Peatoimetaja veerg 08/18 (Triin Loide)

Suvi oma kuumuse, lõõskava ja rooskava päikese, parmude ja sääskedega on taandumas ja andnud teed pilvistele taevale ja juba kollaseks kiskuvatele lehtedele. Jahedamate ilmadega on ka Reaktori toimetus üles ärganud, kivi alt välja roomanud ja eneselegi pisukeseks üllatuseks valmis saanud järjekordse Reaktori numbriga. Mõnus mädakuine ulmeajakiri!

Ka seekordne Reaktor ilmub minu ajaskaalal ühepäevase hilinemisega, sest kangekaelselt jätkan selle surumist, et Reaktor peaks valmis saama 28ndal. Ühepäevane hälve on siiski aktsepteeritav. Tundub, et selgus kuupäevades meeldib ka autoritele ja julgen oletada, et ka toimetajatele. Igastahes sai valdav enamik asju õigeks ajaks tehtud ja toimetatud. Olen oma väikese toimetusega väga rahul ja mul on rõõm teatada, et meie ridadega on ühinenud abiline Enele, nimelt ka juba varem Reaktorile kaastööd teinud Tarmo Raudsep pakkus oma teeneid, mille me ka kiiresti vastu võtsime, enne kui ta ümber jõudis mõelda. Septembrikuine Reaktor ilmub seega juba kahe keeletoimetaja valvsa pilgu all, nii et ehk on ka apsakaid vähem. Samuti laseb oma valgusel meie peale paista Jüri Kallas, kes ühines toimetuse Telegrami-chat’iga. Küsimuse peale, et kas ta on mul nüüd toimetaja või niisama kiibitseja-satelliit sain ma vastuseks, et ei see ega teine, hoopis huviline püsiautor. Olgu siis nõnda! Võitlen kihuga panna ta toimetuse ridadesse kirja ahjualusena.

Jõudsat kasvamist näitab ka meie kunstiosakond – meie üleskutsete peale aktiviseerus mitu inimest, neist üks, Kärt Mikli, on ka augustikuise Reaktori kaanepildi autor ja värske Weinbergi jutu illustraator. Vaikselt, väga vaikselt hakkab mul tekkima valim kunstnikke, kellelt kaastöid paluda, ja sellest on mul üksnes hea meel. Nagu eelmises veerus kirjutasin, siis soovin Reaktori töösse kaasata võimalikult palju inimesi erinevatelt elualadelt – ulme kunstis, arvutimängudes, filmilinal, luules ja minu poolest kas või käsitöös.

Huvitaval kombel on see ka meie augustikuise numbri üks mõttelisi alateemasid – see lõppematu vaidlus, et mis on ulme, kus on ulme, kes teeb ulmet. Iti Tõnisson on kirjutanud mõnusa ja humoorika artikli, mis lahkab küsimust, et kuidas on omavahel seotud ulme ja, parema väljendi puudumise, esoteerika. See seos pole päris õhust võetud ja ka Tartu iganädalastel kokkutulekutel ulmetöötoas olen ma inimesi ässitanud diskuteerima teemal, et mis on ulme. Kas saientoloogia on ulme, religioon või ulmest sündinud religioon? Kas ulme on ulme, kui sellesse tõsiselt ja siiralt usutakse? Mõistete ja žanrite ja tähenduste rägastikku võib muidugi ära kaotada ennast nii ulmes kui olmes kui ka selle vahepeal. Kas konfutsianism on religioon, filosoofia või sotsiaalne rituaal? Ja nõnda lõputult edasi.

Ove Hillepi külaskäik Kilkim Žaibule põhjustas toimetuse sees mõningast nõutust ja elavat diskussiooni. Kas festival, kus laulvad bändid tituleerivad ennast maagideks, okultistideks, saatana teenriteks või kus lauldakse haldjatest ja mütoloogilistel teemadel – kas see on ulme? Kui see ei ole ulme, siis miks see ei ole ulme? Miks on jutt vampiirist rohkem ulme kui mõni metalbänd, kelle laululüürika käsitleb vampiire ja sooja pritsivat neitsiverd...?

Lõppeks võttis meiega mõni aeg tagasi Laura Välik, kes tundis huvi, et kas tema ulmest ja kosmosest inspireeritud ehted mahuvad ka ulme mõiste alla. Panime jälle toimetusega pead kokku. Selge on see, et ulmekirjandus on kogu ulmelise kultuuri ainult üks osa. Tähtis osa, kui mitte kõige tähtsam, aga neid osi on veel, ja Reaktor on ulmeajakiri, mitte ulmekirjanduseajakiri. Ütlesime Laurale, et miks mitte, saatku meile fotod, lingid, tootetutvustused. Need võib huviline leida meie Ulmkonnakroonikast. Mingisugust sloganit või loosungit Reaktoril ju ei ole, aga ma olen naljaga pooleks öelnud, et selleks võiks olla "Reaktor hoolib!" ning vestlustes toimetajatega rõhutanud, et me võiks olla võimalikult kaasav ajakiri. Sellele pole kellelgi vastuväiteid olnud, nii et küllap nõnda siis ka on. Ulmkonnakroonikast leiab ka pilte, meie sellekuise ulmestaari ja veel üht-teist.

NB! Saatke meile pilte-nupukesi oma tegemistest ja üritustest, mida väisanud olete! Piisab paarist lausest või ka ainult piltidest. Teised tahavad ka teada mida te teinud olete. Metsavana seadis tingimuseks, et Ulmkonnakroonikas ja arvustustes-artiklites-ülevaadetes võiks olla vähemalt 1% ulmet. Püüdkem seda siis jälgida ja järgida.

Sellekuine intervjuu on Manfred "MNC" Kalmsteniga, värske Stalkeri-laureaadiga. Hoiatus! Sisaldab mõistlikku juttu ja armast koerapilti. Juttusid karvustab seekord ainult Jüri Kallas, Tõnis palus endale selleks kuuks vabastust, aga lubas hiljem autoritele otse tagasisidet anda. Aga septembris peaks Tõnis jälle platsis olema.

Lugudest on meil teile pakkuda Weinbergi uus õudus-seiklusjutt "Rahu ja vaikust", mille Kärt Mikli ohtralt ära illustreeris, ja Miikael Jekimovi urban fantasy "Killud toovad õnne". Seekord ei ole meil kahjuks ühtegi värsket poni- ega majejuttu, aga Soobel lubas mind nendega vajadusel üle ujutada. Augustis avaldame ka Laura Loolaiu ja David Noë järjejutu "Jäljekütt" viimase osa. Siinkohal pean autoritelt isiklikult vabandust paluma - ma unustasin selle loo juulinumbrisse lisada. Kui me vea avastasime, oli juba natuke liiga hilja seda juurde panema hakata ja otsustasime selle avaldada käesolevas Reaktoris.

Loodan siiralt, et see number meeldib teile ja pakub lugemisrõõmu. Aga Reaktori toimetuse töö ei lõppe kunagi ja kuniks teie loete, seame meie teisi numbreid kokku. Tuletan kõigile meelde, et oktoober on meil horror-õudus-Halloweeni erinumber ja ma mäletan kõiki nimesid, kes on mulle lubanud loo kirjutada. Kõigil, kes soovivad erinumbrisse oma kaastööd pakkuda kas kunsti või kirjanduse (või käsitöö või luule...) näol, võtke meie toimetusega ühendust ja saatke oma asjad ära oktoobri alguseks, et meie niigi punnis silmadega ja magamatusest ümberkukkuvad illustraatorid saaksid oma tööga õigeaegselt alustatud ja loodetavasti valmis ka.

Augustikuise Reaktori kaanepildi autoriks on Kärt Mikli

Intervjuu: Manfred Kalmsten (Triin Loide)

Manfred Kalmsten. Foto autor Veiko Kastanje

1. Esimene küsimus on traditsiooniline – tutvusta ennast Reaktori lugejale. Kes sa oled, kust sa tuled? Kes peitub pseudonüümi “Manfred Kalmsten” taga?

Ma olen igav inimene. Minust pole kuigi palju rääkida. Äärelinnapoiss ja kalestunud romantik.

Olen elanud nii öelda kiiret ja põnevat rockenrolleri elu ja tänu sellele õppinud hindama aja aeglast kulgu ja igavust. Täiesti tavalist päevivältavat igavust.

Nii ongi, et Manfred Kalmsteni pseudonüümi taga peituv isik tegeleb peamiselt lugemise (“Rehepapp” vedeleb öökapil), muusika kuulamise (Kino mängib taustaks), filmivaatluse (sai hiljuti “Leto-t” vaatamas käidud) ja arvutimängudega (“Sunless Sea-ga” sai algust tehtud).

Varem sirgeldasin ka, aga viimastel aastatel pole seda enam viitsinud teha. Mingi konkreetne lagi tuli ette, kust enam edasi ei saanud ja nii see jäi.

Lisaks kirjutan ma ulmet, mis on ka peamine põhjus, miks mu sihverplaat “Reaktorist” vastu jõllitab.

2. Kas su pseudonüümil on ka mingi saamislugu?

Kui nüüd mõni lugeja ootab siit mingit põnevat saamislugu südaöösel nähtud ilmutusest, põlema lahvatanud põõsast ja pähesadanud savitahvlitest või midagi muud sellist, siis tuleb tal pettuda.

Manfred on õigel hetkel riiulilt silma paistnud Manfred Gregori järgi. Tema “Sild” on üks mu lemmikraamatutest ja kuna see harmoneerub ka mu hüüdnimega (Mannu või Mnc – kuidas kellegile), siis saigi see valitud. Kalmsten on aga kokkukeevitatud versioon mu tollasest Feissbuuki kasutajanimest.

3. Sulle taustauuringut tehes ruigas Metsavana rõõmsalt naerda ja soovitas sinult küsida, umbes et kuidas selline korralik, ontlik omaaegne punkar kes toitus ainult õhust, armastusest ja alkoholist, sattus sellisele ligasele allakäigutrepile, et liitus ulmikute seltskonnaga. Küsingi siis umbes nii – kuidas jõudsid ulme juurde? Miks hakkasid ise ulmet kirjutama?

Põhimõtteliselt hakkasin ma ulmet kirjutama juba ennem kui raamatuid lugema. Koomiksite joonistamine on ju ka otsapidi kirjutamine. Esimese “päris raamatu” lugesin ma läbi alles kaheksa aastaselt ja selleks oli “Võitlus tule pärast”. Koomikseid aga sirgeldasin ma juba enne kooli. Teemad siis vastavalt selle, et millist (välismaa)filmi Soome televisioon või Nõukogude kino- või videolevi näitas.

Aga aastaid oli probleem selles, et ma küll mõtlesin peas välja terveid triloogiaid, aga alles arvutikasutusoskus andis mulle võimaluse neid nii kirja panna, et ma pärast hiljem ka aru sain, et mida ma kirjutatud olin. Mul on kohutav käekiri, kalduvus lõputult parandusi teha ning täiendusi ridade vahele kirjutada.

Püsivus oli muidugi probleem number kaks ja nii saigi, et nooremas eas kirjapandud tekstid jäid kõik poolikuks.

Kirjutamise uue tulemise peamiseks stardipakuks oli blogi(de)pidamine. Siinkohal suur aitähh ja palju õnne sünnipäevaks Jailele, kes mind sellele libedale teele viis. Blogimine andis mingi oskuse oma mõtteid arusaadavalt kirja panna ning blogides avanes mul ka otsetee toonase filmiblogija Metsavanani (high five!), kes on ka peamiselt vastutav selle eest, et ma ulmikute seltskonda sattusin.

Ja kuna blogipidamine muutus peale ma ei mäleta mitut aastat suhteliselt tüütuks kohustuseks ning lisaks paistis mingi lagi ette tulnud olevat, oligi järgmine loogiline samm ilukirjanduse kapsaaeda.

Nii oligi, et kui peale mingit Estconi tekkis praeguseks manalateele läinud nähtus nagu “Ulmejutulabor” ning sellega tekkinud avaldamisvõimalus, siis andis see järsku piisava laksu, et hakata lugusid LÕPUNI kirjutama. Edasi tulid juba “Reaktor” ja “Täheaeg”.

Umbes nii see allakäik käis...

Ja miks just ulmet? Ehk sellepärast, et ulme avab võimalused hüpata reaalsuse piiridest kaugemale. Luua ise või luua midagi täiesti uut, ilma et kellelgi midagi kobiseda oleks. Rikkuda kirjutatud reegleid või füüsikaseaduseid... Võib öelda, et ulme on suht punk, nii et ei saa öelda, et ma punkar olemisest väga kaugele oleks hüpanud. Lihtsalt atribuutika on teine.

Aga võib-olla kirjutan ma ulmet hoopis seepärast, et kuskil peas on mingi kruvi täpselt õigesti kinni või valesti lahti. Mine ja võta kinni...

4. Sinu tekste lugedes jääb mulje, et sind mõjutanud autorite seas võiks ehk olla selliseid autoreid nagu China Miéville, Neil Gaiman ja Pratchett, sekka tubli annus vene ulmekirjanduse mõjutusi. Ehk siis selline briti kuiv huumor segatuna tusasevõitu vene ängiga. Jääd nõusse või lükkad ümber? Kui ise oma loomingut ja lugemust vaatled, kes võiksid olla need, kes sind on mõjutanud, positiivselt kui ka negatiivselt?

Keeruline, olen eluaeg üritanud end igasugu otseste mõjutuste eest kaitsta ning võimalikult oma rida ajada. Palju sest välja on tulnud on muidugi iseasi, aga... Laias laastus on minu arust selle mõjutamisega asjad nii, et kui palju on autor üldse teadlik, või pigem, kui võimalik on autoril üldse enda otsestest mõjutajatest teadlik olla.

Mina vähemalt ei oska küll kindlakäeliselt ühtegi otsest ja püsivat mõjutajat välja tuua. Võin siia ju kirjutada oma lemmikraamatute nimekirja, aga see poleks ju päris see.

Aga kuna küsitud on, siis võin julgemalt öelda, et Pratchett on mind kindlasti mõjutanud. Mulle on eluaeg sümpatiseerinud inim- või ühiskonnakriitika läbi huumoriprisma ja Pratchett on selle kohapealt äss. Tema eredana esitatud tumedad toonid on meisterlikult välja joonistatud ja üldse. Kindel lemmik ulmekirjanike reas.

Kohalikult kapsamaalt on mu kirjandusega seotud mõjutajateks kindlasti olnud Freddy Grenzmann ja Sven Kivisildnik. Selles mõttes, et neid ma olen üritanud mingitel perioodidel matkida, mingeid nende nootide sarnaseid noote või suhtumist enda kirjutatusse sisse punuda. Olgu siis tegemist juttude, kirjandite või laulutekstidega. Seda küll tunduvalt varasemal ajal, kui mu esimesed avaldatud jutud, aga siiski.

Arvan, et ka Strugatskid on ka mind mõjutanud, kuna ma usun, et on vähe endise Ida-bloki ulmekirjanikke, keda Strugatskid mõjutamata oleks jätnud. Igaks juhuks lisaksin ka Clifford D. Simaki, kelle sõgedad ideed ja probleemikäsitlused on mulle läbi aegade meeldinud ja...

Ja lõpetan siinkohal, sest asi hakkab juba väga lemmikkirjanike nimistu moodi välja nägema.

5. Selleaastasel Estconil sattusin puhtjuhuslikult sinu kõrvale istuma, kui Stalkereid jagati. Kui sinu nimi välja hõigati – palju õnne! – , siis kuulsin vaikset vandesõna. Mida rohkem sind kokkutuleku käigus õnnitleti, seda rohkem lössi vajusid. Ka sellest intervjuust üritasid kõrvale hiilida. Ilmselgelt ei kirjuta sa selleks, et saada tähelepanu ja surematut kuulsust ja oled üsna privaatne, ehk isegi pisut uje inimene. Kuidas saad hakkama (heaks!) kirjanikuks olemisega kaasneva tähelepanuga ja miks üldse kirjutad?

Ujedaks ma ennast nimetada ei saa. Kasvõi patuga pooleks ei saa. Olen tegelikult nii tagasihoidlik, kui ka edev korraga ning surematu kuulsuse vastu pole mul ka midagi. Kui ma üldse midagi taga ei ajaks, siis kirjutaksin ainult sahtlisse.

Aga, seda meeleolulangust auhindamisel ma päris seletada ei oskagi. Osaliselt oli asi kindlasti minu loomuomases vastumeelsuses igasugu tseremooniate ja muu sellise vastu. Võimalik, et ka selles, et olin nominentide nimekirja läbi töötanud ja leidnud, et mul on võimalus parimal juhul esikolmikusse saada.

Ja selle teadmisega ma seal istusingi, kuni... Tuli välja, et olen jah esikolmikus. Täpsemalt, selle tipus.

Igal juhul olen ma praeguseks Stalkeri laureaat olemisega rahu teinud ning mul auhinnatud saamise üle väga hea meel.

Ja eks ma kirjutan kuna mulle meeldib seda teha. Pähe tekivad ideed ja need tuleb kuidagi tekstiks raiuda, et hing rahu saaks. Ja nagu teada on loome juba selline loom, mis tahab levida. Nii ma siis kirjutangi ja ei saa öelda, et sellega kaasnev tähelepanu mulle 100% vastumeelne oleks.

6. Kuidas näeb sinu kirjutamisprotsess välja? Kuidas leiad ideid, kuidas neid rakendad, kuidas neist lood saavad? Mida pead ulmekirjutamise juures oluliseks, mida vähemoluliseks?

Ideed tulevad ise. Ilmselt mingite väärastunud mõttekildude näol ja mu esimene kirjutusfaas näebki ette nende ideede mõttes läbimälumist, jutu raamideks voolimist, ideepojukeste täitetekstiks plätserdamist jne. Näiteks “Rasket vihma” mõtlesin ma välja mitu-mitu kuud ja kirja panin kuskil ühe kuuga.

Kirjutusprotsess ise on oma olemuselt lihtne – kirjutan iga päev, kindlal kellaajal, vähemalt 200 sõna. Minu puhul see toimib, üldjoontes. Vahepeal kui tunnen, et ajus umbseks kisub, siis võtan kirjutuspause.

Läbiv kirjutamisalane põhimõte on selline, et kõik mida ma alustanud olen kirjutan ma ka lõpuni. Olenemata sellest, mida ma sellest loost poolel distantsil arvan. Ilma selle printsiibita tekkis kole palju igasugu poolikuid mõttealgeid, jutujuppe, visandatud raame ja muud sellist prügi, millest tegelikult mingitki kasu pole. Näiteks praegu kirjutan ma lugu, mille puhul ma tean, et vähemalt sel kujul ei avalda ma seda mitte kuskil ja mitte kunagi. Aga, kirjutan siiski... Ning ei saa ka öelda, et niimoodi kirjutamine oleks kasutu ajaraisk, kuna praktika, ehk kirjutusprotsess ise, on üks peamisi asju, mida kirjanikuks pürgival inimesel vaja on.

Pealegi, alati võib juhtuda, et lõpus tuleb mingi päästev idee, mis ilmetuna paistvale tekstile uue jume annab.

Ja ma ei usu, et ulmekirjutamisel on mingeid erinevusi mitte-ulme kirjutamisega. Põhipunktid on samad ja ülejäänu osas: kirjutada tuleb sellest mida ISE oluliseks pead.

Ma ei usu mingitesse täitmisele kuuluvatesse kohustuspunktikestesse või olulisusnõuetesse, mida kindlalt täitma peab. Kirjuta nii nagu ise tahad, sellest, mis sind ennast huvitab ja nii nagu ise paremaks pead. Kellegi teisena kirjutada pole võimalik.

7. Kui ma sind enne küsimuste kirjapanekut ennetavalt peedistasin, siis mainisid, et mängid arvutimänge meelsasti. Räägi mulle oma mängimisharjumustest. Millised mängud sulle meeldivad? Mõni lemmikarvutimäng? Kuidas suhtud sellesse teatud hüsteeriasse, mis arvutimängude ümber valitsenud on nende tekkimisest saadik – vägivald, sõltuvused jne?

Mängudest istuvad mulle enim “vana-kooli RPG” (CRPG) ja strateegia žanrisse kuuluvad pelid. Lemmikud RPG-mängudest on kindlasti “Arcanum of Steamworks and Magick Obscura”, “Fallout 2” ja uuematest “Pillars of Eternity 1 ja 2” Strateegiažanrist aga enamus “Heroes Of Might and Magic” ja “Total War” seeria mänge.

Mängudelt ootan ajukasutusvõimalust. Lihtsalt värviliste liblikate ja rohkete plahvatuste keskel taidlemine väga ei huvita, ehkki tunnistan, et vahest harva tuleb ka tahtmine lihtsalt auru välja lasta, ehk siis mõõgaga vehkides ringi joosta ning kolle ja tünne puruks peksta. “Lords Of The Fallen” või “Middle Earth: Shadow of Mordor” on esimesed näited mis pähe tulevad.

Arvutimängude kahjulikkuse kohapealt olen ma halb näide, kuna mulle nad mõjusid hästi. Kui sa oled ikka täie hingega mingite artefaktide tagaajamisele või Gallia vallutamisele pühendunud, siis pole nagu väga aega, et juua. Arvutimängud on siiski sõltuvusttekitav ja aeganõudev värk... Nagu seda on kurat enamus häid asju siin ilmas.

Seda, et miski põhjustab vägivalda ja ajulupjumist on kisatud iga uue nähtuse puhul... Arvatavasti leidus ka esimestel rüütliromaanidel oma vastaseid, kes neid kõigi hädade allikaks pidasid.

Lihtsalt, alati leidub mingi kontingent häälekaid inimesi, kes tahaks igasse pudelisse tonte toppida, justkui selleks, et neid sealt ise pärast välja lasta.

8. Kui saaksid üksikule saarele kaasa valida kas Elder Scrolls seeria või Fallout seeria, kumma valiksid ja miks? Ehk siis – kas sind huvitab ulmes pigem see ajalooline fant… võluvikupool koos tulepallide ja draakonitega, või tulevik ja teadus?

Ma jätaks “Fallout 3” ja “Fallout 4” kus kurat. Sama teeks “Skyrim-iga” ning piirduks ülejäänud mõlema seeria mängudega.

Ehk siis, mulle meeldivad mõlemad. Eelistan ma üldiselt erinevate alamžanrite puhul ähmaseid piire. Näiteks Frank Herberti “Düün” on siin väga hea näide. Või Clifford D. Simaki “Härjapõlvlaste kaitseala”.

Ehk siis nii fantasy kui ka teadusliku osaga teosed on need, mis mulle tehniliselt kõige enam võiks meeldida. Samas, ma jälestan sellist kindla joone ajamist. Loen ikka suht eelistustevabalt.

Ainult päris Hard-SF pole enamasti minu rida ning kui nüüd juuksekarva poolitama hakata, siis olen ma jah, veidi rohkem võluv...fantasy poole kaldu.

Lihtsalt iga kord kui ma olen end fantasy-fänniks nimetanud, olen ma jälle avastanud end olukorras, kus pean tunnistama, et pole pikemat aega head fantaasiakirjandust lugenud ning tulemuseks on järjekordne ümberhäälestumine kõigesööja tasandile.

9. Mis on Eesti ulmes hästi, mis halvasti? Mida muudaksid ja kuidas? Ehk siis loomingulisemalt – kui sulle antaks kümme miljonit eurot eesti ulme arendamiseks, siis kuhu ja kuidas selle paigutaksid?

Eesti ulme puhul arvan ma optimistliku pessimistina, et arvestades rahva arvu on seis tegelikult isegi hea. Meil on kirjanike keskmine tase päris kõrge. Lisaks suht organiseerunud fännkond, toimiv ulmeühing, igasugu üritused ja kaks paralleelselt ilmuvat ulmeajakirja. Lugejaid võiks muidugi rohkem olla, aga ma kujutan ette, et nendest on igal pool puudus.

