et ka järgmises saalis kuhu me sattusime, ei olnud midagi põnevat. Täpsemalt oli seal hulk inimesi, kes rääkisid sellest, kuidas raamatupoodides pole enam õuduskirjanduse jaoks eraldi riiuleid. Seega oli järgmine väärt loeng, millele jõudsin Singulaarsuse-teemaline, koos Strossiga. Seda kuulates hakkas mulle üha enam kohale jõudma, et paneeliformaat (mida Worldcon niiväga armastab) on tegelikult üsna kehv lahendus. Jutul puudub õige siht või hoog, kõik kisuvad jututeemat oma suunas ja lõpuks see inimene, kes asjast kõige rohkem teab, saab kõige vähem sõna. Isiklikult oleks ma kõik ülejäänud sealt paneelilt eemaldanud ja jätnud alles vaid Strossi, kellel tõesti oli palju öelda, samas kui teised pigem spekuleerisid huupi suvalisi mõtteid.

Tiksusime peale singulaarsust veel natuke ringi, misjärel Ove leidis, et ta läheb ja pikutab. Minul oli veel kindel plaan Lovecrafti teemalist paneeli kuulata, aga see läks samadel põhjustel aia taha kui “Generation ships” ehk ma ei leidnud toimumiskohta üles. Lõin siis käega ja siirdusin kuulama paneeli Why Are Aliens Often so Like Us?, kuid sinna ei suvatsenud isegi pooled osalejad kohale tulla. Alguses oli laua taga ainult üks natuke õnnetu olemisega tädi, kes rääkis ümber ideid vanadest ulmejuttudest ning hiljem tuli üks nooruslikum ja priskem proua, kes jutustas omaenda (üsnagi rõlgetest) ulmejuttudest. Kuulasin nii pool tundi, tõusin siis tasakesi püsti ja hiilisin tagasi hotelli. Ove norskas seal hambad laiali ja ka ülejäänud ulmikud tundusid üsna väsinud. Ladusin igavusest Gilderi raamatutest väikese torni, üritasin Makkesse elu tagasi sisse raputada (teda jalgupidi mööda tuba ringi vedades) aga lõpuks loobusin ja pugesin ka teki alla.

Pühapäeval pakkisin ärajoodud õlle asemel kohvri täis vanu raamatuid ning lohistasin selle Messukeskusse. Esimeseks paneeliks sai „Beyond Dependence: The Future Evolution of Space Settlements” ja seal osutus üllatusena kõige asjalikumaks inimeseks esimesel conipäeval kohatud “mees, kes tahtis Kuu peale lennata” ehk Publius. Erinevalt teistest (vähemalt üks neist oli päris kosmoseinsener, seega häbi!) oli ta tõesti kodutöö hästi tehtud ja mul oli tõsiselt kahju, et ta nii vähe rääkida sai ning enamus aega kulutati lõpuks saalist tulnud küsimustele vastamisele.

Ka selle päeva teine ning viimane loeng „Laser Weapons, Reality or Myth”, mida pidas autor ning teadlane J.L. Doty, oli pagana huvitav, isegi minusugune humanitaar sai aru, kuidas laserid töötavad ja kuidas nad ei tööta ning miks sõjanduses pole neid kerge kasutada.

Sellise meeldiva ettekandega saigi Worldcon lõppenuks kuulutatud. Nägime veel trammi oodates GRRMi taksole kiirustamas, tegime ühe toreda Kreeka naisulmikuga ühes pargis mõned õlled ning kobisime laevale.

Päris sellega meie seiklused siiski ei lõppenud. Laevale tuli nimelt vastu Indrek Hargla šampusega, misjärel pidu jätkus juba tema pool.

Kokkuvõtvalt kartsin Worldconile minnes, et ilmselt ei saa ma ühegi kuulsusega jutule. Kartus osutus õigustatuks ja kuigi ma rääkisin paljude soomlaste, poolakate ning tont teab mis riigi kodanikega, ei õnnestunud ühtegi suuremasse seltskonda sisse sulanduda.

Mu esimesel tõelisel Estconil õnnestus sama asi peaaegu koheselt. Seal tuli esimesena rääkima Trash, kes tutvustas kohe paari inimest, siis astus Priit ligi ja pärast valas Lauri viinapitsid täis, tahtis kuulda mis ja kes ma olen. Ehk mind võeti kohe nö tuumikseltskonda, sest Trashi ja Lauri läheduses tiirlesid kõik legendaarsed ulmefännid. Näiteks Pronto, Jürka, Zurgutt jne jne. Järgmise päeva õhtul napsutasime näiteks juba Harglaga ning rääkisime zombifilmidest nagu igiammused sõbrad.

Worldconil aga ei tulnud keegi väga otse ise rääkima, noh vähemalt mitte stiilis, et tule tule ... meil seal viina ja õlut, see ja see ka seal, läki nüüd! Sellist lõimumist ei õnnestunud isegi Ovel, mistõttu tulemus oli see, et me jõime valdavalt kõik õhtud koos paari soomlasega metsas või pargis.

Kõige õigem lähenemistaktika oli ilmselt Mirjamil! Ta hakkas viimasel päeval vabatahtlikuks ja sealt tundus, et saab juba ligemale pugeda, aga kuna tegemist oli juba viimase päevaga, jäi tal aega liiga väheks.

Ehk kui ma võrdlen praeguse Worldconi esmast kogemust esimese korraliku Estconiga, võib öelda küll, et Worldcon oli täiesti mõttetu üritus. Aga kui seda ei ürita, võib öelda, et pole vigagi, sest huvitavaid ettekandeid leidus küllaga. Ilmselt ei olegi võimalik Worldconi laadsel üritusel saada mingit Estconi ligilähedast elamust. Üritus 10 000 inimese, ülikeeruka korralduse, sajakonna ulmestaari ja tohutult tiheda kavaga on teine asi ning me ei saa seda kõrvutada üritusega, kus kõik tunnevad kõiki ja mis on rohkem sõpruskonna suvepäevad kui con.

Ühesõnaga kumbki üritus täidab erinevaid funktsioone - tahad saada eluaegseid sõpru ja leida enda elule mõtte, tuleb tulla Estconile – kui tahad aga kuulda väga palju harivaid ettekandeid, näha kuulsaid inimesi, osta raamatuid, koguda allkirju ja üldse näha võõraid kohti ning saada uusi muljeid, siis tuleb tulla Worldconile. Vajalikud asjad on mõlemad, vahel tahad ju lisaks sugulaste kokkutulekule käia ka mõnel suurel rokifestivalil.

Ropecon 2017 – Kus on saun? (Ove Hillep)

Sellesuvine Helsingi oli eriti tore, kuna sel aastal toimus seal lausa kaks suuremat üritust. Hiljutisemast lasen ma teistel pajatada ning kõnelen natuke Ropeconist, mis selle aasta suursündmuse – Worldconi – tõttu ehk natuke rohkem tähelepanuta jäi.

Ka sel aastal ei suutnud ma end Ropeconist eemale hoida, kuigi see jäi täpselt (nädalake siia-sinna) Estconi ja Worldconi vahele.

Kes veel Ropeconist midagi ei tea, siis olgu öeldud, et see on Põhja-Euroopa suurim kasumivaba laua-, rolli- ja miniatuurimängude mess, mis kestab terve nädalavahetuse. Nagu Estcon, aga hoopis teistmoodi. Oma osa mängib selles suur cosplayerite kontsentratsioon, mis muudab rahvasumma tunduvalt kirjumaks. Üritusel antakse välja ka “Kuldne Draakon” ning “Aasta tegu”, mille võib pälvida tegude ja saavutuste eest Soome rollimängumaastikul. Sel aastal jõudis Ropeconile u 4100 külastajat.

Selleaastane Ropecon oli eelmistest tuntavalt erinev, kuigi see toimus sel aastal juba teist korda järjest Helsingi Messukeskuses. Nimelt ei olnud sel aastal avatud saun, mis mind kui tuntud saunahullu sügavalt kurvastas. See-eest aga oli kogu ülejäänud üritus niivõrd vahva, et morjendus kadus üpris kiirelt.

Esiti sai käidud ühes paljudest töötubadest – selles nimelt sai endale valmistada vampiirihambad. Sellega oli paras hunnik pusserdamist, et need kenasti samasugused saada. Küll tuli üks liialt paks, teine kord liiga pikk. Kemmergus oma hambaid silitades tegin ilmselt mitmele hädalisele nalja. Hambad valmis, ilmnes kurb tõsiasi, et sigaretti suitsetada või õlut juua on nendega üpriski kehv. Ülejäänud reede kulus vanade tutvuste uuendamise ja uute tekitamise peale ning kogu tihe programm vajus unustuse hõlma. Selgus ka, et Astraterra tegelased ei ole ingliskeelse väljaandega kuhugi jõudnud.

Laupäeval ületasin ennast ning jõudsin muu kultuuri kõrvalt ka vahvale ettekandele, kus jutustati kurja ärikorporatsiooni loomisest. Muuhulgas sai vaadatud ka Ropeconi galat, millest ma küll midagi aru ei saanud (istusin kusagil kaugel nurgas), kuid äge oli see sellegipoolest.

Lauamängulaenutus oli sel korral grandioosne - nagu alati. Kokkulükatud laudadel oli väljas ka hiiglaslikud Ticket to Ride ning Colt Express, mida huvilised vaadata-mängida said. Proovisin ise ka ühe uue mängu ära. Sai esimest korda Battlelore’i mängitud – küll lihtsustatud reeglitega, kuid edasijõudnute reeglitega tutvumiseks ei olnud väga palju mahti.

Nagu ikka, oli väljas hea hulk miniatuure ning maastikke nendega toimetamiseks. Loomulikult sai ise miniatuure värvida – kas või kõigil kolmel päeval, kui soovi oli. Selgi aastal toimus disco-larp, kuhu ma küll korraks piiluma läksin, kuna olin eelmisel aastal sealt korraks üht head lugu kuulnud, kuid pidin ruttu eemale tõttama. Heli, mida sealt lasti, meenutas kahtteist hullunud ahvi trumme tagumas; selle müra vahele kostus mingit väikelapse kriiskamist. Ei olnud just minu teetassike. Selle asemel sai Messukeskuse ees trepil istutud, murakalikööri rüübatud ning Diega juttu aetud. Selgus ka, et Die LARP, mida ta sel aastal Ropeconil korraldas, oli laineid löönud ning ta ise asjadega väga rahul.

Pühapäevaks oli välja kuulutatud Megagame, mida tahtsin kindlasti uurima minna, kuna ammu oleks aeg ka Eestis selline eepiline üritus korraldada, kuid kahjuks oli see teadmata põhjustel ära jäetud. Tegu on LARPi ja lauamängu hübriidiga, millest võtab osa keskeltläbi 40 inimest mitmes eri fraktsioonis.

Tore oli näha, et sel aastal oli ka korralduse hulka eestlasi ära eksinud. Võib loota, et nii tore üritus meelitab lahe lõunakaldalt tuleval aastal veelgi rohkem huvilisi. Äkki saab tuleval aastal saunagi? Üksiku kurva noodina mõjus aga, et korraldajad vist jäävadki Messukeskusele lootma ega heida enam isegi pilke igatsetud Dipoli poole.

Unicon 2017 (Riho Välk)

2015. aastal käisin esimest korda Riias Uniconi nime kandval üritusel, selle kohta saab lugeda siit: Mis on Unicon?. Kuna suutsin see aasta enda puhkuse kogemata õigesti ajastada, ning kogu logistika teostati minu eest ära, sai ka see aasta kohale mindud.

Bussisõidul raiskasin enda aega Ahvide planeedi tõusu vaatamisega – ikkagi ulme! Ei olnud kuigi hea film.

Kuna jõudsime kohale reede pärastlõunaks, oli meil aega maa ja ilm. Esimeseks takistuseks osutus Riia bussipiletisüsteem, mille piletiautomaat jooksis Eesti pangakaardi peale kokku, ning keeldus järgmisi pangakaarte vastu võtmast. Seega, Lätti minnes igaks juhuks sularaha kaasa! Lisaks jõudsime nautida fenomenaalset mulliteed (suured mahlapallid jäätee sees), mis maitses nagu keemiavabrik, ning Himaalaja toidukohta, mis vaatamata oma suurusele (vist 4 lauda) oli saanud Facebook’is väga kõva hinde. Käisime poest läbi, olime hämmingus, et vigurõlud (meeõlu, ingveriõlu, mõdu jne) maksid suurusjärgus 70 senti. Ei liialdanud nendega, läksime magama.

Esimene Uniconi päev algas vara – Kadri (Iardacil cosplay) ärkas varakult, et enda cosplay’d ette valmistama hakata, selle jaoks oli tal muidugi oma mehe ja minu naise abi vaja, ning üldise sagina keskel ei õnnestunud mul üheksandat unetundi täis saada. Kuhu see kõik välja jõudis, saab lugeda kirjutise lõpust. Kuna meil oli aega üleliiagi, siis ei saa öelda, et me oleks festivalile tormanud. Võtsime kätte ja läksime jalgsi kohale.

Festivalil endal tekkis ikka üsna vägev tunne. Käisin 5 aastat tagasi Jaapanis Comiketil, kus on üldjuhul korraga 200 000 külastajat, ning erinevalt Eesti Animatsurist, mis toimub hajusas koolimajas, tekkis ikka mõnus suurürituse tunne.

Kahjuks saab Uniconi kava võtta kokku väga kiiresti ja lühidalt:

- Mingi ettekanne vene keeles

- Poolteist tundi cosplayshow’d

- Mingi ettekanne vene keeles

- Poolteist tundi cosplayshow’d

- Cosplayer räägib tund aega oma meisterdamistest. Vene keeles.

Lisaks oli ka üks väike lisalava, kus toimus veel ettekandeid. Teemad olid küsitava väärtusega (tunnine paneel homolustlikust iluuisutamise-animest), ning pea kõik toimus vene keeles. Küll aga oli ühte festivaliala nurka üles pandud retromängude laud, kus siis vanad kollasekstõmbunud ning kooruvate kleepsudega kaunistatud arvutiraiped vedasid vanade CRT ekraanide peal arvutimänge, mis olid vanemad kui nende mängijad. Üsna tore oli korraks otsekui ajamasinasse hüpata – ükski vastane ei saa muru sisse peituda, sest muru on tekstuur, mitte objekt, ning CRT ekraanil ei ole tänapäevaste ekraanide viivitust, küll aga sulatavad need sul silmad kandiliseks.

Ainus atraktsioon, mida ma läksin kohe huviga näppima, oli VR ameerika mäed. Seda siis sõbra ergutamisel, kes on muidu kõva Eesti mees, aga hüppas selle pealt 10 sekundiga alla. Ega’s midagi, enda prillid eest, VR prillid pähe ja kui papi küsis käemärkidega, et millist raskusastet mulle serveerida, tõmbasin endal näpuga üle kõri ja imiteerisin rusikaga näkku löömist. Ma ei tulnud siia nalja tegema! Võtsin kahe käega käsipuust kinni ja valmistusin ette. Olen ma ju ära käinud maailmarekordilistel mägedel, kui hull saab siis üks väriseva plaadi ja VR prillide kooslus olla? Kokkuvõtvalt võin öelda, et mind päästis vist see, et pärisprillide loovutamise tõttu ma nägin kogu asja uduselt. See, et su keha on tegelikult ruumis paigal, kuid su aju saab pidevat visuaalset ja helilist aistingut, ning ka maapind jalge all kõigub, ajab mõistuse ikka väga paanikasse. Sellist adrenaliini, nagu pärismägedel, ei tekkinud, kuid südame võttis puperdama küll.

Edasi üritusest. Nagu kohe alguses mainitud, on tegu cosplay üritusega. Seega, esimesel päeval käisime kahel esinemisteblokil, sest niipalju neid oli. Esimese, ning läbiva kriitikana pean nentima, et selle aasta tase oli ikka üsna madal. Võiks ju öelda, et ma olen vana kala ja virisen alati, et vanasti olid asjad paremad ja kostüümid ilusamad, kuid ka teised nõustusid minuga. Midagi karjuvalt halba ei olnud, kuid igav, igav, igav. Lavale astus ka Kadri, kelle kleidist mina mitte midagi ei tea, peale selle, et ma ei julge selle lähedal olla, äkki ma oma talupoja kohmakusega rikun selle kuidagi ära. Küll aga tegi ta laval korraliku keemiakatse – segades veinipokaalis olevat punast vedelikku mürgiampullis oleva vedelikuga, tuli kokku mullitav-vahutav mürgijook.

Edasi ealiste iseärasuste üle kurtmisega. Läti helimehed on Eesti helimeeste sugulased, nii tagus lava kõrval olevatest kõlaritest väljavoolav tümm ka tagareani välja, ning kõrgsagedus lõikas luust ja lihast läbi. Olles ise helipuldis olnud, tean, et esinejad napsavad oma taustamuusikat Youtube’ist, alati võimalikult madala kvaliteedi ja maksimaalse helitugevusega. Kogu show’d viis läbi ka eesti animenohikutele tuttav Andrei Tuch, kes üritas olla võimalikult popp ja noortepärane, ning kutsus publikut üles. Kriiskama. Oh ei.

Kui olime kaks üsna keskpärast cosplaypaneeli ära vaadanud, nentisime, et ega siin festivalil polegi sellel päeval rohkemat teha. Pakkisime end kokku, käisime korterist läbi, ning jagelesime sõbralikult õhtusöögiplaanide üle. Lõpuks leidsime ühe suurepärase aasia toidukoha, kus ajasime ettekandja segadusse ideega, et igaüks tahab oma asja eest eraldi ja Eesti pangakaardiga maksta.

Pika ringiga jõudsime ametliku afterparty toimumiskohta. See on esimene anime- ja nohikuelustiili baar, kuhu ma elus sattunud olen. Seintel rippusid võrdlemisi hästi MAALITUD animetegelaste pildid, ning kogu kotkeilimenüü kandis ägedaid nimesid. Häid inimesi mahub palju ühte patta, aga kuskil on ka piir ees, ning reaalselt ei tahtnud me seal kaua olla. Saime viimase ühistranspordiga koju ja keerasime magama.

Ürituse teine päev:

Sama, mis eelmine. 2x90min cosplay paneele, nende vahel lõunale jalutamine, ning festivalialal ringikondamine. Lisaks, kelle närvikava sellist asja soosib, sai ka eraldi üles seatud nurgas tantsimislaadseid liigutusi teha– selle jaoks oli helitehnikat täispakitud GAZ-69 kohale toodud. Muusikavalik ei olnud ei liha ega kala, läbisegi tuli animemuusikat, arvutimängude taustalugusid, poni-träna ning Rammsteini Mein Land. Ei, ma ei saa ega taha öelda, et kogu üritus oleks meeletult igav olnud, seal oli lihtsalt vähe korralduslikku, kuid selle eest oli seal palju huvitavat rahvast. Kohal olid ka näiteks Negan ja Lucille.

Ja ühel hetkel saigi üritus läbi. Logistilise miskommunikatsiooni tõttu pidime taksoga Riia bussijaama tõttama. Tagasiteel astusid mitmed meist nutiajastusse – Unicon oli üles pannud auhinnagala otseülekande, ning nii saimegi bussis üksteisele – justnimelt üksteisele, mitte võõrastele lätlastele kaasa elada. Meiega bussis loksuvate, ülimalt väsinud inimeste nimesid hõigati erinevates kategooriates välja, ning võisime Eesti delegatsiooni üle uhked olla. Kusagil Ikla-Pärnu vahel tuli aga meie väikese seltskonna tähtsaim uudis – meie oma Kadri, kes oma kunstripsmemajandusega meil oma laupäevahommikut maha magada ei lasknud, võitis parima uue osaleja tiitli. Väidetavalt olevat sellele tiitlile pretendeerijaid olnud üle saja. Rohkem midagi ei juhtunudki, ning järgmine aasta võib-olla uuesti.

Suur fotogalerii.

Mõningaid muljeid Worlconilt (Rait Piir)

Tunnistan häbitult, et olen läbi ja lõhki uuema generatsiooni ulme fänn, kelle vaimutoit on tulnud peamiselt post 2000-ndate Lääne ulmest (tegelikult ka Jaapani ulmest). Sellise dieedi peal on loomulikult jõudnud ajapikku minu radarile ka Hugo auhindade jagamine, mis on alati tundunud justkui “ulmikute Oscarid” - midagi glamuureset, tähtsat ja mõeldud staaridele. Midagi, mis toimub tavaliselt USAs ja on seeläbi mulle kauge. Midagi, millest sa loed internetist kui “ühtest neist maailmas toimuvatest ägedatest asjadest”

Just seepärast tuli mulle mõnevõrra üllatusena mõte, et seekord on tulnud see suur ja, vabandage väljendit - ulmeline üritus, peaaegu nagu koju kätte. Leidsime naisega, et sellist võimalust ei saa kasutamata jätta, eriti kui on võimalik kohtuda oma lemmikkirjanikega, keda siiani on saanud inimkujul tajuda ainult Twitteri avarustes ja vahel ka kirjavahetuses.

Jõudsime Wolrdconile kolmapäeval peale lõunat ja nägime isegi avatseremoonia ära, mis oli minu meelest sisustatud väga viletsate folkesinejatega. Usun, et Soome ja Soome-Ugri kultuuri ilu oleks saanud palju paremal moel reklaamida kui seltskonna “uhuu” ringmängu tantsijate ja jõuluvanaga.

Mis meile kohe esimese külastatud paneeli jooksul silma hakkas, oli rahvahulga ja ruumide suuruse väga halb vahekord. Meie esimene paneel oli täiesti puupüsti kuulajaid täis ja enamus pidid seisma (mitmes reas!) seinte ääres. Lõpuks tuli üks korraldaja ning ajas kõik püstiseisvad inimesed välja, väites et tuletõrje eeskirjad ei luba nii paljudel inimestel selles konkreetses ruumis viibida. Loomulikult tekitas see külastajates üksjagu pahameelt (õnneks me istusime) ja alles siis hakkasime naisega taipama, mis meid tegelikult ees ootab.

Kolmapäev oli korralduslikust poolest täielik prohmakas. Soomlastest korraldajad ei olnud arvestanud nii hiiglaslike inimmassidega, ning kõik paneelid on rängalt ülerahvastatud ja ruumid nende jaoks olid liiga väiksed, jättes nii väga paljud soovijad ukse taha. Minu naise koostatud äärmiselt detailne (ta on planeerimise maniakk) ja väga tihe paneelikava tuli kiiresti ümber vaadata. Jõudsime järeldusele, et paneelidel tuleb käia üle ühe tunni. Käid ühes ära ja lähed siis kusagil 40 minutit või nii varem juba järgmise paneeli hiiglama pikka järjekorda passima. Isegi siis võis ukse taha jääda, kui tegu oli väiksema ruumiga.

Mu naisel oli sellisteks ettevõtmisteks rohkem viitsimist kui minul ja nii leidsin ennast hoopis rohkem niisama ürituse melu nautimas kui paneelide järjekordades passimas. Jätsin omale alles ainult kõige olulisemad paneelid, kuhu tahtsid minna ja veetsin selle asemel aega hoopis suures turuhallis ringi vaadates ja oma lemmikkirjanikke jahtides. Taoline ettevõtmine osutus ka tulusaks, sest muuhulgas komistasin näiteks juba üpris alguses ühe oma lemmikkirjaniku, Marko Kloosi otsa, kellega sai ka pilti tehtud. Neid järgnes hiljem veelgi.

Olenemata paneelide arvu vähendamisest veetsime ikkagi hommikust õhtuni oma aja Worldconil, mis tähendas seda, et iga päev pärast kusagil 12 tunnist seiklemist oli ööbimiskohta jõudes täiesti laip tunne. Jalad andsid ka päris korralikult tunda. Iga päev kell 8 üles ja vapralt tagasi, ning nii olin kolmandaks päevaks juba üpris omadega läbi. Oleks tegelikult võinud huvi pärast mõõta kui palju kilomeetreid ma selle viie päeva jooksul maha tammusin.

Ühe korraldusliku positiivse küljena võiks välja tuua messikeskuse söögikohtade rohkuse. Olenemata rahvamassist leidus kohapeal piisavalt palju toitlustusasutusi, et ilma kuhugi kaugemale seiklemata kõht täis saada. Hinnad olid muidugi võrdlemisi soolased, kuid see oli ohver, mille olin valmis tooma. Arvestades, et turuhallis midagi huvipakkuvat mulle eriti ei olnud, siis hoidsin igasuguse nänni ostmise pealt raha kokku, seega kallimalt söömine polnud nii hull. Kogu ürituse jooksul ostsin vist ainsa asjana omale Worldconi särgi.

Oma lemmikpaneele on tagantjärgi raske välja tuua. Mõned neist olid briljantsed ja teised jälle üpris viletsad. Sageli määras selle paneelis osalejate kompetentsus oma valdkonnas. Nagu mu naine ütles, siis mõnede paneelide ajal tundis ta, et teab ikka mingis valdkonnas panelistidest kordades rohkem. Paaril korral tundsin ka ise sama. Sellegi poolest leidus ülimalt hästi korraldatud paneele, kust võtsid osa väga huvitavad inimesed.

Üks meeldejäävamaid paneele jäi minu jaoks halva korraldusliku planeerimise poolest väga lühikeseks. Osalesin väiksel kogunemisel, kus räägibiti bio- ja keemiarelvadest ning nende mõjust. Kohapeal tehti nalja, et sinna kogunesid inimesed, kes on huvitatud massimõrvadest. Ettekannet pidas endine USA armee meditsiinikorpuse kolonel-leitnant, kes jättis mulle juba kohe alguses väga asjaliku mulje, sest ta spetsialiseeruski just ABC relvadedele. Paraku tuli ühel hetkel sisse korraldaja, kes ütles, et paneel on ainult registreerimisega ning need kes polnud seda teinud, pidid lahkuma (registreerimist tegelikult alles eelmisel päeval ei olnud!) See vihastas paljud kuulajad välja. Pidin ka ise lahkuma.