Aga kümme miljonit... Võiks ju siinkohal jahuda mingitest fondidest ja ulmekirjanikupalgast, aga fakt on see, et ma olen halb inimene ja sellise ülla eesmärgiga ei tohiks mulle nii palju raha kätte anda. Ma kaoks sellega. Olgu-olgu ja naljad naljadeks. Ma arvan, et ma konsulteeriks sel teemal targemate inimestega. Neid meil õnneks on, miljoneid aga paraku mitte.

10. Kas on mõni populaarne autor, teos või film, mille fenomenist sa aru ei saa? Jätame sellised rõlgused nagu “50 halli varjundit” kõrvale ja keskendume ulmele.

Mitte, et sel mingitki tähtsust oleks, aga...

Filmidest tuleb esimesena meelde “Avatar”, mis oli minu jaoks ehe näide halvast maailmaloomest, halvast loost, halvast karakteriarendusest ja üldse - tehniliselt ju revolutsiooniline ja võimas, aga sisult täiesti pooletoobine kinotükk.

Kohalikus ulmekirjanduses... Näiteks Siim Veskimees. Võiks ju öelda, et täiesti arusaamatu, kellele ta romaanid (mitte lühijutud – need mulle üldiselt meeldivad.) meeldida võiksid, aga näe, kellelegi ikka meeldivad.

Alguses oli veel näiteks “Saladusliku tsaari” esimene kogumik minu jaoks suht arusaamatu väärtusega. Lugedes ei saanud kuidagi lahti tundest, et kui selle viimistlemisele oleks veel veidi aega pühendatud, oleks tulemus tunduvalt parem olnud.

Muidugi, hilisemad kogumikud on alguses silma kriipima jäänud traagelniidid kenasti kokku tõmmanud ja õmblusteks muutnud.

11. Paar soovitust algajale ulmekirjanikule?

1. Kõigepealt - loe! Loe Eesti keeles ja loe ka Eesti kirjanike kirjutatut.

2. Hoolimata sellest, et sa tahad elu lõpuni kirjutada ainult ulmet, oleks soovituslik tutvuda ka teistesse žanritesse kuuluvate teostega. Kirjanduses mingigi silmaringi omamine tuleb alati kasuks. Mida laiem see on, seda parem.

3. Analüüsi seda mida sa loed. Nii tehnilist poolt kui ka sisu.

4. Kirjutamine on aeganõudev protsess seega arvesta sellega juba ette. Kiirelt või kiirustades häid tulemusi ei saa, reeglina, või vähemalt mitte jätkuvalt.

5. Istu maha ja hakka kirjutama, mitte ära ona kirjutamise teemal.

Ülejäänu tiksub ise paika...

12. Mida teeksid Reaktori juures paremaks?

Minu silme all on “Reaktor” arenenud sõpruskonna blogi sarnasest üritusest, täiesti tõsiseltvõetavaks ajakirjaks, nii et ma ei julgekski esineda mingite väga revolutsiooniliste ettepanekutega.

Võib-olla tuleks juttude osakonna filtrit natuke tugevamaks keerata, aga mine tea... Eks me näeme ju Algernoni pealt kuhu see sõelatihendamine viia võib.

Nii et laske aga samas vaimus edasi... Ja eks ma’s katsun teile ikka jutte saata, et ka jutuosakond tasemel püsiks – nali, haha.

13. Lõpetuseks midagi muhedat – mulle on alati tundunud, et inimeste lemmikloomad on üks parim osa nendest. Mainisid, et sul on koer. Tutvusta teda lugejatele!

Mul on 12 aastane mops nimega Mopsas. Ta on ülimalt äge, tohutult sõbralik, piiritult laisk ja igipõliselt näljane. Lisaks hindab ta privaatsust, nii et rohkem ma temast ei pajata.

Mopsas. Foto autor Jaile.

Palju õnne, Alfred Hitchcock (Kalver Tamm)

Sir Alfred Joseph Hitchcock sündis 13. augustil 1899 aastal. Kandideeris viis korda parima lavastaja Oscarile. Briti Filmiinstituudi hääletustulemuste põhjal on tema lavastatud „Vertigo“ (1958) parim film üldse. Juhatas kümme aastat televisioonis antoloogiasarja Alfred Hitchcock Esitleb / Alfred Hitchcocki tund. Roger Eberti top10 parima filmi nimekirjas on sees „Notorious“ (1946). Peaks piisama, kui keegi tõesti mõtles, et miks just selline valik seekordseks õnnitletavaks.

Ma isegi mitte ei ürita siin praegu kogu tema karjäärist mingitki ülevaadet anda või seda analüüsida. Kui keegi soovib lugeda, siis mul on riiulis Charlotte Chandleri kirjutatud „Hitchcock. See on ainult film.“ 343 lehekülge. François Truffaut intervjueeris Hitchcocki kaheksa järjestikuse päeva jooksul ja pani küsimused vastused kirja raamatusse “Hitchcock/Truffaut”. 368 lehekülge. Seda mul kahjuks ei ole.

Keskendun hoopiski sellele, miks Alfred minu jaoks keskmisest olulisem nähtus on. Tema põhinišš oli tegelikult küll põnevusfilm/triller. Needasmad juba nimetatud Vertigo ja Notorious näidetena. Õuduse alla liigituvad mööndusteta vaid “Psycho” ja “The Birds”. Mööndustega valisin vaatamiseks ka “Frenzy” (1972). Aga täpselt õiges vanuses sattusid minu lugemislauale “Linnud” (1990), “Hitchcocki valik” (1991) ja “Alfred Hitchcock esitab: Lugusid, mida ema mulle kunagi ei jutustanud” (1991). Need võibolla ei olnud kõige eakohasemad raamatud, aga need jutukogud seostasid minu jaoks igaveseks Hitchcocki nime ja õuduse ning ilmselt on suures osas vastutavad ka minu filmi- ja lugemiseelistuste kujunemises. Mõned aastad hiljem vististi ETV-s jooksnud 1985. aasta uustöötlus “Alfred Hitchcock esitleb” ainult süvendas neid seoseid. Ma tõesti ei suuda praegu meenutada nende kogumike ja seriaali kunstilist taset, aga see ei olegi oluline. Neurotransmitterid panid nad tööle.

Korduvaid teemasid on Hitchcocki filmides päris mitmeid. Kõige lihtsama näitena on nii “Psycho”, “The Birds” kui ka “Frenzy” peategelased suuremal või väiksemal määral sõltuvuses oma emast, kelle kõrvale teised naised väga hästi ei passi. Hitchcock ise olevat mingi koha peal öelnud, et “actors are cattle” ja Ebert on naiste kohta Hitchcocki filmides öelnud, et “Sooner or later, every Hitchcock woman was humiliated.” “The Birdsi” peaosaline Tippi Hedren kõige eredama/moraalselt ebamugavaima näitena. Tema lindudega pildumine ja nende jalgupidi tema riiete külge sidumine on filmi valmimise seisukohast õigustatav. Võtteplatsil väidetavalt toimunu aga juba vähe keerulisem teema. Ja jätkuna “Marnie” (1964), kus Tippi samuti peaosalist kehastas. Kaameravälise episoodi, kus Hitchcock aga kätele voli olevat andnud ja Tippi selle lähenemiskatse ära põlgas, järel viitas lavastaja edaspidi näitlejale kui “the girl. Ning filmis on vägistamisstseen, mille kohta stsenarist avaldas kahtlust, kas seda on ikka filmi vaja, aga lavastaja sõna jäi loomulikult peale. Tulemuste põhjal pole Alfredi meetodite edukuses põhjust kahelda, omamoodi huvitav on aga mõelda, kas mehel tänapäeva kinotööstuses õnnestuks läbi lüüa.

Tänapäeval ehk mitte nii väga, aga eriti “Psycho” ja “The Birds” ikka ka, olid omas ajas üksjagu šokeerivad filmid. Ja naljakas oli lugeda, kuidas kriitikud, kes ilmselt kuidagi reageerida ei osanud esmalt mõlemat filmi pigem materdasid, aga kui siis selgus et inimestele filmid meeldisid, hakati üksteisevõidu leidma mingeid peidetuid tagamõtteid ja peeneid allegooriaid ning Hitchcocki meisterlikust kiitma. Mis on absoluutselt õige. Kõige ilmsem indikaator nende häädusest on see, et neid võib vabalt korduvalt vaadata ja ikka on põnev. Vaatajana sain ma neid kordusvaadates keskenduda väikestele detailidele, stiilis et: “Oh, kui elegantselt siin kaameranurgaga ära petetakse” ja “Huvitav, kuidas need lapsed sedasi karjuma saadi?”.

Ootamatult juhtus aga sedasi, et need väiksed detailid ja Hitchcocki firmamärgid olid eriti mõnusad ja efektsed selles mööndustega vaatamiseks valitud põnevikus “Frenzy”. Temas oli seda teleseriaalist tuttavat tumemusta huumorit. Väga teravat dialoogi. Väga effektne first person view -stseen, kus kaamera tagurdab trepist alla, jättes mulje, et vaataja nägi just midagi nii koletut, et ta püüab sellest eemale saada, aga samas ei julge ka selga keerata.

Ma olen kindlalt seda meelt, et looja ja looming on kaks erinevat asja. See, kui looja mingite uute standardite järgi ehk esmaklassiline musterinimene ei ole, ei tohiks olla alus tema loomingu ümberhindamisele. Õnneks Alfredi puhul see ei ole ka väga teemaks. Praegu. Nii et teil kõigil on võimalus ennast ilma süümepiinadeta premeerida suvalise eelnevas tekstis mainimist leidnud filmiga. Ja tegelikult on neid väärt filme mehe filmograafias veel seljatäis. Enne vaatama asumist tasub aga käia kontrollimas, millega noorem põlvkond oma toas juba kaks tundi nii vaikselt tegeleb.

Arvamus: Belialsi manifesti vastu (Jüri Kallas)

Tegelikult ei tahtnud ma olla esimene, kes kivi võtab. Kuid mis teha, kui mehed, kes Veiko Belialsi muretsemise kohe Belialsi manifestiks ristisid, vastulauset kirjutada ei taha. Eks pean ma siis ise...

Tahaks loota, et ehk minu vastulause paneb midagi liikuma. Võiks ju mingi vaidlus või diskussioon tekkida. Ilmselge, et Eesti ulmes on üsna mitu ja erinevat seisukohta, kuidas peaks ja kuidas oleks õige. Iseenesest oleks tore, kui suud puhtaks öeldakse ja selgub, et vastuolud polegi nii suured, koguni leitakse oletuslikul vastasrindel on mõni asjalik mõte.

Alustama peaks vast sellest, et mul pole midagi Veiko Belialsi vastu – arvan, et ta on parim president, kes ulmeühingul läbi aegade olnud. Kui algusaegadel oli ulmeühing väikese siseringi teema, kus president oli pigem auamet, mida käest-kätte valiti, siis praeguseks on ühing ja selle tegemised nii suureks paisunud, et president peab tegema reaalset tööd, asju reaalset ohjama, täitma pabereid jne. Ja Veiko on senistest presidentidest selleks kõige sobivam isik, võttes arvesse mehe varasemat töökogemust ja ka kergelt bürokraatlikku loomust. Selles ametis peab seda (heas mõttes) bürokraatlikku soont olema. Kordan veelkord: Veiko Belials sobib ühingu presidendiks ja on sellel kohal head tööd teinud. Noh, et oleks selge! Olen seda ka korra Veikole endale öelnud ja olgu siis siin ka avalikult.

Probleem tekib aga sellest, et kirjandusprotsessi juhtimise/suunamise ning loomingu ja maine kujundamise asjus ei ole bürokraatlik lähenemine eriti õige. Minu arvates kindlasti. Ma ei hakka Belialsi teksti teadlikult tsiteerima, sest siis läheks võimalik vaidlus ükskikute sõnade ja lausetega öeldu selgitamise tasandile, aga minu jaoks oli hirmutav, suisa võigas just üldpilt, mis kirjatükist vastu kumas. Noh, et ilmub ikka palju halba ulmet, et tuleks ikka sellega midagi teha. Ja kõik ei sobi auhinnale kandideerima jne. Võimalik, et need on vana mehe hirmud, kes näinud nõukogude aega ja paneb nüüd öeldu toonasesse mustrisse. Aga mulle kangastus küll päris vastik pilt: miski käreda bändi mänedžer ja miskid muud otsustajad istuvad ümber laua ning korraldavad bändi elu. Bändimehi kohal muidugi pole, sest milleks neid asjasse segada? No ja siis tüübid ümber laua arutevad, et see lugu ei sobi, et liiga toores ja sõnad on kah imelikud, et mõjub mainele halvasti. Ja tuleks bassimees välja vahetada, on selline veider kaltsakas, mõjub kuidagi hälvikuna ja vist ka rohtude peal, kuidas sa sellist telekas näitad. Ja bändi nime peaks ka ära vahetama, garaaži võis ta ju sobida, aga meil on nüüd teine ja soliidsem publik sihikul, nüüd ei lähe enam mitte.

Vaat selline pilt kerkis silme ette ja see mulle ei meeldi, kohe üldse ei meeldi. Me võime ju omas ulmemullis arvata, et me oleme nüüd küpsed, suured ja kõik meid vaatavad. Reaalsus on, et meie vastu ei tunne keegi huvi, keegi ei tea kohalikke ulmekirjanikke jne. Jah, ulmet ilmub rohkem, kui vanasti. Samas, see ilmumine on nii habras teema – piisab kui meenutada Andri Riidi mõne aasta tagust ettekannet Estconil. Või kasvõi minu vaatlusi bibliograafina. Anglomaailmas võivad jah omavahel kakelda vanad, uued ja kõige uuemad lained, aga meie laine on see, kas ulmet ilmub või ei ilmu. Rahvast vähe, riik väike, huvilisi kaduvväike hulk. Hakata siin veel organisatoorselt keelama, piirama ja otsustama, kes on õige, kes on väärt ulmeasja ajama. Minuarust on see naeruväärne, et mitte öelda kuritegelik.

Vaadatagu kas või, kuidas suure lombi taga pika ajalooga ulmeauhind Hugo on kümne aastaga kui mitte põhja lastud, siis absoluutselt ebaoluliseks intrigeeritud-kakeldud. Ja kui selline asi on võimalik suures USA-s, siis meie väikeses konnatiigis, piisab ühest-kahest kallutatud tüübist ja ongi kööga.

Jah, ma mäletan, et Veiko Belials on ulme mainest ja ulme tunnustmisest väljaspool ulmeringkondi ikka ja jälle rääkinud. Vähemasti on see olnud jutuks kõik see pealt veerandsaja aasta, mil ma Veikot tundnud olen, mil ma temaga ulmest olen rääkinud. Ja Veiko Belials pole vaid rääkinud, on ka kirjutanud ja selgitanud. Ju ta siis peab seda õigeks ja vajalikuks. Ja kes olen mina, et seda talle keelata, või lihtsalt ette heita?

Aga mina ei usu, et ulme kellelegi peale meie korda läheb! Ja sellel mitteuskumisel on alus olemas. Kasvõi isiklikud kogemused kohalike n-ö päriskirjanikega suhtlemisest – mõni tõesti loeb ja huvitub, aga enamjaolt ollakse nõus mingit ulmehuvi üles näitama lihtsalt austusest minu vastu. Ja ega mujal maailmas see parem pole – Euroopas on ikka kultuur ja siis see teine mitte päris kultuur. Ja ulme on see teine. Meeldib see meile või mitte, aga reaalsus on selline. Jah, aeg-ajalt mõni linnuke siristab valjemalt, aga kohe tuleb külm ja võtab selle linnukese ära.

Ja olgem ausad, et ega ulme ja muu kirjanduse lähenemine õige asi pole. Jah, tänapäeval on pea igas teoses midagi ulmelist, mis lubab need kõik formaalselt ka ulmeks kuulutada, aga ulmefänn tunneb ära, mis on õige ja mis mitte. Ja muu publik, kes peaks justkui ulme juurde tulema ja seda laiemalt tunnustama hakkama, see publik ei lahku oma turvatsoonist ja loeb vaid kah-ulmet. Kõige kurvem on aga, et selle segamise ja žanrite hägustamise tõttu jääb head ulmet vähemaks. Surve on samasugune nagu eespool toodud bändianaloogias – noh, et keerake ulmet ikka vähemaks, kosmos on mingi poisikeste teema jne.

Võib-olla olekski õige siinkohal lõpetada, sest ma enda arust ütlesin piisavalt. Ja kui ei öelnud, siis võib seda veel teha, kuigi ilgelt vahva oleks, kui keegi teine ka vahepeal arvaks. Järsku ma tõesti näen musta kassi pimedas toas, kuigi kassi seal toas ei ole...

Repliik: Uued tuuled Kirjanike Liidu ulmekirjanduse sektsioonis (Agur Tänav)

Agur Karukäpp ehk Maniakkide Tänav

Ulmekirjanduse sektsiooni juhatuse liige

Viimasel Kirjanike Liidu aastakoosoleku ajal kogunesid ulmekirjanikud vahepeal ka omaette tagakambrisse ja valisid Liidu ulmekirjanduse sektsioonile uue juhatuse. Selle eesmärk oli püüd elustada vahepeal üsnagi vaikelus olelenud sektsiooni. Puudutasin seda teemat ka Estconil vastavasisulises ettekandes ja nüüd tooksin teema ka Reaktori lugejaskonna ette.

Selleks, et sektsioon muutuks elujõuliseks, peab sektsioon endalt muidugi küsima, mille jaoks sektsioon on loodud, millised on eesmärgid, mida soovitakse oma tegevusega saavutada? Kõik see tuleb arutlusele järgmisel sektsiooni koosviibimisel, mis on loodetavasti varem, kui aasta pärast Kirjanike Liidu uuel üldkoosolekul.

Kunagi oli meil kuldaeg nr. üks, kui eesti ulmekirjandus pärast oma sündi viimaks roomama hakkas. Nüüd kirjutatakse rohkem ja avaldatakse rohkem, kuid see ei tähenda, et meil oleks uus kuldaeg. Vastupidi, nõudmised kohaliku ulmekirjanduse taseme suhtes on tõusnud, ei piisa enam pelgalt olemas olemisest. Tase peab tõusma, peab leidma paremaid teid jõudmaks lugejateni. Ulmehuvilised on ühendatud Eesti Ulmeühingusse, ulmekirjanduse sektsiooni eesmärk on ühendada eesti ulmekirjanikud. See on võimalus leida viise, kuidas oma kirjanduslikku tegevust arendada, kuidas ise areneda ja kuidas edasi viia oma armastatud žanrit.

Sektsioon on ühtlasi ka Kirjanike Liidu juures ulmekirjanike noortekogu. Kirjutamishuvilised, kes pole veel Kirjanike Liidu liikmed, saavad sektsiooni kaudu osa kirjanike elu kulissidetagusest, sest sektsiooni tööst osa võtmiseks ei pea olema Kirjanike Liidu liige. Sektsiooniga liitumiseks piisab ulmekirjutamise huvilisel saata mulle e-kiri, aadressile luupainajaster(ät)gmail.com

Eestis on piisavalt ulmehuvilisi kirjutajaid, et luua häid ulmeteoseid. Sektsiooni eesmärk oleks aidata püüda seda potentsiaali võimalikult palju realiseerida. Eesti ulmekirjanike ees on mägi, mille tipus on uus kuldaeg. See tipp on kõrgel ja on just paras aeg hakata sinna tipu poole ronima.

Artikkel: Molekulaarbioloogia teadusulmes meil ja mujal (Reidar Andreson)

Essee 15. juulil 2018 Estconil samal teemal peetud ettekandest

Mõte sellel teemal ettekannet pidada lähtus tegelikult Andri Riidi ettekandest, kus ta lahkab ulmekirjanduse seoseid (populaar)teadusega. Andri keskendub teemale laiemalt tuues häid näiteid, kuidas teaduse areng eri valdkondades on mõjutanud ulmekirjandust või varasemaid kirjanike ideid tänapäeva mõistes naeruväärseks muutnud. Loomulikult pole ulmeteostes oluline 100%-line teaduslik tõepära, vaid üldine loogika ja muud kirjanduslikud finessid, kuid usutav butafooria on teadusulme puhul rasvaseks plussiks.

Molekulaarbioloogia

Molekulaarne bioloogia on üks uutest interdistsiplinaarsetest teadusharudest, mis hõlmab endas nii keemiat kui füüsikat. Ehkki viimased on maailmas üsna pikalt eksisteerinud ja seega respekteeritud uurimisvaldkonnad, siis bioloogia alamharu molekulaarbioloogia on pigem viimase 60 aasta teema. Kuigi pärilikkuseaine – DNA – isoleeriti esmakordselt valgetest verelibledest juba 1869. aastal Šveitsi teadlase Johannes Friedrich Miescheri poolt, vallandus suurem avastustelaviin eelmise sajandi 50-ndatel aastatel. Teadlased James Dewey Watson, Francis Harry Compton Crick ja Rosalind Elsie Franklin publitseerisid esmakordselt DNA molekulaarse struktuuri. Seejärel sai kinnitust mRNA olemasolu ning pandi paika molekulaarbioloogia keskne dogma: DNA -> mRNA -> valk. Järgmised kümnendid tõid meile geneetilise koodi avastamise, kuidas rakud informatsiooni hoiavad, edastavad ning muundavad (nukleiinhapped (DNA) aminohapeteks (valgud)). Edasi toimus tormiline areng kõikvõimalike metoodikate väljatöötamises ja pandi alus biotehnoloogiale. Loomulikult järgnes sellele aastatuhande vahetuseks inimese genoomse info järjestamine, mida nimetatakse DNA sekveneerimiseks. Tänapäeval tegeleb molekulaarbioloogia päriliku informatsiooni kodeerimise, säilitamise ja ülekande mehhanismide uurimisega, aga samuti selle realiseerumise molekulaarsete mehhanismidega.

Arusaadavalt ei ole mängud bioloogiaga ulmekirjanikele võõrad. Koos teaduse arenguga muutusid kirjanikud (peamiselt angloameerika maastikul) altimaks oma lugudesse kirjutama tegelasi, kes harrastavad erinevaid manipulatsioone organismide (peamiselt inimese) kehaga ja seda nii jämedamal (kemikaalide manustamine, jäsemete või organite pookimine) kui ka peenemal tasemel (geenidega manipuleerimine, kloonimine jms). Tekkis omamoodi uus ulme alamžanr – biopunk.

Biopunk

Biopunk on välja kasvanud küberpungist, mis on peamiselt keskendunud arvutitehnoloogiale ja selle mõjule inimkonnale. Neid kahte žanri seovad antagonistlikud megakorporatsioonid või organisatsioonid, kes salajastes laborites või teaduskeskustes üksikindiviidile või ühiskonnale kahjulikke tegusid teevad. Alternatiiviks on põrandaalused (bio)häkkerid, kes ühel juhul ühiskonna normidele vastuvoolu sõudes või vabaduse eest võideldes arvutisüsteemide või bioloogiaga manipuleerivad. Biopunk tegeleb peamiselt sünteetilise bioloogiaga, kus põhiliseks katsealuseks on inimene ise. Kuna moraalselt on tegemist tihtipeale küsitavate protsessidega, moodustubki biopunksete tegelaste ümber hämar atmosfäär, mille läbi kujutatakse geneetilise muundamise või biotehnoloogia pahupoolt. Küsimused, mida biopungi kaudu esitatakse tegelevad endiselt inimeseks olemisega – surematus bioloogilise keha arendamise teel, disainitud lapsed, inimesest identse koopia kasvatamine, bioaugmentatsioon ja keha võimekamaks muutmine organo- või biotehnoloogia abil.

Omaette teema on inimesest sõltumatu molekulaarbioloogiline element näiteks (kosmilise) tapjaviiruse näol. Levinud mudeliks on ülemaailmsed epideemiad, mille algtajaks võib olla nii kuritegelik huvigrupp kui ka looduslik väärareng. Leidub lugusid, kus on muudetud taimede või loomade geneetikat, mis päädib hoiatusega inimkonnale või vahel ka abina mõne suure ohu vastu. Arusaadavalt läheb lugejatele pigem korda inimeste peal tehtav, mistõttu eelnevas lõigus toodud teemad paistavad kirjanike hulgas valdavad olevat.

Näited väliskirjandusest

Olgu siinkohal kohe märkusena ära öeldud, et ma olen püüdnud näidetena välja tuua just selliseid romaani mahus teoseid, kus molekulaarbioloogia on loos keskse ideena realiseeritud, mitte lihtsalt garneeringuks sisse pistetud. Loomulikult pole nimekiri lõplik ja maailmas avaldatud suurepäraste teoste hulgast võib häid näiteid veelgi leida. Ettekande peamiseks eesmärgiks oli välja tuua üldised teemad, millest ulmekirjanikud molekulaarbioloogiaga seoses kirjutavad.

Üldiselt on võimalik molekulaarbioloogia teemad jagada laiadesse kategooriatesse, kui tahta teoseid kuidagi lahterdada. Inimsoo parendamine geneetilise modifitseerimise näol on kindlasti üks suuri teemasid, mis ulmekirjanike ja seeläbi ka lugejate meeli ergutab. Kunstlikud emakad, milles inimesi kasvatada, olid Aldous Huxley märgilises romaanis “Brave New World” (1932) laialdaselt kasutuses. Lisaks sellele manustati rahvale õnnelikkuse ravimit, mis aitas vältida rahutusi; 70% naistest olid läbi teinud looteea hormoonprogrammi, mis nad steriilseks muutsid. Greg Beari teos “Blood Music” (1985) eksperimenteerib ideega muuta vererakke selliselt, et need muutuvad omaette nanotehnoloogilisteks autonoomseteks biomasinateks, mis suudavad loo arenedes mõjutada peremeesorganismi nägemist, kehalist tugevust ja ka intelligentsi. Mõnes mõttes on antud romaanis tegemist rakulise tehismõistuse loomisega.

Geneetika tugev mõju tervete rasside peal ja seda kosmilises skaalas on teemaks Bruce Sterlingi “Schismatrix” (1985) nimelises romaanis, kus spetsiaalne kildkond Shapers enda peal kõiksugu võikaid keha moonutavaid modifikatsioone teha harrastavad. Frank Herberti “Dune” (1965-1985) monumentaalsest universumist tunneme kindlasti kurikuulsat Bene Tleilaxu gildi, kes muu hulgas lõid enese kuju muutvad geneetilised isendid Face dancers võimega kehastada ükskõik millist inimest. Ei pääse me ka ulmes Jeesusest, kuna Michael Cordy “The Miracle Strain: A Genetic Thriller” (1997) tegeleb just nimelt meie päästja jumaliku DNA-ga, mis võiks peategelasest geneetiku tütre ajuvähist päästa. Huvitav käsitlus inimkonna arendamisest leiab käsitlust Sergei Lukjanenko romaanis “The Genome” (2014), kus geneetilise muundamise järel arenevad inimestest täiskasvanu eas spetsiifilise oskusega või mingi kindlaks ametiks sobivad ühiskonnaliikmed.

Sõjaliseks otstarbeks geneetiliselt muundatud võitlejate treenimine on leidnud kajastusi paljudes romaanides, toon tuntud näidetena välja John Scalzi “Old Man’s War” (2007) ja Richard K. Morgani “Thirteen” (2007). Sellega seondub koheselt teine ülipopulaarne teema – kloonimine. Siia võiks tuua lugematu arvu teoseid, mis vähemal või rohkemal määral seda teemat katavad, kuid ma püüan mainida mõnda neist. James Blish ja Robert Lowndes avaldasid romaani “The Duplicated Man” (1953), kus Maa elanikud on sõjas Veenuse asustajatega ning peategelane leiab poolkatkise inimese kopeerimise masina, millega tahetakse rahu pooldavaid poliitikuid paljundada lõpetamaks kurnavat konflikti. Samal aastal ilmus Poul Andersoni “Un-Man”, mis räägib ÜRO egiidi all töötavast politseiinspektorist, kes on ühtlasi ka salaorganisatsiooni liige, mis koosneb pea eranditult kloonitud inimestest. Frank Herberti “Destination: Void” (1965) lugu räägib sellest, kuidas ekspeditsiooniga mõttetu sihtmärgi suunas üritavad inimesed laevatäie kloonide abil luua toimivat tehismõistust, mis aitaks nende raketti töökorras hoida. Kloonimine suuremas mahus on teemaks ka Arthur C. Clarke’i loos “Imperial Earth” (1975), kus antud tehnoloogia leiab inimkonna hulgas julget kasutust. Daniel Abraham, Gardner Dozois ja George R.R. Martin on eelmisel kümnendil avaldanud ühisromaani “Hunter's Run” (2007), mille peategelasel tuleb tegemist teha omaenese klooniga, kellel puuduvad tema teadmised juhtunust, ja moraalsete dilemmadega, mis sellega kõik kaasnevad. Daniel Suarez on oma tehnopõnevikus “Influx” (2014) rakendanud nii inimeste kloonimist kui ka geneetilisi muundamisi.

Teine suurem teema oleks kõikvõimalikud geneetilised või molekulaarsed eksperimendid inimestega . Esimesed julged katsetused võib leida juba üle-eelmisest sajandist. Mary Wollstonecraft Shelley kirjutas romaani “Frankenstein; or, The Modern Prometheus” (1818), milles leinav teadlane Victor Frankenstein loob keemia ja muude teadusvaldkondade teadmiste abil elutust ainest inimkujulise elusa koletise. Nimetatud kirjutist võib pidada üheks esimeseks bioloogiaga seotud ulmeteoseks. Robert Louis Stevensoni põnevast romaanist “Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde” (1886) saame lugeda, kuidas teatud kemikaale kasutades õnnestub Dr Jekyllil luua koletislik tegelane Mr Hyde. Kõigest kümme aastat hiljem avaldasHerbert George Wells teose “The Island of Doctor Moreau” (1896) segasest teadlasest, kes üritas erinevaid loomade ja inimeste kehaosasid kokku liites jubedaid olendeid luua. Antud loo alateemaks oleks mõtisklus sellest, kas vähema intelligentsiga olendi arengu mõjutamine kõrgema poolt tõstab esimese uuele tasemele või mitte. Harry Harrisoni triloogia “West of Eden” (1984-1988) räägib meile alternatiivajaloolistest arengutest Maal, kui dinosaurused planeedilt pühkinud asteroid jäi tulemata ja sisalikest arenes välja kümneid miljoneid aastaid vana tsivilisatsioon, kes on üliarenenud ja -osav ära kasutama bioloogiateadusi, mille tulemusena on iga nende kasutatav tööriist või ese modifitseeritud eluvorm. Nende kõrval taovad kivikirvestega seemneid mingid primitiivsed humanoidid. S. Andrew Swanni tetraloogias “The Moreau series” (1993-1999) tegutsevad geneetiliselt muundatud inim-loom hübriididest olevused, keda 21. sajandi valitsused varmalt sõduritena ära kasutavad.

Kui jutt juba loomade peale läks, siis kolmas suurem teema olekski muu looduse peal geneetika või biotehnoloogia rakendamine. David Brini “Uplift Universe” (1980-1998) romaanides tegeleb inimkond tulnukatele näitamiseks ahvide ja delfiinide intelligentseks muutmisega, et vältida taolisi katseid eneste peal. Me kõik teame filmi näol kuulsat lugu dinosauruste pargist. Mainitud linateos on vändatud Michael Crichtoni romaani “Jurassic Park” (1990) ainetel, milles teadlased suudavad merevaiku kivistunud verd imevatest putukatest dinosauruste DNA välja puhastada ning iidsed loomad üles kasvatada. Sama autori teos “Next” (2006) räägib, kuidas teadlased on loonud transgeenseid loomi (erinevad ahvi liigid, papagoi) neisse valitud inimese geene süstides, mille tagajärjel nad meie keeles rääkima õpivad ja suuremat intelligentsust üles näitavad. Loomade disainimist harrastab Scott Westerfeldi romaanis “Leviathan” (2009) selline huvitav riikide klann nagu darvinistid. Näiteks raamatu nimitegelane on suur õhulaevast vaal, nahkhiired suudavad metallitükke lennutada ja nii edasi.

Kui liikuda edasi floora juurde, siis Paolo Bacigalupi teoses “The Windup Girl” (2009) on megakorporatsioonid pea terve maailma üle ujutanud geenmodifitseeritud taimedega, mis on steriilsed ja põhjustavad omakorda uute üliohtlike haiguste ning parasiitide levikut. On ainult üks riik, Tai, kus looduslikud kooslused on veel säilinud. Jaapani autor Fujii Taiyo kirjutab oma romaanis “Gene Mapper” (2013) geenmuundatud riisist, mis on arusaadavalt selle kandi inimestele hingelähedane toiduaine. Saame lugeda, kuidas taas kord uus patogeen saaki hävitab ning inimesed nälga jätab. Peategelase missiooniks saab otsida üles riisi genoomi algne DNA järjestus, et taastada looduslik ja vastupidav taim.

Mis siis veel üle jäänud on – ah jaa, mikroskoopilised tegelased nagu viirused ja bakterid. Jälle on teaduslikku lähenemist hästi valdav meister Michael Crichton platsis ja sel korral kahe romaaniga - “The Andromeda Strain” (1969) ja “Prey” (2002). Kui esimeses neist üritavad teadlased hakkama saada kosmosest pärit surmava viirusega, mis suudab ülihästi oludega kohaneda, siis teine romaan räägib teadlastest, kes loovad kolibakteri ja nanorobotite ühendamisel autonoomse parasiidi, kes suudab Päikeselt energiat saada, erinevate tingimustega kohandeda, omab isegi mingil tasemel intelligentsust ning hävitab parvi moodustades loomi. Selle vastu on vaja luua viirusfaagid, mis takistavad nanorobotitel uute kolibakterite üle võimust võtta. Frank Herberti teoses “The White Plague” (1982) loob lähedaste kaotuse tõttu hullunud teadlane uue soospetsiifilise viiruse, mis tapab ainult naisi ja mehed on lihtsalt haiguse kandjateks. Neal Asheri romaanisari “Polity Universe” (2001-2018) on täis väga palju hulle ideid ning loomulikult ei puudu sealt ka parajas doosis molekulaarbioloogiat. Näiteks planeedil Spatterjay elutseb viirus, mis muudab nakatamise järel ajapikku ohvri välimust. Kogu elusloodus on karmi patogeeni ohvriks langenud ja inimesed, kes tahavad oma keha algsel kujul säilitada, peavad sööma spetsiaalset nakkusvaba toitu. Teises romaanis on juttu kunstlikust parasiidist Jain Tech, mis aktiveerub ainult mõistusliku eluga kohtudes. See tungib ohvri kehasse ja võtab keha süsteemid (k.a. närvisüsteemi) enda kontrolli alla. Veidi sarnast keha kontrollivat pahalast kirjeldab John Scalzi oma romaanis “Lock In” (2014). Maa nakatub viirusega, mis põhjustab enamikule inimestest gripilaadseid sümptomeid. Kuid 1% elanikkonnast jääb viiruse tõttu oma kehasse lõksu. Nad on endiselt elus, kuid neil puudub igasugune kontroll keha üle. Selleks, et nende ajud välisilmaga uuesti kontaktis olla saaks, luuakse spetsiaalsed tehislikud masinad, mis nende närvisüsteemiga ühenduses on.

Näited Eesti ulmekirjandusest

Kuidas on lood biopungiga kodumaises ulmekirjanduses? Peab tunnistama, et teoseid, mis neid teemasid lahkaksid, pole kuigi palju võtta. Antud ettekande autor ei ole muidugi suutnud kogu algupärast materjali läbi töötada, seega antagu palun andeks, kui mõned väärt lood on nimekirjast välja jäänud. Soovi korral võite puuduolevad teosed artikli kommentaaridesse lisada.

Esimene märkimisväärne teos, kus kasutatakse keemilisi ühendeid inimese mõjutamiseks ja isegi muutmiseks, on Markus Vetemaa “Valgelinnu maailm” (1999). Vaimuhaiglas asuva minategelasest patsiendi peal rakendatakse nii psühholoogilisi kui biokeemilisi vahendeid, et mees teatud huvigrupile kasulikku informatsiooni hakkaks hankima. Eelmainitud kirjaniku isa Enn Vetemaa on paar aastat hiljem avaldanud romaani “Neitsist sündinud” (2001), kus on peamiseks teemaks inimeste kloonimine, mida viiakse läbi Eesti teadusinstituutide hämarates ruumides ning protsessis lähevad käiku emiste emakad. Järgmine huvitav teema on geenide muutmine ( gene editing ) juba väljaarenenud organismis. Maniakkide Tänav oma jutus “Ajudega töötajad” (2011) võtab julgelt ette DNA manipulatsioonid ja genoomse järjestuse muutmine. Isa kasutab oma kasupoja peal spetsiaalset DNA muundurit lisamaks selle abil poisi genoomi osakesi enda DNA-st, et võõras laps geneetiliselt enda omaks muuta. Ei jää me ilma ka viiruslikust katastroofi romaanist tänu Mari Järvele, kes avaldas 2011. aastal teose nimega “Esimene aasta”. Ülinakkav ja –ohtlik viirus laastab tervet meie planeeti ja inimesed püüavad linnadest eemale hoides ning maapakku põgenedes nakatumisest pääseda. Maniakkide Tänava ja J.J. Metsavana ühisjutus “Uppunud vaakumisse” (2017) püüavad peategelased luua molekulaarbioloogia ja bioprintimise teel sellist organismi, mis Veenuse karmides tingimustes ellu jääks. Viimaseks näiteks toon Heinrich Weinbergi romaani “Tõrkeotsing” (2018), kus alternatiivajaloolises Eestis teevad erafirmad ja kaitsevägi salamisi koostööd kloonsõdurite arendamisel ja kasvatamisel.

Kokkuvõtteks

Igasugune teadus, ka molekulaarbioloogia, areneb üha edasi ning uued tehnoloogiad, mis vaid kümmekond aastat tagasi tundusid tõelise ulmena, on nüüd teoks saanud või kohe saamas. Teadusulme žanr pole loomulikult futuroloogia, vaid lihtsalt žongleerib hullude ja vahel ka võimatute ideedega samas olemasolevaid teadmisi baasiks võttes.

Kui mõelda, mis on praegu molekulaarbioloogias kuumad teemad, siis selleks võib olla näiteks sünteetilise organismi loomine , mis kujutab endast kunstlikult loodud genoomse DNAga bakterit. Teadlased püüavad laboris “jumalat mängides” leida vastust küsimusele, milline on eluks vajalik minimaalne genoom . Praeguseks hetkeks on suudetud geenide välistamise teel luua tehisbakter ( Mycoplasma laboratorium ), mis sisaldab veidi üle 400 geeni. Teine huvitav tehnoloogia on CRISPR-Cas9 . See valiti ajakirja Science poolt 2015. aasta suurimaks teadussaavutuseks. Põhimõtteliselt võimaldab algselt bakteritest leitud mehhanism modifitseerida ka väljaarenenud eukarüootsete rakkude genoomset DNA-d. Näiteks parandada vigaseid geene või muid piirkondi genoomis. DNA sekveneerimise tehnoloogia ehk järjestuse teadasaamine pole ammu enam mingi uudis. Küll aga on loomisel grafeeni üheaatomilist süsiniku kihti ära kasutades miniatuursed sekvenaatorid , millega oleks võimalik palju täpsemini ja laborivälistes tingimustes DNA-d järjestada. Seega “GATTACA” filmis nähtud käigu pealt vere analüüsimine pole enam mägede taga. Soovin kõigile ulmikutele julget fantaseerimist ka molekulaarbioloogilistel teemadel, sest kohati tundub teaduslik reaalsus päris ulmena.

Lõpetuseks jääb vaid nentida, et liiga vähe on biopunki Eesti ulmekirjanduses.

Liiga vähe…

Artikkel: Kas tulnukad kirjutavad ulmet ehk Kunksmoori uitmõtteid ulmekirjanduse piirialadelt (Iti Tõnisson)

Lugejat haarab ja hoiab ilukirjandusliku teksti küljes kinni selle põhjal tekkinud kujutluspildi kvaliteet. Mida meisterlikumalt on täidetud lugeja soov igapäevaelust meeldivamasse ja põnevamasse paika pageda, seda hinnatum on tekst. Tõeline väljakutse on aga kirjutada niisugune tekst, mis pakub igapäevareaalsusele püsivat alternatiivi või lausa võimalust koos naha ja karvadega ühest maailmast teise kolida. Lõviosa selliseid tekste on religioossed ja täpsemalt misjonitegevuse kõrvalsaadused. Neis öeldakse, et olemasolev nägemus elust-olust on vale ning pakutakse välja uus – täiuslikum. Reeglina sisalduvad neis reaalselt olemas olevate hädade potentsiaalse vältimise võtete kirjeldused.

Ilukirjanduslikule tekstile esitatakse vähem nõudmisi. Selle sisu ei pea “valimislubadusi” pilduma. Moraali, kultuuri, tsivilisatsiooni edendamine ei ole meie ajal ilukirjanduse prioriteet, kuigi haarava konflikti või dramaatilise tegevustiku arendamise kütusematerjaliks on enamasti tavareaalsuses esinevad hädad ja puudused. Vähemalt mingitel lugemishetkedel kandub lugeja tähelepanu ühest maailmast teise, see hüpe iseenesest on sõltuvusttekitavuseni nauditav. Kõigis taolistes tekstides on esindatud üks või mitu võtet, mis tagavad või äratavad lugejas usu kirjasõnas esitatu ja võimaliku reaalsuse kokkulangevusse. Teadusvõltsing kasutab teaduskirjanduse vorminguid. Uusreligioosne võltsing on enamasti sunnitud vormistuma kultuuriliselt pädeva religioosse tekstina.

Niisiis eeldab kärblase päheajamine õiget vormistust. Kõige kõvem on esineda jumala või infopanga (näiteks Akasha kroonikate) meediumina, vastava kultuuri prohvetina või tuntud teadlase intervjueerijana, kroonikuna. Kas minajutustus, memuaarivormis kirjutatu on haaravam kui anonüümne üksikasjalik kirjeldus? See sõltub eesmärgist, sihtrühmast. Kui varjamatuks taotletud tagajärjeks on lugemisnauding, kunstielamus, siis piirab vormistusviisi valikut vaid kirjutaja keeleruumis esinev kultuuritraditsioonide arv ja populaarsus. Kuid kirjandusliku müstifikatsiooni mõjujõud on võrreldav kõrgtasemel vormistatud religioosse teksti mõjujõuga, ja vastupidi – õnnestunud religioosne tekst liitub paratamatult kirjandusparemikuga, sest on sellisena nauditav üldinimliku lugemisnaudingu tasandil.

Kaasaegsed usuliikumised ja New Age’i produtseerimismeeskonnad seisavad aga tõsise probleemi ees. Niipea, kui vaimutoode (= maailmapilt + seda edastav isik + käputäis raamatuid + koolitusprogramm) omandab juhtumisi väga heal tasemel teksti, hakatakse kahtlema, kas tegu pole mitte hea kirjaniku loominguga. Selliseid näiteid ju on. 1960ndatest siiani rahvast indiaani nõidade peyote-radadele ahvatlenud Carlos Castaneda oli väga hea kirjanik. Olles küll klassikalise antropoloogia-alase haridusega, eelistas ta oma põhilise uurimistöö ära teha vaiksetes raamatukogudes, mitte kõrbe-ekspeditsioonidel (mitte et ta neil üldse poleks käinud!). Väikese kaastööliste ja kaasamõtlejate rühma toel pani ta püsti toimiva süsteemi, mille kaudu temaga tavaliselt üksnes raamatute kaudu tuttav lugeja ehitas üles imelise maailma. Anorgaanilised olendite ja kosmiliste õgardite ehk lendajate tsivilisatsiooniga rinda pistvad, mööda katuseid ja paralleelreaalsusi hüppavad tolteegid ilmusid Eestissegi. Neid järgitakse, nende olemasolu tunnistatakse siiani, tolteekide võimlemissüsteem elab edasi tensegrity nime all. Alles hiljuti oli üks “iidsete Mehhiko nõidade” pärandi asjatundja Eestis seminari läbi viimas. Ja see pole Disneyland ega Lottemaa, see on maailm, kus elavad päris paljud inimesed. Võimas kirjanik on ka Neil Gayman, kes samamoodi segab kokku mütoloogia, legendid, pärandkultuuri ja originaalse loomingu. Piir Gaimani ja Castaneda vahel ilmneb raamatukogu raamaturiiulis. Kui Gayman, Saint-Exupéry ja Carroll on ilukirjanduse osakonnas, siis Steiner, Castaneda ja Blavatskaja hoopis mujal, kusagil esoteerika, filosoofia, eneseabi ja psühholoogia kandis.

Kust me tuleme, kes me oleme, kuhu läheme? Teadusulme keskendub selle kompleksküsimuse viimasele osale. Esimesed kaks vastust annab teadus. Võluvikud mängivad esimese kahe küsimusega ning toetuvad pärimusele (rahvaluuleteadusele), religioonile, möödunud aja kunstiloomingule, aga ei tegele peaaegu üldse kolmanda punktiga. See, millised me oleme praegu, sõltub sellest, mis toimus minevikus. Meie tulevikukuju sõltub sellest, mida suudame korda saata praegu, olevikus. Kirjandus ja teised jutustavat laadi kunstiliigid kui inimliku singulaarsuse juhtivad jõud tõstavad lugeja ühest aegruumist välja ja paigutavad ta mujale. Kusjuures meie teadvusel ja keharakkudel on tükk tegemist, et seda nihet ebareaalseks pidada. Me läheme draamaga kaasa, emotsioonid möllavad, adrenaliin voolab, me nutame lahinal kellegi surma pärast. Mingi osa meist võtab kogu fantaasiat tõena. Isegi kui tervemõistuslik kooliharidust saanud hääleke kõrva taga kisab, et see kõik on kujutlus. Raamatuid ei ole põletatud ega põletata praegugi mitte ilma põhjuseta. See mõju, mida lugedes saame, tuleb meiega reaalsusesse kaasa ja võib panna liikuma selliseid rattaid, mida ühiskondlikud surveasutused ja korrastuskompaniid ei taha pöörlemas näha. Pelk fantaasia võib algatada reaalsusmuutuse, purustada rangeid arengustsenaariume. Vandenõuteoreetik püüab tõestada, et Collinsi “Näljamängude”-triloogia on vahend harjutamaks nooremat põlvkonda kavandatava ühiskonnakorraldusega – ta näeb selles tulevikku. Kirjandusteadlane näeb siin Minotaurose-müüdi kaasaegset töötlust ehk minevikku. Suurem osa lugejaist naudib singulaarsuse nihkumist ehk saab meelelahutusliku lugemisnaudingu, reaalsushüppe-laksu igavese argipäevapohmaka leevendamiseks. Neil kõigil on õigus, see teos annab kultuurilise tagapõhja (inimtsivilisatsioon, mille praegused ja tulevased ühiskonnamudelid on käigus olnud juba antiikajal), puudutab olevikus juba reaalselt toimivaid tendentse ning liigub edasi kas ahvatlevasse või põlastusväärsesse tulevikku.