Meeldejäävate paneelide hulka kuulus veel näiteks (puhtalt isiklikust huvist) anime- ja mangapaneel, kus räägiti animetööstuse praegusest seisukorrast ja telgitagustest. Ka seal olid kohal inimesed, kes on anime- ja mangaäriga otseselt seotud ja teavad, millest nad räägivad. Lisaks juhtis paneeli üks mu lemmik kirjanikke Django Wexler, kellega ma coni jooksul ka paremini tuttavaks sain ja pikemalt vestlesime. Väga meeldejääv kogemus oli ka intervjuu Joe Abercrombiga, kes on inimesena lihtsalt niivõrd huvitav karakter, et muutis isegi väga kuiva ja amatöörliku intervjueerija küsimused värvikaks ja humoorikaks. Ka härra Abercrombiega õnnestus mul ürituse jooksul lähemalt tuttavaks saada ja vestelda.

Positiivsete paneelidena võiks veel välja tuua paneeli realistlikust kosmosesõjapidamisest ja kuidas enamus ulmest sellega ikka väga mööda paneb. Isiklikeks lemmikuteks jäid Scott Lynch oma teose lugemisega, sissejuhatus kvant-arvutitesse ja kvant-matemaatikasse (sellest oli ikka väga raske läbi närida) ja võib-olla, et tehnilise soorituse poole pealt oli kõige parem kosmoseballistika loeng, kus demonstreeriti ülimalt vahvalt ja informatiivselt, kuidas erinevad objektid (näiteks raketid ja kuulid) kosmoses tegelikult liiguks. Viimase kokkuvõte oli: what goes around, comes around.

Lisaks paneelidele sai üksjagu seista ka allkirjade sabas kui üks või teine kirjanik neid jagas. Loomulikult, vastavalt tuntusele, olid need järjekorrad väga erineva pikkusega. Kui mu mälu mind ei peta siis GRRMi järjekord tekkis juba tema allkirjastamise päeva hommikul, kui osad fännid otsustasid varakult ette saada. Päeva jooksul kasvas see üüratuks. Ise ma tema allkirjast huvitatud ei olnud (naisel juba olemas varasemast Eesti külastusest), kuid meeldiv kogemus oli temaga hiljem koridori peal kätt suruda ja paar sõna vahetada. Kokkuvõttes saime allkirjastatud raamatud Scott Lynchilt, Joe Abercrombielt, Django Wexlerilt, Ian McDonaldilt, Robin Hobbilt, Liu Cixinilt, Ken Liult ja astronaut Kjell N. Lindgrenilt.

Reede õhtul saabus siis ürituse “nael” ehk Hugode tseremoonia. Galale saamiseks tuli veeta hiiglama aeg järjekorras, kuid lõpus sisse saades tekkis tõesti see “tähtsa ja glamuurse gaala” tunne. Tekkis tõesti mulje, et ma olen millegi suure tunnistajaks. Muretsesin alguses veidi selle üle, ega jälle ei tule mingi Puppygate vms piinlikus, kuid õnneks sujus kõik hästi. Ühes kategoorias oli Vox Day, kuid tema nime nimetamisel mitte keegi talle ei plaksutanud. See oli ka kõik.

Tseremoonia ise oli hoolikalt läbi mõeldud ja möödus ilma viperusteta. Lisaks auhindade jagamisele tehti ka nalja ning pakuti humoorikaid vahepalasid (Darth Vader ja Stormtrooperid vahistasid ühe ümbriku avajatest). Kuna ma paljudes kategoorates sisuliselt mitte kedagi ei teadnud, siis sellised vähemtähtsad auhinnad ja natukene pikale venivad kõned olid minu jaoks igavavõitu. Leidus muidugi ka suurepäraselt humoorikaid kõnesid, näiteks kõne surnud vaalast ja kuidas ta merepõhjas laguneb.

Olin võrdemisi rahul sellega, et Hugod läksid mitmetes kategooriates neile, kelle poolt olin hääletanud. Olles suur The Expanse’i fänn jäin rahule, et sarja esimese hooaja viimane osa võitis Hugo ning peaaegu rahul, et Expanse raamatusari sai teise koha Vorkosigani saaga järel (mis mulle tegelikult samuti meeldib). Parima romaani kategoorias olin hääletanud Liu Cixini “Death’s End” poolt, kuid rakett läks hoopis N. K. Nemisinile - täpselt see, keda ma muide võitjaks prognoosisin. Mitmed romaanid, mida oleksin tahtnud ise kandidaatidena näha, ei olnud aga nomineeritud.

Worldconil toimus ka “cosplay võistlus” kui selline. Minu naine tahtis sellest algselt oma kostüümiga osa võtta, sest ta on cosplayer, kuid miski minus ütles, et meie tavaliste anime-conidega võrreldes saab sealse cosplay võistluse tase väga madal olema. Soovitasin tal “mitte lastelt kommi käest ära võtta”. Tuleb tõdeda, et ma pidin üllatama: ma ootasin madalat taset, kuid MITTE NII MADALAT taset. Kostüümid olid väga viletsad ja etendused veel viletsamad. Samas ei tuleks seda neile vist liigselt ette heita, sest cosplay pole minu teadmiste järgi kunagi ulme subkultuuri tähtis osa olnud.

Worldconi viimasel päeval ehk pühapäeval loksus kuidagi paika selline kummaline teadmine või emotsioon, et nüüd tuleb reaalsesse ellu naasta. Viis päeva Worldconi oli justkui reaalsusest eemale tõmmanud ja nüüd valdas mind ühtäkki selline melanhoolne tunne, mida tuntakse vist muidu “postcon bluesi” all. Polegi kunagi midagi sellist enne kogenud.

Olenemata korralduslikest äpardustest jättis Worldcon lõppkokkuvõtes sisse väga positiivse tunde, et sai midagi sellist näha ja kogeda. Nagu hiljem selgus, oli tegu ka kõigi aegade suuruselt teise Worldconiga. Hetkel on juba naisega plaan minna ka 2019. aastal Dublinis toimuvale Worldconile.

Palju õnne, Stuart Gordon (Kalver Tamm)

Tänaseks päevaks juba natuke rohkem kui seitsekümmend aastat tagasi, täpsemalt 11. augustil 1947 sündis ameerika lavastaja, stsenarist ja produtsent Stuart Gordon.

Loomulikult ei saa Stuart Gordonist rääkides mainimata jätta Dennis Paolit, Brian Yuznat ja Jeffrey Combsi. Dennis on paljude paljude tööde juures kaasstsenaristiks, sõber Yuzna mitme Gordoni filmi produtsent ja Combs mitme Gordoni filmi (pea)osaline. Ilmselt Gordoni kõige kuulsam film „Re-Animator“ (1985) (praktiliselt debüüt, sest see kõige esimene - „Bleacher Bums“ (1979) oli ühe varasema näidendi filmiversioon) ka kohe esimese näitena. Combs mängib siin Herbert Westi, kes ühe õnnetu lõpuga teaduseksperimendi tõttu on sunnitud kolima Ameerikasse ja oma haridusteed jätkama Miskatonicu Ülikoolis. Kui siit nüüd mõni nimi veel tuttav tundus, siis juhusliku pole siin midagi, Gordon ja Yuzna on mõlemad suured H.P. Lovecrafti loomingu austajad ning ei jäänud Gordonile sugugi mitte viimaseks rohkem või vähem Lovecrafti loomingul tuginevaks ekraniseeringuks. Nimetame nad kohe järjest ära - „From Beyond“ (1986), mis kannatab tugevalt selle all, et „Re-Animatoriga“ suhteliselt sarnase olekuga ja Combsiga peaosas film võtab end natuke liiga tõsiselt. „Castle Freak“ (1995) otse videolevisse paisatud slasher ameerika perekonnale Itaalias pärandatud lossist, millega kauba peale tuli üks koll, mille vähemalt üks stseen ka tänasel päeval törts räige tundub. Ning „Dagon“ (2001) mille peaosas on maneeridelt ja olekult õrnalt Combsi meenutav näitleja, kes sugugi ei taha endale saatuse poolt määratud iidse sugupuuga pruuti naida.

Nagu üks keskmine Lovecrafti sõber kindlasti teab, siis eriliselt suurte rahadega pole ühtegi mehe tööd filmilinale toodud. Mis reeglina tähendab visuaalse külje mõningast lonkamist. „Re-Animatoris“ näiteks toob üks stseen kassiga meelde Bela Lugosi, keda Ed Wood hiidkaheksajalaga võitlema innustab. Samas praktilised efektid, eriti „Castle Freakis“ on südantsoojendavad. Ja kuigi „Dagoni“ ajaks oli CGI juba valdav, siis nahad parkalitöökojas panid tunnustavalt noogutama. „Dagon“ on neist neljast ehk üldse kõige mõjusama atmosfääriga. Sest kui reeglina on Stuart selline laia joonega lavastaja, ses mõttes et keerukad karakterid ja peened sisupöörded pole tema jaoks, siis „Dagonit“ filmides suutis ta end vaos hoida.

Minul isiklikult on kõige rohkem kahju sellest, et mees ei suutnud ise end vaos hoida või keegi kõrvalt jalaga vastu maad lüüa just „Robot Joxi“ (1989) pärast. Film, mille üks stsenaristidest oli Joe Haldeman, keskendus kahjuks suuresti mechade kaklustele, sest nii Stuart soovis ja lavastaja käes on võim. Erinevalt Joe enda soovist, kes oleks tahtnud teha korraliku tõsise sci-fi, mitte sellise efektipõhise madina. Stuart ise on muide on pärast „Pacific Rimi“ (2013) linastumist kommenteerinud, et kui ta kunagi oleks „Robot Joxile“ järje vändanud, siis võitleksid seal robotid tulnukatega.

Meeldiv on aga tõdeda, et Gordoni karjääri teises sci-fi filmis „Fortress“ (1992) ta stsenariste ei seganud ja keskendus lavastamisele. Filmist endast on veidi pikemalt juttu mõned kuud tagasi Christopher Lamberti sünnipäevaloos.

Hea kirjanduse austajana on Gordon Lovecrafti kõrval ekraniseerinud ka E.A. Poe'd. 1991. linastunud „Pit and the Pendulum“, milles Lance Henriksen kehastab üleminkivisiitor Torquemadat. Munk läheb kauni pagariproua nägemisest kihku täis ja kannatavad kõik, kes natukenegi ta piinakambri lähedusse satuvad. Tegelased on natuke üle võlli, aga pendel on aus ja auk ka.

Mainin siin ära ka kaks filmi, mida reeglina Stuart Gordoni loomingust rääkides ei puudutata. „Dolls“ (1987) ja „Space Truckers“ (1996). Esimene tundus selline vanemale koolieale suunatud hoiatusfilmina, mis juhtub siis kui sa enda sisemisel lapsel surra lased (tulevad Barbarellast tuttavad nukud ja saab toimuma vägivaldsel teel elust lahkumine). Teine on pärit Dennis Hopperi sellest perioodist, kus ta soovis mängida võimalikult paljudes kaheldava väärtusega ulmefilmides. „Super Mario Bros.“ (1993), „Waterworld“ (1995) ja kolmandaks siis „Space Truckers“. Algas kusjuures väga paljulubavalt, no et tulebki korralik sci-fi, siis jõudis aga kosmoserekkajuht koos koormatäie sigadega kohale ja edasi läks natuke haisema. Charles „Tywin“ Dance tegelane on muidugi märkimisväärselt lahe.

Vaatasin enne kirjutama asumist ka ühe 2006. aasta intervjuu Stuartiga ära ja sealt jäi kõlama mehe mõte, et kuuekümneselt ega ta väga ei loodagi, et väga palju filme veel lavastab, aga no mõned ikka. Kui te aga tähelepanelikult eelnevat teksti lugesite ja aastaarve jälgisite, siis žanriga seotult oligi 2001. aasta „Dagon“ viimane täispikk film. On küll mehe loomeaastate algusarmastuse - teatriga seotud „Edmond“, ja triller „Stuck“, aga üldiselt lage maa. Küünikuna ma kardan, et viga on selles, et Gordoni meelelahutuslikud, verised ja kohati totakad filmid ei ole kunagi väga kassaedukad olnud. Efektide peale rõhunud ja omal ajal märkimisväärsed 10 miljonit maksma läinud „Robot Jox“ kukkus kassades läbi. „Fortress“ oli edukas ja ilmselt avas võimaluse veel mõne suurema eelarvelise filmiga proovida, aga selleks proovimiseks sai „Space Truckers“, mis ei teeninud valmistamise kuludest kümnendikugi tagasi ja sealt edasi ongi ainuke žanrifilm „Dagon“.

Sellest, et üüratuid rahamägesid Gordoni filmid teeninud ei ole, üks filmisõber end muidugi segada ei lase. Ja ei lasknud ka produtsendid, kui nad alustasid sarjaga „Masters of Horror“. 2005 hooaja üks märkimisväärsemaid töid oli Gordoni Lovecrafti aineline „Dreams in the Witch-House“ ja 2007. hooajal lavastas ta Poe jutu „The Black Cat“. Nii et palju õnne juubilarile, kes õigusega võib lugeda end üheks Õudusemeistriks.

TESTI END! Mis tasemel kirjanik sa oled? (Heino Nõps)

Jutuvõistluselt on osa võtnud kümneid ulmekirjutamise huvilisi. Žürii on kiitnud selle aasta juttude paremat taset ja seega võivad osa võtnud end tunnustavalt patsutada. Seda isegi siis, kui nad väga kõrgetele kohtadele ei jõudnud. Midagi pole parata, kui konkurents on tugev, siis surutakse pingereas tahapoole juba pisivigade tõttu (või žürii maitsenüansside tõttu). Reaktori laserpüstolreporter aga kutsub kirjutajaid end testima - see siin pole võistlus, konkureerima kellegagi ei pea, ainult iseendaga. Kui sa kirjutad ulmejutte ja ehk tahad isegi olla see, keda teised nimetavad kirjanikuks, siis vaata järgi, milline on sinu kirjanikutase! Iga punkt (suva järjekorras) tõstab taset ühe võrra, kui ei ole märgitud teisiti.

Ja kui tundub, et tase jääb esialgu madalaks, siis ei pea norutama, vaid lihtsalt tegutsema kirjandusrindel edasi ja oma taseme üles ajama! Me ei nurise üldse, kui sa oma tasemest siin artikli all teada annad :)

1. Suudad jutu lõpetada

2. Suudad jutu avaldada

3. Suudad romaani lõpetada

4. Suudad romaani avaldada

5. Suudad töö tähtajaks lõpetada

6. Saad oma töö eest honorari

7. Sind avaldatakse rohkem kui ühes kohas, mis maksavad honorari

8. Sinult tellitakse töö

9. Sinult tellitakse tasustatav töö

10. Võidad mõne jutuvõistluse või saad seal ära märgitud

11. Võidad romaanivõistluse või saad romaanivõistlusel ära märgitud

12. Suudad näidendi lõpetada

13. Sinu näidend lavastatakse

14. Võidad näidendivõistluse või saad seal ära märgitud

15. Suudad avaldada oma tööd (v.a. romaan) raamatuna

16. Suudad lõpetada stsenaariumi

17. Sinu stsenaariumi järgi vändatakse film

18. Suudad end kirjutamisest ära elada (10 taset)

19. Saad kirjutamise eest elutöö auhinna (5 taset)

20. Sind avaldatakse ka peale surma (5 taset)

Raamatuarvustus: Shanidar – 10 õhtut puhast naudingut (Ene Kallas)

Kuidas mõõta raamatu headust? Objektiivselt? On see võimalik? Ehk on. Sest peaaegu alati saab aru, kui miski asi on tõesti halb. Aga subjektiivselt? Niimoodi võib ka üdini halb asi olla hea. Ja vastupidi. Igal inimesel on ilmselt indikaator, mida ta usaldab. Vahet pole, mis, või mõnel juhul, kes see ka on.

Muusikaga on minul kui pelgalt nautlejal lihtne – kas tekitab külmavärinaid või mitte, kas puudutab mingit osa minust või mitte, kas tekitab irratsionaalse tahtmise tantsima minna või mitte... Teatriga on veidi raskem – siiski, dialoogi vibunöörina pingestatus, noolteks head näitlejatööd teevad asja enamasti selgeks. Kunst – asi läheb hullemaks. Mitte ainult idee, vaid ka kompositsioon, värvilahendus ja nende vaheline harmoonia määrab selle, kuidas saab teda hinnata. Puhtalt subjektiivselt. Väikese objektiivse varjundiga.

Kirjandus – maailma kõige keerulisem asi. Ja samas kõige lihtsam. Siin on määravaks nii paljud detailid, suured plaanid ja kõik see, mida saab nimetada maailmanägemiseks – jah, kuidas hinnata, kui on juba selge, et asi on hea. Seega – kõik on inimeses kinni, selles, millise jälje liblikas kord jättis ja kuhu ta lendas. Mõnikord korduvalt. Või oli see hoopis üks teine liblikas või üldse mitte liblikas.

Skarabeuse viimase kogumiku – "Shanidariga" on lõpuni selge ainult üks asi – tegu on ühe väga hea raamatuga. Koguni nii heaga, et midagi sundis neid veidi paradigmaatiliseid sõnu kirjutama. Sest mitte ükski jutt kogumikus ei kvalifitseeru – by my book – lihtsalt headeks. Nad kõik on väga head. Ainult ühed natuke teisel moel kui kolmandad.

Näiteks ei oska ma kuidagi raamatu viimast juttu "Hullu koera suvi" ulmeks pidada. Jah, ma tean poolt argumente, aga niipea, kui loos ei ole mingitki fantastilist elementi, siis... Ja paduulmet ehk siis sellist madinat, kus joostakse kuskile mingit vidinat ära viima või kellelegi kasvavad haldjakõrvad pähe või keegi rändur avastas, et peab punktist A jõudma punkti B, aga vahepeal on kõik tähestiku tähed, lisaks päriselt tähed – noh, seal peab olema midagi enamat, et neid lugeda viitsiks. Ja kui ka viitsiks, siis enamjaolt võtavad lihtsalt õlgu kehitama. Et nojah, on, aga miks ometi?

Siiski, kui see jutt klassifitseerub ulmeks, on ulme piirid tõsiselt õgvenenud, ja ma ei taha teada, kuhu suunas. Ja miks. Tegu on muidugi suurepärase atmosfäärikaga. Lugu ise on kõhe, kriminaalne, huvitav, kaasakiskuv, hästi jutustatud, lausa meisterlik. Ning mul on hea meel, et ta ses kogumikus on. Muidu vaevalt oleks seda kunagi lugema juhtunud.

Enim avaldas muljet David Zindelli "Shanidar". Nagu korduvalt on juba märgitud: tähemärkide arv on tühine võrreldes sellega, mis selles jutus toimub. Nagu oleks triloogia või veel suurem tekstikogumik pressitud kolmekümnesse lehekülge. Hea küll, liialdan. 300leheküljesesse romaani on täpsem. Samas on tekst esitatud niivõrd vabalt, sujuvalt, et enne lõppu ei saagi päriselt aru, kui palju seal sees on. Milline tohutu maailm. Millised tegelased, millised sündmused, millised taustalood. Ning just see teeb loo suureks. Oluliselt suuremaks kui kõik tekstid siin kogumikus. Kuigi nagu juba öeldud, kõik on väga head.

Suuruselt teiseks hindan Keith Laumeri lugu "Elas kord hiiglane". Nagu ikka ulmekates, jutustatakse läbi võõraste olendite inimeseks olemise lugu. Ja see lugu on suurest inimesest. Ei. Kahest suurest inimesest. Üks neist ei tea jutu alguses, et ta on seda. Teine on kogu aeg... suur. Ja mitte ainult keharammult. Ehk siis inimeseks olemise essents läbib kogu loo. Niivõrd ehedalt, et ka selles on midagi oluliselt rohkemat kui oskaks esiotsa oodata loo algse positsioneeringu ja tähemärkide arvu järgi.

Simak on Simak. Midagi vähemat ei olekski osanud oodata. Ehk siis – tegu on suurepärase kirjaniku suurepärase tekstinäitega. Ei midagi enamat, ei midagi vähemat. Pettuma ei pea.

Robert Aickmani "Muutuste kellad" on stiilipuhas näide atmosfäärsest ulmelisest õudukast. Ei midagi liiga füüsilist, ei midagi liiga kriipivat, aga kogu aeg ripub ähvardus õhus. Selline, mis ei lahene ka päris lõpus. Ses suhtes meisterlikult kirja pandud. Siiski on siin aga. Selline, mis laseb teda küll hinnata väga heaks, aga ei puuduta eriti midagi. Ehk ei peagi.

Gordon R. Dicksoni "Kutsuge teda Lordiks" viib lugeja taaskord inimeseks olemise keerulisse maailma. Sellisesse, kus tuleb teha valikuid. Mitte kõige lihtsamaid, aga kes on öelnud, et valik peab olema lihtne? Jutt, ilma milleta oleks kogumik vaesem ja mille lugemist ei kahetse, aga mida aasta pärast enam ei mäleta...

"Loogik Joe", "Sobivustest", "Tühise mehe kingitus" ja "Issi maailm"... Kõik hästi ja meisterlikult kirjutatud lood, mõned taaskord üles ehitatud eetilistele dilemmadele, teised sellele, et kui tähtis on ennast tunda ja hakkama saada ka siis, kui tundub, et olukord on võimatu. Või mõlemat korraga. Aga minu jaoks, võrreldes eelmiste lugudega ei midagi enamat kui kogumiku täited. Mitte midagi poleks juhtunud, kui neid poleks lugenud, aga siiski on hea meel, et lugesin. Ka selliseid peab olema. Ja mis tähtis, nad ei lange välja kogumiku üldisest tonaalsusest, mis tegeleb inimeseks olemisega, valikutega, eetikaga. Ei lange välja üldisest väga heast tasemest.

Seega, iga üksik jutt on ses kogumikus nii tugev, et pärast seda ei tahtnud asuda kohe teise loo kallale. Tuli võtta aega. Selleks, et sukelduda järgmine õhtu teise kirjaniku kirjapandusse. Ning just see viimane asjaolu – et järjest on raske, kui mitte võimatu jutte lugeda, teeb kogumiku väga heaks. Ehk siis – minu jaoks on see kogumike hindamisel kõrgeim kategooria. See, et ei saa samal õhtul lugeda järgmist juttu teisele otsa. Loetu oli nii mõjus, et ei lasknud lahti. Isegi need viimased neli, mis jäid teistega võrreldes kuidagi kahvatumaks, olid sedavõrd haakivad.

Ühesõnaga – loetagu!

Raamatuarvustus: Megan Whalen Turner „Varas“ (Mairi Laurik)

Mõni raamat on oma kerguses või keerukuses sedavõrd vastuoluline, et selle paari lausega kokku võtmine näib liigagi keerulise ülesandena. Nii juhtus ka siin räägitava raamatuga. „Varas“ on minu silmis noortekas, kuigi tagakaane teksti põhjal seda veel päriselt öelda ei saa. Tõsi, loo tegelased on täisealised ning loost puudub praktiliselt igasugune romantiline liin, kuid oma teemakäsitluselt ning mõttesügavuse kohal libisemisega jääb lugu kindlasti pigem noortekaks kui sügava ulmehuviga tõsise täiskasvanu raamatuks.

Noorteraamatuna on „Varas“ aga üsna meeldiv viis aega veeta. Gen, raamatu peakangelane, alustab oma loo jutustamist kuninglikust vanglast. Näiliselt on ta oma lolluse tõttu sinna sattunud ning seal olles, pidevalt ahelatesse lukustatuna ka viimase aja veetnud, sealjuures kõhnunud ning füüsilist osavust kaotanud. Sügav dramaatika antakse lugejale siiski vaid põgusa tagasivaatena ning lugu algab kohast, kus endist tippvarast, tänast vangi, tuleb külastama kuningriigi ülemmaag. Maagil on kaasas pakkumine, et vabastab varga, kui varas teeb natuke tööd – aitab varastada ühe hästi peidetud maagilise eseme. Pärast kiiret mõtlemist on Gen nõus ning üks üsna veider salk mehi (maag, tema õpipoisid, kuninglik ihukaitsja ja kuhtunud varas) asub teekonnale, mis viib pealinnast välja, üle mägede, läbi võõrriigi iidseid jumalaid austava unustatud piirkonnani. Peamiselt keskendutaksegi selle seltskonna sisestele liinidele ning nendega seotud teemadele. Esialgu rumalatena näivad otsused saavad pika peale loogilisema seletuse ning kokkuvõttes on raamat rahulik ühe-retke-lugu, milles otseselt ei puudu maagia (kuigi seda oleks võinud rohkem olla), mõõgavõitlus ega elevus teadmatusest, mis järgmisel leheküljel juhtuma võiks hakata.

Ometi oli raamatul ka varjupool, mis mind kahjuks vägagi häirima hakkas. Esimeste lehekülgede lugemine venis nagu tatt. Ma olin juba valmis vanduma, et lugu on lihtsalt halvasti tõlgitud, kuid mingil hetkel sain aru, et see on originaalina sedavõrd lihtsakoelises kõnes ja lauseehituses kirja pandud, et tõlkijal, kui ta ei taha just lugu päris ümber kirjutada, pole suurt midagi teha. Lihtlausetega loo edastamine paistab tänapäeva autorite meelest loole dramaatilisust lisavana, kuid reaalsuses muudab see kahjuks lugemise igavamaks ja tüütumaks kogemuseks. Ka inglise keeles on olemas komad ning õnneks on autoreid, kes oskavad ja julgevad neid ka kasutada. Ühendades aga veidi keerukama lauseehituse vaimukamate sünonüümidega, oleks tulemuseks kordades elamusrohkem noortekas.

Teine, taaskord vormiga seotud, ebakõla oli peategelane ise. Eesti keel oma sootuses toob välja vigu, mida originaali lugeja ei pruugi märgatagi. Lugu oli kirja pandud läbi minategelase silmade ning lugeja ei saa seetõttu peategelase sugu kohe otseselt teada. Kuni hetkeni, mil keegi tema poole sõnadega „kuule, mees“ ei pöördu või tegelane ise peenisega mängimist ei kirjelda, jääb soo aimamine pelgalt tema nime kirjapildi, mõttemaailma ja toimuva tegevustiku analüüsi peale. Nende järgi oli Gen minu jaoks naine. Ta oli kiitsakas sootu nimega noor, kes suutis oma ahelais soovi korral välja libiseda; tema emotsionaalne minapilt oli tohutult naiselik (ilmselt autori enda soost tingituna) ning mõtlemise loogikamuster samuti.

Kahjuks või õnneks need puudused noorlugejat üldjuhul väga ei häiri ning sestap võib seda raamatut noortele ajaveetmisevormina endiselt soovitada. Aeg saab veedetud viisakalt ning sisu kallal ma väga viriseda ei tahakski. Tegemist on sarja avaraamatuga, mille kaaseesmärgiks ongi maailma avamine, et järgmistes osades saaks seiklus hoogustuda, liigseid selgitusi vajamata. Lisaks olgu mainitud ka tõsiasi, et tegemist on autori esmaromaaniga ning see annab lugejale veidi lootust, et edaspidi võiks kõik paremaks minna ning vähemasti osadest oma vigadest on ehk autor suutnud juba välja kasvada.

Raamatuarvustus: Gudule „Surnud tüdrukute klubi“ (Leila Tael-Mikešin)

Gudule, kodaniku Anne Duguël, on avaldanud üle kahesaja raamatu nii lastele, noortele kui täiskasvanutele. Ta alustas kirjutamist 1987. aastal. 2008 aastal ilmunud kogumik „Surnud tüdrukute klubi“ koondab endasse Gudule lühiromaanide paremiku.

Kõiki raamatus olevaid lugusid ühendab vaimuhaiguse teema. Enamus neist kuuluvad ulme valdkonda, rääkides deemonlikest vaimudest, kes kasutavad inimeste kehi nagu käpiknukke, kuid kaks juttu („Minu hing on sealaut“ ja „Lapsehoidja“) ei sisalda fantastilisi elemente. Puudujäägi korvavab võigas realism, mis terve mõistusega inimese jaoks sama ulmelisena mõjub kui õuduse hämaraimatesse soppidesse kanduva mõttelennuga kirjutatud lood. Üksikasjalikud kirjeldused kannatustest, mida raamatu tegelased läbi elama peavad, on nii värvikad, et panevad kujutlusvõime filmina tööle ja jäävad mälusügavustesse veel kauaks korduma.

Kogumiku tagakaanel on juttudes valitsevat olustikku tabavalt nimetatud õnnetu lõpuga muinasjuttude maailmaks.

Lugudest lähemalt:

Lauluke hämaruses

Jutt algab ühe surnud tüdruku meenutusega lühikeseks jäänud elust. Pikkamööda muutuvad kirjeldused üha erootilisemaks, kuid šokeerivad siis järsult millegi nii jubedaga, mida keegi oma varateismelisele tütrele ei sooviks. Jõhkral viisil tapetud tüdruk pöördub tagasi elavate maailma, et maksta kätte inimesele, kes tema lapsepõlve purustas.

Tegemist pole tavalise kummituslooga, mis paneb iga krõbinat ja uksekääksatust kartma. Gudule poolt välja mõeldud kummitus annab laste mängudele hirmuäratava varjundi. Kas te ikka teate, miks lapsed tegelikult oma nukkudega räägivad?

Koera ja hundi vahel

Surnud mehe hing leiab ennast pärast surma koera kehast. Algselt suurt rõõmu teinud võimalus naasta truu koerana oma leseks jäänud abikaasa juurde muutub pikkamööda vaimseks agooniaks.

Selgub, et mees, kelle hing koera kehas viibib, kannab nüüd karistust ebaausate meetodite kasutamise eest oma ihaldatud tütarlapse kätte saamiseks.

Taaskord on tegemist erootilise õudusjutuga. Mälestused, mida koer ja tema perenaine vaheldumisi heietavad, üks mõttes ja teine koeraga rääkides, paljastavad endist kaks omanäolist lugu, kuigi sündmused on täpselt samad ja juhtunud samade tegelastega. Selgub, et kaks erinevat inimest võivad samu olukordi väga erinevalt näha.

Ängistavad meenutused saavad kiire ja ootamatu lõpu, mis jäägu juba lugeja avastada.

Tüdruk ämblikega

Sellel tüdrukul on jutustada väga omapärane lugu oma emast ja vanatädist.

Eakas daam püüdis võrgutada idamaiste ravikunstidega leiba teenivat noormeest ja imekombel see tal isegi õnnestus. Tema oli tüdruku vanatädi. Samal ajal hakkasid tüdruku emaga, kes samuti ravitseja juures käis, toimuma imelikud muudatused.

Nüüdseks on mõlemad naised surnud ja keegi ei usuks tüdruku versiooni toimunust. Nõnda peab ta paremaks vaikimist. Tüdruk, keda arstid peast põrunuks peavad, laseb neil seda rahus arvata ning kogub ämblikke, et viia ellu plaani, mille abil saaks uuesti ellu äratada kalmistul puhkava ema.

Kohati naljakas ja samas autorile omase käekirjaga õõva tekitav jutt on leebeim kõigist kogumikus sisalduvaist lugudest. Jääb selgusetuks, kas kõik toimunu, mida peategelane kirjeldas, oli kõigest tema haige fantaasia vili või mõjutasid tüdruku ema ja vanatädi tõepoolest üleloomulikud jõud.

Minu hing on sealaut

Väärarenguga neidu on kiusatud juba lapsepõlvest peale ja isegi ta oma ema vihkab teda inetu välimuse pärast. Nõnda ei jäägi tüdrukul üle muud, kui otsida mõistmist ja lähedust pooleldi väljamõeldud, pooleldi reaalselt objektilt. Selleks on punane plüüsist võlusiga.

Kui oleks tarvis kirjeldada, mis skisofreeniku peas toimub, siis sobiks see lugu väga hästi. Peategelase jaoks on mängusiga elus ning tema maailmas saab neist kahest lahutamatu armastajapaar. Fantaasiad kanduvad edasi reaalsusesse ja segunevad seal, tekitades tüdrukule rohkelt probleeme. Põlatud ja ärakasutatud vaimuhaige peategelane tekitab lugejas kaastunnet ja tekitab küsimuse: mis saab kõigist neist noortest, kes astuvad lastekodust pärisellu, olles elu poolt läbiväntsutatud ja pisut omamoodi mõttemaailmaga? Pealtnäha võivad nad ju olla võimelised endaga hakkama saama, aga hinges laiub ikkagi sealaut ja võlupõrsas roiskub just nagu päris korjus. Selleks, et viimasest lausest aru saada, on vaja lugeda juttu.

Lapsehoidja

Maalilise loodusega maakohas elavaid kaheksa-aastaseid kaksikuid tuleb hoima uus lapsehoidja, kellele meeldib jutustada erilisi muinasjutte. Jutustajast saab kuri nõid ning lastest Hans ja Grete. Just nagu muinasloos, haaravad ka siin lapsed ohjad enda kätte ning püüavad nõida taltsutada, kuid saatusel on laste jaoks omad plaanid.

Lastepäraselt alanud jutt muutub üha tõsisemaks, kuni võimust võtab hullumeelsus, mis nakatab endaga nii täiskasvanuid kui lapsi. Lisaks on selles loos väga üksikasjalikud ja verdtarretavad kirjeldused sellest, milline õnnetus võib juhtuda üksinda jäetud lapsega, kelle peas oli vaid soov emale rõõmsat üllatust teha.

Mulle isiklikult tundus see lugu olevat kõige jubedam. Küllap just realismi pärast. Iial ei või teada, kes su lapsi tegelikult hoiab ning ei tea ette ka seda, kuidas võivad lõppeda laste õilsate kavatsustega alustatud ettevõtmised.

Veesüliti

Kaks naist, kes lapsepõlves õppisid range päevakavaga kloostrikoolis, avastavad aastakümneid pärast klassipildi tegemist, et foto on kummalisel kombel muutunud. See tuletab meelde antud lubadust teha uus klassipilt nelikümmend aastat hiljem. Tähtaeg lubaduse täitmiseks on juba päris lähedal.

Nõnda ei jäägi üle muud, kui korraldada uus klassikokkutulek. Kohale tulemata jääb ainult üks klassiõde. Teda hüüti kooliajal Veesülitiks.

Algselt naistekana tundunud lugu teeb lõpu eel kannapöörde ning mängu tuleb pimedusevürst isiklikult. Kõlama jääb mõte: iial ei tasu koolis kedagi narrida, sest ta võib kunagi hiljem väga kummalisel viisil kätte maksta.

Kindlasti pole tegemist noortele mõeldud raamatuga, kuigi tegelastest valdava enamuse moodustavad alaealised tütarlapsed. Kirjeldused seksuaalsest vägivallast, mida nende tüdrukute puhul kasutatakse, mõjuvad isegi täiskasvanud lugejale traumeerivalt. Noortele seda kogumikku kohe kindlasti ei soovitaks. Kuigi ma pole Kaur Kenderi skandaalset lapsporno teemalist romaani lugenud, kahtlen, kas ta suutis ületada Gudule taseme.

Ulmkonnakroonika 8/17

Ulmestaar

Martin Kirotar on prantsuse filoloog, kirjanik ning tõlkija, kes on Reaktoris avaldanud seitse lühijuttu ning tõlkinud Silverbergi, Wyndhami, Bacigalupi, Poul Andersoni, Lovecrafti ja veel paljude teiste tuntud autorite teoseid.

1. Mida praegu loed?

Läbi hakkab saama Andrzej Sapkowski “The lady of the lake” ja järge ootab kohe Max Gladstone'i “Three parts dead”.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Üks olulisemaid asju on minu jaoks head, huvitavad, usutavad tegelased. Tavaliselt kaasneb nendega ka hea lugu. Kirjanduslikus mõttes tasakaalus tegelane, kelles on parajalt sümpaatsust, aga kindlasti ka vigu, probleeme, arenguruumi, on alati nauditav. Selliste tegelaste suhtumise kaudu saab hästi maailma ja sündmustikku avada ja nende suhtlemisel ümbritsevaga tekib intriig. Üks hea näide ulme piirimailt on Kazuo Ishiguro, kes tihti demonstreerib, et peale tegelase pole teinekord suurt muud vajagi, ülejäänu tuleb iseenesest. Seetõttu on mulle huvitavad ka mitme vaatepunkti-tegelasega raamatud. Sci-fi juures paelub kõige rohkem filosoofiline ja moraalne aspekt, pigem tehniliste võimaluste mõju ja suhe inimestega kui faktiline pool. Fantaasia puhul meeldib tugev seos reaalsusega muus peale fantaasia elementide, seega on südamelähedane just näiteks dark fantasy.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

“The Lies of Locke Lamora”, Scott Lynch. Kelmiromaan fantaasiavõtmes, mis eelkõige köidab oma meisterlike intriigide ja mitmekihiliste pettustega. Üks libedamalt loetavamaid romaane, mida tean, lisaks ka küllaga vaimukust – ent vahel ootamatult tõsine, kokku emotsionaalsel skaalal väga rikkalik teos. Üllatas sellega, et ei vastanud ootustele – heas mõttes. “The First Law” triloogia, Joe Abercrombie. Võib-olla on triloogia väike pettus, aga selles tsüklis on ühed meeldejäävaimad tegelased, keda kirjandusest mäletan. Inkvisiitor Glokta ja barbar Logan ei unune küll kunagi. Hästi meeldib ka tuntud fantaasiamallide läbi iroonilise prisma näitamine. Abercrombie üksikteostest ehk parim on minu jaoks lahinguromaan “The Heroes”, aga “First Law” on kokku meeldejäävam. “The Windup Girl”, Paolo Bacigalupi. Lahe lähituleviku-ulme ökokatastroofi üle elanud maailmast. Siin särab just huvitavalt loodud maailm oma pedaalarvutite, vedruakude ja päikesepurjedega klipperitega, mida valitsevad GMO-vilja tootvad korporatsioonid. Bacigalupi on selline autor, kelle loomingus võib näha ökoloogilistest katastroofidest pigem positiivselt väljunud inimkonda, mis mõjub postapokalüptiliste juttude tulva kõrval värskendavalt. Mr Andersoni moodi “company man” tegelased on sellest peale mulle sümpaatsed.

Ettekanne Lõuna-Ameerika fantaasia ja ulmekoomiksitest

Cesar Santivanese ettekanne Lõuna-Ameerika fantaasia ja ulmekoomiksitest 12.08.2017

Kui ma laupäeval, 12. augustil Liivalaia raamatukogu poole läksin, ei teadnud ma ettekandjast suurt midagi. Raamatukogu flaieri peal oli öeldud, et tegemist on Peruu koomiksikirjanikuga. Lootsin, et kohapeal räägitakse siiski ulmest laiemalt, mitte ainult ulmekoomiksitest. Majja jõudnud, juhatati mind ühte peasaali nurgatagusesse, kuhu oli juba toodud toole ja muid istumisaluseid. Nurgakese seinad olid osaliselt moodustatud koomiksiriiulitest. Lõuna-Ameerika ulme huvilisi kogunes toimumispaika nii umbes-täpselt kuus inimest. Cesar elab Peruu pealinnas Limas ja tegeleb põhitöö kõrvalt koomiksite kirjutamisega. Ja eelkõige rääkis ta tõesti koomiksitest.

Koomiksite väljaandmise Lõuna-Ameerika maades teeb raskeks see, et nendes maades on sageli võimul militaristlikud valitsused, kes koomiksitesse kuigi hästi ei suhtu. Koomiksid kas on või neid peetakse vastupanu avalduseks riigivõimule ja seetõttu üritab valitsev võim koomiksite väljaandmist piirata ja isegi keelata, teinekord üsna brutaalselt, sõjaväe ja politsei abil. Kõige aktiivsem koomiksielu on Argentiinas. Mõned Itaalia koomiksikirjanikud olid kolinud Buenos Airesesse ja 1970. aastatel elas Argentiina koomiksikirjandus läbi õitseaja. Vaatamata vahepealsele diktatuurile, mis koomiksikultuuri alla suruda üritas, on Argentiina jäänud Lõuna-Ameerika mandri suureks koomiksimaaks. Tuntumaid Argentiina koomiksikirjanikke oli Hector G Oesterheld, ajarändurikoomiksi El Eternauta kirjutaja.

Palju koomikseid antakse välja Brasiilias. Mehhiko koomiksid kuuluvad peamiselt superkangelase alamžanri. Mehhiko koomiksid on valdavalt mustvalged. Peruu koomiksid kasutavad ära maa rikkalikku mütoloogiat, kus inkade brutaalsus, šamaanide maagilised võimed ja katoliiklus on ühtepõimunud. Amasoonia koomiksite värvikülluse taga on sageli kohalik taimesegu ayahuasca. Tšiili koomiksites kujutatakse tihti sõjakat põlisrahvast maputšesid, kes oma brutaalsusega ületavat isegi inkasid. Cesar põikas Eestisse Helsingist, kus ta osales Worldconil. Paljud Lõuna-Ameerika koomiksikirjanikud on arhitektid, insenerid vms erialade esindajad. Cesar ise on jurist. Ta eelistab mustvalgeid koomikseid.

Erkki Toht

Karavani larpiseeria tutvustus

Karavani vankrid peatuvad üksteise järel. Rattad vajuvad kohe porisesse mulda.

Esimese vankri kutsar hoiab kätt hoiatavalt püsti. Ta on silmanud viit-kuut kogu, kes seisavad poolkaares tee peal ees, hoolimata tihenevast vihmast.

Teeliseid saatvad valvurid lähenevad karavani eesotsale. Üks neist asetab käe mõõgapidemele, teine tuletab pominal meelde sobivaid loitsusõnu. Nendega liitub paar reisikaaslast, Vabade Maade sõdalased, ümmargustel kilpidel klannide maalingud. Nende jaoks on selline oht juba tuttav.

“Lindpriid,” sosistab keegi.

Teeröövlite juht tuleb lähemale. Vihm plagiseb tema kiivril ja metallist õlakaitsetel. Ta kõnnakust õhkub enesekindlust. Ta pöörab pead ja vaatab metsa poole, mis võib peita suurt hulka vibukütte.

Valvurite kõrvale astub üks luitunud reisimantlis rändur, nuhutab õhku ja uratab. Tema hambad näivad laternavalguses kihvadeks kasvavat ja silmadesse ilmub metsik pilk.

Ka noor alkeemik hüppab oma vankrilt alla ja sorib ärevalt kotis, kus kõlisevad kõiksugu pudelid. Ehk leidub olukorra vastu rohtu?

Pinge ripub raskelt niiskes õhus, aga vastasseis näib hetkeks tardunud. Nii bandiitidel kui karavani ränduritel on meelel üks mõte.

Mis saab siis, kui kärgatab kõu?

Käesoleva sügise 23. septembril saab alguse larpisari “Karavan”, klassikalises stiilis fantaasiaseiklus täiesti uues ja originaalses maailmas. Esimese mängu käigus liituvad osalejad karavaniga, mis asub teele läbi Piirialade tühermaa. Iga mäng leiab aset karavani järgmises peatuspunktis. Pärast Leonte Impeeriumi ja Vabade Maade sõda lasub eikellegimaa kohal habras rahu ning kahe kultuuri kohtumispaik loob võimalusi paljudele erinevatele tegelastele. Mängida saab Bütsantsist inspireeritud Leonte Impeeriumi alamaid, Gallia-Skandinaavia mõjutustega Vabade Maade hõimlasi või hoopis läbinisti maagilisi elementaalolendeid ehk theumiite.

Karavanis võivad oma teed käia sõdalased, šarlatanid, ametnikud, käsitöölised, ravitsejad või kes tahes. Mõned neist valdavad mõnd Karavani maailma erinevatest maagiavormidest, millest enamik saab oma jõu tööstuslikult kaevandatud ohtlikust apeironist. Teised teenivad jumalaid, kas siis Impeeriumi varjatud jumalusi või Vabade Maade loomapäiseid iidoleid. Kolmandate loomus on hämaram – leidub vampiirisarnaseid lagaare, maagia jõul tekkinud ebasurnud moroiasid ning aeg-ajalt loomadeks moonduvaid vulvereid. “Karavani” sarjale omaselt toetuvad kõik need detailid varasemale tuttavale inspiratsioonile, kuid on saanud juurde uutmoodi lihvi.

Mängude jooksul saab kindlasti tutvuda põneva maailma ja huvitavate kaasmängijatega, aga soovi korral ka madistada koletiste ja röövlitega. Oodatud on nii vanad kogenud rollimängijad kui ka need, kellele larp veel uus. Need, kellel tekkis isu Karavani maailma ja mängude kohta rohkem teada saada, võivad lugeda lisa leheküljelt http://karavanlarp.eu/est/index.html , kus leidub ohtralt taustainfot ning näpunäiteid tegelaseloome kohta.

Sarja esimene mäng leiab aset 23.-24. septembri nädalavahetusel Türi lähistel ja eelregistreerimine lõpeb juba 4. septembril. Kasutage võimalust! “Karavani” meeskond loodab kohtuda teiega põneval seiklusel.

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Pildistas Jana Raidma.

Kirjastuste uudised 8/17

Kirjastus Fantaasia

Ulmeantoloogia „Täheaeg 17. Päästa meid kurjast“

Täheaja 17. köites on Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia neljanda ulmejutuvõistluse üksteist parimat tööd. Selle juttudes päästetakse sõjapõgenikest lapsi, uudishimulik tudeng on sunnitud võitlema Viimsepäevamehega ja ühesilmaline võluriõpilane Varjuvaimuga.

Mitmes loos paistavad silma vaprad naised: keskealise üksikema elus hakkavad äkki millegipärast vahetuma paralleelmaailmad, millest ühes soovitakse teda tappa. Külatädid heitlevad elustunud pühakujuga. Pärisorjast naine püüab kangekaelselt maailma mõistlikumaks muuta. Inimeste ja robotite piirid ähmastuvad: arvutiseerunud perekond sõdib kasvõi terve maailmaga, et häkkerist tütart koomast välja tuua, ja hiinlanna sarnane robot armub tsirkuseartisti. Pimeduselooriga kaetud linnas ladistab vihm ja kasvavad seened. Teemante otsiv ärimees püüab diili teha metslastega, kes miskipärast hindavad tsementi, ja lapsele määratud kaitseingel avastab, et põrgutee on sillutatud heade kavatsustega. Žürii liige Raul Sulbi annab ülevaate viimasest jutuvõistlusest.

Kogumiku jutud:

Heinrich Weinberg, Reidar Andreson, „Päästa meid kurjast“

Maniakkide Tänav, „Tsölibaadi lõpp“

Dani Adler, „Juhtmevaba armastus“

Aleksander D. Lannes, „Enne kui lahvatab leek“

Miikael Jekimov, „Tuulerändur“

Piret Frey, „Kõik kivide pärast“

Maniakkide Tänav, „Meie külas nähti imet“

T. K. Jürgens, „Jumala hingus“

Manfred Kalmsten, „Raske vihm“

Triinu Meres, „Rohelistest välisseintest plastakendeni ehk näitus Geuna linnapildi ajaloost“

Kaisa-Liina Näär, „Mina: kaitsja“

Kirjastus Varrak

Lois McMaster Bujold

KOMARR

Originaal: Komarr

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

Kujundanud Toomas Niklus

376 lk, pehme köide

Komarri planeet võiks olla üksainus imekaunis aed – kui selle nimel veel tuhat aastat vaeva näha. Või ka eluks kõlbmatu kõnnumaa, kui terraformimine peaks ebaõnnestuma. Nüüd aga purustas kursilt kaldunud kosmoselaev terraformimise jaoks hädavajaliku päikesepeegli. Põhjusi saadetakse välja selgitama Barrayari värskeim Keiserlik Audiitor lord Miles Vorkosigan, kellesse ei suhtuta planeedil aga kuigi soojalt, kuna tema isa on kurikuulus Komarri Lihunik. Kas aastakümneid Barrayari võimu all olnud komarrlased hauvad salajas endiselt mässuplaane? Kas aina keerulisema juhtlõngadepuntraga maadlev Miles saab kedagi usaldada või tuleb tal seekord loota ainult iseendale? Vorkosigani saaga järjekordses osas võib taas leida Bujoldile nii omast põnevust, huumorit ja hoogu.

Andrzej Sapkowski

HALDJATE VERI

Originaal: Krew elfów

Poola keelest tõlkinud Margus Alver

Toimetanud Krista Leppikson

Kujundanud Toomas Niklus

304 lk, pehme köide

Üle saja aasta on inimesed, päkapikud, härjapõlvlased, kääbikud ja haldjad sõbralikult teineteise kõrval elanud, ent ajad on muutunud: õhus on tunda rahutust ja erinevad rahvad on taas sõjajalal.

Cintra troonipärija Cirilla läheb Cintra piiramise ja tapatalgute käigus jäljetult kaduma. Levib kuulujutt, et ta on elus ning et Riivimaa Geralt, nõidur, kellest lauldakse laule ja pajatatakse legende, on lapse salajasse pelgupaika toimetanud. Kuna ammuse ettekuulutuse järgi on Cirillal võime maailma muuta kas hea või kurja poole, ihkavad paljud tüdruku erakordseid võimeid oma kontrolli alla saada. Just Riivimaa Geralti ülesandeks saab last ükskõik mis hinnaga kaitsta. Ja tema on mees, kes kaotusega juba ei lepi.

Fantaasiakirjanduse klassik, mitmete auhindadega pärjatud Andrzej Sapkowski on poola nüüdiskirjanduse rahvusvaheliselt tuntumaid nimesid. Sapkowski on loonud omaette ajaloo ja kombestikuga maailma, mis on niisama suurejooneline ja haarav kui Tolkieni või G. R. R. Martini romaanidest tuttavad paigad. Põnev ja mahlaka keelekasutusega seikluslugu „Haldjate veri” on „Nõiduri” sarja esimene romaan, järg eesti keeleski ilmunud jutukogudele „Viimane soov” (Tiritamm, 2011) ja „Ettemääratuse mõõk” (Tiritamm, 2013).

Reaktori juuli juttudest (Tõnis Hallaste)

Marssi vallutamas

Riho Välk

Kaido ja ta vanaisa kuulavad raadioülekannet Nõukogude Liidu laevade esimesest kavandatavast maandumisest planeedile Marss. Tema isa oli aidanud seda ehitada ja Kaido ei suuda oma õhinat varjata ja lõpuks kostavadki võlusõnad „Govorit Moskva, govorit Moskva!”

Seda lugu on omamoodi huvitav lugeda nõukanostalgilise roosilise pildi pärast, mis esile manatakse. Näiteks enne kui raadiost kõlab „Govorit Moskva” olid seal Artur Rinne ja Vello Orumets – Taukari poprocki või Epliku sulnimate viiside asemel. See on justkui 70. või 80. aastate pioneeri loodud kujutelm 21. sajandi algusest, milles NL on saavutanud oma igati enesestmõistetava võidu.

Paugupealt oleks seda alternatiivajalooliseks nimetanud, aga see pole vist päris täpne. Kujutatakse tulevikku, milles esimene inimene Kuul oli venelane. USA ja NL vahelise kosmosesõja on võitnud Nõukogude Liit. Ent alternatiivajaloo puhul muudetakse üks ajalooline detail ja vaadeldakse selle tagajärgi. Alternatiivajaloo põhiline teema on muutus. Siinse teksti ajalugu pole läinud edasi – pigem on see postkaart tulevikust nõukogude propaganda järgi. Ja mängulises mõttes omamoodi naljakas sellisena.

Mulle tundub, et lõpp olnuks tõhusam, kui paljastunuks nõukanostalgia pahupool. Näiteks on ülejäänud maailm tänapäevani kulgenud, raadio ja Vello Orumetsa asemel kõlab nutitelefonist Daft Punk. Ülikalliks kujuneva kosmosesõja võit ja selle nimel tehtud ohverdused – kultuuriline ja sotsiaalmajanduslik seismajäämine. See töötanuks teksti terviklikkuse huvides paremini; mulle tunduks, et sel tekstil oleks siis midagi huvitavamat öelda. Sellega võrreldes on praegune lõpp kuidagi eikusagilt tulev.