Võttes kirjutatud teksti tõe pähe ja leides mõne aja pärast, et see pole kaugeltki tõsi, tabab lugejat pettumus. Nagu igal narkomaanil, on ta tuttav jääknähtude ja võõrutusega. Uus ja kangem või loobumine? Mida totaalsem on pakutav elamus, seda raskem on sellest loobuda. Tõstan alljärgnevas esile kolme autorit või autorite kollektiivi, kes on püüdnud luua nii totaalse teksti, et selle lugejad võiksid sinna teadvuse kustumiseni lõksu jääda. Kõik nad kasutavad enda taandamist autorirollist ja loovutavad selle kõrgemale või vägevamale ning asetuvad ise vahendaja tagasihoidlikule positsioonile. Nad esitavad olevikupunkti lähtudes kaugest minevikust ja pakuvad välja tulevikustsenaariumi. Nad kasutavad oma teksti toestamiseks kaasaegse kultuuripärandi alustalasid. Nende tekstide sisuline taotlus on korrigeerida lugejate maailmataju, lükata seda nende meelest õiges suunas. Ning seejuures esitan kiiksuga küsimuse: isegi kui need inimesed usuvad oma kirjutatut (mis on vähemalt ühe puhul kaheldav), siis kas äkki on neid petetud? Kas kristallkettad valetavad, kas tulnukad kirjutavad ulmet?

Leedi Ash

Organisatsioon, mille kõneisik on E’Asha Ashayana Arhayas, kannab nime Melchizedek Cloister Emerald Order (MCEO) ja sellele kuulub kaubamärk Freedom TeachingsTM. Kaasaegset ajakirjanduslikku kõnepruuki kasutades võib öelda, et tegemist on tüüpilise tõejärgse New Age’i-õpetusega – olemas on kõik komponendid alates karismaatilisest gurust kuni rahakottikergendava seminariprogrammini. Vabaduseõpetuste mõju on läänemaailmas laiaulatuslik ning toimib isegi neis ringkondades, kus kõnealust autorit millekski ei peeta. Ideed on käibele läinud, tekivad sõltumatud filosoofiasiirded. MCEO ei ole ühe isiku ettevõtmine, vaid läbimõeldud hierarhiline ja majanduslikult tegus taristu. Algselt Anna Heyesina tuntuks saanud ja Ashayana Deane’i autorinime all kaheköitelise “Voyagers” (1999) ning raamatu “Angelic Realities: The Survival Handbook” (2004) ilmutanud vaimse elu tegelane on New Age’i masinavärgi lapsuke. Ta alustas UFO-röövi juttudega, kogus sajandialguseks enda ümber kenakese seltskonna, hakkas “oma asja ajama”, läks kaastöölistega tülli ja lasi finantslaevukese põhja. Võlgadesse sattununa viskas ta 2002 Arizonast varvast ja asutas Inglismaal puhtalt lehelt MCEO. Kuigi moodne psühhiaatria liigitab tema automaatkirjutamislaadse loomemeetodi vaimsete häirete nimekirja, pole tegemist rumala blondiiniga. Autor, keda vahel tema keerulise nimekuju tõttu kutsutakse lihtsalt leedi Ashiks on äärmiselt vastupidava närvikavaga, ta on suutnud ületada ka suure valgustustöö taustal hõõgunud koduvägivalla-kriisi ning jäänud iseendaks. Mitte kõik vaimsed liidrid ja liikumiste juhid ei suuda oma kogukonda pärast taolist pereheitmist enam koos hoida ja samas liinis jätkata. Tema tekstiloome pärineb tõenäoliselt temalt endalt (mitmed järgijad ja ka kõrvalisemad isikud väidavad, et on olnud selle protsessi tunnistajateks), loomingu sisu on sidus ja kompleksne. Samas ei loo ta endast üliinimese kuvandit, tekstides on apsakaid, mõistelist segadust, teemad arenevad ja kasvavad. Pidevalt tuleb temalt midagi uut, vigu parandatakse. Positiivset kuvandit tumestab aga hoiatus ja kaebus, et MCEO on kõige tavalisem ususekt, mille liikmed isoleeruvad ühiskonnast ja elavad fantaasiamaailmas. Ning sellele maailmavaatele paneb aluse valdavalt ulmelisena mõjuv kirjanduslik-ilmutuslik looming.

Leedi Ashi varasem looming (raamatud, seminarimaterjalid) on suuremas osas avalikult kättesaadav Internetiarhiivi leheküljel. Kuna uuenenud materjali tuleb maailmas ja ilmaruumis toimuvate muutuste tõttu kogu aeg peale, siis ei ole mõtet vananenud loenguid ja õppevahendeid enam müüa. See aga ei vähenda nende kirjanduslikku väärtust. Kultuuriajaloo vaatenurgast on see gnostilist laadi ilmutuslik kirjandus: meie maailm on kurjamite poolt rikutud ehk langenud vusserduste ohvriks ning puhtana hoitud salateadmiste abil ja heasoovlike kõrgemate olendite toel tuleb meil see asi nüüd vähemalt enda jaoks korda teha. Leedi Ash tõlgendab ümber ajaloofaktid (niivõrd-kuivõrd neidki saab ametliku teaduse vigurkäikude tõttu kindlateks pidada, aga see on juba teine teema), korrigeerib kultuurilugu, lisab judaistlikkusse elupuusse kaks sefiraad, pagendab möödaniku kahjulike nähtuste prügikasti elulillemustri ja Fibonacci jada (mis pahandas väga elulille-raamatute autorit Drunvalo Melchizedekit) ning toetub väheste valitute jaoks kättesaadavatele andmepankadele (multidimensionaalsed kristallkettad, KU’mA-yah Alhumbhra Crystal Discs) ja kontaktidele kõrgemate tsivilisatsioonide esindajatega. Tema sõnul pole see mitte looming, vaid n.-ö. selgitus asjade tegelikust seisust. Mul puudub huvi autorit šarlataniks sildistada või valetajaks materdada, ta on oma tööd igal juhul hästi teinud. Juba üksi sellise maastaabiga müstifikatsiooni loomine nõuab tõsist intellektuaalset pingutust ja professionaalsust ning lisaks on tema tekstid ajuväänavalt keerukad, lisatud joonistest rääkimata. Need asuvad oma mahukuse, süsteemsuse ja keerukuse tõttu inimvõimete piiril ning hõlmavad inimelu selle kõigis aspektides: minevik (ümberkirjutatud ajalugu), olevik (eluviis, toitumine, keel, muusika) ja tulevik (prognoosid, tegusad taotlused vääramaks pahasoovijate tahet). Varem esitatud faktikogumite korrigeerimine ja kaasajastamine ainult lisab tõepära. Esindatud on kõik New Age’i stiilivõtted UFO-röövidest ja ruumilaevadest kuni filosoofia ja argielureegliteni. Need tekstid on väga ajastutundlikud, suunatud meie aja inimestele, mitte juba ette igavikustatud ja jumalasõnaks tituleeritud. Sarnastest kaasaegsetest gurudest eristab leedi Ashi aga pea üleinimlik filigraansus. Jah, kui ta kirjutab oma tekstid tõesti ise, tavalisest erinevas teadvusseisundis, siis isegi kui see on kirjanduslik looming, on need tähelepanuväärsed. Tema universumisse on võimalik sukelduda ja seal elada. Sel juhul tekitab sekti liikmetele probleeme ainult siinsamas kõrval eksisteerivasse universumisse jäänud lähedaste ja sõprade hämming, kurbus ja mõnikord vihane vastupanu. Aga kui mõelda, et kõrgem teadvus või infokogum söödab talle kui automaatkirjutajale ette mingit kaheldava tõeväärtusega, kuid haaravalt vormistatud infot, siis jääb ikkagi küsimuste pundar: kas “kõrgemad infokogumid ja teadvused” kirjutavad ulmet, räägivad tõtt või lihtsalt valetavad ning kuidas seda kindlaks teha?

Aheldatud Prometh... vabandust! ... tulnukas

Autor nagu Hunt Kriimsilm – oma leiva teenib Lawrence R. Spencer lauale arvatavasti ärinõustamise ja multimeedia vallas ning peab üsna populaarset blogi. Ta ütleb Goodreads’i lehel, et on kirjutanud 10 raamatut ja toimetanud ühe. Viimase osas on muidugi kahtlusi. Väidetavalt on ta “Alien Interview” (2008) jaoks töödelnud ehk toimetanud talle Matilda MacElroy poolt saadetud ülekuulamisprotokolle. See tekst on avaldatud Aigar Säde kodulehel eesti keeles pealkirja all “Intervjuu Maavälisega”.

Tegemist on küll Spenceri kopiraidi alla kuuluva tekstiga, kuid autor lubab alates esimesest ilmumisest (internetis) faili tasuta alla laadida, tõlkida ja levitada. Spenceril on töid nii biograafiate kui ka ulme vallast, aga tõelise tuntuse saavutas ta just “Intervjuuga”. Sama materjali töötleb ta ilukirjanduslikumas vormis edasi teoses “Domain expeditionary force rescue mission” (2013), mis sisult kujutab endast Matilda MacElroy neid mälestusi, mis “Intervjuusse” ei mahtunud. Siin on raamatukaanel autoripositsioonis küll Spenceri enda nimi, kuid sisus põikleb ta jälle kõrvale. Kriitikud on sedapuhku Spencerit avalikult silmakirjalikuks nimetanud.

Müstifikatsioon, kus tõenäoline autor tituleerib end toimetajaks või koostajaks ning materjal on esitatud kommenteeritud protokollide vormis, ei ole üliharuldane kirjanduslik nähtus. Kui selline tekst ilmub ulmeajakirjas, siis tegelikult ei kahtle autorsuses ükski lugeja. Aga kui see levib missioonitundliku vaba infona, siis saab tõepärasuse taotlus kõvasti kaalu juurde. Erinevalt leedi Ashist ei nõua Spencer kuuletumist oma maailmanägemusele, mida ta ise filosoofina kaheldamatult viljeleb. Aastate eest Intuitiivteaduste kooli üritusel raamatuid müües sattusin vestlema ühe eesti vaimuelurinde vanema generatsiooni tegelasega. Ta väitis, et unes lennates ei suuda tema teadvus tõusta kõrgemale Maad ümbritsevast vanglavõrest. Sealtpeale on sarnast infot minuni tilkunud ühest ja teisest juhuslikust allikast, kuid alates Spenceri “Intervjuu” ilmumisest on see tilkumine muutunud ülemaailmseks vulisevaks jutuojaks. Nii vaimsed kui ka kirjanduslikud jutuvestjad on idee tõsimeeli omaks võtnud. Spencer on novaator ja ideede populariseerija nii filosoofina kui ka ulmekirjanikuna. New Age’i tööstust ärritab ta sellega, et käib tõsimeeli välja idee Maast kui vanglaplaneedist ning karvustab läbi kogu kultuuripärandi ühes selle religioonidega. Ja nagu seeni pärast vihma, on peale “Intervjuu” ilmumist vaimsesse poppkultuuri tekkinud harusid ja suundi, mis niisugust vaatenurka edasi populariseerivad. Teine vaatenurk, mis vaimutegelasi hämmastab või vihastab on see, et Spenceri nägemusest puudub kontseptsioon “kõik on üks”. Pole üht keset, suurt pauku või jumalat. On hull hulk eneseteadlikke mittemateriaalseid loovaid olendeid (“mina olen” – MO). MO-d nii loovad ise kui ka tajuvad teiste MO-de loomingut, luuakse mitmekesi ja hulgakesi, loomingud segunevad, arenevad ajas, tähelepanu hajudes füüsiline looming (näiteks universum) hajub. Selline demokraatia ja kaasaegne polüteism on vastuvõetamatu peaaegu kõigile vaimsetele suundadele ja religioonidele, kuid seda ahvatlevam ateistlikule lugejale.

Kirjanduse poolelt arendab ja kinnistab Spencer varem valdavalt vaimsetes suundades kanda kinnitanud ettekujutust teadvusest kui kehatust nähtusest, biorobotitest kui teadvuse käepikendustest (avataridest) ning inimkehast kui aheldatud teadvuse vangirüüst. Kusjuures “Intervjuu” õhustik, konflikt, lugu, peategelased on tõeliselt labased, lapsikud ja äärmiselt väheusutavad. Roswelli UFO-õnnetuse ekspluateerimine 21. sajandil ei kanna enam hästi välja. Ning kui lisada sinna Teise maailmasõja stiilis meditsiiniõe vapper kuju, siis võib paadunud ulmefänn naerukrambid saada. “Intervjuu” puhul töötab lugeja lummajana ainult maailmakirjeldus, mille esitab Maale maha sadanud tulnukas: kosmilistes avarustes tegutsevad võimsad tsivilisatsioonid, õitseb galaktikatevaheline äritegevus, toimub suur sõjaline konflikt, Maad tabab traagiline saatus. Kõik muu, ka üsna hädine katse kasutada dokumentaaljutustuse vormi, kaasa arvatud kibemagus sentimentaalsus ja kirjanduslikus mõttes äärmiselt mannetu puänt (meditsiiniõde ise osutub... teadagi kelleks), veab kirjandusliku taseme alla keskmise. Ja ikkagi, olles lummatud tulnuka edastatud infost, tahaksin küsida: kui see tõepoolest juhtuski nii, nagu raamjutustuslikes “protokollides” seisab, siis kas tulnukas ajas udu või rääkis tõtt? Või oli tal üldse deliirium ja surmaeelne seisund, milles võib padrata mida iganes?

Kontaktkomisjon ja magav isik

“Urantia raamat” ilmus 1955. aastal ja selle ametlikud autoriõigused kuuluvad Urantia Sihtasutusele (Urantian Foundation). Eesti keeles ilmus raamat 2010. aastal. Eestlaste tegevust selles vallas juhib Eesti Urantia Assotsiatsioon ning järgmisel aasta suvel korraldatakse Tallinnas teine Euroopa Urantia konverents. Sellest raamatust on alguse saanud märkimisväärne kultuurinähtus, mis pole otseselt religioosne, kuid omab paljusid sedalaadi tunnuseid. “Urantia raamatu” (UR) lugejate ühendused on nagu piibliseltsid, Sihtasutuselt tulevat infot võetakse tõena. Nende 63 aasta vältel, mis UR on meie käeulatuses olnud, on kirjutatud mahukaid uurimusi, antud välja sekundaarkirjandust, vaieldud, laidetud ja kiidetud. Ingliskeelne UR on netis tasuta saadaval, eesti keeles saab seda lugeda siit.

UR-i müüdi üks keskseid tegelasi on Chicago arst William S. Sadler (1875–1969). Ta on kirjutanud üle 40 meditsiinialase või vaimseid teemasid puudutava raamatu, nende hulgas šarlatane ja meediumi-pettusi käsitleva “The Mind at Mischief”, kus ta väidab, et loogiliselt ja teaduslikult seletamatuid juhtumeid on tal ette tulnud ainult kaks. Üks neist, millega ta oma psühholoogipraksise tõttu tegelda tuli, oli unes tegutseva ärimehe juhtum. 1911. aastal kaebas ärimehe abikaasa, et ei suuda oma meest öösel sügavast unest äratada, kui too imelikult raskelt hingab. Tohter kutsuti asja uurima ning üllatus oli suur, kui patsient kuulutas unest ärkamata selgel häälel, et on maaväline olend ja soovib suhelda. 1924. aastaks tekkis Sadleri endistest patsientidest, sõpradest ja kolleegidest koosnev huviliste ring, nn. Foorum, kes küsimusi esitasid ja vastuseid said, kusjuures need materialiseerusid ärimehe eluruumides käsikirjalehtedena. Viieliikmeline Kontaktkomisjon tegeles “magava isikuga” ja kogus Foorumilt küsimusi. Ärimees ise ei olnud üldse vaimsetest teemadest huvitatud ja suhtus sellesse trianglisse täiesti külmalt, pealegi ei mäletanud ta uneseanssidest mitte midagi. UR-i käsikiri, mis materialiseerus sel moel 1925–1935, kirjutati ümber, mispeale originaal dematerialiseerus. Väikese siseringivastuolu tõi Sadleri soov kirjutada raamatule saatesõna, mille peale olendid (UR-i kõrgetest vaimolenditest autoreid on terve hulk) häält tõstsid ja sellega ise maha said. Sadlerile jäi vaid sisukorra koostamine. Selline on UR-i loomislegend, mida Sihtasutus tõesena esitab. Huvilised ja uurijad on UR-i autorsuse kohta üles keerutanud kümneid teooriaid. Näiteks üks kurioossemaid on see, et “magav isik” oli Sadleri hea sõbra dr. William K. Kelloggi poeg või et kogu lugu on rühma teadmis- ja müstikahuviliste inimeste ringi poolt kokkukeeratud edukas müstifikatsioon. Põhjalikumad uurimused on välja toonud hulgaliselt tsitaate tolleaegsest teaduskirjandusest ja väitnud tekstianalüüsi põhjal, et UR-il on kindlasti mitu autorit.

Kirjandusloolisest vaatenurgas on siin tegemist katsega arendada kirjanduspõhine maailmavaade üldkehtivuseni. See toimib usu kaudu: usutakse, et on olemas kõrgemad olendid ja et need olendid edastavad tõest infot; usutakse, et tegemist on piibli-ilmutuse uuendusega. UR , nagu leedi Ashi tekstidki, on just oma kaasaegset inimkonda kõnetav ilmutus. Nende kahe tekstikorpuse erinevus seisneb aga selles, et UR määratleb ennast kanoniseeritud jumalasõnana, lõpliku variandina mingi täpsemalt määratlemata epohhi piires. Praeguseks kipub ta juba vananema, aga see on kõigi lõpetatud tekstide häda. Ulmekirjanduse vaatevinklist on see autorinihet kasutav, osalt kirjeldavas stiilis (erinevate taevaste tasandite ülesehitus, tähendus ja nende asukad), osalt alternatiivajalooline (Maa tsivilisatsioonide lugu ja Jeesuse elulugu) mahukas romaan. Tempoka tegevuse ja põneva süžeega ära hellitatud lugeja peab sellist vormistust tüütuks, kuid vaimne otsija arvab selle enamasti meelepärase olevat. Keerukusaste ja detailsus soodustavad lugejaringide ja tihedamalt suhtlevate kogukondade teket ning nõnda arutletakse ja loetakse ennast uude maailma totaalselt sisse. Lugeja teadvus kihutab fantaasia kiirrongiga läbi erinevate maailmade ja ajastute, peatustes on ekskursioonid usaldusväärsete giidide juhtimisel ning üle kõige kõlab lubadus, et peale maise elu lõppu saame ka ise neid kohti külastada. Muidugi juhul, kui täidame esitatud tingimused, käitume vastavalt ettekirjutustele ja ei tee pahandust. UR pole sisu poolest unikaalne – sama köitvas, kuid palju poeetilisemas ja oma sisulist diktaati vähem peale suruvas vormistuses on kirjutatud Daniil Andrejevi suurteos “Роза Мира” (“Maailma roos”) ning taoliste tekstide suur eeskuju on loomulikult Johannese Ilmutus Uues Testamendis.

Mis on UR-i puhul kõige haaravam ja novaatorlikum? Jälle köidab seninägematute paikade ja olendite kirjeldus. Samas on piisavalt kultuuriloost ja ajaloost tuttavaid nimesid ja sündmusi, et ankurdada kogu kupatus lugeja olevikuhetkesse. UR lennutab küll kõrgemale kui Jelena Blavatskaja ja teiste teosoofide teosed, kuid on neist palju selgema ja loogilisema kujundikeelega. Kui kellelegi tundub, et UR-is aetakse häma, siis see häma on väga mõistuspärane, intellektuaalne. Sellest vaatenurgast on hilisematest autoritest UR-i tasemel üles astunud ainult leedi Ash. Intellektuaalsusega võlumine toob tekstide juurde meeslugejad ning see omakorda ei lase lugemis- ja õpperingidel padjaklubistuda.

Sada ahvi ehk lõpetuseks

Kaugel saarel hakkas üks ahv pähkleid pesema, teised nägid seda ja kiitsid heaks. Üksteist õpetades jõuti 100 ahvini, kes pähkleid enne söömist pesid. Alates sellest arvust hakkasid ka kõik teised selle saare ahvid iseenesest pähkleid pesema. Nõnda pajatab populaarteaduslik legend. Eelkäsitletud kolm autorit (või autorite kollektiivi) on oma “100 ahvi” kuhjaga ületanud. Seda on tunda blogereid ja YouTube’i kanaleid sirvides. Käsitletud autorite info, kohati ka sõnastus, kostab esmast allikat mainimata paljudes pasunatest – inimkonna kollektiivne alateadvus on nad omaks tunnistanud ning keegi ei küsi enam, kas tegemist on tegelikkuse kirjeldusega või osavalt kirja pandud ulmega. Enamgi veel, isegi uskudes autorite-toimetajate-edastajate väidet kellegi teise autorsusest, ei suuda tavalugeja määrata tolle teise ülemeelelise allika kirjanduslikkuse või tõepärasuse määra. Kogu käesoleva kirjatöö algtõukeks oli aga kaugvaatleja (remote viewer) Brett Stuarti YouTube’i-kanal Technical Intuition, mida jälgin. Tal on üks videolõik UR-i algupära vaatlemisest, sest temagi tunneb huvi, kes on autor(id). Kaugvaatluse tulemusena leiab ta, et tegemist on suurte rohutirts-olenditega. Seda kuuldes kerkis mu mälust esile Ashayana Deane “Voyagers” I osa lehekülg, kus on sellise tirtsu pilt ja kõrval kirjeldus vastava olevuse kohta. Samuti pajatab Stuart videos Moksha - Remote Viewing: Freedom from Reincarnation Maast kui Spenceri stiilis vanglaplaneedist. Sellist “3 ühes” infokompotti kohtab veel harva (rõhuga sõnal “veel”). Ning kõige lõpuks boonusena ennustus. Vaimsed suunad tulevad ja lähevad. Lähemad paar aastat on olnud tantrabuum, mõned mäletavad ehk varasemaidki, näiteks auratransformeerimist. Vaimutööstus koolitab lektorid välja, need lendavad peale ning seda üht rauda taotakse tulusalt paar-kolm aastat. Seejärel paisatakse turule uus müügiartikkel. Arvan, et järgmine laine, mis üle Eesti käib, võib olla kaugvaatlus. See on suhteliselt tehniline, kergestiõpitav ala ning karismaatiliste juhendajate olemasolu korral suure huvigrupiga, mida ei piira ei vanus ega religioossed eelistused. Konkureerivad ennustajad on välja pakkunud hüpnoosibuumi, aga minu meelest napib selle puhul spetsialiste. Võin selle peale kas või taro kaarte laduda.

Artikkel: Ulmekirjanduse riiuli loomine Tartu Annelinna raamatukogus ja selle mõju laenutustele (Maarika Luts)

Sissejuhatus

Enne töö alustamist oli vaja selgeks teha, milliseid raamatuid tuleks võtta ulmeriiulisse ja milliseid mitte. Esmalt sai nõu peetud Jana Raidmaga, kes oma seminaritöös tegeles aastatel 1992–2014 ilmunud eesti ulmekirjanduse uurimisega. Veel sai nõu küsitud Oskar Lutsu nimelise Linnaraamatukogu töötajate Seili Ülperi ja Tiina Sule käest, kelle osakonnas (eestikeelne ilukirjandus) asuvad ulmeriiulid ja kes sellega igapäevaselt tegelevad.

Võttes eeskujuks Jana Raidma seminaritöös „Aastatel 1992–2014 ilmunud eestikeelsed ulmeraamatud“ koostatud andmestiku (Raidma, 2017), sai tehtud nimekiri ulmeraamatutest, mida tuleks ulmekirjanduse alla liigitada.