Kuid seda võib pidada ebaadekvaatseks kriitikaks – teksti idee polnud nõukanostalgiat maha teha. Pigem oli teksti eesmärk peegeldada seda õhinat, mida Kaido-taolised kunagi ammu tundsid, ja näidata Nõukogude Liidu aegseid ambitsioone. Ja tunda neist lõbu.

6/10

Manamine algajatele

Kalju Kivi

Tiit ja Pelle sooritavad rituaalse ohverduse. Neid takistavad mitu asja – neil pole korralikke keepe, näiteks Tiidul on ema roosa mummuline hommikumantel; nende klassivend Siim, kinni seotud ja tropp suus, väänleb ja sipleb ega aita asjale sugugi kaasa. Ja Pelle ema hüüab pidevalt Pellele alumiselt korruselt ja segab kogu üritust.

See tekst on omamoodi naljakas, näiteks mingite Pelle ema hüüatuste peale isegi muhelesin. Ja mõnevõrra mõjubki muhedalt see grotesksevõitu pilt, mis luuakse – manamine roosa mummulise hommikumantliga, ohvri siplemine vanal plastmassist aialaual.

Ühes asjas läheb nali ent maitsetuks. Minule tundus selle teksti suhtumine surma jõledalt. Mind ei häirinud isegi leebe suhtumine surma – nimetuid orke võib loendamatult tappa. Aga siinne ohver on paks ja nõrk ja jätab liiga palju mulje klassi kõige kiusatumast oomegaisasest, et tema peaaegu mõttetu tapmine mõjuks naljakalt. Tema tapmine oli groteskne ja võigas tegu, mida võinuks ehk jubedamaks välja kirjutada. Ja ehkki tegelaste jaoks pole see suvaline sündmus (see ajab Tiitu oksele), ei hakanud seda suhtelist ebaõiglust lugedes eriliselt muhe. Ma vist tahtnuks, et Siim on neid pidevalt narrinud seepärast, et nad on omast arust nii vinged pimeduse preestrid. See vaigistanuks moraalijüngri minus.

Loo puänt sobib ülejäänud loo tobeda meeleoluga kokku. Otseselt ei meigi nagu senssi, aga ega peagi, puändina oli tore. Mind põhimõtteliselt miski muu ei häirinudki, humoorika sutsakana on ta tore, olen isegi kirjutanud sarnaseid ja muhelenud nende kallal. Lihtsalt see üks surm ja selle põhj(end)us oli lihtsalt natuke liiga kergekäeliselt tehtud. Jättis veidi halva maitse suhu.

6/10

Pikk mees tuleb

Maks Hull

Nimetu peategelane ja tema kolm kaaslast I, K ja Kutt viibivad korteris ning söövad ja joovad. Peategelane tunneb teatavat kiivust Kuti ja I vahelises särinas... aga ei, see on ühepoolne, I ongi lihtsalt selline, oma elementaarses veetlevuses võib olla lummav, aga ta pole end kellegagi lasknud lähedaseks saada. Ent mis see on – I käitub imelikult, tuleb öösel peategelase ja Kuti uksele ja – ja siis ütleb Kutt mingeid seosetuid sõnu. Ja tulebki välja, et seal korteris vist kummitab tudeng.

See jutt tekitab mõnevõrra kimbatust, sest on pealtnäha üsna seosetu. Lugesin seda kolm korda, et saada sellest täielikult sotti. Kuid asi pole selles, et tegemist oleks sellise sügava poeetikaga, milleni on raske kiire lugemisega jõuda – jutuga, milles öeldu ja ütlemata vaheline pingeväli tekitabki loo kvaliteedi. Ma kahel korral arvasin nii, mistõttu lugesingi teist ja kolmandat korda. Kuid ei, tekst ongi lihtsalt kuidagi kesiselt jutustatud või toimetamata. Või toimetatud, ent algvariandist on saadud käesolev, mis vajaks veel paari toimetamisringi.

Lühikese loo vältel jõuab tekkida mõningane nördimus sellest, et tegelased ei kujune enamaks kui siluetid. Neil pole isegi nime – peategelane ning Kutt ja tüdruk K, kelle suhtes mõlemal on mingid romantilised mõtted. Ja I, kes on selle armukolmnurga väline isik, kes teab korteri poltergeisti-taustast, aga jätame ta korraks kõrvale. See tekst on hea näide sellest, et ühe teksti tegelaste väljajoonistumiseks ei piisa omavaheliste suhete kirjeldamisest. Või pole need suhtejooned piisavalt markantsed, et neist moodustuks rahuldavad täisväärtuslikud karakterid. Kui suhtedünaamikat kujundaks mingi suurem sündmus, siis poleks ehk nimesid vaja – näiteks jutus, milles on vang ja valvur, või ülekuulatav ja ülekuulaja. Isand ja peremees. Prints ja kerjus. Selles tekstis on ent poole vinnaga armukolmnurk – see ei kanna teksti.

Ülal mainisin selle teksti ebamäärasust. See tunne tekib sellest, et siin pole eriti lugu – sellest aimub üks armukolmnurk, siin on ka üks kummitav tudeng ja siin on selle armukolmnurga murdmine peategelase poolt. Teksti lõpulõigus aga öeldakse, et sedasama kummitajat on peategelane varemgi näinud – ja et temast saab lahti lihtsa lõuksi kütmisega. See on antiklimaatiline, aga mitte naljakal moel, vaid pigem sellisel, mis paneb küsima: milleks siis see? Kas see kummitus ongi mõeldud vaid tegutsema sundivaks ajendiks, mis sunniks peategelast minema tüdruku juurde ja tegema talle ühe musi? Millega tahan öelda, et kummitus paistab olevat mängu toodud, et lahendada armukolmnurk, mis (nagu ülal öeldud) ei kanna teksti.

Mul on aga sellest kahju, sest selle teksti stiilist on tajuda, et autoril võiks olla vilumust. Mõned laused ja lõigud veidike hellitavad mu silmi. Näiteks „praegu näen inimest, kes oleks justkui kohtunud oma surmaga. Või ei, pigem kõikide hirmsate ebaloomulike surmade summaga...” Selline metafoorne keelekasutus on sümpaatne. Emotsionaalselt äratuntavalt mõjus ka lause K kohta: „Jube kerge lummusesse langeda.” Selles kõlab üsna täpselt abitult armunu suhtumine sellesse, kellesse armutakse – tõdemus, et see on peaaegu paratamatu.

Loo kirjutusstiilis on midagi, mis mulle mõjub. On midagi, mis sunnib kahtlustama, et äkki olen ülekohtune oma kriitikas. Sest mingil kirjutustasandil nautisin seda teksti kindlalt rohkem kui teisi ülalmainituid. Ka ebamäärane unenäoline tundmus on saavutatud ja see justkui tundub hää poeetilise saavutusena. Nagu loo olulisim tuum olekski mõeldud aimamisi loetavaks. Kuid süžee lihtsalt ei tööta. Ja sellest on kahju.

4/10

8

Ene Koppelmann

Sandra sulges Bulgakovi „Meistri ja Margarita”, kui oli selle läbi saanud. Tagakaane vahelt pudenes välja ümbrik, mida ta polnud seni märganud. Seal oli kiri kelleltki, kes räägib oma hinge müümisest rääkivale kahel jalal käivale kõutsile ning selle teo tagajärgedest.

Esmapilgul mõtlesin, kuivõrd kohmakas tundus mulle oma inspiratsiooniallika selline väljatoomine. Seda, et keegi satub õhinasse alles loetud raamatust ning kirjutab selle tunde välja tekstiks, tuleb ikka ette. Mul on tunne, et tavaliselt on kombeks selle õhina allikat veidi rohkem varjata.

Ühesõnaga, esiti ei sobinud mulle, et see tekst on ju sekundaarkirjandus. Tavaliselt see mõiste käib kirjanduskriitika ja -analüüsi kohta, aga kriitika võib algteksti suhtes olla küllaltki iseseisev – hea kriitik võiks olla tähenduse kaaslooja, head algteksti rikastav kommenteerija. Nii on kriitika mingite mõtete laiendus, mis saadakse primaarkirjandusest. Ene Koppelmanni „8” on ent ilukirjanduslik sekundaarkirjandus, mis ei mõtle edasi algteksti mõtteid, vaid pigem väljendab autori tundeid loetud raamatust, loomata eriliselt algidentiteeti.

Jutu autor püüab jagada naudingut sellest maagilisusest, mida sisaldas Bulgakovi meistriteos. Mõni asi on laenatud – tagajalgadel kõndiv intelligentne pahatahtlik kass ning see va saatuslik tramm. Sellele lisanduvad hinge müümise järgne lustielu ning karistus, milleks on nähtamatuks hajumine. Igavese 8 kordumine ja kasutamine kah. Sellel kõigel pole iseenesest häda, kuid mul tekib natuke küsimus, millisena tajub seda juttu keegi, kes pole Bulgakovit lugenud. Ma ise lugesin toda ammu, nii et kass ja tramm otseselt ei üllata ega aja naerma (mida nad Bulgakovi puhul natuke tegid), aga aina korduv 8 paneb mõtlema, kas ma lihtsalt ei mäleta või on see Koppelmanni enda lisandus. Nii et andestatagu mu see ebakompetentsus Bulgakovi suhtes.

Kui aga esialgsest kriitilisest meelest välja tulla, siis põhimõtteliselt mõistan selle teksti kirjutamise impulssi. See värske tunne, mis heast raamatust saadakse, see soontesse tekkiv ilukirjanduslik laeng – see on miski, mida tahakski kuidagi rakendada. See on otsekui savi, millest võiks voolida huvitavaid kujundeid. Ja selles, et autor viitab selle tunde tekitajale, võib ka näha lugupidavat suhtumist. Ja ma ise ka pean sellest lugupidamisest lugu. Põhimõtteliselt. Kirjutamine pole ent selline aus kaup. Tekstide algimpulsid on erisugused, aga tekst võiks olla iseseisev entiteet, mis ise tekitab seda õhinat.

Rääkimata sellest, et mul on tunne, et siin põimusid kaks eraldi teksti. Bulgakovi ideed annavad selle veidra ja natuke groteskse ilme, mida on huvitav lugeda. Kuid Koppelmanni ideed ning nende rakendamine meenutavad pigem Marcel Ayme jutte kogumikust „Mees, kes käis läbi seina”. Bulgakovi juttude maagilised elemendid kuhjuvad ja kuhjuvad, need moodustavad siukse peaaegu barokselt liialdava põrguliku elamuse. Koppelmanni jutu maagilised elemendid on ent hillitsetumad, need on pigem eestlaslikult lakoonilised. Hajuvuse esteetika või nii. Aga võib-olla pööran ma liiga palju tähelepanu sellele hingetule mehele. Mulle jäi lihtsalt tunne, et Koppelmanni oma käekiri erineb Bulgakovi omast (nagu ma seda mäletan), sarnanedes pigem Marcel Ayme omaga (nagu ma seda mäletan).

Siinkohal ununes ent öelda, et tekstis on sümpaatne see, et see ei vaja toimetamist. Keeleliselt korrektne ning kulgeb hästi. Lühikesed kirjeldusekesed on kah sümpaatsed. Need toimivad.

6/10

Verilaid

Anni Kraft

Luise elab abikaasa Jaaguga Verilaiul saarevahtidena. Kaks vaikset stoilist inimest elavad oma rahulikku elu, kuni ühel hetkel Jaak kaob. Luise jääb saarele tervelt aastaks üksinda elama – kuni ühel hetkel näeb ta majaka juures, et õhk väreleb kuidagi veidralt, ovaalse kujundina. Ta läheb sellele ligi – ja kaob 1930. aastatesse. Talle tuttavad varemed, millest loodus on saanud võitu, on asendunud elukohtadega – õhtul toimub lausa külasimman. Kas ka Jaak on selles minevikus?

Lugesin seda kahes jaos. Esimese poole lugemise järel tundsin, et tegemist on hea tekstiga, mis võinuks ju paremagi koha saada ulmejuttude võistlusel. See on vilunult kirjutatud keeleteadliku inimese poolt. Aastaaegade muutumine pole üksnes ühelauseline ülehüppamine nädalatest ja kuudest, vaid hoolikalt välja kirjutatud looduse meeleolu vahetumine. Verilaidu ja selle loodust on sedavõrd ilusaks kirjutatud selles tekstis, et tekkis lausa soov ise külastada väikest ja peaaegu et mahajäänud saart.

Tundub, et Verilaid läheb ka autorile korda, selle loodus ja ajalugu väärivad autori meelest väljakirjutamist. Koht ongi elavaks kirjutatud, selle kihav kuldaeg on saanud ilukirjandusliku väljenduse. Vahel on endalgi mõnda pooltühja Eesti saart külastades tunne, et tahtnuks ometi näha, milline see saar oli oma hiilgeaegadel. Näiteks Naissaarel on muuseum, kus eksponaatideks harpuunid ning erinevad nikerdised – ja seal öeldakse, et kunagi oli seal nii- ja niipalju inimesi, mitte nagu praegu. Ja tuleb pähe, et tahaks neid hülgekütte isegi näha, sellistena nagu nad olid. Anni Kraft on selle tunde välja kirjutanud ning teostanud paremini, kui oleks ise arvanud, et see õnnestuda võiks. See on hea saavutus.

Selline tunne oli esimesel lugemisel. Teist poolt lugedes tajusin, et millegipärast jäi end veidi häirima, et kõige parem oligi teksti juures selle ajalookujutus. Stseen, milles 30. aastate naine üllatub rinnahoidjatest ja püksikutest ning annab nende asemele tolleaegse alusseeliku, on mingis mõttes kõige huvitavam osa sellest tekstist. See on ühtaegu teksti tugevus kui ka selle laidetavus. Ühelt poolt saab teada huvitavaid igapäevaelufakte toonaste riietumistavade kohta. Erinevalt mõnest sajandi alguse realistist (Tammsaared või kes tahes), kes mainiks toonaseid igapäevasusi, aga ei osutaks sellisele, on tänapäevasel autoril ainulaadne võimalus neid erinevusi imeks panna ja sellest ebaharilikust rõõmu tunda. Ainult et ulmeline element – ovaalikujuline värelev õhk, mis mõjub portaalina minevikku – pole just eriti originaalne ega huvitav. Ulmeline element annab võimaluse sukelduda ajalukku, kuid ei ole iseenesest teksti kõige intrigeerivam element.

Autori tugevus lasub ajaloo elavdamises ning looduse kirjeldamises, kuid ulmejutuna on tekst eelkõige lihtsalt okei. Lugu on kirjutatud hästi, sellel on tajutav kirjanduslik väärtus (olemata siiski ülemäära literatuuritsev keskmise ulmiku maitsele, usun), aga selles on ehk natuke liiga vähe seda, mida võistluselt otsiti. Lisaks kaldub jutt oma kirjelduste rohkuse tõttu olema veidi igavavõitu. Ei ütleks, et igav tekst, aga natukene vähehaarav siiski. Teine pool on haaravam, aga tõenäoliselt kõik sinnani ei jõua. Millest oleks kahju, sest tegemist on õnnestunud tekstiga.

7,5/10

Kuidas haldjas orki lendas

Leila Tael-Mikešin, Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana

Maia on haldjas, kes on üle elanud jõhkra orkirünnaku. Õblukesest haldjaneiust on seetõttu saanud kalgistunud orkitapja. Haprast ohvrist on saanud orkide õudusunenägu. Ühel ründeretkel satub ta aga lõksu. Orkišamaan võtab ta endaga kaasa, et minna nõia juurde. Maia verd on vaja üheks suureks muundumiseks – orkist peab saama inimene. Asjad ei lähe siiski niimoodi, nagu oodatud...

Esimene tähelepanek, selline üldisemat laadi, puudutab teksti kolme autorit ja seda, kuivõrd on tajuda, kustmaalt on keegi kirjutanud või toimetanud. Paistab, et Leilalt on peategelane ja kuvand sellisest nüsitud tiibadega orkitapja-haldjast – haldjale tiibade andmine tundub olevat leilalik. Mitmest dialoogist vaatab vastu metsavanalik tämber, ka jutustuse kulgemisest aiman seda, mida Metsavana tahtnuks enim näha. Mandilt, usun, on teksti üleüldine korrektselt jooksev ja hästi toimetatud ilme, milletaolist ma tavaliselt ei taju Leila kiirustatud narratiividest ega Metsavana hüplikuma süžeekäiguga tekstidest. Kuid ma võin siinkohal eksida – raske on aimata ühe või teise kirjutaja osakaalu lõpp-produktis.

Selle teksti suurim voorus on ehk selle tihedalt täiskirjutatud fantaasiamaailm. Tekstis on rohkem fantastikaelemente kui üheski teises, mida olen seniste tänavuste võistlusjuttude seast lugenud (jällegi, mõni piirdunuks haldjaga, siin on haldjal ka tiivad). Sellele lisandub ent stiili käredus – keegi ei loobi filosoofilisi traktaate, vaid ork räägibki roppustes ja vängustes, mis vastab orkile. Haldjas ei ole siin hell ja habras, vaid suhtleb vihatud rassi esindajaga samasuguse käredusega.

Natuke lootsin rohkem, et haldjas oleks tugevam tegelane. Alguslõigust jäi mulje, et tegemist on kõigi orkide suurima hirmuga, võimsa olendiga, kelle nooled varjudest tabavad ning kelle kohalolu pole tajuda millestki muust peale äkki kahaneva kaaslaste arvu. Ootasin, et ta talub oma kannatusi kuidagi stoilisemalt, on neist üle nagu mõni munk või muu olend. Kahjuks ei midagi sellist – kui ta haiget sai, siis ta karjus; kui ta ebamugavust tundis, siis kurtis. Keha oli tal tugevam kui vaim. Kuna alguslõigust jäi teine, kuidagi vaimustavam mulje, siis sellest oli kahju.

Lugu ise kulges küllaltki action'iküllaselt ja ehkki mulle tekstides märul üldiselt eriti ei sümpatiseeri, siis siinkohal oli see vinge. Mulle meeldisid nii Maia kui Mardik, kui nad said end valla lasta ja oma võimeid täiel määral rakendada. Kui üks süžeejupp sai läbi, leiti kohe järgmine tähtis ülesanne, mida täita. Võib-olla loo viimane viiendik vajus natuke ära, ei köitnud enam niivõrd kui alguspool, ent üldiselt kulges asi stabiilselt. See, et ei köitnud samavõrd, ei tähenda siiski, et oleks igavaks läinud – lihtsalt tundsin, et esimene pool oli parem kui teine pool. Päris lõpp mulle ei sümpatiseerinud – selmet näidata pesakonda orki ja haldja lapsi, olnuks seda minu arust huvitavam veidi looritada. Näiteks lõpetada lugu Maia rasedusega, mis paneb mõtlema, mis sealt küll tulla võib. Sest see pannuks kujutlusvõime huvitavamalt tööle kui vaid lause „kari orkikarvaseid haldjatiibadega põngerjaid”.

Üldiselt oli lugu hea kulgemisega ja täitis oma seiklusjutu-funktsiooni hästi. Kui midagi laita, siis seda, et muid funktsioone sel eriti pole – parimad seiklusjutud edastavad kaalukaid elutarkusi. Võimatult rasked üleelamised ja surmaga silmitsi seismised võivad viia huvitavate tõdemuste või mõtteavastusteni, mis tõstavad minu silmis teksti kõrgemale oma tavaväärtusest. Praegu jäi mõjuma selle hää ja tore kulgemine, ka selle lõbusus. Oma eesmärke täitis ta hästi, vahest võinuks selles rohkem olla teatavat tõsimeelset toestikku, mis muutnuks ta tõsiseltvõetavamaks. Ehk on seegi veits ebaadekvaatne kriitika – see on eelkõige groteskini ulatuv fantastikamäng. Aga kui lähtuda sellest, et on seiklusjutt, siis midagi elulist sellesse eskapismi, see olnuks sümpaatne.

8,5/10

Jutt: Pahupidi liblikaefekt (Fred Elhi)

Mootorid mürisevad. Loodan, et nende vahelt tossu paistma ei hakka. Peagi maandun kohas, millel ei ole nime. Ainus võimalus sinna saabumiseks oli olnud see tiibadega kirst, mida piloot lennukiks nimetab. Elu on mulle tähtis, aga kohale jõudmine on tähtsam. Tahan neid aidata.

Istun mugaval istmel ja mu käes on külm jook. Õhk on kuum. Inimesed, kes jäävad meist kilomeetreid allapoole, istuvad kividel peos tühjus ja õhk on ikka kuum. Hoolimata, et nad elavad külluslikus looduses ja nende kõhud on alati täis, ohustab neid surm. Nende kodud tahetakse lammutada. Valge inimene tahab puitu. Iga päevaga võetakse seal maha kaks Tallinna suurust ala vihmametsa. Selle taastumine võtaks rohkem aega kui tööstuse kannatus lubaks. Inimesed põhja pool istuvad oma soojades tubades, inimesed lõunas lamavad oma palavates onnides. Puude vahel on nende kodud, millest buldooseriga üle sõidetakse. See peab lõppema.

Mina ja minu vend paneme sellele käe ette. Mind ei huvita põlema läinud Tallinn, vaid koht, kus inimesed päriselt abi vajavad – Aafrika põlislaas.

„Varsti,“ ütlen vennale, „varsti teeme kõik uueks.“

Josias noogutab ja jook mu käes loksub turbulentsi tõttu põrandale.

Minu plaan, millest vihmametsa langetajale rääkinud olin, oli tutvustada uut viisi puitmassi töötlemiseks. Tavaliselt vesteldakse sellistest asjadest kõikjal mujal kui vihmametsades, aga seekord oli suur boss vahelduseks just loodusesse läinud. Mu nördimus oli olnud suur, et mind ähvardas ootamine. Vend naljatas selle peale: „Ega’s sinna kohale sõitma ju ei hakka. Siis saaksid sügavama mulje jätta. Seda sa ju ei taha.“ Keegi teine poleks nii teinud. Aga mina ja mu vend oleme teerajajad.

Maandume ilusti, nagu tiivutu lind liivahunnikusse. Maksame piloodile kerge vastumeelsusega teise poole tema rahast, ning astume uude maailma. Õigemini oli see väga vana maailm – metsik. Inimeste toimetused reedab vaid vihmametsaäärne putka selle otsas tuule käes tudiseva antenniga. Astume üle kruusase maandumisraja selle poole.

„Kohal,“ naeratan vennale.

Ta seisab mu kõrval, õlad longus ja näol muie. See on ta tavaline olek. Ta näeb kõike naljana. Selles muiges ei ole üleolekut ega kriitikat. Josias näeb lihtsalt kõike positiivses valguses.

„Vähemalt on soe,“ ütleb ta kaelal moskiitot maha lüües.

Sammume kasti, mis täidab kohaliku lennujaama ülesannet. „Kohalik“ tähendab kogu džunglit.

„Väga kodune,“ muigab Josias.

Keset ruumi seisab puuvillastes riietes mees. Tema sõrmi kaunistavad viis kuldsõrmust, tema kaela paks kuldkett. Ta hoiak on kindel ja ta püüab oma kehaga kõigi tähelepanu. Lisaks räägib ta valjuhäälselt satelliittelefoniga.

Lähenen talle. „Härra Ritspits,“ haaran ta pilgu.

„Oota,“ ütleb ta, „ma helistan sulle tagasi,“ telefoni, ja „Toomas!“ mulle. Ta sirutab kiirelt käe ja raputab minu oma rutakalt. „Josias,“ haarab ta hetkeks ka mu venna käe. „Asume asja kallale. Õues seisab üks kohalik mees. Tema nimi on Imbele ja ta viib teid langetuspaika. Tehke seal, mis saate. Olete te ikka kindlad, et suudate minu tootlikkust tõsta?“ küsib ta lõppu kelmikalt.

„Jah,“ valetan veenvalt.

„Hea,“ rõõmustab ta. „Pean lendama. Sõna otseses mõttes. See lennuk, millega tulite – oli see mugav?“

„Nagu rongisõit Venemaale.“

Ritspits naeratab ka selle peale. Ilmselt ei saa ta mustast huumorist aru. Jääme Josiasega kahekesi lennujaama.

Olime vennaga mõlemad härra Ritspitsile pinda käinud mõttega, et meie puitmassi töötlemistehnoloogia teeb ta taskud paksemaks. Oleme väidetavalt keskkonnaspetsialistid ja vale see ei ole. Meie plaan vihmametsas on aga teistsugune. Mina olin olnud algataja. Vend oli tulnud mulle toeks, nagu ta seda alati oli teinud. Seda aga vastu minu tahtmist. See tõsiasi on teinud meievahelise sideme tugevamaks kui läbi ihu lõikav kuumus meie uues keskkonnas. Josias on minuga, ükskõik, mis olukorras.

Sammume õue ja näeme, et lennuk on kadunud. Hoone kõrval on ausõna peal koosseisev räämas maastur ja selle kõrval suitsetav mees.

„Imbele?“ küsib mu vend.

Ta noogutab. Tutvustame endid ja sõit lohe lõugade vahele võib alata.

„Vähemalt kui see masin katki läheb, on vähem maad kukkuda,“ ütleb Josias.

Astun oma onnist välja ja ringutan laialt. Minu suust kostub maailma uniseim haigutus. Josias liitub minuga ja kordab tehtut. Aeg on käes.

Olime ööbinud hiiglaslikus riidest telgis. Kõik langetusplatsil töötavad inimesed elavad sellistes. Juba hommikul kuumusest lämmatav õhk oli täis maha võetud puude lõhna. Siin-seal looduse vahel seisid suured liikumatud metallist monstrumid, mille eesmärgiks oli lõigata maha puid ja eemaldada neilt oksad, riisudes ka nende viimase väärikuse.

Minu õlale maandub sinine liblikas. Ajan ta pahuralt minema. Olen nii otseseks kokkupuuteks loodusega veel liiga unine.

Eelmisel päeval kohale jõudes, olime näinud juba sadade puude langetamist. Iga surnuks varisenud majesteetliku organismi juures kukkus mu südamest tilk verd. See pidi lõppema. Seni olid kõik loodusearmastajad piirdunud protestide ja kampaaniatega, et inimestes teadlikkust tõsta. Mina ja Josias oleme siia tulnud teistsuguse plaaniga. Uus puitmassi tootmise viis on vaid vari meie tegelikele kavatsustele.

„Päike pole veel kõrgel,“ ütleb Josias. „Pakime asjad ruttu ära ja hakkame pihta, enne kui ära sulame.“

Vennal on õigus. Liigume tagasi oma telki ja hakkame varustust kokku pakkima.

Telki siseneb kolmas inimene.

„Tere, olen härra Ritspitsi assistent. Võite kutsuda mind Klausiks.“ Ta surub meie mõlema käsi ja naeratab suuga, jättes silmad külmaks.

„Niisiis,“ ütleb Klaus ebamääraselt. „Teie olete kaks meest, kes hakkavad meie kasumit veelgi suurendama? Hea. Kas saaksite rääkida täpsemalt, mis teie tehnoloogia endast kujutab?“

Ajan selja sirgu ja võtan sisse müügiagendi seisaku. „Meie lahendus põhineb uudsel ioonsete vedelike kombinatsioonil. Senimaani on ioonseid vedelikke, ehk sulasoolasid, kasutatud vaid labori tingimustes, et puitmassi lahustada. Praktiline tselluloosi lahustamine on aga olnud väga kallis, sest senised tehnoloogiad on väga saastavad.“ Iga sõna oli rõhutatud vastava žestiga. „Meie suudaksime aga tuua ioonsed vedelikud metsa. Tootmine odavneks ja need kuradi rohelised puukallistajad ei saaks ka midagi öelda,“ pilgutan silma. Klaus muigab. Ilmselt tabasin õiget kohta.

Ebalevalt ütleb Klaus: „Aga… eee… see on kõik tore ja… aga mida need ioonid ja vedelikud teevad?“

Josias asetab seljakoti põrandale ja hakkab samuti etlema: „See on patenteeritud. Kui kõik hästi läheb, kümblete kõik varsti sellises rahas, et ei pea enam kunagi millegi üle oma pead vaevama.“

Klausi silmad löövad särama ja ta valmistub minema. Siiski ta seisatab, vaatab meie pakitud seljakotte ja sõnab: „Aga miks te pakite? Kuhu te minna kavatsete?“

„Meil on vaja võtta metsast mõningaid proove. Iga puu on erinev,“ ütlen asjatundlikult ja vinnan koti selga. „Päike pole veel kõrgel ja tahame kohe minema hakata.“

„Jah, muidugi,“ vastab Klaus.

Reaalsuses ei tea mina ega mu vend mõhkugi, kuidas puitmassi paremini töödelda. Ioonsed vedelikud on olemas, aga teame neist vaid nii palju, et Klausi ja Ritspitsi suguseid paberimajanduse kummardajaid lollitada. Lõhkeainetest teame aga rohkem.

Olime keeldunud igasugusest abist džunglis liikumisel. Oli piisanud vaid lausest: „Oleme eksperdid.“ Pealegi oli masinate tööle hakates võimatu laagriplatsi kaotada. Müra kostub kilomeetrite taha. Kuidas küll loomad sellises kohas elada suudavad? Ega ei suudagi. Kuulda on vaid üksikuid linde.

„Johhaidii!“ hõikab Josias, „Praeguse seisuga eelistaksin, et meid ära söödaks. See palavus on piinarikkam kui surm.“

„Arvan, et oleme piisavalt kaugel,“ vastan mina.

Pidime minema ringiga, et jätta mulje, nagu oleksime teisel pool metsa. Niimoodi kahekesi vihmametsas luusida on ohtlik, kuid müra kaitseb meid ja ohver on seda väärt.

„Pane pauk paika, Toomas,“ ütleb Josias ja asub valvama.

Võtan kotist kolm lõhkekeha ja sammun ühega nendest suurema puu juurde. See õilis elusolend on nende rahakummardajate jaoks kindlasti isuäratav suutäis. Sellesse oma metalsete hammastega sisse haugates ootab neid aga natuke suurem suutäis. Hiljem saab miinid ajada kohalike vabadusvõitlejate kaela. Neid aga ei leia keegi. Mõned elud maksta, et päästa siinne loodus ja pärismaalased, on väike hind. Keegi pole midagi sellist veel proovinud. Oleme teerajajad.

Siltidega vehkivad hipid ei ole midagi muutnud. Meie Josiasega toome muutuse.

Haaran peotäie oksi, et miini peita, kuid peatun. Üks okstest on torgatud püstiselt maasse ja sellel ripub väike riidest lipuke.

„Inimtegevus…“ Asetan miini pehmele mullale ja hõikan: „Josias!“

Mu silmad otsivad uusi märke pärismaalastest. Pilk leiab järgmise lipu. See on samuti valmistatud riidest, aga suurem. Metsalangetajad on lähedal metsaelanikele ja nende kodudele. Kuidas võis keegi seda lubada?

„Mis on?“ küsib minu juurde jõudev vennas.

Näitan talle läbi metsa ulatuvat peidetud vaatepilti. Lipurada koosneb väikestest ja suurtest kolmnurksetest tuhmides toonides lilladest ja rohelistest vimplitest ja lippudest. Need on otsekui kiiruga rebitud riidetükid, riputatud kaootiliselt puuokste külge.

„Keegi elab siin.“

„Arvan, et meil on targem nende tagaõuest kaduda, Toomas.“

„Me peame neid hoiatama.“

„Kui see masinamüra pole olnud neile piisav hoiatus? Miks nad kahte võõrast valget meest peaksid usaldama?“

Ma ei kuula oma venda, vaid lükkan oksad oma teelt ja lasen lippudel ennast juhatada. „Peame vähemalt nägema, kas nad on evakueerunud, et me pommidega neid ei ohustaks.“

„Palav, hiidputukad, nüüd saan veel mürginoolega persse,“ kuulen eemalt oma venda pomisemas. Tema sammud järgnevad mulle.

Edasi kõndides jääb lippe vähemaks, aga alustaimestik muutub tihedamaks. Suur osa vääte ja oksi on kellegi poolt kokku sõlmitud, otsekui turvameetmed. Raiun need tükkideks.

Liigume mõlemad ärevalt läbi võsa.

„Kas see peaks olema osa plaanist?“ küsib Josias.

„Ei, aga meil on aega, kuni masinad platsini jõuavad. Võib-olla näevad nad ise seda lagendikku alles paari päeva pärast.“

„Kui pärismaalased meid potti pistavad, on meil aega nii et tapab,“ podiseb ta vastu.

Minu tera lõikab läbi paksu rohelise seina aina sirgemat rada ja mu vend raiub jäänukid tükkideks. Jõuame uuele platsile. Kogu ala on ääristatud juba tuttavate lipukestega. Äkitselt märkan, et metsas valitseb kõrvulukustav vaikus. Linnapoisi jaoks on see talumatu.

„Kuuled sa sama, mis mina?“ küsib Josias.

Noogutan. „Kus kõik loomad on?“

Ringikujulise lagendiku keskel on näha üksik läikiv metalne ese. Asetan koti maha ja silmitsen hetke päikese lõõsas kiiskavat tundmatut. Astun selle poole. Minu sammude peale lendavad maad katvate taimede vahelt välja parvedena liuglevad siniste toonidega värvitud liblikad. Kauni keerisena keerlevad nad selge taeva poole.

Josias jääb paigale ja vaatab pahaendeliselt kui hoiatuseks metsa riputatud vimpleid. „Lähme tagasi,“ ütleb ta. „Meil ei ole siin asja. Meil on vaja miinid paika seada. Metsa säilitamine ja kogu see värk. Mäletad?“

Liigun keset alustaimestikku lamava hõbedase pikliku eseme poole. „Pursuid võivad hetke oodata.“ Liigun kui lummas. „Tahan näha, mis see on.“

„Hetke pärast näed oma perses kolmekümmet oda kui pärismaalaste pühapaika edasi rüvetad. Kuuled? Lähme.“

Peatun. Olen keset ümarat välja ja minu ette jääb sillerdav hõbedane vööni ulatuv koonus. Veidral kombel märkan alles nüüd, et lagendik ei ole täis kände, vaid puud nagu ei olekski siin kunagi kasvanud. Eseme siledal pinnal on näha kolme kirjeldamatut sümbolit. Nende keerukus ja meisterlik graveering köidab mu tähelepanu. Kaugusest on kosta, et Josias ütleb midagi. Ilmselt kordab juba öeldut. Tema hääl vajub veel kaugemale.

Suur summ liblikaid tiirleb ümber koonuse. Silmitsen läikivat meistriteost ja kükitan selle kõrvale. Õhk mu ümber sumiseb vaikselt ja Josiast pole enam kuulda. Minus tekib loomuvastane kiusatus. Tahan helkivat eset paremini tunda. Miski kutsub mind väljahääldamatute sõnadega. Sirutan välja käe ja puudutan koonust. Äkiline valgus haarab mind endasse. Maailm ja mina kaome.

Minu uimane pea selgineb vaevaliselt. Tunduks, nagu hõljuks mu mõistus üksinda, keset tühja kosmost. Keskendun oma kehale.

Avastan, et mul on alles kõik jäsemed. Suudan tunda, et mu silmad on suletud.

Üritan tõmmata käega üle näo, kuid miski takistab mind. Olen seotud. Paanika. Avan silmad pimestavasse valgusesse.

Maailm ujub ikka veel. Kissitan silmi, Kuulen liikumist enda ümber.

Üritan veelkord ennast vabastada, kuid vaevutuntavad ahelad hoiavad mind selili kõva aluse peal.

Pilk eristab vaateväljas tumedaid kogusid. Mitu musta figuuri liigutavad ennast minu kohal ja tunnen õudu, kui saan aru, et nad kõik vaatavad mind.

Viis kõrguvat musta siluetti vaatavad ainiti oma suurte punaste silmadega minu lamavat keha.

Ma ei suuda iitsatadagi. Ühegi silueti puhul ei ole näha eristatavaid tunnusjooni. Ainult tumedad figuurid eredas valguses ja hiiglaslikud punased jõllitavad silmapaarid. Üks tumedatest võõrastest voodi jalutsis muutub kogukamaks.

Oma suurimaks õuduseks saan aru, et mitte ei laiene tema õlad, vaid tema tiivad. Kaks suurt tiiba sirutuvad laisalt harali ja voldivad ennast tagasi kokku, liitudes siluetiga.

Niutsatan haledalt: „Palun…“ on mu esimene instinkt. „Laske mind minema,“ ütlen selgema peaga.

Üks mustadest kogudest pöörab oma jõledad silmad eemale, kuid ei näi ümber pöörduvat. Teised ruuged sfäärid mu kohal jälgivad mu õudusest värisevat keha edasi. Ragistan oma köidikutega.

„Laske… mind minema,“ suudan nõuda oma värisevate huulte vahelt.

Kadunud silmapaar pöördub tagasi minu poole. Kaotan üha rohkem kontrolli oma hirmust kange keha üle. Võõrale siluetile lisandub käsi, mis hoiab piklikku silindrit. See viiakse minu kohale ja asetatakse vastu minu puusa.

Meeli hullustav valu läbib tervet mu olemust. Lasen kuuldavale ebainimliku karje. Lootusetus seguneb piinaga. Silindri ja minu keha vahelt tõuseb tossu ja tunnen kõrbelõhna. Punased silmapaarid õõtsuvad aeglaselt tumedate kujude küljes.

Uus valusööst. Kähisen piinades.

Pulk viiakse minu nahast kaugemale. Hingan sügavama sõõmu. Minu rahulolu on aga asjatu, sest ka kolmas kord pannakse põletav silinder vastu minu ihu ja keha kangestub kartusest ja vaevast.

Pilt punaste silmadega mustadest tiivulistest figuuridest kustub.

Külm. Kuulen linnulaulu ja sahistamist lehtedes. Olen liiga nõrk, et avada oma lauge, kuid teen seda siiski. Ärkan pimeduses.

Ajan oma väriseva keha suurte värinatega sirgemaks. Külmad lehed minu all teevad mu nahale valu, nagu sajad terad lõikaks mu ihu.

Olen tagasi räbaldunud lipukestest ümbritsetud sõõrjal lagendikul. Ajan ennast käpukile ja tunnen, nagu oleksin teinud kuu aega ränka tööd. Minu puusast pussitab läbi põrgulik piin. Karjatan vaikselt.

Minu silme ette ilmuvad nägemused. Punased silmad. Võõrad kujud. See kõik tundub õudusunenägu. See ei saa olla päris.

Avastan, et olen alasti ja vaatan oma küljeluud, kuhu silindriga valu oli vajutatud. Paistetusest punane nahk tulitab kuumalt. Punetaval nahal on näha sissepõletatud sümbolid – kolm ümmargust tulipunast märki. Silitan neid oma sõrmeotstega ja vajun valus tagasi lehestikku.

Ägisen üksinda öises džunglis. Läbilõikav piin minu puusas taandub väiksemaks.

Vaatan ümbritsevat pimedat metsa ja silmad liiguvad taeva poole. Linnasudust puhas taevas särab heledatest täpikestest täitununa täies hiilguses. Üks neist tähtedest tundub aga mulle otsekui tuttav. „Olen seal olnud,“ ütlen läbi pisarate.

Minu tähelepanu haaravad lähenevad jooksusammud.

„Toomas, raibe!“ Josias variseb minu kõrvale, „Kus sa olid?“

Suudan vaid ta oma värisevate käte embusesse haarata ja tunda kergendust tuttava näo üle. Ahastus külmast pimedast ümbrusest kaob mu venna sooja kallistusse.

Ärkan veidra tundmuse peale. Laman millelgi võõral. Ehmatan üles ja avastan, et see on voodi. Õhtuga kogetud valu pani keha harjuma ebamugavustega. Tõmban käega üle näo ja ohkan.

Olen toodud minu ja Josiase telki. Läbi riide paistab ere valgus. Ilmselt on käes keskpäev. Tõmban katte eemale ja kontrollin oma puusapealset nahka. Sissepõlenud ringid on tõmbunud roosakamaks, kuid on siiani ärritunud.

Kohmitsen voodi kõrval ja ajan ümber mulle toodud hommikusöögi. Vannun vaikselt. Telgiava tõmmatakse lahti ja Josiase ilme on sama ehmunud kui see oli pimeduses minu poole tormates.

„Toomas!“ Ta kiirustab mu voodi kõrvale.

„Ajasin… toidu ümber,“ kogelen.

„Keda see huvitab?“ nähvab ta ja lööb maas vedeleva apelsini sirge jalaga eemale. „Kuidas sa ennast tunned? Mis juhtus?“

„Olen uimane.“ Maailm ujub hetkeks mu silme ees ringi. Mu kehale jõuab kohale, et olen turvalises kohas ja lasen end lõdvaks. Kukun patja.

Josias kohendab mu tekki ja katsub mu otsaesist. Ta istub vaikides mu kõrvale ja jääb mind suurte silmadega vaatama. Ta suu avaneb, kuid ei kostu ühtegi silpi. Ebalevalt alustab ta: „Kui sa seda koonust katsuma läksid… Miks sa seda puudutada tahtsid? Kui sa olid oma käe selle poole sirutanud, pimestas mind mingit laadi valgus. Nägin umbes minut aega vaid täpikesi. Hüüdsin sind mitu korda, aga kui sa ei vastanud, muutusin aina murelikumaks. Kui toibusin, siis sind ei olnud.“ Jutu lõppedes oli Josiase hääl muutunud sosinaks. „Mis juhtus?“

„Ma… ma ei tea.“

„Sina ja koonus olite kadunud. Korjasin meie varustuse kokku ja ootasin terve päeva, teadmata mida teha. Käisin kogu lippudega kaetud ala läbi. Alles siis, kui pimedas uut sähvatust nägin ja sinu häält kuulsin, leidsin su üles.“

Punased silmad, mis kui minu sisse puurisid, meenuvad taas. Mind valdab hirm. Mu vend näeb seda ja rahustab: „Kõik on korras.“ Tema käsi silitab mu õlga.

„Mis juhtus?“ kordab ta. Seekord räägin talle kogu loo, mis tundub kui unenägu ja näitan talle luuni põlenud ringe oma nahas.

Josias kuulab iga sõna ja tema näos on näha uskmatust, mida ta varjata üritab.

„Ma tean, kuidas see kõlab, aga see on see, mida ma nägin.“

Josias vaikib. Ta vaatab mind haletseva pilguga.

„Kas keegi teine teab, et olin kadunud?“

„Ei, ma ei saanud miine valveta jätta, ega ka kellegi teise kätte jätta. Siia see sähvatus päevase päikese käes kindlasti ei paistnud.“

Telk avaneb ja sisse astub Imbele kahe pambu uue toiduga, näol lai naeratus.

„Mis viga? Egas sa haigeks pole jäänud?“ imestab ta minu voodisoleku kohta.

„Ei, ei. Lihtsalt väike siesta,“ ütlen hädise naeratusega.

Tema rõõmus pale ei vahetu sekundikski. „Kui ennast halvasti tunned, aitab alati-“ Pakikesed kukuvad ta käest ja tema silmad on naelutatud minu teki alt paistvale puusal asuvale haavale. Tema hoiak on kartusest kange.

„… mothman…“ pomiseb ta endamisi.

„Kuidas palun?“ küsib Josias huviga.

Mees taganeb paar sammu ja vaatab paaniliselt meile mõlemale otsa. „Seal ripuvad hoiatused. Sinna ei tohi minna. Rumal valge.“

Josias ja mina jahime oma pilkudega mehe näost vastuseid.

„Sa tead, mis mu vennaga juhtus? Sa tead seda lagendikku. Räägi.“

Toidutassija näos on näha hirmu ja aukartuse segu. Tema tumedad näojooned on hirmust hallikaks tõmbunud. „Ei, ei. Mina ei tegele nendega.“

„Räägi, raisk!“ röögatab Josias ja mees jookseb asjade otsa komistades telgist välja.

Teame mõlemad vennaga, et Imbelet ei tohi niisama minema lasta.

„Puhka end välja. Räägin temaga ise,“ ütleb Josias.

Asetan vastu vaidlemata pea padjale. Mu vend kaob õuevalgusesse.

Sõelun läbi pimeduse. Unised kujud ujuvad minust mööda ja veidrad tundmused läbivad mu mõistust. Olen unenägudemaal. Näen, kuidas mu vend seisab mu voodi kõrval ja Imbele teisel pool. Viimane räägib mulle, kes on „mothman-id“. Kostub kraaksatus ja telki lendab marabu. Järgneb ropp vandumine ja linnu järel tormab telki Klaus, kes vabandab ja kinnipüütud sulelisega suure lärmi saatel lahkub.

„Karjatagu oma kanu kusagil mujal,“ kommenteerib Josias.

Pilt tuhmub. Langen tagasi pimedusse.

Tunnen, kuidas mu keha elustub ja kuulen, kuidas keegi siseneb telki. Avan silmad ja näen Josiast.

„Hommikust, kuidas end tunned, Toomas?“

Katsun oma külge ja valu on kadunud. Tunnen vaid soojust. Tõmban teki eemale ja arvan, et näen, kuidas minu puusale joonistatud ringid nagu lõpetaksid helendamist. „Pa-paremini,“ puterdan.

„Kuule,“ ütleb mu vend, „sain aru, et kui halvaga ei saa, tuleb proovida heaga. Kes oleks võinud arvata, et midagi sellist aitab.“

Muigan viisakusest.

„Nõudsin Imbele käest selgitust seni, kuni too oli nõus vahetuskaupa tegema. Lubasin talle anda osa meie ettevõtte kasumist, kui ta on nõus oma teadmisi jagama.“

„Aga meil ei ole-“

„Aga tema seda ei tea. Kuss, ta tuleb.“

Tume käsi avab aeglaselt telgi ja mõnesekundilise viivitusega astub sisse virila näoga transporter.

„Võta istet,“ ütleb Josias.

Mees teeb nagu öeldud. Tema sõrmed näpivad närviliselt puuvillast pluusi. „Ma ei tohiks seda rääkida. Halb õnn on neid kasvõi lihtsalt mainida.“

„Raha eest saad endale osta nii palju õnne kui hing ihaldab,“ ütleb Josias. „Nüüd räägi.“

Imbele ohkab sügavalt. „Mothman…“ sõnab ta aeglaselt, „“Liblikmehed“ on minu folklooris tähtsal kohal. Kolisin siia tööle USA-st, kus nende kohta rohkem jutte levib.“ Tema silmad haaravad mu pilgu. „Nad on su ära märgistanud.“

„Mu vend ei ole kariloom. Mida see tähendab?“ nõuab Josias kannatamatult.

„Ma ei tea,“ vastab moonamees.

Josias turtsatab.

„Nad tulevad vaid siis, kui mingi suur õnnetus on tulemas. Nad näevad tulevikku.“

Ühel hetkel hakkan toimuvas ära tundma oma eelmise öö unenägu.

„Keegi pole neid korralikult näinud. On märgatud vaid nende suuri punaseid silmi.“

Viis tulekarva silmapaari meenuvad mulle ja mu sees tõmbab õõnsaks.

Äkitselt lendab telgi uks lahti ja kostub vali kraaksatus. Telki lendab marabu.

„Klaus,“ pomisen.

Ropu sõimu saatel jookseb Ritspitsi assistent linnule järgi ja haarab ta käte vahele. Kolmik vaatab juhtunut suurte silmadega, kuid suurima imestuse osaline olen mina.

Klaus vabandab ja lahkub kraaksuva linnuga. Tülpinud Josias pöörab näo meie poole ja ütleme kui ühest suust: „Karjatagu oma kanu kusagil mujal.“

Vend naeratab hetkeks, kuid tõsineb, kui näeb, et ei saa minult sama vastu.

„Ma nägin seda ette,“ ütlen ise enda sõnades kaheldes.

Imbele kargab toolilt ja ütleb poolväriseva häälega: „Sind on märgitud. Mulle aitab.“ Vibutades näpuga Josiase poole: „… ja parem oleks, et te oma lubadusest kinni peaksite. Muidu…“

„Muidu ässitad liblikmehed meile kallale?“ irvitab Josias.

Imbele tormab telgist välja. Räägin Josiasele oma unenäost. Vend kuulab mind umbusklikul ilmel. Tunnen, kuidas ennast vaevu isegi usun. Pea muutub iga lausega uimasemaks ja õrn õõvastus laskub minule.

„Sul on võib-olla värsket õhku vaja. Oled mitu päeva siin telgis olnud. Aja kark alla.“

Riietun ja liigume õue. Kiilavas päikeses näen õhus tumedat väikest täpikest üles-alla hüplemas.

„On ju parem?“ ütleb Josias otse kui kaugusest.

Täpike läheneb mulle ja võtab kuju. Liblikas laskub minu käele. Miski kohutav ja ürgne tõstab ühtäkki minu sees pead ja valdab mu tunded. Karjatan kabuhirmus ja kaotan teadvuse.

Ujun pimeduses. Kuulen õrna mürinat, mis aja möödudes valjeneb. Hääl meenutab hiiglaslikku masinat. Vibratsioon läbib mu keha. Minu silme ette ilmub selgem pilt. Ritspits ja Klaus karjuvad midagi oma töölistele. Suur metsalangetusmasin suitseb kurjakuulutavalt. Ritspits jookseb masina juurde ja sikutab alla ühe kangidest. Masin lõpetab tossamise.

Pilt lahtub pimedusse.

Terve mu keha rappub jõuliselt. Josias sakutab mu ärkvele. „On sul kõik korras?“ pärib ta.

Jaatan ja ei suuda midagi muud vastata. Mu puus tulitab kui oleks värskelt lõhki lõigatud. Vaatan oma armi, see hõõgub roostepruunikalt ja siis kustub.

Klaus jookseb kohale. „Mis teil siin juhtus? Miks sa lamad? Miks ta lamab?“

„Päikesepiste,“ valetab mu vend kiirelt. „Viin ta tagasi telki. Ta peab puhkama.“

„Ma pole teiega mõnda aega rääkinud. Kuidas teie katsetused edenevad?“

„Väga hästi. Vabandage mind.“

„Mida ma härra Ritspitsile -“

„… ei, kõik on bueno,“ ütleb Josias sulgedes enda järel telgi.

Mu pea tuikab nagu oleks mul päriselt kuumarabandus.

„Mul oli uus nägemus, Josias.“

„Ah, nüüd oled prohvet ka veel,“ ütleb mu vend ja aitab mu tagasi voodisse.

„Kuula mind, Josias. Imbele rääkis liblikmeestest. Nad on ennustajad. Mina teadsin ette, et täna see lind meie telki lendab ja mida sina selle peale kommenteerid. Näen seda unes. Iga kord pärast tuleviku nägemist minu… märk… valutab. Ma tean, mis homme juhtub. See piin ei saanud olla asjata,“ ütlen pisarsilmi.

Mu vend vaikib.

„Oleme siia tulnud, et see mets saaks püsima jääda. Meie miinide asukohad võime ära unustada. Tean, kuidas need paremini paika panna. See suur Õnnetus, moonamees ütles ju, et liblikmehed ilmuvad enne suurt õnnetust, juhtub homme. Primaarne puulangetusmasin hakkab tõrkuma. Ritspits isiklikult peaks päeva päästma. Tema oli nägemuses ainus, kes nägi välja, nagu ta teaks, mida teeb. Aga seda ei juhtu, kui me teda takistame.“ Jään õhinaga ootama oma venna reaktsiooni ja saan alles nüüd aru, kui hullumeelsena see kõik kõlab.

„Mis siis saab?“ küsib ta lõpuks, „Masin lõhkeb ja mets jääb alles? Jookseme õnnelikult päikeseloojangusse?“

„Me juhatame kõik masina juurest eemale ja jah, mets jääb alles. Nad ei saa siis enam puid langetada. Saame siis koju minna.“

Josias jääb vaikselt istuma. Telgis valitseb õrnalt pinev masendus.