Jana Raidma on andmestikus lähtunud raamatukogusõnastiku raamatu definitsioonist, mis ütleb, et raamat on "trükitud või käsitsi kirjutatud kaante vahele köidetud iseseisev väljaanne mahuga 49 ja enam lehekülge". (Raamatukogusõnastik, 2018) Ajaperiood 1992–2014 oli valitud selleks, et keskenduda taasiseseisvunud Eestis välja antud kirjandusele. (Raidma 2017: 3) Teoste leidmisel oli kasutatud nii veebikataloogi Ester, Eesti ulmeauhinna Stalker nimekirjasid kui Ulmekirjanduse Baasi. Kõikidel neil allikatel on omad puudused ja ühtegi neist ei saa pidada täielikuks, kuid neid allikaid koos kasutades on Raidma saanud andmestiku, mis annab pädeva ja korrektse ülevaate eesti ulmekirjandusest. (Raidma 2017: 11)

Raidma töö üheks probleemiks, mis andmete kogumisel ette tuli, oli teose ulmelisuse tuvastamine. Kuna on olemas mitmeid teosed, mille üle võib vaielda, kas see kuulub ulmežanrisse või mitte (näiteks mitme teose puhul on olemas elemente mitmest žanrist, mille puhul tuleks valida teose žanriks selle, mis oli raamatus rohkem esindatud), siis tekkisid meie töödes mõningad erinevused. Mõningaid raamatuid jätsin ma oma arvamise järgi nimekirjast välja, kui raamatud asusid riiulis juba mingi sarja kaupa. Tegutsesin hinnangul, et lugejad võivad eelistada valida neid raamatuid pigem sarjade, kui ulmežanri järgi. Valiku langetamiseks tuli raamatutega eelnevalt tutvuda, uurides Sierrast nende märksõnu (nimekirjast said eemaldatud need raamatud, millel ei olnud märksõnu ulme-, õudus- või fantaasiakirjandus), sai loetud raamatute sisututvustusi, pöörates tähelepanu eelkõige sellele, kas sisututvustuses esineb ulmeelemente.

Sellest nimekirjast tuli eemaldada ka need raamatud, mida Annelinna harukogus ei olnud olemas (kokku 24 nimetust) näiteks Edgar Rice Burroughsi „Marsi printsess“ ja Nikolai Baturini „Ringi vangid“, mis kuuluvad teise temaatilisse riiulisse, ja näiteks Arthur Conan Doyle’i „Leedi Sannoxi juhtum“, mis asub laste kriminaalromaanide riiulis, ja Alice Hoffmani „Igapäevane nõiakunst“, mis asub Varraku ajaviiteromaani sarjale mõeldud riiulis, või olid koolide kohustuslikus kirjanduses (kokku 16 nimetust), nagu Jules Verne’i „Saladuslik saar“ ja Andrus Kivirähki „Rehepapp, ehk November“.

Kokku sai 1300st nimetusest eemaldatud 216 nimetust (16,6% nimetustest), millest suurem osa olid eemaldatud seetõttu, et kui autor on mitme žanri all kirjutanud (nt. Nora Roberts), siis ma pidasin paremaks hoida kõik raamatud ühes fondis, et lugejad ei peaks mitmest kohast ühe autori teoseid otsima. Teine peamine põhjus, miks ma neid eemaldasin, oli seetõttu, et ulmeelemente oli nendes raamatutes liiga vähe, et neid raamatuid ulme alla liigitada.

Veel üks peamine põhjus, miks ma neid raamatuid eemaldasin, oli see, et need asusid juba teistes temaatilistes riiulites. Temaatilisteks riiuliteks, kus ka ulmekirjandus võis asuda, on müüdid ja muistendid, laste õuduskirjandus, laste kriminaalromaanid, Tänapäeva noorsooromaanid, Varraku ajaviiteromaanid ja sari Aegumatud armastuslood. Seda, kas raamatud ka Annelinna harukogus asusid, tuli järele kontrollida raamatukogu andmebaasist (Sierra) iga raamatu puhul eraldi. Raamatukogus kohapeal tuli ka järele kontrollida, kas raamatud juba asuvad ühes temaatilises riiulis. Kui raamatud asusid juba riiulis, mis ei olnud põhifondis, siis ei liigitatud neid eraldi ulmekirjanduse alla.

Kohustuslikku kirjandust ei eraldatud põhifondist, kuna lasteosakonna töötajatega sai arutatud, et lugejad otsivad tõenäolisemalt neid raamatuid pigem põhifondist. Seda, kas raamat liigitus rohkem mingi muu žanri alla, sai otsustatud vastavalt raamatuga de visu tutvumisel ja ka sellele, kas raamatule oli andmebaasis Sierra pandud märksõnad ulmekirjandus, fantaasiakirjandus või õuduskirjandus. Mõned raamatud, millel ei olnud ühtegi eelnevalt nimetatud märksõna, aga tagakaane kirjelduse järgi oleksid pidanud olema ulmekirjandus, said ikkagi ulme alla pandud, nt. Howard Pyle’i „Hõbekäsi“, Lars-Henrik Olseni „Erik Inimesepoeg“ ja Sir Arthur Conan Doyle’i „Kadunud erirong“.

Kui oli aga vastupidi, üks nimetatud märksõnadest ja teos oli varasemalt kirjastaja poolt liigitatud ulmeks, aga sisukirjelduse järgi ikkagi ulmekirjanduse alla ei kuulunud, siis jäeti raamatud nimekirjast välja, nt. Nora Robertsi „Hukatuslik ekstaas“, Michele Haufi „Inglitapja“, Livia Reasoneri „Vampiiriafäär“.Need eristused olid vajalikud, et aidata ulmeriiulit kompaktsemaks muuta.

Tuli mõelda ka, kuidas raamatuid riiulitele paigutada. Sai kaalutud varianti, et panna ulmesarjad eraldi, aga lõpuks sai otsustatud, et kuna see on kasulik ainult ulmest rohkem teadvale lugejale, kuid tavalugejale tekitab sarjade järgi eristamine ainult segadust, siis seda mõtet ei teostatud. Lõpuks otsustati, et raamatud tuleks panna tähestikulisse järjekorda, kuna nii on tavalugeja harjunud neid otsima.

Praktiline tegevus ulmeriiuli sisseseadmisel

Järgnev tegevus näitab, millega tuleb raamatukoguhoidjatel tegeleda siis, kui soovitakse lugejatel raamatu leidmine lihtsamaks teha, liigitades kirjandust žanriliselt ja valmistades ulmeriiulit ning varustades raamatuid kleebisega.

Ettevalmistusfaasis tuli määratleda, mis on ulmekirjandus, teha ulmeraamatute nimekiri, need raamatud välja otsida ja kärudele tõsta. Raamatud olid kärude peal tähestikulises järjekorras, et neid oleks lihtsam hiljem riiulisse panna.

Kui ettevalmistused tehtud, tuli määrata Sierra andmebaasis eraldi asukohakood Annelinna harukogu ulmekirjandusele. Asukohakood oli vajalik selleks, et saaks uurida Annelinna harukogu ulmeraamatute laenutuste statistikat. Asukohakood tuli igale raamatule eraldi lisada. Lisaks asukohakoodile sai ulmeraamatutele pandud ka kleebis, millega oleks lihtne ulmet teistest raamatutest eristada. Kleebised olid kahe kujuga, ruudukujuline noorte ulmeraamatutele ja kolmnurkne täiskasvanute ulmeraamatutele, et raamatud kogemata valesse kohta ei satuks.

Kui raamatud said märgistatud, asukohakood muudetud ja kleeps peale pandud, siis olid raamatud esmalt ulmekirjanduse väljapanekul, mistõttu raamatud püüdsid tähelepanu ja olid lugejate jaoks kättesaadavad.

Vaba riiul tekkis sel viisil, et ülejäänud riiulites tekkis ulmeraamatute arvel vaba ruumi, järgnes teiste raamatute kokku lükkamine. Edasi paigutati ulmekirjandus vabadesse riiulitesse.

Raamatud olid jaotatud kaheks grupiks: väliskirjanduse ulmeraamatud noortele ja väliskirjanduse ulmeraamatud täiskasvanutele. Noorte ulmeraamatud asusid laste- ja noorteosakonnas ulmeriiulitel ning täiskasvanute ulmeraamatud ilukirjanduse osakonnas ulmeriiulitel. Laste- ja noorteosakonnas olid ulmeriiulid paigutatud nii, et need oleksid kohe raamatukokku sisse tulles nähtavad. Ka väliskirjanduse osakonnas olev ulmeriiul on paigutatud nii, et see on kaugelt vaadates nähtav. Väliskirjanduse osakonnas on neli ulmeriiulit, noortekirjanduse osakonnas on neli ulmeriiulit. Kokku tekkis kaheksa ulmeriiulit.

Eesti autorite ulmeraamatud said eraldi kleebiste ja asukohakoodiga märgistatud, kuid eraldi riiuleid nende jaoks ei tehtud, kuna valik oleks liiga väike olnud.

Kui raamatud olid riiulitesse paigutatud, siis sai tehtud ulmeriiulitele mõeldud plakat, mille eesmärk oli kaugelt lugejate tähelepanu püüda.

Kokkuvõtteks võib öelda, et ulmeriiuli tegemine oli aeganõudev ja vaevarikas töö, mille käigus sai aga raamatuid tutvustatud ja näidatud rohkem kui ühel viisil: korraldati näitus, raamatutele pandi kleepsud, tekitati plakatid ja loodi riiulid.

Visuaalsed ja kontaktilised kogemused

Minu hinnangul on ulmekirjanduse vastu kõige rohkem huvi tundnud noored (12–19 aastased poisid ja tüdrukud) ja keskealised mehed. Ulmeraamatute küsijate hulgas oli neid soolisi ja vanuselisi rühmi hinnanguliselt kõige rohkem, ja tundub, et ulmeriiulid on nende huvi veelgi suurendanud. Ka inimesed, kes pole raamatukogu varem külastanud, lähevad tihti esmalt ulmeriiuleid uudistama. Päris sageli leiavad nad sealt enda jaoks ka sobiva raamatu.

Ulmeraamatute kohta on soovitusi minu käest otse üsna vähe küsitud. Üldiselt, kui tahetakse ulmet lugeda, siis vaatavad lugejad endale ise sobivaid raamatuid. Rohkem tahavad lugejad, et ma soovitaksin midagi, mis mulle endale ka meeldib. Kui ma küsin juurde, et kas ulme ka sobib, siis huvitaval kombel on lapsed sellega enamasti nõus, aga täiskasvanud, eriti pensioniealised, eelistaksid pigem midagi muud lugeda. Võib-olla on asi selles, et kui nad ei ole noorena harjunud ulmekirjandust lugema, siis on vanemana raskem ulmemaailma sisse elada.

Ulmeriiulite kohta lugejatelt hinnanguid küsides olen ma siiamaani saanud ainult positiivset vastukaja. Võimalik, et mul on inimeste valimises vedanud. Enamasti ütlevad lugejad, et neile meeldib ulmeriiulist uusi raamatuid avastada, mida nad enne lugenud ei ole. Ulmeriiulite negatiivseks küljeks saab lugeda aga seda, et lugejatel on tulnud vahel edasi-tagasi kõndida, sest need ulmeraamatud, mida nad otsisid, asusid hoopis laste- ja noorteosakonnas või vastupidi täiskasvanute ilukirjanduses. Et seda tulevikus enam ei juhtuks, tuleb edaspidi hoolsamini valida, kumba osakonda raamatud lähevad.

Töötajana on minu jaoks väga mugav ulmeriiuli abil lugejatele raamatuid soovitada. Ka teised Annelinna harukogu töötajad peavad ulmeriiuleid praktilisteks. Kui keegi soovib ulmeteemalisi raamatuid, siis saab lugejaid kohe riiulite juurde suunata. Kui lugejad ei ole kindlad, milliseid raamatuid nad soovivad võib see riiul neis siiski huvi tekitada ja lihtsustada nende valikut.

Lugejad võivad käituda järgmisel viisil. Esimene võimalus, lugeja teab, mis žanr talle meeldib. Lugeja siseneb, küsib raamatukoguhoidjalt soovitust ulmeraamatute kohta, talle näidatakse riiulit, ta otsib sealt endale raamatu ja lahkub rahulolevalt.

Teine võimalus. Lugeja ei tea, mis žanr talle meeldib. Lugeja siseneb, toob raamatud ära, hakkab endale ise uut lugemismaterjali otsma. Ulmeriiul võib mõjuda positiivselt – huviäratajana.

Kokkuvõttes – kui ulme huvitas, leiti selle abil raamat kiiremini. Kui ulme ei huvitanud, võis juhtuda, et ulmeriiulit märgati ja tekkis huvi.

Peale ulmeriiuli ja enne seda olnud ulmeraamatute väljapanekute tasub mõelda ka muudele ulmekirjanduse propageerimise viisidele nagu näitused, ulmeteemalised loengud ja ulmekirjanikega kohtumised. See kõik sõltub aga sellest, kas raamatukogu külastajatel on selle vastu huvi. Esmalt tasub sellega vähemalt algust teha ja siis saab näha, milline on vastukaja.

Muutused ulmekirjanduse laenutamises statistika põhjal

Selleks, et saada Annelinna harukogus olevatest ulmeraamatute laenutamisest selgemat ülevaadet ja näha, milline võis olla ulmeriiulite mõju laenutamisele, said kõik ulmeraamatud raamatukogusüsteemis Sierra märgistatud eraldi asukohakoodiga. Kahjuks polnud varasemat ülevaadet ulmekirjanduse laenutusstatistika kohta Annelinna harukogus ja seetõttu tuleb piirduda 14 kuu jooksul tehtud laenutustega, kui ulmeriiul juba olemas oli. Järgneva tabeli 1 andmed iseloomustavad Annelinna harukogu ulmeraamatute laenutusi alates 16. oktoobrist 2016 kuni 17. detsembrini 2017.

Ulmeriiul sai valmis 2016. a oktoobri lõpuks. Kui ulmeriiul valmis sai, siis laenutati 306 eksemplari ulmeraamatuid, mis on 2,36% kogu Annelinna harukogu laenutuste protsendist.

Keskmiselt on laenutatud 12624 teavikut ja 319 ulmeraamatut kuus.

Ulmeraamatute keskmine laenutuse protsent on 2,34%.

Siiski tuleb märkida, et laenutused on 9 kuu (16.11–17.08) jooksul püsinud võrreldes algsega kõrgemal. Kõige suurem tõus on toimunud vahemikus 17.07–17.08, kus laenutused on suurenenud 0,73 % võrra võrreldes algusega. Pärast seda on laenutuste arv aga kahanenud ja olnud 4 kuu (17.08–17.12) jooksul madalamal võrreldes algusega. Kõige väiksem laenutus on vahemikus 17.11–17.12, kus laenutuste protsent on 0,43% vähenenud võrreldes algusega.

Varasemaid andmeid ulmeraamatute laenutamise kohta kahjuks puuduvad, kuna varem ei olnud ulmekirjandusele eraldi asukohakoodi pandud.

Soolisi ja vanuselisi erinevusi välja tuua ei saa, kuna nende kohta raamatukogu andmeid ei kogu.

Annelinna harukogu juhataja Virve Eomäe hinnangul on ulmekirjanduse laenutus pikema aja jooksul pigem vähenenud. (Eomäe, 2017) Vähemasti ulmeriiuli olemasolu ajal on valdavalt näha, et ulmeraamatute laenutuste arv siiski kasvab. Huvi oli kõige suurem noorte ulmeromaanide (menukite) ilmumise vastu nagu nt. „Videviku“ ja „Näljamängude“ sarjad. Praegu on populaarne „Lahkulööja“ sari. Huvi suureneb ka siis, kui raamatu järgi on tehtud film või seriaal, siis hakatakse neid jälle küsima. Kui „Näljamängud“ muutusid koolis kohustuslikuks, siis tuli neid juurde tellida. (Eomäe, 2017) Ise olen raamatukogus töötades täheldanud, et noorte seas on populaarsed Cassandra Clare’i raamatud, Vampiiride Akadeemia sari, Labürindijooksja sari, Väljavalitu sari, täiskasvanute seas on populaarsed Troonide mängu sari, Sündmuste horisondi sari. Nii täiskasvanute, kui noorte seas on populaarsed Robbin Hobbi raamatud ja Näljamängude sari. 2017. a on jälle populaarsemaks muutunud Harry Potteri sari, ilmselt tänu uue raamatu väljaandmise („Harry Potter ja äraneetud laps“) ja uue filmi (Fantastilised elukad ja kust neid leida) linastumise tõttu. Laenutusi võivad kindlasti mõjutada ka mõned agaramad ulmekirjanduse huvilised, kes mõnel kuul laenutavad suure hunniku raamatuid korraga ja kui nad vahepealsetel kuudel midagi ei laenuta, siis see omakorda langetab laenutuste arvu.

Üldiselt võib öelda, et vaatamata langustele oli ulmeriiulil positiivne mõju, kui alguses laenutuste arv veidi suurenes ja siis suurenes märgatavalt. Eriti suurenes ulmeraamatute laenutuste hulk kevadel ja suve lõpus.

Järeldused

Kuigi ulmeriiuli koostamine on väga aeganõudev töö, arvan ma, et selle tegemine tasus end ära järgnevatel põhjustel:

See on hea võimalus lugejate huvidega tutvumiseks. Sai vaatluse kaudu uurida, kas lugejaid huvitab ulme ja kas mingid kirjanduse propageerimise võtted mõjutavad mingil moel raamatute laenutust.

Uued riiulid äratasid raamatukogu külastajate seas huvi. Vaatluste teel sai välja selgitada, kes neist rohkem huvituvad.

Tekkis diskussioon, et millised kirjanduse propageerimise vahendid on kasulikud ja/või vajalikud. Raamatukoguhoidjad avaldasid arvamust ka teiste ulmekirjanduse propageerimise vahendite kohta, nagu näituste korraldamised, raamatute tutvustamine ürituste abil, kirjandusnimestike loomine, kleepsude lisamine raamatutele.

Tekkis ka diskussioon, kas kirjanduse žanri järgi eristamine on otstarbekas ja lugejaid abistav. Kindlasti on see tööd ja aega nõudev, nagu ka töö käigus selgus.

Huvi pakkusid teiste raamatukoguhoidjate arvamused ulmeriiuli loomise vajaduste üle – nad arvasid, et need sobivad teatud huvigruppidele, ja need huvigrupid olid raamatukogude lõikes erinevad – kus eelistati venekeelseid ulmeriiuleid, kus keskenduti koolis kohustuslikule ulmekirjandusele, kus toodi välja noorte ulmekirjandus või uudis-ulmekirjandus, kus eelistati konkreetseid sarju eraldi välja tuua.

Järeldus, et kuigi ulmeriiul tõstis laenutuste arvu ja suurendas lugejahuvi, tuleb ulmeriiulit jooksvalt jälgida ja kui lugejad selle vastu enam huvi üles ei näita, siis peab muid võimalusi kaaluma. Nende võimaluste hulgas võiks näiteks olla uute riiulit tutvustavate plakatite tegemine ja ürituste korraldamine.

Ma ei soovitaks ulmeriiulit nendele raamatukogudele, mille fondisuurus on isegi väike, siis oleks ehk parem ulmelaudi tekitada. Ka ei soovitaks ma ulmeriiulit nendele raamatukogudele, kus on väike ulmeraamatute lugejaskond. Igal juhul oleks hea aga aeg ajalt korraldada ulmeteemalisi näitusi ja üritusi, et inimestes huvi äratada ja ka nende huvidega tutvuda.

Uus riiul värskendab raamatukogu välimust ja võib tuua raamatukokku inimesi, kes ei ole seda varem külastanud. See võib ka äratada nende lugejate huvi, kes on küll raamatukogu külastajad, aga pole selle žanri vastu varem huvi tundnud.

Üldiselt on ulmeriiulite mõju lugejatele vähe uuritud, millist tühikut püüdsin siin ka veidi täita.

Eomäe, V. (2017). Autori intervjuu. Tartu, 29. mai.

Integreeritud raamatukogusüsteem Sierra. Kasutatud 05.01.2018

Raamatukogusõnastik. Kasutatud 11.01.2018 http://termin.nlib.ee/termin/view/454

Raidma, J. (2017). Aastatel 1992 – 2014 ilmunud eestikeelsed ulmeraamatud. Seminaritöö.

Raamatuarvustus: Heinrich Weinbergi „Tõrkeotsing“ (Agur Tänav)

Kirjanik Heinrich Weinbergi romaan “Tõrkeotsing” toob meieni alternatiivajaloolise kriminaal- põnevus- ulmeloo. Märksõnadeks on Eesti, maffia, salajased eksperimendid, sõjaväeluured.

Lugu on hea, mulle meeldis, kiidan autori mõttelendu. Kindlasti läheb see romaan minu jaoks Stalkeri esikolmikusse, kohalikul turul ei ilmu nii tugevaid romaane just tihti. Millest romaan räägib, ei hakka ma pikalt ümber jutustama - igaüks võib seda lugeda raamatu tagakaanelt või veebipoodide tutvustustest. Küll aga toon välja, mis mulle kõige enam meeldis. Esiteks peategelane - kahestunud isiksuse sisemised dialoogid olid päris nauditavad. Selline peategelane jääb meelde, väga hea leid. Teiseks haare - lugu oli suur, laborite mõõtmetega ja musta äri ulatusega ei olnud hoitud tagasi. Süžee oli põnev, hästi läbi mõeldud. Ka alternatiivmaailma ajalugu oli piisavalt huvitav ja põhjalik, vahepeal isegi ehk liiga sõna ja faktirohke aga mitte väga palju. Ma naudin alati, kui keegi on ulmeloos Eesti ajaloo või tulevikuga mänginud ja nuputanud, et mis oleks, kui... See annab alati kena suure plussi loole juurde. “Tõrkeotsing” oma alternatiivse minevikuga on selle plussi auga välja teeninud.

Olles nüüd raamatut kiitnud, loodan, et mu järgnev kriitika ei peleta nõrgemanärvilist ulmelugejat raamatust eemale. Ilma kriitikata ei saa kuidagi, muidu läheb autor laisaks ja kolleege tuleb loomulikult alati roosata, et kirjutatu tase tõuseks.

Nagu öeldud on romaanis põnevust, seiklust, ulmet, kõike on. Kuid kõige rohkem on muidugi tagasivaateid ja tegelaste Monolooge. Üks väike kriitikanool olekski romaani struktuuri kohta. Üle ühe peatüki tagasivaated on “okidoki”. Aga mitu peatükki järjest - no see ei sobi põnevusromaani kohe kuidagi mitte. Tempo kaob käest, fookus kaob käest, pinge asendub heietamisega, kogu asi hakkab kiskuma vaegulmekirjanduse kanti. Sisuliselt andsid tagasivaated hea tausta, kuid nii mõnegi tagasivaate oleks saanud anda olevikus või lühendada või ära jätta. Kui ma loen põnevusjuttu, siis peaks tempo olema pidevalt peal, praegusel kujul aga hakkab asi tihti meenutama vanaema teepidu, kus räägitakse aina, milline keegi lapsepõlves oli ja näidatakse üksteisele pildialbumeid, sellal, kui lapselaps niheleb toolil ning tahaks juba puldi haarata ja tulistamismängu mängida. Ja rääkides heietamisest, siis siit ka minu järgmine kriitikanoolepilv...

Härra Weinberg on muidugi ise ka tunnistanud, et ta teab, et kipub vahel ülearu lobisema,ent sellest hoolimata ei suuda ta end tagasi hoida. Kuid on aeg ennast kätte võtta, hea härra, tahan ma talle siinkohal öelda. Olles nüüd juba mitme Stalkeriga pärjatud ja mitme romaani autor, tuleb hakata Monolooge kokku tõmbama. Õnneks on mul seekord mitte ainult minu armetu arvamus, vaid mind toetavad selle mõtteavaldusega ka paar autoriteetset isikut, kes on ka “Tõrkeotsinguga” tugevalt seotud. Esimene neist on tuntud sõjaväelane, kolonel Altosaari, kes leheküljel 198 ütleb otsesõnu: “Andestust, ma kaldun teemast kõrvale.” Ma saan kolonel Altosaarist aru ja andestan talle. Tema kirjaniku vastu ei saa, kuid see lause on nagu appikarje - nii kolonel, kui kirjanik saavad selle koha peal aru, et sulg on läinud lippama ja et see ei ole hea. Kuid sellest hoolimata ei tõmba kirjanik Weinberg seda lõiku maha ega kirjuta seda lühemaks. Selle asemel sunnib ta oma tegelast kirjaniku asemel vabandama. Väga näotu tegu. Andestav lugeja võiks ju selle koha peal silma kinni pigistada, kui oleks lootust, et see oli üks juhuslik libastumine. Kuid kirjanik ei taltu. Leheküljel 200 - ja ma juhin tähelepanu asjaolule, et see on vaid kaks lehekülge edasi - paneb kirjanik punastama hea doktor Veinbaumi, kes on sunnitud jälle kirjaniku asemel kastaneid tulest välja tooma, lausudes: “Vabandust, ma tõesti sattusin hoogu.” Jah, kirjanik Weinberg, te sattusite jälle “hoogu” ja kuigi teie tegelased seda otsesõnu teile nina alla hõõruvad, ei võta te midagi ette, et seda lõiku parandada. Edasi tundub, et nii nagu lugejale, nii hakkab kirjaniku selline laiskus ka tegelastele närvidele käima ja nad ei hakka enam edaspidi vabandama, vaid näiteks inspektor Aile-Mari Johansen, kuulates leheküljel 257 järjekordset Monoloogi, katkestab selle ja küsib täiesti asjaliku küsimuse: “Mis see puutub meie praegusesse teemasse?” Õigesti küsib! Ja vahet ei ole, et kirjanik püüab jalamaid hämama hakata, et see rajalt kõrvale eksinud mõtteuit läheb teemasse. Lugeja saab aru, et see on kirjanikul vaid oma laiskuse kinnimätsimise üritus. Ta püüab endalt süüd maha pesta, visates lõvide ette ühe oma tegelastest. Järgmisel, 258-dal leheküljel, väidab ta, seekordne Monoloog pole mitte kirjaniku, vaid hoopis Janis Alvinile peale tulnud “hoog”. Kuid Janis Alvin ei ole andestust anuv kolonel Altosaari või vabandav doktor Veinbaum.Tema on tegudemees ja juba 259-dal leheküljel saab tegelasel sellest jamast mõõt täis ning ehtsa machomehe kombel paneb Janis kirjanikul suu kinni, lausudes: “Aitab hetkel sellest.”

Tõesti, kirjanik Weinberg, sinu tegelased annavad sulle igal sammul vihjeid, muutudes lõpuks isegi üsna jämedaks. Kuula neid, nad ei taha sulle halba, nad tahavad ainult, et romaan oleks parem ja lugejasõbralikum. Palun, ära sunni neid edaspidi sinu eest vabandama ja ära aja oma tegematajätmisi neile peale tulnud “hoogude” kaela. Kui sa näed, et nad on jälle sunnitud mõnda Monoloogi välja vabandama, siis vabanda hoopis ise oma tegelaste ees ja kirjuta vastav lõik lihtsalt ümber, eemaldades Monoloogi. Kui info selles Monoloogis on tõesti oluline, siis määri see raamatusse rohkem laiali. Tilguta seda vaikselt, märkamatult ja tasapisi.

Muus osas - mulle meeldis see raamat.

Raamatuarvustus: N. K. Jemisini „Viies aastaaeg“ (Triin Loide)

“Viies aastaaeg” avaldati inglise keeles aastal 2015 ning tegu on USA ulmekirjaniku Nora K. Jemisin “Lõhutud Maa” triloogia esimese teosega. Triloogia kõik kolm raamatut on võitnud romaanikategoorias Hugo auhinna ja põhjustanud parajalt poleemikat oma halastamatu ühiskonnakriitika ja rassi- ning seksuaalküsimuse käsitlemise tõttu. See ei tohiks lugejat eemale peletada - asusin raamatut lugema minimaalsete teadmistega teosest ja Jemisinist endast. Alles pärast lugemist internetist teisi arvustusi ja foorumipostitusi lugedes sain teada, et võiksin või lausa peaksin millestki häiritud olema. Jaburus. Tegu on üsna taheda seiklusliku võluvikuga, mitte poliitilise manifestiga.

Kiirelt sisust – teos toimub täiesti väljamõeldud maailmas, hiiglaslikul ja seismiliselt üliaktiivsel superkontinendil nimega Rahu. Rahu pinnal, mida iga paarisaja aasta tagant tabavad kataklüsmilised katastroofid supervulkaanide pursete ja muu säärase näol, üritavad kuidagi ellu jääda tavalised inimesed, omanäolist seismilist-kineetilist geomaagiat valdavad inimesed keda kutsutakse orogeenideks, kui ka salapärane ja mõistatuslik humanoidne rass, keda kutsutakse kivisööjateks. Tsivilisatsioonid tõusevad ja langevad taas unustusse, iga natukese aja tagant hävitab suure osa inimkonnast mõni katastroof, millele järgnevat virelemist tuhast tumedas ja külmas maailmas kutsutaksegi „viiendaks aastaajaks”. Orogeenid on võimsad, aga allasurutud ja tagakiusatud maagid, kes kuuletumise korral võivad nautida küll suhteliselt mugavat orjaelu. Sõnakuulmatuse korral neid tapetakse, vägistatakse, tehakse elavateks juurviljadeks, et nende võimeid vastu nende tahtmist rakendada...

Teose alguses hargneb jutt kolmeks erinevaks liiniks. Väike tüdruk Damaya, kelle perekond avastab, et ta on orogeenina sündinud, müüakse maagide kooli-vanglasse orjaks. Kui ta kasvab süsteemile sobivaks, siis ta jääb ellu. Kui teda pole võimalik õpetada, ta hakkab vastu või tema orogenees on liiga impulsiivne ja kontrollimatu, siis ta tapetakse. Või juhtub temaga midagi veel hullemat. Teine liin. Nooruke orogeen Süeniit saadetakse oma esimesele välismissioonile. Süsteemile sobivad orogeenid tegelevad oma maagia abil kontinendi rahustamisega – nad suruvad alla vulkaane, rahustavad värinaid, hoiavad kontinendi stabiilsena. Kuna nad saavad ka kive tõsta ja liigutada, siis Süeniit saadetakse teise kontinendi serva ühe jõuka kaubanduslinna sadamat korallidest puhastama. Talle antakse teele kaasa teadaolevalt võimsaim elusolev orogeen Alabaster, kellega nad üksteist vägistama peavad süsteemi käsul – naine vihkab meest, mees on homo ja pisut omamoodi pealekauba. Aga süsteem on huvitatud uute, heade geenidega orogeenide sünnist. Kolmas liin järgib Essuni lugu – süsteemi eest varjulolevat võimsat orogeeni, kes tuleb koju ja avastab, et tema abikaasa on võikalt ja vägivaldselt tapnud tema paariaastase poja, kes oli samuti sündinud orogeenina. Peale tapatööd on abikaasa võtnud nende ühise vanema tütre ja sellega teadmata suunas minema läinud. Essuni loo alguses algab „viies aastaaeg”. Leinav ema kaotab kontrolli oma võimete üle, põgeneb oma kodulinnast – lihtrahvas vihkab orogeene pimeda sõgedusega, tappes nad avastamisel pea kohe – ja asub otsima oma abikaasat, et too aeglaselt ja piinarikkalt tappa. Ühes liinis murtakse tüdruku tahe, teises liinis ehitab neiu seda uuesti üles ja viimases liinis tegutseb juba naine omatahtsi.

Ma pole kindel kas Jemisini enda arvates pidanuks see lugejale suur üllatus ja avastus olema, aga ma arvasin umbes paarikümne lehe järel ära, et kõik kolm naist on sama inimene oma elu erinevates etappides. Ei pea ka suureks patuks selle käesoleva arvustuse lugejatele ette ära öelda. Kahtlen, et see suur saladus pidanuks olema – Jemisin ei tee sellest küll mingit erilist saladust, kirjeldab neid isegi täiesti ühtemoodi välimusega olevat. Esiti võis küll arvata, et ehk on tegu seda Sellest oli kahju, sest see võttis Damaya ja Süeniidi lugudest pea kogu põnevuse ära. Oli ju teada, et Damaya ja Süeniit jäävad ellu, et reinkarneeruda Essunina, kelle liin on kronoloogiliselt kõige viimane. Aga see polegi tegelikult nii oluline, sest mõnu raamatu lugemisest tuligi minu jaoks kolme loo arengu jälgimisest.

Kuhu see teos žanriliselt paigutada? Maagia olemasolu ei tähenda veel tingimata seda, et tegu oleks võluvikuga, aga teos täidab vist kõik võluvikele seatud nõuded. Lisaks on kindlasti tegu korraga nii apokalüptilise kui ka post-apokalüptilise romaaniga. Mõnes mõttes meenutab teos kangesti „Kantileen Leibowitzile” - Rahu liigub tsükliliselt ühest maailmalõpust teise poole, peale iga maailmalõppu tuleb see maailm uuesti üles ehitada, tsivilisatsioonid kannatavad justkui teatud mälulünkade käes ja minevikust tulevikku jõuavad igast tõusnud ja langenud tsivilisatsioonist vaid fragmendid. Lisaks muidugi see, mis Jemisini (kuri)kuulsaks teinud on – igale leheküljele on heldelt puistatud väga tihedat, lausa venivat sotsiaalkriitikat. Ratsutatakse küll hobustega, aga tehnika ei ole keskaja tasemel – olemas on elekter, dušid, meditsiin on arenenud üsna kõrgele tasemele, olemas on ülikoolid. Aurupungi sugemetega post-apokalüptiline võluvik oleks ilmselt meeldivalt lohisev, aga üsna täpne määratlus. Kellele sellised elemendid meeldivad, võiks kindlasti „Viiendat aastaaega lugeda”.

Vähegi õrnahingelisematel inimestel ei maksa seda raamatut vast aga lugeda. Eriti neil, kel laste ja vanainimeste ja muude abitute olendite väärkohtlemisest karvad turri tõusevad. Või kui, siis sellises seisundis, et ise tunnevad, et saavad igasuguste asjadega hakkama ja on stabiilsemas seisus kui tavaliselt.

Mulle oleks see hoiatus ära kulunud, sest alustasin raamatu lugemist peale seda kui olin kuuendat päeva reast tööl ja vähesest magamisest pisut emotsionaalne Mõned stseenid võivad raamatutest ja filmidest aastateks kummitama jääda. Vahetevahel need stseenid ei olegi nii hirmsad, kui asja kainelt vaadata, aga jäävad meelde. Üks selline stseen on mul “Titanicust” - kui laev upub, siis näitab ühte odavas kajutis olevat vanainimeste paari, kes enne veeseina nendeni jõudmist üksteist embavad. See oli ilus, aga valus.

Teine sarnane stseen oli mõne aasta eest ilmunud Mari Järve apokalüptilises-postapokalüptilises teoses “Esimene aasta” - relva ähvardusel võetakse vastu talve kahelt vanainimeselt nende viimane konserv ära. See stseen painab mind siiamaani, seitse aastat hiljem. Selliseid momente on raamatutest ja filmidest päris mitu mulle kogunenud. “Viiendas aastaajas” on selliseid stseene minu jaoks mitu. Üks on tugevam ja pani mind kohe teost lugedes seda käest panema ja pausi tegema, teine pani niisama nina krimpsutama. Pea kõik “Viienda aastaaja” stseenid, mis kuidagi mind kriipima jäid, olid seotud lastega või nende saamisega. Püüdsin seepeale kohe uurida, et kas Jemisinil endal lapsi on või mitte, aga seda infot ei suutnudki välja otsida. Lõppkokkuvõttes on see ju ka ebaoluline, aga hoiatuseks, et teos lõikab kuidagi eriti valusalt sellesse lapsevanemaks olemise küsimusse sisse.

Oma olemuselt on muidugi tegu rännakuromaaniga, jätame need võluvikud ja muud segased terminid kõrvale. Peategelane – nime on talle raske anda, sest raamat rõhub väga tugevalt seisukohale, et me ei ole täna need, kes me olime eile – on pidevas liikumises. Küll maagide vanglakooli Fulcrumisse, küll sealt üle kontinendi kaubanduslinna, küll sellest linnast mujale ja lõpuks rännak oma tütre ja abikaasa jälgedes. Essun – nimetagem teda siis nii – eksisteerib peaasjalikult selleks, et anda lugejale võimalus seda lohutut maailma läbi ühe traumeeritud, depressiivse naise silmade läbi vaadelda erinevate nurkade alt. Mõnes mõttes raamatu sisu kannatab selle all – kõrvaltegelased tekivad, surevad või kaovad, ja meil pole aega neisse süveneda ega nendest hoolima hakata. Ka Essuni kasvamine tütarlapsest neiuks, neiust naiseks, naisest emaks on kataklüsmilised nagu terve Rahu kontinent isegi. Raske on kolme narratiivi ühe peategelase loona tajuda, aga selles on oma filosoofia - ma oleksin isiklikult sügavalt häiritud kui keegi paneks mulle süüks või minu vastutusele täna neid tegusid ja sõnu, mida ma ütlesin teismelise tütarlapsena. Me pole täna need, kes me olime eile... Essuni loos kajastub see isegi nimevahetusena, mis sümboliseerib pidevat identiteedi ümberkirjutamist.

Kas tegu on hea raamatuga. Ma ei tea. Jah? Ilmselt on, sest asusin seda muu töö kõrvale lugema umbes kell kaheksa hommikul ja lugesin väikeste pausidega, silm punnis peas, õhtuni välja. Öösel enne magamaminekut võitlesin sooviga kass oma rinnalt ära lükata ja allkorrusele lugema hiilida, et saaks selle viimase jupi ka lõpetatud. Järgmisel hommikul lõpetasin teose ära ja seedisin loetut tükk aega. Kahtlemata Jemisin oskab kirjutada, ta oskab ka eimillestki kirjutada vahedalt ja nauditavalt, millele aitab kaasa väga õnnestunud ja stiilitajuga tõlge. Aga on paljutki, mis jääb kriipima ja üldmuljet rikkuma.

Eespool ütlesin, et raamatule omistatud (ka Jemisini enda poolt omistatud, tuleb täpsuse huvides mainida) poliitika-kriitika mind ei seganud. Ulme ongi oma olemuselt tihtipeale väga kriitiline, eriti kipub selliseid jooni sisse lipsama žanrites, mille piirides "Viies aastaaeg" mängib - mulle pole vist veel kätte sattunud head dark fantasy-t, aurupunki või post-apokalüptilist ulmet, mis EI oleks suures mahus inimkonna pahupooles ja pärasooles püherdamine. See on minu arvates normaalne ja see mind nende žanrite poole tõmbabki. Probleem on minu jaoks selles kuidas Jemisin seda kommentaari esitab. Praegu raamatut läbi sirvides tundub, et heteronormatiivsed inimesed on raamatus tugevas vähemuses. Mõned tegelased ilmuvad, teatavad lugejale, et nad on lesbid, ja kaovad. Pea kõiki raamatu lehekülgedele ilmuvaid lapsi väärkoheldakse tapmiseni välja. Kui Essun sai esimest korda emaks, siis ma teadsin, et midagi head sealt ei tule. Ei tulegi. Jemisin lajatab hool ja hoobil vahet pidamata, aga seda tehes astub ta nii mõndagi ämbrisse, mida feministlik kirjanduskriitika üldiselt taunib. Üheks selliseks troobiks, mida feministlikud kirjanduskriitikud ja -uurijad mõnuga materavad on nn. "naine külmkapis". Lühidalt - nähtus, kus naised eksisteerivad filmides ainult selleks, et neid tappa, päästa või nendega magada. See on kogu nende sisu ja eesmärk. Naljaga pooleks võiks öelda, et Jemisin on naised ainsad asjad, mis pole külmkapis - lapsed eksisteerivad selles teoses peamiselt ainult selleks, et neid saaks väärkohelda, mehed eksisteerivad peamiselt ainult selleks, et nad saaksid naisi-lapsi väärkohelda või et nendega saaks seksida või et nad oleksid pahalased. Aga see muidugi ongi väga julm ja ellujäämisele keskendunud maailm, kus maksab tugevama õigus ja inimeste isiklikud soovid ja ihad tuuakse ühiskonnale ohvriks. Siiski, kohati on seda kõike natuke liiga paksult ja mõõdutundetult minu jaoks. Näiteks ei selgita raamat kordagi, et miks on sunniviisiliselt üksteisega magamine eelistatud meetod orogeenide geneetilise liini paljundamiseks. Raamatus on mitu kohta, kust võib aimata, et teadus on arenenud päris kaugele; piisavalt kaugele, et aastate jooksul elus hoida teadvusetult lebavaid inimesi torude ja voolikute abil. Eksisteerib elekter.

Tundub, et Jemisin valis vägistamismeetodi üksnes šokiefekti saavutamiseks, sest ajakiri + tops meetod rasestaks palju enam naisi kui tuim nühkimine ainult ühe naisega kuude kaupa. Hea küll, see selleks.

See pole küll sugugi Jemisini ega teose süü, aga mul on võluvike-fantasy-dega keerulised suhted. Üldiselt kahaneb mu huvi teose vastu järsult sel hetkel kui tuuakse mängu maagia. Mis see on, kust see tekib, miks see tekib, kuidas seda kasutatakse - enamasti jäävad need küsimused üsna lõdvalt vastatuks. Lugeja peab lihtsalt leppima, et nii on. Selge, seda võin isegi aktsepteerida. Mida ma aga ei või aktsepteerida on see, et maagiast tiinetes teostes on ühiskonnakorralduses kohta mitte-maagidele. Võetagu seda siis minu räigelt poliitilise avaldusena, et kui maagia on olemas ja on olemas ka maagid, siis lõppkokkuvõttes on minu silmis võimalik ainult orjanduslik ühiskonnakorraldus, kus maagiavõimeta inimesed peavad palehigis teenima endale õigust elus olla. Mis saab sada sõdurit Gandalfi vastu? Mida saab terve armee ühe draakoni ja tema tigeda ema vastu? Mida saab naine mehe vastu, kes soovib temaga magada ja ta keeldumise korral sõna otseses mõttes elusast peast süütab? Mis saab politsei maagiat kasutavate kurjategijate vastu? Mitte midagi. Maagia on oma olemuselt liiga kõikvõimas. See probleem painas mind ka "Viienda aastaaja" juures. Orogeene represseeriv süsteem ei ole minu jaoks usutav. Teos sellele isegi vihjas, mainides, et minevikus on orogeenid olnud ühiskonnas tähtsamal positsioonil. Samuti esitab teos võimaluse ühiskonnast, kus orogeenid on - loogiliselt - juhid, liidrid ja sõdalased. Jemisin oli küll loonud orogeenidele vastukaaluks kaitsjate klassi - orogeenidest sündinud inimesed, kes on orogeneesi suhtes tundlikud, aga ei ole ise orogeenid. Neil on orogeenidele pärssiv võime.

Aga see ei seleta ikkagi, miks ei ole orogeenid koos oma tallalakkujatest inimsõduritega (kaitsjate vastu) maailma üle võtnud. Samuti on selge ja üheselt mõistetav, et kataklüsmidele järgnevates "viiendates aastaaegades" on orogeenidel selge eduseisund. Raamat ei jäta selles mingit kahtlust - kogu Essuni narratiiv seisneb selles, et ta võib inimesi mõttejõul tükkideks rebida ja ära jäätada kilomeetrite, kui vaid niimoodi soovib. Essun võib kõndida vee peal ja "liigutada mägesid" ja "rebida kontinente lõhki" ja teos sätestab, et ta on keskpärane orogeen. Kuna teos ütleb ka, et orogenees on pärilik, siis peaks aastatuhandete jooksul olema orogeenid valdavas enamuses ja planeet ebastabiilsete orogeenide poolt lõhki kistud.

Aga see kõik on irisemine, tähenärimine. Raamatu neelasin ma ju ühe hoobiga alla. Jemisin oskab kirjutada, seda ma juba ütlesin. Ta mängib oskuslikult erinevate narratiivsete tehnikatega ning annab peategelasest väga mitmekülgse pildi. Pean möönma, et ulmekirjanduse vallas Jemisin midagi väga palju uut lauale ei too - ehk tema detailne lähenemine maagiale, mida ta kirjeldab oskuslikult ja, heh, võluvalt. Ka LGBT teemal ei too Jemisin midagi uut lauale, pigem vastupidi - LGBT-seltskonna väga üheplaanilisena kujutamine ning kohmakad ja üsna kohatult mõjuvad geiseksistseenid ilmselt ühegi skeptilisema lugeja homofoobiat ei leevenda. Sellest on kirjutatud palju, palju paremaid raamatuid. Esimesena tuleb pähe näiteks "The Amazing Adventures of Kavalier & Clay" (Michael Chabon, 2001; ei ole ulme) ja paljud teisedki. Kui inimeste seksuaalsusest juba korduvalt ja korduvalt juttu tehakse, siis ma eeldan, et sellel on ka jutule mingi tähendus või oluline aspekt. Kui seda ei ole... Siis jääb natuke imelik mulje. Järjekordne "homo külmkapis"... Ka feministlikust perspektiivist võttes paneb teos teinekord õlgu kehitama. Jah, raamatu lõpus lastakse heteronormatiivne maailmakord sõna otseses mõttes pauguga õhku, aga milleks kirjutada feministlike alatoonidega lugu naisest, keda mehed kogu aeg päästma peavad... Naisest, kellel on meie mõistes jumalate võimed! Essun ei ole Ripley. Muidugi, Essun on Essun. Las ta olla.

Ent siiski on kogu see kompott sellest jõledast, rõlgest ühiskonnast, sellest hirmsast, tuhasest maailmast, keerulistest inimestest ja nende hingedest ja seksuaalsusest - on ju ka vanema-lapse suhe seotud seksuaalsusega! - ja lastest ja unistustest ja suremisest kuidagi väga haaravalt kirja pandud.

Lõpetuseks, tahtsin tegelikult kogu seda poleemikat, mis Jemisini ümber kerkinud on, vältida... Aga ei suuda mitte vakka olla ja ütlen, lühidalt, et kui kellelgi on probleem sellega, et mustanahaline naiskirjanik kirjutab oma peategelaseks mustanahalise naise, siis see inimene võiks minna ja natuke oma elu ja valikute üle järele mõelda. Et mis täpselt kus valesti läinud on. Suhtlema sõprade, vanemate, terapeutidega. Sellest on abi.

Festivaliarvustus: Ropecon 2018 (Ove Hillep)

Olime praamlaeva Silja Europaga keset Soome lahte, kui LSD mõjuma hakkas. Hape ei ole naljaasi, kui sa seilad 202 meetrise raudhiiuga, mille kiilu all on 100 meetrit vett. Parvlaev vedas meid halastamatu järjekindlusega Helsingi poole, kus oli algamas Ropecon 2018 viies mind nädalavahetuseks üle lahe tutvuma rolli-, laua- ning kõiksugu muude mängudega. Tuleb aga tunnistada, et ilma osas sain ma petta – Soomes oli juuli lõpus täpselt sama palav kui igal pool mujalgi.