„Mis enne õige juhtus?“ küsib ta mõne minuti pärast, „Miks sa õues karjusid?“

Tulised armid ja läbitungivad punapilgud heiastuvad hetkeks mu mõtteis. „See liblikas. Ma ei tea, miks, aga mind haaras mingi meeletu paanika.“ Pähe tekib hetkeks veider nõrkus.

„Hea küll,“ ütleb Josias. „Ootame homse päeva ära, kuid peame su arstide juurde viima. Las nad vaatavad su üle.“

Noogutan.

„Väljas on juba pime. Lähme praegu magama. Äkki ärkad homme selle nädala lotonumbritega.“

Noogutan uuesti.

Josias poeb linade vahele ja hetke pärast on kuulda vaikset nohisemist.

Mina aga ei maga silmatäitki.

Olen üleval terve öö ja vaatan ainiti telgi seina poole. Ei ole kuulda ühtegi heli. Näen telgiavast pika heleda jõena lahti laotuvat tähistaevast. Üks tuhm täht on aga teistest kodusem. Õudus hiilib minu ihusse. Tean, et olen sellel tähel olnud. Seal nad mind märgistasidki. Suurenev melanhoolia haiglastest mälestustest ajab mu silmad vesiseks, kui tuttavat taevakeha vaatan.

Mootorimürin katkestab minu mõtisklused. Mu vend ärkab koos masinatega ja ringutab laialt.

Päev möödub esialgu nagu planeeritult. Teeme vennaga näo, et uurime kohalikku puitu ja võtame noaga puutüvedest laaste. Ritspitsi assistent käib meiega mitu korda vestlemas. Aina rohkem hakkab tunduma, et ta ei ole niivõrd huvitatud minu ja mu venna töö lõpule jõudmisest, vaid meie tööga kursis olemisest, et saaks Ritspitsile ette kanda, kui hästi ta meid juhendanud on. Hoiame vennaga temast eemale.

Kohale ilmub Ritspits isiklikult ja kanname talle oma kujuteldavatest edusammudest ette. Mees on meie olematu tööga rahul.

Kuulan ka Ritspitsi muresid.

„Kuradi tüütu reis oli. Pidin seal raamatupidajatega jagelema. Sekretärid nõuavad siinsete töötajatega võrdset palka. Kurat, jätku oma küünte värvimine ja tulgu ka džunglisse puid langetama – siis saavad rohkem raha ka.“

Masinamürina katkestab vali kärtsatus. Tean, et õige aeg on käes.

Puulangetaja seest hakkab tõusma tõrvast tolmu. Vaatan venna poole. Ta mõistab mu pilku.

Ritspits ja ta assistent karjuvad pea laiali otsas jooksvatele töölistele käsklusi. Masina mürin paisub kurjakuulutavaks ja tahmapilv paisub suuremaks. Ritspits sammub otsustavalt masina poole.

Sööstan ta poole ja sikutan ta pikali. „Ärge minge sinna, see kohe plahvatab.“

„Lase lahti, kurat!“

„Ei. See ei ole teie elu väärt.“

Mees sipleb mu käte vahel ja lõugab: „Ei! Kui selle masina kaotan, olen laostunud. See ei ole ennast veel ära tasunud. Lase lahti!“

Mõistan, miks Ritspits isiklikult oma eluga oli valmis riskima. Ilma masinata oleks puude langetamisel lõpp. Hoian temast tugevamini kinni.

„Lase lahti!“

Kostub vali kärgatus ja metallplaat tuhiseb üle mu pea. Kuulen eemale maanduvaid masinaosasid ja tööliste häälitsusi.

Õhk muutub selgemaks ja ma ei märka verd. Inimesed tunduvad olevat terved.

„Kõik on läbi…“ kuulen vaikset häält Ritspitsi suust, „Kõik minu riskid ja uuendused… Läbi.“

Otsin üles Josiase, kes tolmusena püsti tõuseb. Naeratan talle ja mõtlen: „Kõik on läbi.“

Kõik kohutavad kogemused kahvatuvad kihava rõõmu paistel, mis minus pulbitseb. Olen õnnelikum, kui siis, kui Ritspits lubas langetusplatsi külastada. Mees ise istub oma telgis ja ei ole sellest terve päeva jooksul väljunud. Kostunud ei ole ühtegi lasku ja töölised kinnitasid, et Ritspits ei ole endaga kaasa võtnud ka juppigi nööri. Siiski, meeleheitlikud mehed võivad olla väga leidlikud.

Unustan valu teinud armid ja võidutseme vennaga varjatult. Ka privaatne rõõm on rõõm. Oleme päästnud selle metsatuka. Metsas elavad loomad ja inimesed saavad leida endale oma kodu ja puud sirguda vanaduseni.

Jagame head meelt Imbelega, tänu kellele ma oma uuest võimest teada sain. Terve laager joob. Kes kurbusest, et projekt läbi on, kes niisama, sest saab. Joome ka meie, kolmekesi, Imbelega. Ta kuulab meid ja paljastab, et sai algusest peale aru, et meil midagi plaanis oli. Ta on õnnelik, et saab varem koju naasta, sest raha on tal juba käes.

Juubeldame koos.

„Mõtle, Josias, saan selle võimega võib-olla terve metsalangetuse peatada. See on revolutsioon.“

Lööme pudelid eufoorias kokku ja uinun tol ööl õnnelikuna.

Tuttav tühjus.

Seekord otsustan sellesse sukelduda. Tahan teada, mida minu nägemused mulle kinkida võivad. Pilt võtab vormi. Vaatan huviga maailma saatust. Minu optimism saab pühitud esimese pilguga.

Mustad kärsanud kännud suitsevad surnud puuraagude vahel. Mürisevad masinad lömastavad kõik kunagi elanud ja hinganud oma raske roomiku alla. Kiivritega näotud mehed näitavad puulangetajatest metalsetele elajatele suunda. See oli mets, mille olin Josiasega päästnud.

Pimedus võtab taas mu taltsa mõtte.

Ärkan vaikselt ja pisarsilmil. Mitte ainult mu puus, vaid terve ihu piinab mind põrguga. Mu nahk kui põleks ja soontes voolaksid noad. Karjatan.

Siiani purjakil silmadega Josias jookseb mu kohale ja haarab mu õlgadest. Tema hääl jääb minust kaugele ja tema abi jääb kasutuks.

Piin lahtub minutite jooksul ja suudan öelda oma esimese arusaadava lause: „Nad hävitavad kõik…“

Josias aitab mu istuma ja joodab mulle vett.

„Sa ei pea mind alati abistama,“ ütlen.

„Olen sinuga lõpuni,“ naeratab vend, lisades, „jobu.“

Nuuksun oma viimaseid tundeid ja selgitan segaduses Josiasele: „Siia tuleb uus firma. Minu esimene nägemus oli sama päeva kohta, siis järgmise päeva kohta. Seekord nägin kuude kaugusele. Mets niidetakse meist kõigist hoolimata.“

„Me saame ka nemad peatada,“ ütleb Josias rohkem minu julgustuseks kui seda ise tõsiselt mõeldes.

Minu pea hakkab lööma tuld ja viskun pikali. Minu kukal tabab põrandat. Terve nahk suriseb ühtlaselt ja suured punased silmad jõllitavad mind ebainimliku ükskõiksusega.

Josias vinnab mu selga. Mu suust voolab tema õlale valget liga.

Nägemus tiibu sirutavast mustast võõrast tungib mu pähe.

„Pean hetke istuma,“ puristan läbi tatise löga.

„Aitab sellest pasast. Sind tuleb viia tsivilisatsiooni.“

„Miinid… meie asjad.“

„Ritspits võib need endale sisse istuda. Saab endale natuke elu sisse. Sina oled praegu tähtsam.“

Kõlgun oma venna seljas terve minuti. Jõuame džiibini.

„Kakskümmend tuhat eurot,“ kuulen oma venda ütlevat. „Kas oskad lennukit juhtida?“

„Kahekümne tuhande euro eest sõidutan sind kasvõi kosmosesse,“ vastab Imbele.

„Käib kah. Vii meid linna,“ ütleb mu venna hääl.

„Mis tal viga on?“

„Kohe!“ käratab Josias.

Mind visatakse auto tagaistmele ja mu pea leiab koha venna süles.

„Kõik saab korda,“ ütleb Josias mu juukseid silitades meile mõlemale.

„Keegi ei saa seda metsa, ka mets ise mitte,“ sonin kui palavikus.

Tumedus haarab mind.

Tuhmid tundmatuse haarmed rebivad mind kaugemale tulevikku. Ärkan tuttavas kohas, kus kunagi kihas loodus, mis seejärel hävitati. Lendan kõhuli keset kõledat tühjust. Tõstan pea ja ajan end kõrguses püsti. Tunnen, et aega on seekord mööda läinud veelgi rohkem – sadu aastaid.

Kus vanasti olid puud, sirguvad nüüd mahalõigatud tippudega pimeduses kiilavad püramiidid ja tüvikoonused. Hõbedased pühadusteotused on asendanud hingava emakese looduse oma elutu rõhumisega. Kõigi nende keskel seisab enda ümbert valgust neelav tetraeeder, mille kohal kõrgub taevas punakas lapergune Kuu.

Karjatan oma hulluses ja viimane kaine mõte väljub mu peast.

Minu kaikuv karje ei läbista kõiki mürgiseid müsteeriume, mis tulevikus ootavad. Sünge saatus ratsutab öötuule turjal. Selles lõpmatuse tumedas meres pole võimalik ettemääratusest pääseda.

Laskun unustusse, jättes õuduse selja taha.

Minu lõtv keha ärkab rappumise peale. Josiase õrnad käed hoiavad mind embuses. Tema tavaliselt naljatleval näol on asu vaid ahastuseks.

„See… kõik on… mõttetu,“ kähisen. Valu minu kehas ei ole enam. Tunnen, et olen hingamas viimaseid tõmbeid.

„Ära,“ kogeleb Josias. „Jää siia. Koos päästame kõik metsad, kui seda vaid tahad. Luban sulle.“

Minu keha valdavat tuimust ei saa enam iseloomustada ühegi omadusega.

„Alati on keegi… kes need niidab,“ ütlen oma viimased sõnad ja pööran pilgu kõrvale. Helesinine liblikas laskub mu näppudele ja hingan viimast korda välja.

Jutt: Das Kulturkonflikt (J. J. Metsavana)

Maandumiskapsel puudutas jalgadega õrnalt Kuu pinda ja sellest kindlust saanuna laskus täie raskusega pinnasele. Mootorid üürgasid veel mõne sekundi ja vaikisid.

Kolm maandurisse surutud estronauti püsisid mõne aja kangestunult paigal, justkui ei suudaks nad edukat maandumist uskuda või kardaksid, et väikseimagi liigutuse peale rakett kas kukub külili või plahvatab. Kuid mõistnud, et kumbagi ei juhtu, hakkasid nad end tasapisi liigutama, kangeid liikmeid sügama ja rihmu avama.

„Kuu, mehed! Ära tegime, raisk!” hüüatas Johannes vaimustunult ja litsus näo vastu pisikest illuminaatorit, kust avanes pilt mootorite poolt üleskeerutatud tolmule, mis madala gravitatsiooni tõttu ei kiirustanud tagasi pinnale langema.

Ei filmi- ja sidemees Arved ega ka laevakomandör Konstantin jaganud tema arvamust. Kumbki neist ei viitsinud illuminaatori suunas isegi pilku heita, pigem paistis mõlema mehe näol selge väsimus ja tülpimus.

„Tegime-tegime, aga mina teen nüüd ühe uinaku,” mühatas Konstantin ja tõmbas käisega üle higist märja lauba.

„Uinaku?” imestas Johannes. „Mina küll praegu magada ei suudaks. Vähemalt mitte enne, kui olen enda jalad Kuu tolmu surunud.”

„Sina ei pidanud ka viis tundi kangide taga higistama ja silmad pungis kursse, kraade ja kallet jälgima,” arvas Konstantin, kes oli end kitsal toolil juba küljetsi väänanud ja silmad kinni pannud. „Ja pealegi saame järgmised päevad Kuud vahtida nii, et iiveldama ajab. Meil on ju vaja härra Schwartzi jaoks kõik need raadiomajakad ja mis iganes junnid püsti kruvida.”

„Mina igal juhul lähen välja, mul on sellest higihaisusest välipeldikust vot siiamaani,” ning Johannes näitas käega, mismaani tal täpselt oli.

„Nagu seal väljas ootaks päikesepaiste ja õitsvad aasad,” lõõpis Arved.

„Vähemalt saab sirutada, ma olen juba haige siin kambris köökus olemisest,” ei jätnud Johannes jonni. Ta vingerdas end poolpikali asendis skafandrisse, kinnitas lukud-aasad ja ukerdas neljakäpukil lüüsi.

Konstantin lamaskles veel mõned hetked, ohkas ning ajas end istukile.

„Mis nüüd, pealik? Ma mõtlesin, et sa teed uinaku?” imestas Arved.

„Ei saa seda ullikest ju üksi Kuule lasta ja ise siia põõnama jääda. Kukub veel kuskile auku või tont teab mida. Eks teeme siis selle pagana väljumise ära.”

*

Johannes vaatles hardalt Kuu kuningriigi tardunud maastikku, mis oli üheaegselt tuttav ja tundmatu. See küll sarnanes automaatjaamade ülesvõtetele ja kunstnike joonistustele, kuid ainult kaudselt. Valgus oli eredam ja varjud järsumad. Ka polnud pildid suutnud edasi anda siin valitsevat häirimatut, surnud taevakeha igavest rahu, mida surilinana kattis miljonite aastate tolm.

Koht, kuhu eestlased olid maandunud, kujutas endast hiiglaslikku, kümnekonna kilomeetrise läbimõõduga Kuu kraatrit. Johannes silmitses aukartlikult selle hambulisi järsult kosmosesse kerkivaid servi ja leidis, et umbes nii võis end tunda pesukaussi maandunud kärbes.

„Noh, kas pole võimas?” päris ta teistelt vaimustunult. „Ja teie veel tahtsite väljatulekut edasi lükata. Kuratlikult lahe, ma ütlen, mehed. See pole ikka mingi Mulgimaa.”

„Tühi tolm ja paljas kivi,” sõnas Arved põlastavalt. „Ma eelistan Muhumaad iga kell sellele tolmunud kivipallile. Arvestades, kuivõrd palju energiat ja raha sakslased siia lendamiseks põlema pistsid, on nad küll hullud.”

„See tühi tolm on tegelikult puhas kullatolm,” vaidles Johannes vastu. „Regoliit on uus must kuld, mis sisaldab kümneid kasulikke ühendeid, nagu vesi, alumiinium ja muidugi heelium3, kütus, millega saame veelgi kaugemale lennata, näiteks Veenusele ja Marsile.”

„Väga hea! Ehk lendavad sakslased selle abil kõik Marsile ja jäävadki sinna!” jätkas Arved torisemist. „Saame sitast lahti.”

„Ma ei saa aru, miks sa nii negatiivne oled?” imestas Johannes. „Meile on avanenud elu suurim seiklus. Oleme ju ikkagi esimesed inimesed Kuul.”

„Esimesed elus inimesed Kuul,” parandas teda Konstantin. „Tuleta meelde V5 ja V6 eksperimente.”

„No just, esimesed elus inimesed. Seda enam peaks me rõõmustama,” ei jätnud Johannes jonni. Kaaslaste ükskõiksus ja tujutus tekitasid tas vaikselt trotsi ning ta oli sisimas otsustanud juba kasvõi kiusu pärast võimalikult positiivne olla.

„Esimesed või mitte, keegi niikuinii meie retkest teada ei saa. Ametlikult pole meid ja meie missiooni olemaski.”

„See, kes ametlikult esimeseks Kuud külastanud inimeseks kuulutatakse, pole üldse tähtis,” vaidles Johannes vastu. „Meie teame, et olime esimesed ja seda kogemust ei saa meilt keegi võtta.”

„Välja arvatud kuklasse kihutatud saksa vintpüssikuul,” sõnas Konstantin elutargalt.

„Mu arust olete te liiga pessimistid.”

„Mina ja pessimist?” imestas Konstantin. „Kuidas nii? Ma ju loodan endiselt eluga tagasi koju ja pere juurde saada. Aga mis põhjus peaks olema fritsudel meid üldse pärast seda retke ellu jätta? Kogu maailmale teatatakse ju, et Schwartz oli esimene inimene, kelle jalg Kuule astus. Meie oleksime elav ja ebameeldiv tõestus, et asi polnud tegelikult nii.”

„Aga vaikimisvanne, mille andsime? Kas sellest siis ei piisa?” ei tahtnud Johannes alla anda.

„Hea tükk tina on alati igast vandest tõhusam. Fakt on kahjuks selline, et peale oma töö tegemist pole meid enam kellelegi vaja, pigem vastupidi!” raputas Konstantin kiivris pead.

„Tegelikult pole neil isegi tarvidust meid maha lasta,“ lisas Arved. „Piisab, kui nad jätavad meile tagasipöördumiseks vajaliku kütuse andmata ja ongi kõik. Hetkel pole meil paakides isegi mitte kütuseaure, mootorid imesid needki vaakumisse.“

„Peapaakides jah, aga kui me pumpaksime tüürmootorite hapniku ja vesiniku paari ballooni kokku ning õhiksime need balloonid maanduri all, siis võiks tekkinud plahvatusest piisata, et meid tagasi Maa orbiidile visata,“ sõnas Johannes.

„Ma eelistaks pigem valutut surma hapnikupuudusesse, kui enda õhkulaskmist,“ mühatas Konstantin. „Paberil võib see sul ju hea välja näha, aga reaalsuses annavad alla kas maanduri kere või meie enda kondid. Mõtle mitu G-d see kiirendus tuleks?“

Kõik kolm vaikisid, isegi Johannes ei suutnud midagi positiivset vastu öelda.

Tegelikult tundis komandör, et ta oli natuke liiale läinud. „Aga hetkel pole põhjust muretsemiseks, sakslased on meile lubanud kütust anda ja kui on üks asi, milles võib kindel olla, siis on selleks sakslaste sõnapidamine.”

„Just!” toetas teda Arved. „Kuid praegu lähme parem sisse tagasi. Mul on tunne, et me peaks Johannese skafandri üle vaatama. Tal on kahtlemata hapnikutase liiga kõrge, muuga ma seda eufooriat seletada ei suuda.”

„Kui nii, siis kuluks tegelikult kõigile meile üks tõhus sorts hapnikku ära,” ohkas Konstantin.

*

Peale kahte päeva tihedat tööd oli kõik ette valmistatud. Kaamerad olid paigas, juhtmed akudeni veetud ning kogu maandumiskohaks valitud kraater oli varustatud maandumist abistavate raadiomajakatega. Arved oli isegi kivimiproovid sakslastele juba ette ära võtnud, konteineritesse pakkinud ning väikesesse püramiidjasse kuhja ladunud.

„Kuhu see kuradi Schwartz siis jääb,” porises Konstantin, skafandri kella uurides. „Saksa täpsus või asi. Ja mis sul, Johannes, viga on, mis sa seal rabeled?”

„Sügeleb, kurat, see neetud kuutolm tungib kõigest läbi, aga katsu sa end skafandris kratsida.”

„See tolm käib mulle ka juba üha enam närvidele,” nõustus Konstantin. „Kapslis pole ühtegi kohta, kus seda poleks, isegi toit maitseb metalselt ja krõmpsub hamba all nagu liiv.”

„Mul pole aega süüagi, nagu kapslisse lähen, kulub kogu aeg kratsimisele,” tunnistas Johannes. „Ma ei saa aru, kuidas te suudate seda nii kergelt võtta?”

„Teagi. Natuke ebamugav on tõesti, aga et kogu aeg kratsima ajaks, seda nagu pole jah. Ma arvan, et sul, Johannes, on lihtsalt kuutolmu allergia,” irvitas Arved.

„Ma ei imestaks,” ohkas Johannes. „Tobe lugu. Tunnen end nagu madrus, kes avastab, et ta põeb merehaigust.”

„Põrgu see tolm. Vaadake parem sinna, härrasrahvas tuleb!” Arved osutas käega ülespoole, kust paistis väike tulemasina leeki meenutav sinakas valgus ning läigatas midagi metalset.

Vaid mõne hetkega kasvas vaevumärgatav sädelus hiiglaslikuks tulesambal seisvaks tünnilaadseks moodustiseks. Estronaudid silmitsesid laskuvat raketti pinevusega. Vaid väike vääratus, sellele järgnev müratu plahvatus ning Kuu rõugearmilisel palgel oleks üks kraater juures. Kuid meeste paigaldatud raadiomajakad tegid head tööd ja rakett laskus stabiilselt nagu simulaatoris. Maandur, mille kiirus oli vähenenud peaaegu nullini, sirutas tugijalad välja ning möirgav tuleleek nende all pühkis hetkega maandumisala kuutolmust puhtaks, paisates selle rabinal vastu eestlasi ja nende seadmeid. Elektriliselt laetud tolm kleepus koheselt skafandritele ja muutis visiirid läbipaistmatuks. Niikaua kuni mehed neid vandudes puhastasid, jõudis rakett ise juba maanduda ja mootorid seisata.

„Said peale?” uuris Konstantin Arvedilt.

„Tundub küll. Ilmselt lõpp läks nässu, aga suva sellest,” sõnas viimane kaameraid uurides. Ta kruttis natuke ühe filmimasina nuppe, hiivas selle siis õlale ning hakkas laevale lähemale hüplema. Jõudnud kümnekonna meetri kaugusele, Arved peatus ja sättis kolmjala uuesti paika.

Samal hetkel avanes maandurile maalitud mitmemeetrise svastika all olev luuk ja sealt väänles ussikesena alla peenike metallredel, mida mööda hakkas laskuma hõbedases skafandris kogu, lipp kaenlas.

„On ikka kuraditel uhke laev,” sõnas Johannes kähedalt. „Pole võrreldavgi meie konservikarbiga.”

„Seal pidi olema igale meeskonnaliikmele lausa eraldi kajutid, kujutad sa pilti,” ohkas Konstantin „Ja vaata selle täi skafandrit, tea mis tarbeks üldse kõik need taskud sinna pandud on?”

„Kammi ja odekolonnipudeli jaoks,” arvas Arved ning mehed naersid.

Raumfahrer härra Schwartz jõudis samal ajal pinnale. Ta vahtis seal peremehelikult ringi, astus redelist paar sammu eemale ja surus lipu maasse.

„Oot, stop!” rikkus Arved pühalikku vaikust. „Kaamera ei tööta. Mitte midagi ei jäänud peale.”

„Mis tähendab, ei tööta?“ imestas Schwartz.

„Film ei keri edasi, ilmselt see teie neetud maandumine lõi mootori tolmu täis. Oota hetk, toon kohe varukaamera,” ütles Arved ja sööstis suurte konnahüpetega eestlaste maanduri suunas.

Schwartz tammus ebakindlalt lipu kõrval jalalt jalale. Tundus, et sedalaadi probleeme polnud ta osanud oodata.

„Nii, korras. Uus duubel!” hõikas tagasi jõudnud Arved.

„Mis ma nüüd tegema pean?” hädaldas Schwartz.

„Mis sa ise arvad? Roni aga sisse tagasi ja filmime uuesti.”

Schwartz porises endale midagi saksakeeli nina alla, tõmbas lipu Kuu pinnast välja ja ronis seejärel tagasi lüüsikambrisse, nii et vaid tagumik jäi välja paistma.

„No ja tule nüüd siis uuesti,” õpetas Arved ning Schwartz laskus kuulekalt teist korda. Ta lõi lipu maasse ja kannad kokku ning viskas parema käe hoogsalt natsitervituseks õhku. Kõik oleks olnud peaaegu ideaalne, kui mitte svastikalipp poleks samal hetkel otsustanud pikali kukkuda.

„Duubel kolm!” kuulutas Arved halastamatult ja kamandas õnnetu aaria sangari uuesti lüüsikambrisse.

„Donnerwetter!” vandus ta, kuid teha polnud midagi. Pole videot – pole ka maandumist. Alles neljandal korral jäi Arved tulemusega rahule ja lubas ka kaks ülejäänud sakslast masinast väljuda. Arved võttis seejärel endale kogu toimuva juhtimise ja sakslased aktsepteerisid üllatuslikult tema juhirolli ilma vastuvaidlemiseta. Tundus, et neile isegi meeldis, et keegi teadis, mida tuleb täpselt teha. Igal juhul oli järgmine tund täidetud tiheda tööga, kus Arved lasi sakslastel kaamera ees erinevates asendites poseerida, kivimeid korjata ja suurte konnalike hüpetega mööda Kuu pinda joosta.

„Kaua me peame veel ringi jooksma? Sul juba piisavalt filmimaterjali pole?” päris Schwartz hingeldades. „Mulle vähemalt kuluks üks puhkepaus hädasti ära.”

„Nii olulise sündmuse puhul ei saa olla olemas mõistet nagu piisavalt filmimaterjali,” teatas Arved karmilt. „Aga olgu, filmime veel ka kuuauto sõidu ja siis võib tänaseks pillid kokku panna.”

Kuuauto oli ilus BMW erimudel, kroomitud ning paljude kotkaste ja haakristidega kaunistatud. Johannes ja teised eestlased kahtlustasid isegi, et rohkem tööd oli pandud disainile kui manööverdusvõimele, sest härra Schwartz suutis sellega peale kümnemeetrist teekonda ühe suurema kivi otsa kinni jääda.

„No kurat, kas sa ei näe, kuhu sõidad?” käratas Arved südametäiega, kui nad kõik kuuekesi autot kivi pealt maha tõsta üritasid. Hoolimata väikesest raskusjõust kaalus saksa autotööstuse ime üllatavalt palju.