27. juuli pärastlõunal maabusin ma kahe seljakoti ning fotograafiga Helsingi sadamas. Päike põletas ning laevas joodud õlu oli otsustanud õrnalt oma tööd hakata tegema. Haarasin seljakotid, millesse olid pakitud magamistarbed, pooleliitrine Dullamore, hambahari, väike lamp ning 19 purki Saaremaa tuulikut. Vaatasin ringi, tuvastamaks mõnda veovahendit, kuid ühtegi ei jäänud parasjagu silma. Panin sigareti ette, surusin kaabu kõvemini pähe, et tuul seda minema ei viiks, ning asutasin end keskuse poole astuma.

Esimese 100 meetri pealt mõistsin oma viga - linn oli pärast kuust põuaperioodi tuhkkuiv, laevalt mahasõitvad autod kihutasid üles tolmu, mis kalgis päikesepaistes helkides kleepus higist märjale kerele justkui parv pisikesi kaane, püüdes sinult viimaseid mahlu välja imeda. 200 meetri pealt hakkas seljakott vastikult õlga närima, üritades nagu nüri saega kätt maha saagida. Mõne aja pärast trammipeatusse jõudes tundusin endale justkui kolme jäsemega pelmeen, keda ei ole jahu vääriliseks peetud.

Tramm pakkus oma konditsioneeriga õnneks väikest lohutust. Messukeskuse juures maha tulles oli tolm mu selga peaaegu ära kuivanud, kui see uuesti märjaks tõmbas, kui märkasin eemaldatud asfalti messikeskuse ees, mille all valendas sillerdav liiv. Kujutasin ette, kuidas sealt meeletu möirgega väljub Düüni liivatõlv ning möödusin remonditöödest ettevaatlikult külg ees.. Korjasime lauast oma pressipassid ning vabastasime end kõigest ebavajalikust, jättes selle kohalikku pakihoidu, mida kohalikud kutsuvad hellitavalt “narikka”. Varustatuna piisava koguse õllepurkidega, suundusin ma tutvuma, mida uut Ropecon sel aastal pakub.

Minu üllatuseks oli sel aastal ingliskeelset materjali tunduvalt vähem. Soomekeelses kavas oli selle tarvis jäetud üks lehekülg, mis räägib üldist juttu ürituse kohta. Minu järelpärimiste peale juhatati mind kodulehele, kust saab 560 erineva messil toimuva ettekande, larbi, jutumängu, töötoa jms seast otsida endale meelepärane. Ingliskeelset oli selles 131 ettevõtmise jagu, sealhulgas ka näiteks “Mouse Guard, Syksy 1156 hyytävä seikkailu rajalla”, mille kogu kirjeldus oli soomekeelne. Kogu kompott ajas mind suuresti segadusse, mistõttu otsustasin kavaga tutvumise jätta hilisemaks ning end hoopis väljas natuke tuulutada.

Messikeskuse tagumisse parklasse suundudes täheldasin, et ka kogu festivali asetust oli muudetud. Tuletades meelde möödunudaastast lauaotsimist, et Battlelore’ mängida, märkisin, et lauamängurid olid löödud koos miniatuurimängudega suurtesse saalidesse, mis pakkus tunduvalt rohkem lauaruumi, kuid see ei paistnud huvilisi heidutavat – enamus laudu oli jätkuvalt mängijatest lõhkemiseni pungil. Kogu suur koridor oli täis Soome lauamängupoodide väljapanekut, müügilette ning ka mõningaid promostaffi pakkuvaid laudu. Ei suutnud isegi eemale hoida ning soetasin endale mängu “The Grizzled” (https://boardgamegeek.com/boardgame/171668/grizzled), mis on I Maailmasõja-teemaline koostöömäng kaevukutes istuvatest Prantsuse sõduritest.

Sepikoda ning raamatukogubuss olid sel aastal viidud keskuse taha, kuna maja teises otsas asuva hotelli esist remonditi. Sepad oli oma telkidesse pannud välja suure valiku erineva kujuga rauda ning kukrut kergitades võis endale soetada kõiksugu veidraid ning huvitavaid asju. Raamatukogutädi Siniga rääkisime järgmise aasta Finnconist, mis leiab aset 5.-7. juuli Jyväskyläs ning kus võib teiste kirjanike seas trehvata ka Charles Strossi ja Cheryl Morganit. Sini väitis ka, et Helsingist minevat conni tarvis eribussid, kus pileti võib saada miski 3 tugriku eest.

Püüdsin mobiili põrnitsedes tutvuda uuesti kavaga, märkides seal mõned huvitavamad omale kalendrisse ära ning avasin õlle. Olin vahepeal kaotanud oma fotograafi ja kogu asfalt tundus päikese kõrvetavas kuumuses sulavat, tõmmates oma aurudes kaasa ka taevasse voogavad seinad. Istusin varju, panin suitsu ette ning otsustasin seda hullust eirata. Virgudes olin jõudnud kahe fotograafiga pingile õlut, viskit ning rummi jooma ning kogu õhtu voogles oma rada edasi juteldes raamatutest, prussakrahvast, elust ning muust võimatust.

Ärkasin korteris. Temperatuur oli tubli 30 kraadi üle nulli ning lina oli keerdunud higist kleepuva keha ümber. Püüdsin ärkamist võimalikult kergeks teha ning loendasin fotograafe – ikka veel kaks. Taipasin ka julma tõsiasja, et esimesele huvitavale ettekandele ei jõua. Sujuvalt liikusime sauna meenutavast korterist välja ning võtsime taas suuna messikeskusele. Kotist leitud raamatute järgi otsustades olin ma eelmisel päeval käinud ka turul ning ostnud Jamesi käest, kes veab “Lamentations of the Flame Princess” kirjastust, avaldades iga aasta hunniku rollimänguseiklusi, hea hulga raamatuid. Ka oli seal pool pudelit viskit.

Messikeskuses laadisin koti uuesti õlut täis ning läksin miniatuure värvima. Eelmise aasta valgusküllase aatriumi asemel olid värvimislauad üles pandud kuhugi pimedasse saalinurka, kus ainukest mõistlikku valgust andsid üksikud laualambid, mida leidus üks iga kolme värvija peale. Vahepeal jälle fotograafid vaheldusid ning mõni aeg hiljem avastasin end algse fotograafi ning kohvitassi topitud värvitud miniatuuridega taas messikeskuse tagant, kus alfast voogas ning seinad jätkasid selle kuumuses sulava ebajumala kummardamist.

Kuna kogu sissekaanitud kompott koostöös väliste mõjudega hakkas vaikselt ka mind sulatama, otsustasin teha väikese uinaku ning siiski proovida messikeskuse keldris paiknevat magalat, mis osutus kõige paremaks mõtteks üldse. See sind õrnalt kallistav jahedus oli justkui oaas kesket kõrbe, mis võttis sind enda õrna embusesse ning suigutas magama kui emarind. Kui ärkasin, oli ka teine ettekanne, mida tol päeval sihtisin, juba möödas.

Tuletades meelde kõike päeva jooksul juhtunut võtsin ette tee messikeskuse taha metsa, kus ootas ees Juha ning hulk teisi karvaseid ja sulelisi, kes sundisid mind mängima kaardimängu “Cards Against Humanity”. Mängul polnud esimese poole tunni jooksul väga vigagi, kuid lõpuks hakkasid pidevalt väljaöeldud jaburused tüütuks muutuma ning keskendusin vestlusele Juhaga raskemuusika ning ulme teemadel. Lahkudes jätsin talle veel pool pudelit viskit, mille ta tänulikult vastu võttis.

Reaktor - beating children since 2013

Pühapäeva hommikul otsustasin natukenegi pühenduda festivalil toimuvale ning ennelõunase kuke kiremise peale olin ma võitlejate ridades, et osa võtta kohalikust mõõgaturniirist. Suutsin mõningate raskustega seljatada naised-lapsed ning kokkuvõttes jäin kuhugi keskele tilbendama. Auhinda suure töö eest ei antud.

Tagasiteel ma õlut ei ostnud… Lugesin kõikuvas parvlaevas hoopis raamatuid ning fotograafe – viimaseid oli vaid üks.

NB! Ulmeajakiri Reaktor ei propageeri illegaalsete ainete tarbimist. Antud artikkel on täis kirjanduslikke liialdusi ning kõik tegelased on välja mõeldud. Sarnasused reaalsusega on juhuslikud.

Ürituse koduleht.

Piltide autor: Daija Līdaka

Festivaliarvustus: Mütoloogiaga vürtsitatud raskemuusika (Ove Hillep)

Juunikuu lõpus toimub Läti-Leedu piiri lähedal raskemuusikafestival Kilkim Žaibu. Tegu on peamiselt folk ning black metal üritusega, kuhu on põimitud mitmeid Leedu mütoloogia temaatilisi etteasteid - kolm päeva (neljapäevast pühapäevani) head muusikat, taaskehastajate võitlusi, obskuurse otstarbega tulerituaale ning vägev Varniai looduspark oma metsaradade ning laugastega. Kui Saatan kutsub sind üles oma esimest poega ohverdama, mustad jõud nõuavad verelaskmist ja ebasurnutel tärkab isu sooja inimliha järgi - ja seda kõike vägeva ja vihase laulu kujul. See on Kilkim Žaibu.

Sel aastal leidis üritus aset juba 19. korda. Peaesineja oli I am Morbid ning järgepanu võis huvi korral elada kaasa ka Finntrolli, Myrkuri, Nahashi ning paljude teiste bändide esinemistele. Õlle ning siidri hind oli odavam kui Tallinna-Tartu baarides ning akadeemiliste teadmiste huvilistele oli ka mitu vestluspaneeli/esitlust, kus ka Loitsu vokaal Ahto-Lembit Lehŧmets sõna võttis. Kuna nägin selleteemalist pisikest A4 postrit kusagil kõrtsiseinal alles laupäeva pärastlõunal, jäi mul küll ettekanne nägemata, kuid huvi tekkis küll, millest jutt võis olla.

Muude meelelahutuste seas süüdati laupäeva õhtul tohutusuur lõke, mille alt (jah, lugesid õigesti – alt) sai läbi joosta. Minule sööbis aga mällu kohalik rahvuslik sport, kus 20 meest – 10 kummaski võistkonnas – püüavad vedada 3-4 meetrist palki enda (või vastasmeeskonna – reeglid jäid mulle selle koha peal selgusetuks) väravasse ning selle seal maha asetada. Lubatud paistsid olevat kõik maadlusvõtted ning kohati läks tõukamine isegi päris tõsiseks, kuni mõlemale meelde tuli, et peaks spordiga tegelema. Oleks noorem ja uljam, prooviks isegi järgi.

Taaskehastajad olid sealse Lūkstase järve (ilgelt pirakas järv ning kusagilt sai ka paate rentida) kaldale oma tagasihoidliku laagri püsti löönud ning aeg-ajalt toimusid löömad erinevate turvisesse pugenud sõdalaste vahel. Lootsin, et ehk veavad ka mõne pisikese sepikoja sinna, kuid ei miskit. Küllap ei lubatud neil seal rannal ööbida, vaid kupatati telkla-alale, mistõttu oli suurema kraami vedamine tülikas.

Ja kui sellest väheks jäi, siis sai ka boffermõõkadega üksteist peksta. Laupäeval sain isegi väheke madistada. Ööpimeduses toimus ka miskisugune musikaal-erootiline etendus miskist Leedu kangelasest (?), kus mängiti päris mõnusalt muusika ning valgustusega, kuid kogu lavaline tegevus jäi minule siiralt arusaamatuks.

Isegi kui tegu ei ole füüsiliselt käeshoitava raamatuga, ei saa siiski eitada, et ulmet, eriti just õudu, deemoneid ja müstikat leidub pea iga Kilkim Žaibu esineja sõnavaras. Ja kui see tundub liiga ekstreemne, siis kindlasti leidus ka sõbralikke folkmetaliste, kes laulsid haldjate armastusest pehmel rabamättal, tinistasid kannelt ja vaatasid üksteisele sõbralikult silma.

Mõnus üritus ning hulga vähem jooma kui mõned Eesti metalfestivalis, mille nime ma nüüd kohe sedasi välja ei tahaks öelda. Kuna seal kasutatakse korralikust paksust plastikust topse, mille eest sa maksad iga kord 1 euro, siis hoitakse tunduvalt rohkem ka puhtust. Oma alkoholiga festivalialale sisse ei lasta – minu üllatuseks otsiti seal kahtluse korral ka autosid läbi. Arvan, et võin sinna ka järgmine aasta sattuda. Tule kaasa!

Uudiskirjandus 08/18

Tuumahiid 4: Berüllium

Selles kogumikus on ulmeajakirja „Reaktor“ 14 parimat juttu 14 autorilt, mis ilmusid aastatel 2016 ja 2017.

Need jutud viivad lugeja Eestisse, kus vorst on keelatud kraam ja puud võivad tappa, Eestisse, mille on lõhestanud raudtee ja kaks suurvõimu, Eestisse, kus ringi tatsavad zombid ja ka sellisesse Eestisse, millelt nõutakse suurde kosmoseprojekti „raketiliha“. Lugeja saab siin kogumikus heita pilgu jumalate igapäevaelule ja kuidas on elada, kui su naabriks on tulnukad või kui politseil tuleb üsna igapäevaselt rinda pista zombidega. Kogumikust leiab ajasilmuseid ja teistsugust tegelikkust nende taga ning saab süveneda interplanetaarsete suurkorporatsioonide mastaapsetesse võimumängudesse, milles lööb kaasa ka paar võib-olla mitte nii tähtsusetut musta hobust. Kogumiku lood toovad lugeja välja tema kivistunud kapslist ja tuletavad meelde – meie tegudel on tagajärg!

Pea kõik selle kogumiku jutud viivad lugeja ulmekirjanduse pärusmaale – kohtumine tundmatuga. Ulmekirjanduse jaoks, mis asetab ju tegelased ja lugejad väljapoole tavapärast elu, on moraalsete ja sügavalt inimlike küsimuste esitamine väga hõlbus. Nii kohtab neid küsimusi ka käesoleva kogumiku juttudes. Ning lisaks fantaasialennule, põnevusele ja seiklusele on nii mõneski neist ulmejuttudest peotäis huumorit.

Koostajad: J. J. Metsavana, Maniakkide Tänav, Artur Räpp

Lood ja autorid:

Kaido Tiigisoon, Juriidilised probleemid

Andrei Samoldin, Müür

Jaagup Mahkra, Venuse sünd

J. J. Metsavana, Das Kulturkonflikt

Rait Piir, Pilvelinna bluus

Maniakkide Tänav, Liblikad pimedusest

Reidar Andreson, Nõnda kõrvalda kurjus enese keskelt

Mairi Laurik, Zombid tekitavad laipu

Meelis Ivanov, Paljasjalgsed

Miikael Jekimov, Õnnepäev

Piret Saul-Gorodilov, Prinditud (l)ootused

Leila Tael-Mikešin, Mustade Inglite Armee

Heinrich Weinberg, Mitmekihilisem

Madis Seppam, Viimane lehm

Kirjastus Fantaasia

Lois McMaster Bujold: Kodune sõda

Sõjaväest lahkuma sunnitud Miles Vorkosiganist on saanud keisri Hääl, peaaegu kõikvõimas Keiserlik Audiitor, ja paistab, et tal ei lasta ka selles ametis igavust tunda. Minevikust ujuvad välja vanad vaimud, aadlikud võitlevad krahvitiitlite pärast ning lihtsamaks ei tee asja ka see, kui üks krahvikandidaat püüab Barrayari poliitikasse hoopis omal moel veidi värskendust tuua. Selgub, et kenades puhastes salongides peetavad poliitilised lahingud on täpselt sama armutud, räpased ja verised kui ükskõik milline kosmosesõda.

Kevadises õhus on aga ka armastust: Miles püüab võita kauni lese Jekaterin Vorsoissoni südant ning läheneb uuele ülesandele talle ainuomase innuga. Mis saaks valesti minna, kui ainus pisike takistus on Jekaterin ise, kellel pole tema kavatsustest aimugi ning kes on mineviku inetute kogemuste tõttu abielule tugevalt allergiline.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Allan Eichenbaum

544 lk

Diana Wynne Jones: Pimeduse Isand Derkholmist

Diana Wynne Jones (1934–2011), „Howli liikuva kindluse“ autor, on kirjutanud rohkem kui nelikümmend fantaasiaromaani, mida iseloomustavad piiramatu fantaasialend, peened süžeed ja pulbitsev huumor, mis on autori fantaasiakirjanduses legendiks muutnud.

Romaani „Pimeduse Isand Derkholmist“ tegevus toimub kahes paralleelmaailmas, millest üks on tänapäev ja teine maailm, kus toimib maagia ja võlukunst, elavad võlurid, greifid, deemonid, haldjad, tiivulised hobused ja palju teisigi mütoloogilisi tegelasi. Tänapäeva maailma ärimehel Mr Chesneyl on õnnestunud vangistada üks väga võimas deemon, kelle abil ta on alistanud võlurite maailma. Võlureid sunnitakse igal aastal vastu võtma turiste tänapäeva maailmast, kes suurisilmi võlurite maailma uudistama tulevad – kuigi paljud neist seejuures ka hukkuvad.

Tõlkinud Eva Luts

Kaanepildi autor on Marge Nelk

Kirjastus Fantaasia

Ingela Korsell ja Åsa Larsson: Luupainaja

Tuleb kiirustada! Raamatukogu kaitse on nõrgenenud ja must nõid sõlmib õudusunenägude kuningannaga eluohtliku kokkuleppe! Estrid satub Luupainaja võimu alla. Ainult kaarnasoost vennad Alrik ja Viggo suudavad päästa Estridi ning kogu Mariefredi. Ent unemaailma tungimisega kaasneb väga suur oht…

„Luupainaja” on PAX-i sarja 9. raamat.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Kadri Papp

208 lk

Pierce Brown: Koidutäht

Darrow tahtnuks elada rahus, aga vaenlane tõukas ta sõtta. Kuldsed isandad nõudsid temalt kuulekust, hukkasid tema naise ja orjastasid tema rahva. Ent Darrow on otsustanud vastu hakata. Kõike kaalule pannes ja oma päritolu varjates on ta läbi teinud halastamatu tuleproovi, mis vormib Ühiskonna vägevaimaid sõdalasi, ta on imbunud sisse rõhujate ühiskonda ja oodanud kannatlikult võimalust revolutsiooni vallapäästmiseks ja värvidel põhineva hierarhia põrmustamiseks.

Lõpuks ometi on aeg küps.

Aga autunne ja kättemaksuiha on sügavalt juurdunud mõlemas vaenupooles ning Darrow ja tema võitluskaaslased seisavad silmitsi võimsate ja halastamatute vastastega. Võidu ja tsivilisatsiooni uuestisünni nimel peab ta tõusulainesse kaasa haarama miljonid pimedusse heidetud orjad, et nood purustaksid ahelad ja võitleksid endale välja inimväärse elu maailmas, mille oma julmadele isandatele on ehitanud.

„Koidutäht” on järg Pierce Browni raamatutele „Punase tõus” ja „Kuldne poeg”.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Jaana Peterson

512 lk

Uustrükid ja uusversioonid:

Indrek Hargla: French ja Koulu Tarbatus

„French ja Koulu Tarbatus“ on järg Indrek Hargla kultuslikule kelmiromaanile „French ja Koulu“ ja see ilmus esmakordselt 2007. aastal. Romaanis on kolm rohke huumoriga doseeritud seikluslikku ja kriminaalset lugu, mis toimuvad alternatiivajaloolises Maavalla riigis, kus on peidus Euroopa kõige kangema väega maagiad ja manad. French, Maavalla kuulsa arbuja Koulu ori, on Burgundiast pärit pisisuli ja aferist ning nüüd tuleb tal madistada Tarbatu karsklastega, välismaise salaorganisatsiooni „Dagoberdi Leegion“ käsilastega, lahendada semiootiku mõrvajuhtum ja Hiinast pärit võlukunsti abil teha kahjutuks üks päris ehtne ja maavillane luupainaja.

Mary Shelley: Frankenstein ehk moodne Prometheus

Tunnustatud kunstniku David Plunkerti detailirohkete ja grotesksete piltidega raamat on välja antud, tähistamaks Mary Shelley „Frankensteini“ 1818. aastal ilmunud originaalversiooni 200. aastapäeva.

Romaanist „Frankenstein ehk moodne Prometheus“ on kujunenud tõeline õudusklassika. See räägib loo noorest Victor Frankensteinist, kes loob ebatavalise teaduseksperimendi käigus hirmsa, kud samas aruka koletise. Koletis, pettudes teda ümbritsevas maailmas, tahab kätte maksta oma loojale, keda peab enda kannatuste põhjustajaks. Algab lõputut ebaõnne täis teekond …

Ajaproovile vastu pidanud teos kannab edasi ideed, et kõik koletised pole sündinud koletistena ning et oma tegude eest tuleb vastutust võtta.

Ulmkonnakroonika 08/18

Ulmestaar: Kärt Mikli

Kärt Mikli on suhteliselt keskealine inimene, lapsevanem, muuseumikunstnik ja ulmekiibitseja. Laulab segakooris Catena. Tal on poolteist kassi ja sahtlitäis luuletusi. Salajaseks ning seni vastamata armastuseks on raamatuillustratsioonide tegemine. Reaktoris avaldab pilte esmakordselt, aga on minevikus kirjutanud ühe jutu nimega Päkapikud eksistentsiaalselt.

Ulmestaari kolm küsimust:

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Just lõpetasin Neil DeGrasse Tysoni "Astrofüüsika inimestele, kel on kiire". Soovitan küll. Meeldib. Kena kerge lugemine, kui vaja lapsele seletamiseks mälu värskendada.

Vaadanud - Stanley Kubricku "Killer's Kiss" (1955). Mul on mehega selline traditsioon, et kui kokku saame, siis tema otsib mõne krõbedama vana filmi, imestab, et kuidas ma ometi seda näinud pole ja siis me vaatame.

Mänginud - ma olen lihtne inimene, mängin mõnikord Candy Crush Jelly-t ja Pokemon Go-d. "Ori and the Blind Forest" meeldis ka, aga see sai otsa. Järg pidi tulema, ootan.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Ladus tekst, loogiline sisu. Peletab ebaloogiline ilatsemine ja see, kui autor ei tea, kuhu ta oma jutuga jõuda tahab.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Ma pole üldse originaalne, kui vastan, et see on raske küsimus. Lemmikuid on põhimõtteliselt sadu.

Kas Muumitrolli lood on ulme? Kui jah, siis see on üks mind palju mõjutanud raamatuid. Samuti Naksitrallid. Ja Kaarina Helakisa "Vähemalt miljon sinist kassi". Nende raamatute illustratsioonid on sama lummavad, kui lood. Siit me kolm autorit juba saime.

Kui tõsisemalt rääkida, siis Roger Zelazny, Iain Banks, Strugatskid, Ursula K. Le Guin, Meelis Friedenthal, Lois McMaster Bujold, Audrey Niffenegger, Kurt Vonnegut, Margaret Atwood... Tõmba ise kusagile joon.

Kärdi kass Blondie.

Laura Välik teeb ulmest inspireeritud ehteid

Mõni aeg tagasi võttis meie toimetusega ühendust Laura Välik ja uuris meilt ääriveeri, et kas ehted ja käsitöö kuuluvad ka ulme alla. Miks mitte! Laura ise kirjutab oma ehete kohta nõnda:

"Teekond tähtede poole ei alga kosmoselaeva pardal, astronautide koolitusel ega isegi mitte ulmepõneviku vaatamisega. Teekond algab tähtede poole kiikamisest, suletud silmade taga unistamisest. Kosmosesse võib jõuda isegi kõrvupidi! Astu ETERNAL SUNSHINE tähelaeva pardale ise või kutsu teekonnale särasilmne seikleja: http://www.eternalsunshine.ee/

Ajakirja Reaktor lugejale esimene kosmiline paar koodiga STARSHIP – 10%. NB! Sooduskoodiga ostu sooritamiseks kirjutada aadressile info@eternalsunshine.ee sooduskood ning välja valitud paari nimi."