„Vot ei näe jah!” õiendas Schwartz vastu. Talle hakkas eestlaste kamandamine üha enam närvidele käima. „Kuradima Kuu, see läigib nagu juudi kiilaspea. Mul on silmad sest eredusest ammu paistes.”

„Mis heledusest sa räägid, minu arust on valgus just täpselt paras?” imestas Arved.

„Sinul jah, aga Schwartzil on erikiiver,” selgitas üks sakslastest. „Tal pole visiiril peegeldavat kihti, nagu meil, et nägu oleks läbi klaasi näha ja äratuntav. Muidu oleksite te ju võinud iseendid filmida ja aarialaste pähe esitada.”

Aga autot nad kätte ei saanudki ning tulivihane ja omaette vanduv Schwartz ronis maandurisse tagasi – silmadele kompresse tegema – nagu ta väitis. Ka kahele ülejäänud sakslasele tuli viimaks meelde, et tegelikult peaksid eestlased neile alluma. Ehk nad panid kõik kolm estronauti maandurist jääke välja tassima ja proove sisse vedama.

*

„Aga kuidas me kütuse enda maandurisse saame,” küsis Konstantin, kui nad järjekordseid sületäisi heitmekonteinereid Kuu pinnale ladusid.

„Kütuse?” imestas sakslane. „Mis kütusest te räägite?”

„Te pidite ju meile lisakütust tooma, seda, millega me uuesti õhku tõuseme ja tagasi Maale lendame.”

„Mina ei tea mingist kütusest midagi, teil omal siis pole?”

„Meil oli täpselt niipalju, et maanduda saaksime. Hädavaevu piisas sellestki, esimene maandumiskoht ei kõlvanud ja kui uue leidsime ja end lõpuks kuundatud saime, olime juba aurudel.”

„Mina seda ei tea, te peate Maa keskusega ühendust võtma,” kehitas sakslane õlgu. „Meil omal on täpselt ettenähtud norm ja mingist loovutamisest ei saa juttugi olla. Pealegi, millega me peaksime seda teile andma? Hakkate peoga tassima või? Voolikuid ega pumpasid meil küll pole. Või teil on?”

„Ei, voolikuid pole meil samuti,” sõnas Konstantin rabatult. „Aga see peab olema mingi eksitus. Kuidas me peame siis tagasi jõudma?”

„Minu ülesanne see pole,” teatas sakslane resoluutselt.

„No minu ülesanne pole ka teie sitta siit laevast välja kärutada,” sai seni vaikinud Johannes vihaseks ja virutas süles olnud kanistrid vastu kuud.

„Sinu ülesanne on teenida Reichi, koer!” käratas sakslane. „Korja kohe üles ja vii teiste juurde!”

„Vot ei korja. Ja sinu Reichi, mis mõtleb meid Kuule jätta, ma ka teenida ei kavatse. Lakkuge õige mune, mu onu oli õige eestlane ja võitles teiesuguste vastu metsas,” teatas Johannes ja pööras sakslasele südametäiega selja.

„Scheiße!” vandus sakslane ja haaras enda vööl oleva laser-Lugeri kabuuri järele. See polnud kerge, sest skafandri konstrueerinud insenerid olid ilmselt pidanud relvatasku lisama ühe viimase asjana, mistõttu asus see käeulatusest väljas. Sakslase sõrmed libisesid mööda poleeritud nahka, ega pääsenud kuidagi klapini. Selleks ajaks, kui ta viimaks suutis kabuuri avada ja relva sealt välja õngitseda, oli Arved juba temani jõudnud ning rammis käsikaamera objektiivi fritsule näkku.

Skafandri klaas purunes tuhandeks sätendavaks killuks ja selle tagune atmosfäär lahkus udupahvakuna tühjusse. Estronaudid nägid hetkeks sakslase punnis silmi ning siis ta tulistas. Loitis silmipimestav kiir, mis tabas Arvedil endiselt käes olevat kaamerat ja sulatas selle purunenud objektiivi klaasikänkraks. Seejärel paiskas Konstantin sakslase pikali ja nad väänasid koos Arvediga talt laserpüstoli käest. Sakslane tõmbles veel mõned sekundid ja jäi lõpuks liikumatult lebama.

„See kukkus nüüd küll kehvasti välja,” pomises Arved katkist kaamerat ja veelgi enam katkist sakslast silmitsedes. Ka ülejäänud kaks eestlast tundusid olevat toimunust ehmunud. Esimesena toibus mõrvajärgsest lummast komandör. Ta korjas laserpüstoli üles ja hakkas kindlal sammul sakslaste laeva poole astuma.

„Mida nüüd?” päris Johannes, teades samas vägagi hästi, mida nad pidid edasi tegema.

„Meie või nemad,” sõnas Konstantin. Ta oli jõudnud redelini ning takseeris mõne hetke luuki. „See Schwartzi semu, misiganes ta nimi ka oli, tegi asjad meile päris hästi selgeks. Nüüd enam tagasiteed pole. Mitte, et meil oleks enne olnud, neetud sead, nad ilmselt lootsid algusest peale meid siia jätta. Valetasid näkku, lubasid kütust, aga tegelikult...” Johannes mõistis, et komandör küttis end eesootavaks üles. Üks asi oli ootamatult puhkenud kähmlus, kuid nüüd ootas teda ees külmavereline veretöö.

Ta torkas laseri vöö vahele, ronis mööda redelit üles ja haaras luugi klambritest. Need ei liigatanudki.

„Raisk, seestpoolt kinni pannud?” imestas komandör. „Naljakas.”

„Ma võin ju proovida nendega ühendust võtta?” pakkus Johannes. „Aga mida ma ütlen?”

Konstantin ronis samal ajal redelist tagasi alla ja lasi pilgul mõtlikult üle ümbruse käia. „Esiteks veame laiba raketi düüside alla varju. Pole vaja, et nad teda kogemata näeksid. Nad võivad seepeale vabalt mootorid käima panna ja minekut teha. Teiseks, kas keegi teab, mis nende edasine päevakava on? Mis oli fritsudel veel plaanis Kuul teha?”

„Las ma mõtlen.” Arved kortsutas mõtlikult kulme. „Proovid on olemas, autosõit sai tehtud.”

„Ehk siis mitte midagi?”

„Hetkel küll. Aga oodake, ma võin ju neile öelda, et teeme äralennu viimase panoraamse kaadri, astronaudid lahkuvad Kuult. Kõik kolm heidavad viimase pilgu Kuule või midagi sarnast.”

„Hea mõte!” kiitis Konstantin. „Proovime ära.”

Kulus mitu närvesöövat minutit, kuni Raumfahrer Schwartz viimaks vastas. Tuli välja, et ta oli parajasti uinakut teinud ning sellest tulenevalt pisut pahur. Aga peale Arvedi lipitsemist ja kinnitusi, et kogu saksa rahvas vajab seda ülesvõtet, lubas ta varsti väljuda.

„Ole sellega ettevaatlik,” sõnas Johannes, osutades Konstantini laser-Lugerile. „Üks pauk vastu raketti ja lendame kõik Maa suunas.”

„Ära muretse. Ma tean, mis ma teen,” teatas viimane ja peitis relva seljataha.

„Muide, me võime endiselt tagasi oma raketti minna ja proovida minu pakutud tüürmootorite gaaside segamist. Tegin vahepeal, kui te norskasite, mõned arvutused ja see võiks töötada.“

„Nüüd pole sel enam tähtsust,“ lõi Konstantin käega. „Ja pealegi ma lahkuksin endiselt parem võitluse kui õhkulendamise läbi.“

Eestlaste kolmik jäi vait ning silmitses ainiti saksa maanduri lüüsiluuki. Varsti see ka avanes, kuid Schwartzi asemel ronis mööda redelit alla hoopis tema teine abiline.

„Kus teil siis kaamera on?“ päris ta uudishimulikult ringi vahtides.

„Kaamera? Jah, me kohe toome,” sõnas Konstantin. Sakslase pilk langes samal hetkel katkisele ja laserist puretud filmimasinale, ta silmitses seda hetke imestunult. Konstantin kasutas vastase üllatust ära ja ründas esimesena. Tema Lugeri laserkiir läbis sakslase rindkere nagu hõõguv traat võipaki. Üle raadioeetri kostis hetkeks ebainimlik kõõksatus ja seejärel tulistas Konstantin uuesti, seekord kiivrisse.

Hetkel, mil ka teine sakslane surnult Kuu pinnale langes, ilmus luugile viimaks ka Schwartzi hõbedane tagumik. Toimunut märkamata ronis sakslane aeglaselt mööda redelit alla ja pöördus ümber. Tänu sellele, et ta kiivril puudus endiselt igasugune peegeldav valgustõke, nägid eestlased selgelt, kuidas kogu veri tema näost kadus ja vaene sakslane veel aarialikumalt valgeks tõmbus.

Konstantin püüdis teda tulistada, kuid laseris tekkis tõrge. See polnud mõeldud niivõrd tihedaks tulevahetuseks ning ilmselt oli midagi üle kuumenenud ja vajas jahtumiseks aega.

Samal hetkel tõmbas Schwartz välja oma Lugeri. Kuid selle asemel, et avada tuli eestlaste pihta, surus ta relva raua hoopis vastu oma raketi korpuse alumist osa, otse kohta, kus asusid vedela hapniku balloonid.

„Paigal, või ma tulistan!” käratas ta. „Tehke vaid üks liigutus ja ma lasen meid kõiki õhku.”

„Eks tulista, kui tahad,” kehitas Johannes näiliselt muretult õlgu. Tegelikult ta muidugi nii rahulik polnud, sest kes kurat oleks osanud sellest juhmakast ilumehest sedalaadi manöövrit oodata?

„Me oleme nii või teisiti surnud. Seega, tee meile teene, tulista!” toetas ka komandör teda.

„Donnerwetter! te arvate, et ma ei tee seda, te untermenschidest mõrvarid, ma tõesti tulistan!” karjus Schwartz.

„Tulista, tulista,” sõnas ka Konstantin. „Mis sa veel siis ootad, tee kiiremini.” Ja astus provotseerivalt raketile lähemale.

Schwartz pigistas silmad kinni, tundus, et ta püüdis tõesti enesealalhoiuinstinktist jagu saada ja tulistada. Johannes tõmbus instinktiivselt kössi, justkui suudaks see abitu manööver teda kuidagi mitme tuhande tonni vedela raketikütuse plahvatusest päästa, kuid midagi ei juhtunud. Vaid relv sakslase kätes värises tugevamini.

„Meil eestlastel on ütlemine, et kas hakkad sittuma või kaod augu pealt ära. Kui sinus laskmiseks piisavalt meest pole, siis viska relv käest ja astu kõrvale,” sõnas Konstantin.

„Aga, aga te tapate mu ära,” pomises Schwartz nutuselt

„Milleks me peaksime seda tegema? ” imestas Konstantin. “Meil on vaja sinu raketti, mitte sinu laipa. Näe, ma panen ka ise relva käest.” Ja ta viskas kasutu Lugeri minema. „Arvesta sellega, et tegelikult on sul vägagi suured võimalused Kuul ellu jääda. Sakslased oma kangelast vaevalt maha jätavad, saadavad sulle kindlasti uue raketi järele ja puha.”

„Just. Ja niikaua võid elada meie kapslis. Seal küll kütust pole, aga õhuvarusid on mitmeks nädalaks. Toiduga läheb küll kitsaks, aga väike paast pole kunagi paha teinud,” sõnas Johannes. „Kui vaja, võid selle isegi lendama saada, tüürmootorite kütusest võib vabalt piisata, et see Maa suunas läkitada.”

Schwartz nuuksatas, silmitses lootusetul pilgul eestlasi ja lasi Lugeri torul langeda.

*

Mootorid lõid möirates tööle ja nende tekitatud staatika mattis enda alla ka siiani läbi raadioside kabiini jõudva härra Raumfahrer Schwartzi palved ja sõimu. Johannes ei suutnud vastu pidada ja heitis korra pilgu allapoole suunatud illuminaatorisse, kus oli mõneks viivuks näha hõbedases skafandris kogu. Seejärel sulas see koos mahajäänud muu tehnika, kaamerate ja endiselt kivi otsas istuva BMW autoga ühte.

„Hea kaadri oleks saanud,” ohkas Arved kahetsedes. Ka tema oli lahkumist illuminaatorist jälginud.

„Vaevalt, et seda „Signali“ kaanel oleks avaldatud,” mühatas Konstantin.

„Ja mis nüüd edasi, komandör?” päris Johannes.

„Edasi püüame kuskile Võrumaa kandile pihta saada. See on nüüd ainus võimalus ellu jääda. Mul on seal kandis ühel sugulasel punker.”

„Kuu pealt maa alla,” ohkas Johannes. Ja estronaudid vaikisid, mõeldes igaüks endamisi süngeid mõtteid eesootavast tulevikust.

Nad olid lennanud ehk pool päeva, kui radar ootamatult piiksatas.

„Mis see on?“ päris Konstantin. „Asteroid? Kas peame kurssi korrigeerima?“

„Kusjuures, ei. Imelik, spektromeetri järgi on tegemist kosmoseraketiga,“ vastas Johannes.

„Kosmoseraketiga? Võimatu!“ hüüatas Konstantin. Ta tõukas end kohalt minema, hõljus välivaatlusteks mõeldud kupli juurde ja asus väikest teleskoopi õiges suunas pöörama.

„See on ju meie laev!“ Röögatas ta peale okulaari vaatamist hämmeldunult.

„Meie?“ imestas Arved. „See pole võimalik?“

„Schwartz, ta prooviski mu idee järgi,“ pomises Johannes üllatunult.

„Las ma vaatan ka!“ nõudis Arved ja hõljus teleskoobi juurde. „Hah, täpselt nagu ennustasin. Plahvatus on alumise osa kildudeks löönud, sellest pole midagi alles ja ka kabiinis on suured mõrad. Isegi kui Schwartz seal elus on, siis vaevalt ta end väga hästi tunneb.“

Ka Johannes ujus uudishimust kantuna vaatluskupli juurde ja pidi tõdema, et nende maandur oli tõesti vägagi räsitud olekuga. Lisaks liikus see mööda vale trajektoori, mis viis Maast vales suunas.

„Tegelikult on mul heameel, et me siiski mu plaani ei proovinud,“ sõnas ta vastumeelselt. „Praegust kurssi arvestades saab temast ühtlasi ka esimene inimene Marsil.“

„Niipalju siis saksa täpsusest,“ muigas Arved ja mõnda aega täitis kapslit mürisev kolmehäälne naer.

Jutt: Tunneli lõpus (Dani Adler)

Täna öösel ärkasime me lasu peale. Kui me olime kottpimedas relvad kobamisi kätte haaranud ning kiirustades valguse tekitanud, selgus, et Gary oli ennast maha lasknud.

Seisime viiekesi ta jahtuva keha ümber ja ootasime, et keegi meist midagi ütleks. Lõpuks oli Tom see, kes vaikuse katkestas.

„Kes vahetuse üle võtab?“ küsis ta väsinult, relvale agressiivselt kaitseriivi peale klõpsates.

Võtsime loosi ning kord jäi minu kätte. Jared lubas ratsioonid üle vaadata ning mul lubati Gary portsjon ära süüa, sest tema polnud seda puudutanud. Laiba jätsime esialgu sinnapaika, sest enne hommikut ei olnud mõtet kuhugi minna.

Kui tuled olid taas kustutatud, oli kuulda ainult vee tasast loksumist mustavas koobastikus ning kaaslaste tasast hingamist, kui nad aegamööda taas magama jäid. Ma teadsin, et ainult Tom lamab oma magamiskotis ärkvel, silmad puurimas pimedust, oodates und, mida ei tule, kartes unenägusid, mis sellega kaasneksid. Ta muretses pidevalt kõige ja kõigi pärast ning ta juuksed olid liiga varakult halliks minemas ning pidev murekorts ta silmade vahel näis iga päevaga süvenevat.

Üritasin konservi võimalikult hääletult avada, et teisi mitte segada. Selleks ajaks, kui mu lusikas põhja kraapis, taipasin, et kui ma midagi ette ei võta, jään ma peagi magama ning vahetuse lõpuni oli veel üle tunni aja.

Liikusin kobamisi seinaäärt mööda natuke teistest eemale ning tegin paar kätekõverdust, et keha ärkvele tõugata. Tundus, et sellest polnud mingit abi ning ma ei tahtnud ka energiat liigselt kulutada. Korraks tundus, nagu oleks väljast mingi hääl kostnud, aga ma kartsin, et ma kujutasin seda väsimuse tõttu ette. Kõndisin teiste poole tagasi ning võtsin pudelist paar lonksu vett. Istusin ja jälgisin pimedust. Kõrvades hakkas aina rohkem kohisema ning ma lootsin, et ma suudan vahetuse lõpuni ärkvele jääda.

Ma olin veendunud, et keegi ei oskaks siia tulla. Sissepääs koopasse asus ookeani ääres kaljude vahel ning Tom laskis meil alati tükk aega vees kõndida, et meid lõhna järgi üles ei saaks leida. Meie laager oli ühes avaramas saalis, kus oli pisut rohkem ruumi kui magamiskottide laialilaotamiseks tarvis. Varustus asus sealsamas kõrval väiksemas alkoovis. Selleks, et sisse pääseda, tuli ületada maa-alune jõgi, mis mõõna ajal ei kujutanud mingit probleemi, aga tõusu ajal tungis ookean kusagilt sisse ja muutis tormavate voogude vahelt õige läbipääsu leidmise eluohtlikuks ülesandeks. Sealt oli laagrisse veel mitukümmend meetrit lauget ronimist, mida oli võimatu hääletult teha, sest maapind oli kaetud kiviklibuga, mis iga väiksemagi sammu peale veerema hakkas. Pealegi hargnes peakäik veel mitmesse suunda.

Järsku lõhestas vaikuse kohutav kärgatus nagu tosinate relvade kogupauk, mis kestis mitu sekundit. Olin ilma sellele mõtlemata püsti, püstol käes, süda peksmas, silmad ümbrust puurimas. Keegi süütas valguse, kõik olid püsti, relvad sissepääsu poole suunatud. Vaatasin mõistmatuses teistele otsa, aga nemad tundusid olevat veelgi enam segaduses kui mina.

Kostis uus müristus, Sam, meie päikseline neiu, kelle lühikesed juuksed ja pisut liiga kandiline lõug andsid talle poisiliku ilme, hakkas naerma.

„Äike! See on ainult äike,“ naeris ta ning ma ühinesin temaga kergendunult.

„Seda oli juba mitu päeva oodata, väljas on nii lämbe olnud,“ ütles Tom ning istus maha tagasi.

„Ma mäletan, et ükskord, kui ma väike olin...“ hakkas Brad ütlema, aga Tom katkestas teda järsult: „Kell on veel vähe, minge magama!“ Brad heitis talle kõrvalpilgu, aga ei vaielnud vastu. Ta näojooned meenutasid Tomi omasid, aga ta oli noorem ning temas puudusid Tomi juhiomadused.

Jared, kes ainsana veel relva langetanud polnud, keeras valguse madalamaks, nii et me vaevu üksteise kogusid eristada suutsime. Kui ta lambi kohale kummardus, jäid ta silmakoopad hetkeks varju ning ta nägu omandas võikalt ebaloomuliku ilme, mida ta pidev üleolev irve ja pulstunud poolpikad juuksed kuidagi ei parandanud. Miski temas oli mulle alati vastumeelne olnud ning ma üritasin vältida temaga kahekesi jäämist.

Õhku läbis järjekordne mürin ja see kestis veel kauem kui eelmised kokku. Sellele järgnes vali kahin, mis sai olla ainult vihmavalang.

„Selle äikesega ei saa keegi magada,“ täheldas Sam leebelt, „üleüldse, sellise ilmaga peaks vihma käes tantsima, mitte sees konutama.“ Ja lisas naeratades, enne kui keegi midagi vahele jõudis torgata: „Aga kuna praegu on öö, siis ma arvan, et ma olen nõus seekord erandi tegema. Olgugi, et me jääme välkudest ilma.“

Brad muigas korraks, aga kuigi me olime turvalises kohas, oli selles äikeses ilmselt kõigi jaoks peale Sami midagi hirmutavat.

„Ma loodan, et hommikuks jääb vihm järele, muidu saame me läbimärjaks,“ sõnasin kõhklevalt üle järjekordse müristamise.

“Hah, ei jää ta midagi, see kõlab nagu tõsine torm,” vastas Jared endale omase pessimismiga.

Rääkisime ilmast ja muust tühjast-tähjast. Tom ei osalenud vestluses, aga ta kuulas ärksalt, sulgedes iga valjema kõuekärgatuse ajaks silmad, justkui kuuleks ta nii paremini.

Ma taipasin äkitselt, et Gary on surnud. Päriselt surnud. Me ei näe teda enam kunagi. Me ei räägi temaga enam kunagi.

Ta oli alati olnud see kõige vaiksem. Harva tuli ette, et ta ütles midagi, ilma et keegi oleks esmalt tema poole pöördunud. Tavaliselt võis ta kõhetut kogu leida istumas kusagil nurgas, vaatamas igatsevalt tühjusesse. Ta tegi alati, mida talle öeldi ilma midagi vastu ütlemata ning ta ei näidanud üles vähimatki initsiatiivi mitte millegi jaoks. See tähendas, et kui meil oli tarvis enda elu päästmiseks kedagi lasta, siis tuli mõnikord seda talle eraldi öelda, sest vastasel korral oleks ta lihtsalt seisnud ja tühjusesse vaadanud.

Enne Megani surma oli ta olnud vaikne, aga enam-vähem normaalne, nii et me kõik lootsime, et ta saab mingi hetk oma loidusest üle.

Kui me alles kokku olime saanud, märkasin ma, kuidas Gary mõnikord õhtuti taskulambivalgel midagi oma märkmisse kirjutas ning ükskord küsisin ma, mida ta teeb. Ma teadsin, et kui see on päevik, siis ei taha ta sellest rääkida, aga ma polnud temaga ikka veel suutnud mingit sidet saavutada. Mind häiris, et ma suutsin kõigiga peale Gary vestlust arendada.

Ta võpatas, kui ma teda kõnetasin, ja ta esialgne instinkt paistis olevat märkmiku peitmine, aga mingil põhjusel ulatas ta selle siiski mulle. Ta kirjutas luuletusi. Mitte midagi erilist – lootusetu romantiku loodusluule, aga miski selles kõneles kõledast tühjusest, mis mulle sügavalt hinge läks. Ma küsisin luba teisi vaadata ning Gary noogutas, kõhklevalt nagu õpilane, kes ei tea, kas õpetaja kiidab ta töö heaks. Ma ütlesin talle, et need meeldisid mulle ning hetkeks valgustas ta väsinud nägu siiras naeratus.

Pärast homset on, nagu poleks Garyt kunagi olemas olnud. Mitte keegi ei maininud Meganit pärast seda, kui Jared ta kolm kuud tagasi maha pidi laskma, kui surnud ta kätte said. Meie elud on väärt niivõrd vähe, et siis, kui me surnud oleme, oleme igaveseks kadunud ning mitte keegi ei mäleta meid enam. Teised naersid ümberringi kergelt ning ma taipasin, et Sam räägib mingit lõbusat jutukest. Lasin tähelepanul kergendusega mustadelt mõtetelt eemale kanduda.

„...ja siis nad küsisid, kus meie kängurud on,“ rääkis ta, „ning ma ütlesin neile, et võidusõidul. Ma juhatasin nad taksoparklasse, et nad laseksid end sinna viia. Kahjuks pidin ma enne jalga laskma, kui ma taksojuhtide nägusid näha sain, see oleks kindlasti seda väärt olnud.“

Koobast täitis kerge naer. Läksin oma aseme juurde riideid vahetama ning jätsin teised vestlema. Võtsin hambaharja ja deodorandi ning jalutasin maa-aluse jõe poole.

„Liz?“ küsis Tomi hääl eemalt pimedusest.

„Hommikust,“ haigutasin vastuseks.

„Ole ettevaatlik, jõgi on üle kallaste tõusnud. Tundub, et eilne vihm oli päris korralik.“

„Selge, ma üritan mitte surma saada,“ lubasin.

Tom ei vastanud ning läks tagasi üles. Taipasin, kui tundetu oli midagi säärast öelda. Lein hakkas vaikselt kohale jõudma, aga ma teadsin, et seda ei ole kauaks. Iga järgmine surm mõjus vähem kui eelmine ning ma kartsin seda päeva, mil ma ei tunne enam midagi. Ma kartsin, sest mida vähem ma tunnen, seda vähem olen ma mina ise ning lõpuks ei oleks enam mitte mingit vahet, mitte millelgi.

Tomil oli jõe koha pealt õigus. Tavaliselt vaikse vulinaga voolav vesi tormas kiirelt ja ohtlikult tükk maad kõrgemal kui muidu ning ma oleksin esimese hooga peaaegu oma hambaharjast ilma jäänud. Kalda ääres olles polnud aga midagi karta ning jahe vesi oli pesemiseks sama ebamugav kui alati.

Selleks ajaks, kui ma tagasi jõudsin, olid teised juba söönud. Brad näppis raadiot. Üheltki kanalilt ei tulnud midagi peale staatika nagu ikka. Me saatsime enamasti hommikuti välja raadiokutse, andes teada, et me oleme keskpäeva paiku kindlatel koordinaatidel.

Mina ja Sam leidsime teised just selle signaali järgi. Ma sõitsin autoga, polnud mitu ööd maganud, pea valutas ja ma kujutasin vahepeal ette, et ma näen vastutulevate autode tulesid. Kui me raadiost äkitselt teadet kuulsin, olin tükk aega veendunud, et ka see polnud päris, aga ma läksin asja uurima.

Siin ma nüüd olin. Ilma mingi pikema eesmärgita, rõskes koopas koos inimestega, keda ma ei tundnud, ning kellega me olime samal ajal lähedasemad ja kaugemad, kui me ühegi teise inimesega kunagi olnud olime. Aga ma ei olnud üksi ja see oli kõige olulisem.

Pärast hommikusööki jätsime Garyga hüvasti ning kandsime ta jõeni kus mustav voog ta minema kandis. Keegi ei öelnud midagi, ainult Sam nuttis. Tom pööras otsa ümber ja läks sõnatult tagasi laagrisse. Brad heitis Samile abitu pilgu ning järgnes Tomile.

Ootasin veel paar hetke ning ühinesin nendega. Kuulsin summutatud nuukseid enda kannul, aga Jared jäi maha, nii et ma jätsin Sami sinnapaika. Ma ei jaksanud kellegi teise leina kanda. Laagris oli Tom juba tegevuses Gary asjade sorteerimisega. Ega seal eriti midagi ei olnud. Mõned riided ja hügieenivahendid. Nägin ta märkmikku, kuhu ta luuletusi oli kirjutanud ja palusin selle endale. Viimasel leheküljel olid mõned verepritsmed ning hoolikalt kirjutatud poenimekiri.

Tom mainis, et me peame minema välja päikesepatareid parandama, sest juhe, mis meil ülevalt veetud oli, ei andnud voolu, ning ma olin vabatahtlikuna nõus minema. Kõik peale Jaredi, kes pidi seekord laagrisse jääma, tulid kaasa. Kahlasime ettevaatlikult üle tormakaks muutunud jõe ning suundusime väljapääsu kumava valguse suunas. Nagu ikka, võttis tükk aega, enne kui silmad harjusid päikesepaiste ja ranna erevalge liivaga, üle mille kummus morn hallisegune taevas. Päev oli niiske ja palav. Mõned kajakad kiljusid randa kohisevate ookeanilainete kohal, aga üldiselt oli vaikne.

Meie tavaline rada kõrge kalda peale oli täis punakat liiva, mis ülevalt alla oli uhutud. Sam, kelle silmad olid veel nutmisest punased, naeratas laialt, jooksis vahepeal eemale ning noppis lilli, mida ta endale kõrva taha sättis. Tom jälgis teda alati pingsalt, valmis ohu korral kohe relva tõstma.

Meie päikesepatarei asus keset parkimisplatsi kahe väsinud auto vahel. Selgus, et sellega polnud midagi hullu juhtunud, lihtsalt öine torm oli selle ümber lükanud. Tõstsime selle püsti, Brad ühendas juhtmed tagasi ning Jared andis seest raadiosaatja teel teada, et kõik töötab.

„Kas teie arust seisab seal keegi?“ küsis Tom ootamatult, hääles pinge.

Parkimisplatsi lähiümbrus oli lage, aga eemal kasvas paar üksikut puudesalu, millest lähima suunas ta osutas. Ma ei näinud midagi, aga Sam noogutas ning haaras oma püstoli.

Läksime ettevaatlikult lähemale, relvad laskevalmis, ning ma taipasin, et see, mis oli mulle tundunud puutüve ja varjudena, oli inimene. Ta oli väga kõhn ning ta nahk oli ebaloomulikku kahkjat tooni. Näo järgi oli raske öelda, kas ta oli olnud mees või naine, aga ta juuksed olid pikad ja ta kandis hommikumantlit, mis oli vist kunagi olnud roosakas.

Ta vaatas liikumatult kaugusse ning ei paistnud meid tähele panevat. Üks sellistest. Mõnikord nad lihtsalt seisid, äärmisel juhul vaarusid aeglaselt ringi ning ei paistnud taipavat, mis ümberringi toimub. Mõned jällegi ründasid kõike, mis liikus.

Võõras pööras äkitselt meie suunas. Ta silmad ei fokusseerunud korralikult, aga peatusid enam-vähem meie peal. Ta paljastas aeglaselt hambad ebaloomulikuks irveks ja jälgis meid keskendunult. Tom astus paar sammu lähemale ja laskis talle kuuli pähe. Vaatasime, kuidas olevus kokku vajus, pisut tõmbles ning siis liikumatuks jäi. Ootasime laskevalmis relvadega igaks juhuks veel mõnda aega, aga kedagi ei tulnud.

Keskpäev oli lähenemas ning oli aeg minna torni juurde. Tavaliselt me lihtsalt istusime seal ja vaatasime kuidas päike madalamale vajub, kuulates, kuidas ookean kauguses kohiseb. Vähemalt oli see parem kui klaustrofoobne ja alati niiskuse järele lõhnav koobas.

Tom andis Jaredile meie vahejuhtumist lühikese ülevaate ja andis teada, et me lahkume. Jalutasime mööda teed edasi torni poole, pidades ümbrust tavapärasemast valvsamalt silmas. Õigupoolest oli see mast, telefonimast või midagi, ma polnud kindel. Ma teadsin ainult, et Brad oli teinud nii, et me saime sealt signaali välja saata.

Olime rannast paari kilomeetri kaugusel oleva abihoone võtnud kasutusele laona ning garaaži peale, kust oli ümbrusele hea vaade, oli sätitud improviseeritud terrass koos aiatoolide, päikesevarju ja grilliga, millest viimane küll suuremat kasutust ei leidnud.

Ronisime üles. Samil oli pakk kaarte, aga kellelgi ei olnud mängimise tuju, nii et ta üritas kaardimaja ehitada. Brad kritseldas oma märkmikusse mingeid jooniseid ning Tom pidas valvet. Mina lugesin kolmandat korda sedasama kriminulli. Järgmine kord, kui me toitu lähme otsima, peab raamatukogust läbi käima.

Taevas oli hall ning vihma hakkas tibutama. Ma püüdsin lugemisele keskenduda, aga see ei õnnestunud. Pärast sama lehekülje mitmendat korda lugemist andsin alla, tõmbasin end tooli peal kerra ja lasin silma looja.

„Okei, mul on tunne, et meil on parem tagasi minna,“ ütles Tom, mind kergelt õlast raputades.

Avasin silmad ja ringutasin, tundes, kuidas mind läbib külmavärin. Temperatuur oli kõvasti langenud ning ma nägin silmapiiril kobrutavaid lillakashalle tormipilvi. Eemal sähvatas välk ja pisut aega hiljem kostis pikk kõuekõmin.

Teised olid juba poolel teel alla. Pistsin raamatu põue ja heitsin veel ühe pilgu pilvedele, mis paistsid iga hetkega ühe ähvardavamad. Mürin kostus edasi, aga aina lähemalt ning siis paistis kurvi tagant autotulede valgus.

Esialgu ei osanud me kuidagi reageerida. Me polnud mõelnud, mida teha, kui keegi päriselt kohale ilmub, sest see tundunuks nagu lootuse ära sõnumine.

Vaadates nüüd lähenevat sõjaväemaasturit, mille esiaknal laiutas kuulitabamuse ämblikuvõrk, tundus meie asukoha avalik kuulutamine läbimõtlematu ja naiivne. Kusagile peitumiseks oli hilja, seega me lihtsalt seisime ja ootasime, närvilised käed relvapäradel. Auto peatus meie kõrval, pritsides Sami pükstele pori. Masinal oli kuus ratast, tumendatud aknad ning selle taha oli kinnitatud mootorratas.

Tagumisest uksest hüppas välja tüdruk, vaevalt vanem kui viieteist. Tal olid jalas määrdunud teksad ning seljas rõõmsavärviline T-särk, natuke liialt ümaras näos aval naeratus.

„Tere! Oh, see on võtnud terve igaviku kui me viimati päris inimesi nägime, ainult mingid zombid jooksevad igal pool ringi, täiesti kohutav! Ahjaa, mina olen Sarah!“ Ta osutas kõrvalistmelt välja roniva väsinud pilguga naise poole, kelle tumedad poisipeasse lõigatud juuksed vihma käes igasse suunda turritasid, „See on Banks ning rooli taga on Weiwei.“

Vahetasime üksteisega pilke. Banks noogutas meile ja manas hetkeks naeratuse esile. Weiwei oli jäänud autosse, aga läbi akna võis aimata, et ta tõstis tervituseks käe.

„Ja teie nimed on...?“ Sarah tõstis häält, et teda üle kõuekärgatuse kuulda oleks.

Tom tutvustas meid napisõnaliselt. Seisime mõne hetke üksteise vastas. Vihmasadu läks aina tihedamaks.

„Kas te ööbite siin?“ küsis Banks vaikust katkestades, viibates hoone poole, mille ees me seisime.

„Ah, ei, see on ladu,“ vastas Sam ning naeratas laialt, hajutades osa tekkinud pingest.

Tegime uustulnukatele garaaži ruumi ning nad jätsid oma maasturi sinna. Weiwei osutus nägusaks napisõnaliseks aasia päritolu noormeheks, kel oli sõjaväeline rüht ja kaasas granaadiheitjaga automaatrelv. Nende auto oli üleni varustust täis pakitud, aga esialgu võtsid nad kaasa vaid magamisasjad.

Selleks ajaks, kui me olime valmis tagasi ruttama, oli väljas pime, nagu oleks käes hiline õhtu ning tumedatest pilvedest kärgatasid lausvihma vahele külmvalged välgusähvatused. Hoolimata trööstitust ilmast, kõledast vihmast ja aina tugevamaks muutuvas tuulest, julgesin tunda ettevaatlikku optimismi. Tom, Banks ja Weiwei arutasid meie varusid. Brad kõndis vaikides nende kõrval, pea saju vastu õlgade vahele tõmmatud. Sarah rääkis Samile detailselt, kuidas nad olid kuulnud meie katkendlikku signaali ja kuidas nad meid tükk aega otsinud olid.

Ta oli jõudnud jutuga selleni, kuidas ta täna hommikul hulkuvate koerte eest põgenes, kui eespool oli läbi saju kuulda karjumist ning ma taipasin, et me olime teistest kõvasti maha jäänud. Hämaruses ja näkku peksvas lausvihmas oli raske midagi näha, aga kaugel eespool oli aimata kogusid ning kõuekärgatuste vahele tungis terav automaadivalang.

Haarasin oma püstoli ning jooksin edasi. Nägin veel, kuidas Sarah oma seljakotis palavikuliselt sobrama hakkas ning Sam tema kõrvale valvsalt seisma jäi. Me olime puudesalu kõrval ja raske oli jooksu pealt silmanurgast aru saada, mis on tuules rapslev puu, mis kunagine inimene. Tuul oli tõusnud tormiks ja iga pimestav valgussähvatus tekitas järelpilte. Eespool oli näha inimkogusid ning järjepidevalt kostus laskmist. Tormasin lähemale, valmis tulistama, kui äkitselt tundsin paremas õlas kõrvetavat valu, mis soojusena üle kogu keha laiali valgus.

Ma avastasin end näoli poris lamamas. Eeldasin, et keegi oli mulle külje pealt ligi tormanud ja mind rünnanud, aga ma ei näinud midagi peale vihmamärja maa. Üritasin end ümber keerata, aga keha ei kuulanud sõna ja valu tuli tagasi, mitu korda tugevamana kui varem. Tundsin end uimasena ja kõik tundus olevat aegluubis. Külmavärinad, tukslev valu ja midagi sooja ja märga, mis voolas mööda õlga niiskesse mulda.

Kellegi saapad seisatasid mu näo ees ja kusagil kaugel-kaugel oli Tom, kes vist karjus, aga ma ei kuulnud midagi. Tahtsin ainult magada ning ka valu hakkas hajuma kui keegi lõi mulle lahtise käega näkku, sundides mind korraks silmi avama. Sam nuttis kusagil läheduses ja keegi tegi midagi mu õlaga. Valusööst, mis mind läbis, oli liiga tugev, et teadvusele jääda.

Vahepeal oli valu, põletav, terav valu ning külm ja märg ning keegi kandis mind läbi pimeduse. Ma olin kindel, et ma suren ning mul oli sellest täiesti ükskõik.

Ma ärkasin läbi valu. Koopas oli pime. Ilmselt oli öö. Proovisin end istuli ajada, aga iga liigutusega tungis valu elektrilöögina läbi keha. Siiski sain suure vaeva ja mitme allasurutud oige järel hakkama.

„Liz?“ kostis Jaredi sosistamist. Suutsin jõuetult midagi vastuseks mühatada.

Kuulsin kuidas ta kobamisi lähemalt tuleb ja mu kõrvale istub. Kusagil eemal kostis magaja nohisevat hingamist.

„Kuidas läheb?“ küsis ta ja jätkas vastust ootamata, „Jõgi tõuseb, me saime vaevu tagasi. See on kõvasti üle kallaste, ma kahtlen, et sealt niipea üle pääseb ja mul on tunne, et see torm kasvab orkaaniks. Seega jääme me oma uute sõpradega siia ilmselt veel mitmeks päevaks. Ja meil pole peaaegu üldse süüa, sest me pidime alles homme laost uue jao tooma.. Vahva, kas pole?“

Mõtlesin asja üle järele. Mulle meenus, mis juhtunud oli. „Kui...“ rääkida oli raske, aga ma pingutasin. „Kui kaua ma teadvuseta olin? Mis üldse juhtus? Ma sain aru, et... keegi ründas mind selja tagant... aga ma olen veel elus... ja normaalne...?“

Jared naeris vaikselt oma kähisevat naeru. „Üks neist, Banks või Wubwub...“

„Weiwei.“

Jared jätkas mind ignoreerides sosinal: „Wubwub. Üks neist. Ilmselt Banks, sest tal oli väiksem kaliiber. Ta nägi, et keegi jookseb tema poole ja tulistas ilma mõtlemata. Sinu õnneks ei ole ta väga täpne. Sa kaotasid suht palju verd, aga Sam lappis su kinni. Värdjad said Bradi kätte, ta jäi maha. Ma pole päris kindel, miks sind kaasa veeti.“

Ma polnud Jaredit ammu nii jutukana näinud. Ta tundus olevat toimunust lõbustatud ja ta lähedus pani mind ennast haavatavana tundma.

„Kui... kaua?“ kordasin ma, kobades ümbrust, üritades tulutult oma püstolit leida.

„Ainult selle ühe öö, Sam passis koos oma uue sõbrannakesega su kõrval, kuni sa enam aktiivselt verd ei jooksnud. Oleks Tom selge mõistuse juures, oleks me oma külalised ilmselt välja visanud, eluohtlikust jõest hoolimata, aga noh. Sam oli vihane, see oli päris naljakas. Ta karjus nende peale tükk aega, aga ega sellest eriti abi ei ole.“

„Kus mu relv on?“ küsisin ma poolihääli. Ja: „Selge mõistuse juures?“

„Jah, noh, ta paistab oma venna surma kuidagi väga südamesse võtvat,“ vastas ta irvitades ja mu esimest küsimust ignoreerides.

“Ma tegin ettepaneku need võõrad maha võtta, enne kui nemad seda meiega teevad, aga Tom ignoreeris mind. Ta tegi seda siis ka kui me Meganist pidime lahti saama, sest ta oli aeglane ja kasutu. Aga keegi peab olema, kes teeb ka ebapopulaarseid otsuseid.”

Sättisin end paremini istuma ja valu mattis mind jälle enda alla. Paksuke Megan, kes oli alati üritanud kõigile meele järele olla. Megan, kes ei suutnud nii tihti nuttu tagasi hoida, aga kes teeskles pidevalt ebaõnnestunult, kuidas kõik hästi on. Megan oli öise vahikorra ajal veenid läbi lõiganud.

“Sa tapsid Megani?” küsisin kähedalt.

“Jep. Kõigil on ilma temata nagunii palju parem olnud. Süüa läheb ka vähem.”

Tom… ta pidi teadma või vähemalt kahtlustama, mis päriselt juhtunud oli. Aga Jared, suurepäraste ellujäämisoskustega Jared, kes oli meist parim laskur ja nii mitu korda meie elusid päästnud… Meil oli teda vaja…

“Igatahes,” jätkas ta sosinal. “Ma ei usu, et siit koopast rohkem kui üks inimene välja tuleb ja mina kavatsen see inimene olla. Kui sa tahad, siis ma võin su praegu piinadest vabastada. Mul on nuga, see on vaikne ja ei tohiks väga valus ka olla. Vähem rõve kui kuuli pähe laskmine igatahes. Kuigi kui tahad, võin seda ka teha. Kuna keegi ei saa päris kindel olla, et mõni surnu sulle eile hambaid külge ei jõudnud ajada, siis keegi ei pahandaks. Miks mind muidu su kõrvale valvama jäeti.”

Tundsin külma tera enda kaela riivamas. Vaikisin. Mõtlesin.

“Ei,” sosistasin lõpuks. Ei. Mitte niimoodi. Külmus kadus sama järsku kui oli tekkinud.

“Ise tead. Kui tahad aeglaselt surra, siis lase käia. Ma vaatan veel natuke aega, mis saab, enne kui midagi juhtuma hakkab. Ja kui sa teed asju, mis mulle ei meeldi, saad kuuli kerre.” Jaredi vaikses hääles kõlas lõbus noot nagu ta oleks seda hetke juba pikalt oodanud.

Vajusin nõrkenult pikali ja ootasin und. Teadvus kõikus ärkveloleku piiril.

Tüki aja pärast pani keegi eemal lambi põlema ning ma kuulsin Sami ja Sarah’t sosistamas kui nad hommikusööki valmistama hakkasid.

Tom lebas jätkuvalt oma magamiskotis ja magas sügavalt. Bradi ase, mis oli alati Tomi kõrval olnud, oli nüüd hõivatud Banksi asjadega. Naine ise läks ja näitas Sarah’le kuidas meie elektripliiti kasutada. Weiwei tõusis samuti ning põlvitas lambi äärde oma osadeks võetud relva puhastama.

Õhus oli pinget ning kõik peale Sarah ja Sami heitsid pidevalt üksteisele kõrvalpilke. Ma tundsin endal Jaredi pidevat tähelepanu. Olin väsinud, aga ma olin kindel, et kui Tom üles ärkab, siis ta saab olukorra kontrolli alla. Ta oskas alati Jarediga hakkama saada.

“Mida te siin päevad otsa teete?” küsis Banks.

“Teeme?” Sam peatus hetkel pudru segamisel. “Noh, suurema osa päevast me oleme väljas ja ootame, kas keegi tuleb. Te olete esimesed, kes tulnud on. Õhtuti ajame mõnikord juttu, mõnikord mitte. Mina teen enamasti süüa. Kes koristab, kes teeb trenni… Gary kirjutas luuletusi… aga ta on nüüd surnud…”

“Hmh. Aga, nagu üldisemalt? Mis on teie plaan?”

“Plaan?”

“Te ei saa ju ometi eluks ajaks sellesse paganama koopasse jääda.” Banksi hääles oli kannatamatuse noot.

“Me, nagu, ei mõelnud väga kaugemale kui teiste inimeste leidmine…” pomises Sam.

“Te vist väga üldse ei mõelnud!”

“Banks....” ütles Sam etteheitvalt, aga naine jätkas teda kuulda võtmata: “Öelge konkreetselt, palju teil hetkel varusid on. Kui kauaks neid jätkub? Mis saab kui jõgi mitu nädalat ei alane?”

Sam kõhkles natuke liiga kaua. Ma teadsin, et meil pole rohkem kui tänane hommikusöök, mis oli arvestatud viie inimese jaoks.

“Miks te meid siia tõite?” nõudis Banks. Weiwei ei olnud tõstnud pead oma relva kohalt, aga ma nägin teda pingsalt ümbrust jälgimas. Ta hakkas relva aeglaselt kokku panema.

Mis meie plaan oli olnud? Me tahtsime teisi inimesi leida. Me käisime aeg-ajalt varusid otsimas ja surnuid maha laskmas ja see oli kõik. Me kõik eeldasime, et Tom teab, mida ta teeb. Et kõik saab kunagi paremaks. Et kõik saab kunagi korda. Kui naiivne. Ainult Jaredil oli plaan ja keegi peale tema sinna ei kuulunud.

Jälgisin toimuvat valuseguse apaatiaga. Ma teadsin, et nüüd oli kõige ohtlikum hetk, aga osa minust oli veendunud, et Sam suudab pinge lahustada.

Just sel hetkel vilkus lamp korraks ning valgus kustus. Ilmselt oli päikesepatarei taas rivist väljas. Kui sel oli midagi tõsist viga, siis oli lood kehvasti, sest ainus, kes neist asjust midagi jagas, oli olnud Brad.

Sealtpoolt kus olid olnud Jared ja Weiwei kostis mingeid arusaamatuid helisid, mühatusi ja kolinat nagu oleks lamp ümber kukkunud.

„Nüüd on persses,“ mõtlesin läbi hägu, mis hakkas taas mu mõistust vallutama. Ma teadsin, et mul on vaja relva ja kindlasti oli paar tükki seal, kus me varusid hoidsime. Üritasin püsti tõusta, aga jalad ei kandnud. Valu mässis end mu ümber nagu tahke punane udu, aga ma sundisin end ühe käe abil koopa teise seina poole roomama.

„Weiwei?!“ kostis üle koopa Banksi ohtu aimav hääl, mille vastuseks oli kuulda ainult lambi purunemise heli.

Koopapimeduses kajas Sami hirmu täis hüüe: “Jared? Tom? Liz?”

Mu parem õlg tundus vaheldumisi jääkülm ja põletavkuum ja punane sumu mu peas võttis aina rohkem võimust, aga ma teadsin, et ma pean kohale jõudma.

Pimedusse lõikas Tomi unesegune hääl: „Kus kurat mu relv on?“ Keegi ei vastanud talle.

Ma tundsin, et veri hakkas aeglaselt mööda mu kätt alla voolama. Kusagil kaugel hüüdis Tom Bradi nime, aga ta vaikis koheselt.. Hetkeks oli kõik vaikne, siis läbistas pimedust taskulambi valguskiir. Ma roomasin piinava aeglusega edasi, külmavärinad keha raputamas.

Taskulamp oli Tomi käes, aga enne kui oli aru saada, mis toimub, kostis ta suust korisev oie ning ta vajus raskelt pikali. Pärast paari väga pingutatud hingetõmmet valitses ta suunast vaikus. Keegi korjas taskulambi üles, selle valguskiir leidis Banksi segaduses näo ning kõlas lask. Banks vajus karjatuse saatel verepritsmete vahele pikali ning lamp kustus taas.

Ma peaaegu ei uskunud seda, aga ma oli jõudnud varustuseni. Keha vappus üleni, aga ma suutsin püstoli kätte saada. Peopesa oli verest üleni libe kui ma relva vinnastasin. Metalne klõpsatus kajas ootamatult valjusti üle koopa ning enne kui ma jõudsin reageerida tabas seina mu pea kohal kaks lasku. Õnneks ma nägin kust tulistati ning ma tõstsin suure pingutusega käe ja vajutasin päästikule. Kähe karjatus andis märku, et ma sain pihta. Naeratasin ja kaotasin teadvuse.

Ärkasin oma asemel. Valu ei olnud, oli selline ebamaine tunne nagu hõljuksin. Mu kohal paistis Sami nägu. Ta oli tõsine. Keegi, ilmselt Sarah, näitas meie poole taskulambiga valgust. Sam lõpetas mu õla sidumise kui nägi, et ma olen ärkvel.

„Liz,“ ütles ta nukralt naeratades. Üritasin fokusseerida, aga see oli raske. Naeratasin läbi sudu, mis mind ümbritses.

„Jared on surnud, sa lasid ta maha. Kõik teised on ka surnud, ta tappis nad ära. Peale Sarah. Ma kartsin, et sa oled ka läinud. Aga ei ole.“

Ma naeratasin talle uuesti, sõnad olid arusaadavad, aga miski ei tundunud veel väga oluline.

Ta ohkas vaikselt. „Vaata... mina ja Sarah, me läheme nüüd ära. Jõgi peaks paari tunni pärast piisavalt ohutu olema. Torm läks üle. Me võtame nende auto ja sõidame kuhugi. Kuhugi, kus on palju päikest ja värsket õhku ja me üritame seni ellu jääda kuni võimalik. Aga ma ei jaksa enam pimeduses elada ja ma ei jaksa sinu eest vastutada ja... Igatahes. Siin on sulle vett, toitu,, valuvaigisti ja... noh.. relv... Kas sa saad aru?“

Ma sain aru. Ma ei öelnud midagi. Sam ei vaadanud mulle silma.

„Vabandust...“ sosistas ta, pööras ära ja taskulambivalgus eemaldus aeglaselt koos hääbuvate sammude kajaga. Mulle näis, et tüdrukud hoidsid üksteisel käest, kramplikult nagu kartes, et kui nad lahti lasevad, siis kaovad nad kuhugi igavikku.

Ootasin mitu tundi, aga nad ei tulnud tagasi. Ümbrus lõhnas nagu veri.

Võtsin püstoli kobamisi vasakusse kätte. Ma olin nii nõrk, et suutsin relva vaevu tõsta ning valu oli tagasi. Ma tundsin kõikehõlmavat ükskõiksust. Üritasin relva vinnastada, aga selgus, et mu parem käsi ei kuulanud enam üldse sõna.

Persse.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 8/17 (J. J. Metsavana)

Aastatel 1992 – 2014 ilmunud eestikeelsed ulmeraamatud (Jana Raidma)

Ühe rõngassärgi retk WorldConile (Tuule Iil)

Pörköltipäev augustikuises Pivarootsis (Heli Illipe-Sootak)

Metsavana, Worldcon ja kohvritäis raamatuid (J. J. Metsavana)

Ropecon 2017 – Kus on saun? (Ove Hillep)

Unicon 2017 (Riho Välk)

Mõningaid muljeid Worlconilt (Rait Piir)

Palju õnne, Stuart Gordon (Kalver Tamm)

TESTI END! Mis tasemel kirjanik sa oled? (Heino Nõps)

Raamatuarvustus: Shanidar – 10 õhtut puhast naudingut (Ene Kallas)

Raamatuarvustus: Megan Whalen Turner „Varas“ (Mairi Laurik)

Raamatuarvustus: Gudule „Surnud tüdrukute klubi“ (Leila Tael-Mikešin)

Ulmkonnakroonika 8/17

Kirjastuste uudised 8/17

Reaktori juuli juttudest (Tõnis Hallaste)

Jutt: Pahupidi liblikaefekt (Fred Elhi)

Jutt: Das Kulturkonflikt (J. J. Metsavana)

Jutt: Tunneli lõpus (Dani Adler)