Näidiseid Laura ehetest:

Ulmikute igakuine pilgar Tartus Õlleministeeriumis

Au ja igavene kiitus Kilpkonnale, kelle käest me need pildid näppasime.

Tartu iganädalane ulmekirjutamine

Igal nädalal kogunevad Tartu ulmikud Reidari & Aguri õrna hoole alla tööd tegema. Arutluse all on küsimused nagu: kui palju peab üht vaeslast peksma, mitu kalorit on sajas grammis rästikus, mis on hea nimi robotseale ja palju muud huvitavat. Tule ka! Võta kaasa läpakas ja ehk natuke näksimist (jaga teistega!) ja hea tuju ning teeme seltskonnas tööd.

Foto autor: Reidar Anderson

Unicon 2018

Riho Välk

Ka sellel korral õnnestus Reaktoril saada pressipääsmeid Baltikumi suurimale nohikufestivalile. Kahjuks ei ole täpsem määratlus võimalik – tegu pole ei ulme-, anime-, filmi-, arvutimängu-, koomiksi-, ega lauamängufestivaliga, vaid justnimelt nohikufestivaliga, kuhu peaks kõikide eelpool toodud, kuid ka kõikide teiste vähegi sarnaste huvide fännid kokku tulema. Kas tulemuseks on üritus, kus lõimuvad rollimängurid ja ponifännid, kübernohikud ja võluvikuprintsessid? Kahjuks mitte. Pärast pressipileti saamist on seda küll nõme öelda, aga kuna meil on sõna- ja pressivabadus, siis miks ka mitte.

Tegemist on üritusega, mis üritab kasseerida piletiraha võimalikult laia publiku käest, sealjuures midagi eriti vastu pakkumata. Kahe päeva kava koosnes neljast cosplayvõistlusest (tants, lavashow, kostüümi keerutamine), kahest K-pop võistlusest (Korea popmuusika järgi laval vehklemine), paarist cosplay ettekandest, mõnest vestluspaneelist ja oligi kõik. Jah, mõni nendest oli ehk mõnele kuulajale huvitav, kuid kui sulle ei paku pinget Mob Psycho ning Naruto animetegelaste cosplaymise teemalised vestluspaneelid või worbla vahtkummist asjade meisterdamise esitlus, siis palju õnne – sinu jaoks on kahe päeva peale kokku kaks venekeelset ja kaks lätikeelset esitlust. Hästi natuke leevendasid üldist ikaldust festivaliala nurkadesse üles seatud lauad, mille taga sai DnD’d ja lauamänge mängida, oli ka tavapärane retroarvutite nurk, Legomaailm ja mõned ühelauanäitused. Kõike seda oli aga lootusetult vähe.

Samuti võiks sooja sõnaga kostitada korraldust. Üritus toimus kuumalaine ajal, kuid esimesel päeval unustati festivali angaaris konditsioneer sisse lülitada. Justnimelt lihtsalt unustati. Lisaks on tegemist siiski suures osas cosplayüritusega, kuid millegipärast tuli korraldajatele üllatusena, et inimesed tahtsid festivalialal kostüüme kanda – ühtegi riietusruumi ei olnud tavakülastajatele ette nähtud, nii oligi kostüümi selga ja seljast saamiseks kaks võimalust: ainus WC või tuim avalik ekshibitsionism.

Et lugupeetud lugejat, kes lootis siit ulmet leida, rohkem mitte kinni hoida, võib kogu ürituse väga lühidalt kokku võtta: kui sa oled valmis Riiga sõitma, et neli korda poolteist tundi cosplayshowd vaadata, ning ülejäänud aja ise oma aega sisustada, oled õiges kohas. Muul juhul mitte.

Suur moosivargus Karlovas!

Jaana Muna alias Kilpkonn, kelle fotograafiandeid Reaktor tihedasti kuritarvitab, hõikas mõni aeg tagasi Facebookis välja, et tal on tehtud pildi järgi otsustades paar tonni moosi, kas keegi sooviks. Jüri ja Ene Kallas loomulikult soovisid, sest miski ei sobi ulmekirjutamise juurde paremini kui veel auravad pannkoogid värske ploomimoosiga.

Reaktori toimetuse esindus Metsavana ja Triin Loide isiksustes sõitis iganädalasele ulmikute kogunemisele Tartus ja plaanis oli moos auto peale korjata ja siis hellalt Kallastele toimetada. Reaktor hoolib! Kui me kohale jõudsime, siis moosi polnud, oli ainult suur paks oranž kass aia peal meid piredalt silmitsemas. Metsavana jooksis paar ringi ümber maja ja ei leidnud midagi. Helistasime Kilpkonnale - kus moos on? Kilpkonn jahmunult vastu, et ma panin teile selle ju valmis ukse juurde, silt ka peal, et "Metsavana"...

Keegi virutas Ulmeguru moosi ära.

Ausal moosileidjal või selle rõlge roima pealtnägijal palun võtta ühendust Reaktori toimetusega. Karlova on küll tõeline eriti paadunud retside pesa, aga ehk muu mõrva ja löömingu käigus juhtus keegi nägema maia olemisega moosivarast ringi punumas hunniku ploomimoosipurkidega. Aia peal olnud kass keeldus kommentaare andmast ja lakkus tunnistuse andmise asemel oma käppa.

Kuna igal tormipilvel on hõbedane ääris, siis meil on murest ja kaastundest murtud Reaktori lugejatele rõõm teada, et moosi Jüri siiski sai, Alar Floren saatis talle kastikese erinevaid moose, mis leidsid sooja vastuvõtu.

Jyrka karvustused 08/18 (Jüri Kallas)

Mis seal pattu salata – eks ma olin pisut ehmunud küll, kui nägin, et esimene karvustamist ootav tekst juulikuises Reaktoris on poniulmeline lühiromaan. Annan nüüd selle lausega toitu Soobli arvamusele, et ma tema loomingut kuidagi vihkan või põlgan... Ei, see pole üldse nii, ma lihtsalt ei suuda selle maailma ja laadiga päris suhtestuda. Olgu, aitab sissejuhatusest...

Osvald Soobel, Sam Beaver – Kollaste lillede oru poole

Nagu öeldud on tegu lühiromaaniga, ehk siis wõrguajakirja jaoks üsna pika tekstiga. Samas, jutt Sooblil üldiselt jookseb ja polnud lugeminegi teab-mis-kurnav. Räägin seepärast kogu aeg vaid Sooblist, sest autoriga suheldes sai selgeks, et kod. Beaver oli tegev eelkõige viimase kümnendku juures või midagi sinnakanti.

Minu põhiline probleem on, et ma ei tunne selle maailma algallikaid ning ausalt öeldes ei tahagi tunda, sest lihtsalt ei huvita. Kuid ka algallikaid tundmata on Soobli tekst täitsa loetav ja arusaadav, lihtsalt ma ei tea, mis seal on Soobli teene ja mis on enne teda juba teiste poolt valmis tehtud. Eks ma pean siis pimedas usus omaenda koge(ne)m(at)use pealt hindama.

Nagu öeldud – jutt jookseb. Peategealne Ehaõis on ka kenasti välja kirjutatud, et saad aru tegelasest, suudad kuigivõrd kaasa elada, mõistad ning ajus tekib isegi mingi hägune pilt. Toimuv on nagu on, et selline päris tavaline seikluslugu, millele annab oma värvi tegelaste välimus ja nende teatav (loodus)laps(el)ik(k)us.

Minu suurim probleem lugeja/arvustajana on, et ma ei suuda toimuvasse niiväga sisse elada. Osaliselt tausta mittetundmise tõttu, aga peamiselt seepärast, et mulle ei lähe need tegelased korda. Need kabjalised ja sõralised on mu jaoks liialt inimlikud ja samas ei suuda ma neile kaasa elada, sest hoolimata oma inimlikkusest on need mu jaoks täiesti mõttetud nukud. Ka olen ma vist pisut rikutud, sest ma ootasin kogu aeg, et millal läheb üheks korralikuks poniseksiks... Ning lõpuks läksid mul ka kõik need märad ja täkud segamini...

Palju mu kriitikat on tegelikult tingitud isiklikest vajakajäämistest. Samas tuleb tunnistada, et päris n-ö õige ulme see pole, et pigem selline tehnoloogiline moodne võlumuinasjutt ja sellisena üldsegi mitte halb. Teisalt, Richard Adams on oma loomaromaanidega ju igas ulmeentsüklopeedias sees, et loetakse ulmeks küll.

Selliste segaste tunnetega ma ka hinde paneks...

7/10

Rene Dambe – Kättemaks

Fantasy on žanrinimi, mis seni pole maakeeles tabavat vastet saanud ning Rene Dambe jutt kuulub antud žanri hoogsamasse alaliiki, ehk siis heroic fantasy või sword & sorcery.

Lihtne lugu: tulin, nägin, tapsin!

Jah, jutus on lahedaid kohti ja on isegi väike lõpujõnks, aga väga hea jutt see pole. On tunda, et autoril on asjad peas paigas olnud, aga lugejale pole ta seda kõike suutnud ette manada. Pean silmas, et asjad lihtsalt juhtuvad ja peategelase käitumine pole ka kuigi arusaadav – lihtsalt läheb kuhugi, on tõre ja tapab.

Samas, tundub, et tegu on autori trükidebüüdiga ning sellisena pole see ju üldsegi paha.

6/10

J. J. Metsavana – Taevatrepi punased astmed

Tekst, mis toredast tehnost tiine!

Mulle meeldis ja mitte seepärast, et autor on mu sõber. Ongi hea jutt, kohalikus mastaabis suisa ülihea ja poleks halb ka tõlkena mõnda suurkeelde. Tänapäeval, mil ulme kardab tehnoloogiat otsekui vanakurat välku... Et tänapäeval ei saa selliseid tekste kunagi liiga palju.

Tehnoloogilise osaga on kõik korras, nii olemusliku skeleti, kui ka selle rakendamisega loo teenistusse. Probleem pigem selles, et lugu on suht olematu – ronis, tappis, pisut mõtles, ronis jälle, tappis jälle, väike tehnomäratsus, kerge kahetsus ja aidaaa! Olgu, see, et ma ühe tapetu läbi hammustasin, see võib minu suure lugemiskogemuse või suisa geniaalsuse süü olla, aga mingeid jõnkse võiks sellel lool veel olla.

Ma tavaliselt ütleks, et unustagu autor see tekst ja kirjutagu järgmine, aga sel korral tahaks öelda, et järsku suudab autor siia midagi veel juurde kirjutada... Ei, mitte järge, just sedasama täiendada ja lihvida, sest autori enda ja ka Eesti ulme skaalal on tegu ikka väga kõva saavutusega. Kahjuks mitte täiusliku saavutusega ning see ärritab.

9/10

Ütleks kokkuvõtteks, et päris hea kuu. Ülikõva jutt, päris kõva lühiromaan ja üldsegi mitte lödi debüüt(?), et jätkata just nii edasi...

Jutt: Killud toovad õnne (Miikael Jekimov)

Öösiti tundusid tänavad alati vaid pooleldi elus. Lagunevate kivimajade varjus liiklemine venis kui lohisev mõte ‒ aeglaselt, ärevalt. Rahvas peitis end öö hakuks koju, mõni juhuslik liikvel hing kiirendas teisi nähes sammu ning teeskles või hoopis lootis, et on üksi ning tegelikult polegi kedagi ümbruses. Siin linnaosas näis kõik kui vaimuvallas. Udus, oodates päeva kaledat helki. Oodates ärkamist. Esimene lumi oli juba maha sadanud, ära sulanud ja parke katnud kuldse lehekatte mädapruuniks moondanud. Rõsked, märjad ja tumedad tänavad olid talve lävel, ent polnud veel sügisest täielikult lahti lasknud, just nagu matmist ootav kirst kaevatud haua kõrval.

Renan lisas samuti hoogu. Tänavalampide veikleva valguse all pressis ligi säärane üksindus, mida saab tunda vaid ümbritsevas, kõikehaaravas pimeduses. See rappis ta meelt, sikutas kraed liialt kõvasti ümber kaela ja pani õhku ahmima. Need tunnid oli oma meelevalda võtnud justkui linna enda vaim, rohmakatest korstnatest ja räämas tehastest tõusev toss, mis majakatused ööseks halli embusse mähkis. Alati oli veel üks puiestee, mille kõledat tunnelikujulist läbikäiku trotsida tuli.

„Seis,“ käratas pimedusest hääl, kare ja käskiv. Õhku läbistas kõlksatav heli, midagi haigestunud varese kraaksatuse taolist, ent metalne. Kusagilt kaugelt vastasid sellele rongad. Hämarusest väljus kogu, pikk peaaegu maani vihmamantel ümber, nägu kaabust langeva varju all.

Renani hing jäi kurku kinni, ta tõmbus jäigaks ja seisatas.

Peenike raudtoru seiras võõra käest, väljakutsuvalt kui irve.

„Taskud,“ käskis hääl.

Renan raputas pead. Eemale, palus ta sõnatult. Kao ära, tagasi pimedusse. Jäta mind. Kogu meelekindluse hulk maailmas ei oleks aga suutnud võõrast lahkuma sundida. „Mul ei ole midagi,“ suutis Renan öelda, ning üllatus oma innust. Ent vale lahkus huulilt mõrult, sama raskelt kui mantlihõlm, võlts ja kohmakas.

„Ma ei küsi uuesti.“

Renan kirus end jala tulemise eest. Ent tee koju oli ju nii lühike, võttes vähem kui veerand tundi. Tühiasi, mis nüüd rängalt kätte maksis. Renan tõmbas krampliku käega taskust rahakoti ning ulatas selle mehele. Higi pressis läbi juuste laubale, pani põsed õhetama. Võta ja mine. Süda tagus rinnus õõnsalt kui kõuekõmin, kurdistas, lõi kõrvad lukku. Ikkagi kuulis ta võõra pearaputusele järgnevat uratust.

„Teine samuti.“ Relvapära tõusis Renani silme kohale. Ta sulges need hetkeks ning nägi lauge avades eredat tulukest. Võpatus, paus. See oli siiski kaugelt ülalt langev laternavalgus.

Renan kirus mõttes maailma ning soovis, et varjud veaksid kõik nurjatud hinged oma nähtamatutesse pesadesse. Võõra vaba käsi kerkis ise, kobas ta mantlihõlmas ja tõmbas välja paberisse mähitud paki. Seejärel kadus tundmatu tagasi oma redupaika, sama äkitselt kui oli ilmunud.

Mõne aja pärast tegi Renan sammu pimeduse suunas. Ja seisatas. Siin olid ainult pruunikast tellisest laotud vankumatud majaseinad, mille kõrgustesse ähmastuvad tipud tumeda taevaga ühte sulasid. Tupik. Ta oli ennist pööranud tupikusse. Võõras oli aga kadunud.

Ülejäänud kodutee möödus kiiresti. Majad, pealtnäha eristamatud oma ühtmoodi tahutud kujult, olid tegelikult tuttavad, auklikud teed aga peitsid isesuguseid tähised, mille kaudu betoonirägastikus rada leida. Ammu rikki läinud auto, metall roostes ja rehvid läinud. Murule lükatud prügikast, rämps välja tungiv, maas ümber, haisev. Rivist väljas lamp. Valesse kohta ehitatud äravoolurenn, kaugelt alt kostev vee müha. Viimane maja enne kodu, lagunenud ja mahajäetud, tühjadele akendele ette löödud lauad. Puitu katsid veidra kujuga kritseldused, mille tähendus oli ammu kadunud, kui seda üldse olnudki oli. Viltuse ukse kõrval magav koer ajas end püsti ning sörkis aeglaselt mööduja suunas. Pilvede vahelt laskuv kuuvalgus visandas looma varju justkui veidra palitu kujuliseks, külgedelt laiem kui võimsamagi öise linnu haare. Elaja sõbralik olek üritas usaldust äratada ja kutsus endaga kaasa. Siiras meelehea, et keegi lõpuks ligi astus, lubas ainult soojust. Ent midagi selle koera juures tundus väär nagu haav, millele koorik oli peale kasvanud, kuid mis polnud päris ära paranenud.

Renan kogus ennast, surus sõrmed rusikasse ja hambad kokku. „Kao ära,“ hüüdis ta, käsi läbi õhu. „Siit pole sul midagi saada.“ Ja vaikselt, habemesse, pigem pahaselt kui kurvalt. „Kõik võeti juba ära.“

Koer ajas hambad irevile. Ebamaine haugatus kõlas rohkem kui kile klähvatus, kadunud aegadest pärit heli, mida vaid vähesed kuulnud olid. Kui elukas minekule pöördus, tuli ta keha teise nurga alt langenud valguse käes ilmsiks kui lagunenud raibe, kontidelt pool liha läinud, allesjäänu mädanenud. Valged vaglad pudenesid majaesisele ning jäid sinna tolmunult väänlema. Renani huulilt lahkus hääletu karjatus. Loom oli veel õudsem kui pimedusest ilmunud röövel. Varjud väänavad kõike, kinnitas Renan endale meeleheitlikult. See oli vaid tavaline koer. Pidi olema. Mees sundis end kiiremini edasi, jälk pigistus rinnus. Kui ta veel viimast korda tagasi vaatas, oli elajas oma rodu ära kadunud. Rentslisse omasuguste juurde, või hoopis mujale mõnda õnnetut kimbutama.

Illustratsiooni autor on Toivo Tooming

***

Päevavalgus saabus aeglaselt. Hommik peletas küll visa innuga pimeduse eemale, ent päike ei pääsenud läbi pilvede siiski korralikult esile ja jättis linna jumetu uduloori varju. Ärgates olid Renani jäsemed alatasa kanged. Ükskõik kui palju puid ta ka ööseks ahju ei lisanud, külm ja rõske tunne oli alati esimene, mis sügavale kontidesse pugenult teda varajasel tunnil piitsutama asus. Pärast mõnda aega koletutes paneelmajades elektrikrediidi võla käes ägamist oli ta otsustanud ahiküttega korterisse kolida. Vähem maksta tähendas vähem ikke all olla, kinnitas ta endale. Tegelikkuses kukkusid asjaolud aga hoopistükkis teisipidi välja ning kehvalt soojustatud majas kulus küttepuudele hoopistükkis rohkem. Seega käis ta küttega ettevaatlikult ümber ning lootis, et mis iganes tuleb, on talle piisav. Kui vaid hommikud veidi järele annaksid.

Kõleda öötaeva all justkui pahuralt lebanud hooned tundusid päevavalguse käeski sama ilmetud. Hallid ja märjad, räpased nagu ülejäänud linngi. Eriti nagu see linnaosa, mille tänavatel Renan nüüd kõndis, möödunud öö kokkusattumine ikka meeles muljumas, laotunud üle mõtete kui verevalumid kehal. Kõik saab korda, valetas ta endale.

Turvavõre tagune aken oli autoteelt pritsinud lombiveest räpane. Hiiglaslik ja värviliste tähtedega ja räpane. Renan jättis endale meelde see hiljem puhtaks pesta. Esimene asi, mida rahvas nägi, ikkagi. Osta-müü-vaheta, avaldas kiri, mille esialgset punast värvi keegi selleks enam pidada ei saanud. Kunagi uksel olnud ebasünnis kritseldus peitus nüüd paksu pruuni värvikihi all, ent eelmine sinine kate suutis piida, lingi ja paari mahakoorunud koha pealt siiski esile tungida. Madala maja kohale tõstetud silt rõõmsa rongapeaga, kelle noka vahel olevast latist rippusid kolm isesugust kuuli, lubas vaid kaheprotsendilist intressi. See ikkagi oli rõõmus, kinnitas Renan endale. Või siis oli vähemalt üles panemise ajal olnud.

Kolme erineva lukuga uks sulgus ägisedes, misjärel kõndis Renan läbi ruumi kitsaste käikude. Ümberringi justkui juhusliku koha hõlmanud lauad ja riiulid tükkisid ümber kukkuma. Siia-sinna topitud esemed ja puhastamata riiulid peaaegu karjusid korralageduse käes, oodates kuni keegi nad lõpuks käsile võtab. Ehkki tuba oleks pidanud olema üsna suur, kannatas see kummalise täistuubituse all ning näis hoopistükkis välja kui mõne ajaratta ikke all vastu pidava kõrge maja pööning, mille külastamise sagedus muudkui vähenes. Renan pidi peaaegu tungima, et letini jõuda, misjärel ta jalg tabas vastu midagi, mis kõlksuga edasi libises. Ta tõstis põrandale kukkunud pildiraami üles, mõranenud muster katkisel klaasil kui korrapäratu ämblikuvõrk. Vastu vaatas üsna sama näoga naine kui tema. Veidi vanem. Veidi rõõmsam, naeratus lai ja ehe. Hetkeks kartis Renan, et ta meeltest tulvab üle tagasisurutud mälestustelaine ning matab ta enda alla, ja alles pika hingamise järel suutis ta end koguda ja rütmi taastada. Ta tõmbas käisega ettevaatlikult üle raami ja klaasi, pühkides särgikäisele põrandalt kogunenud tolmurandi, ning asetas pildi õrnalt tagasi lauale.

„Varajane tund,“ kõlas ukse juurest hääl. Laeni küündivatelt riiulitelt heidetud varjude vahelt astus välja pikk mees, nii kõhn, et näis peaaegu kuivetu. Tasaselt undav lamp asus ülal veidi plõksuma, torkides Renani kõrvu ebamugavat heli, ja jäi siis sootuks vait. Valgus kadus hetkeks, sängitades mõlemad mehed pimedusse, ja naasis kohe.

„Iial ei tea mis ajal keegi sisse otsustab tulla.“ Renan toetas käed lauale. Veider, ta oleks võinud vanduda, et ei olnud kuulnud ukse avanemist. Pärast eilset röövi oli tuju langenud sügavale masendusse, kuid kohe päeva alguses tulnud külastaja lubas siiski vähemalt mingit tulu tagasi tegema asuda.

Sisenenu noogutas. Tundus, nagu oleks ta pea justkui vale kujuga vormitud. Liiga suur ja rohmakas kolp väära katte all, liiga vähe nahka üle selle. Pikerguse pea lõpetas terav lõug, millest üles tõmbus peenike kolmnurkne nägu. Tumedad juuksed olid küll õliselt üle pea kammitud, ent kippusid ikkagi turri tõusma, eredad sinised silmad aga ei oleks tohtinud säärase jumega inimesele kuuluda ja muutsid midagi tema juures hoomamatult võikaks.

„See oled sina,“ ütles Renan võõrast ära tundes. Tagasi tulnud valgus oli pilku algul veidi ähmastanud, ent nüüd ei saanud sisenenut küll kellegagi segamini ajada. Laenuhai kandis alati ülikondi, mis otsekui sulasid ümber keha ning tõid ta männina puseriku keha esile. Kummalisel kombel seisis mees alati sirgelt kui post, ent liikudes tundus ta keha jändrik ja millenagi, mis polnud tegelikult õigesti kõndima õppinud. Kaenlas oli tal pruun paberkott, kortsus ja pleekinud.

„On sul tarvilik olemas?“ küsis laenuhai ja kratsis lõuga, küüned lõikamata ja räpased.

Renan oleks peaaegu noogutanud, ent kui käsi mantlihõlma vastu puutus, meenus talle kõik, mis öösel toimunud. Pandimajja sisenenud mehe ebamugav välimus oli hetkeks kõik muu peast pühkinud. Renan tundis vastikust säärasegi kasina mõttepuhkuse eest. „Ei,“ raputas ta pead, võttis seljast mantli ja asetas selle hooletult toolile.

„Kahju,“ sõnas laenuhai, hääles vaid jäisus, milles polnud märkigi siirusest. „Näib, et ma peangi siin kõik üle võtma.“

„Sa oledki juba kõik üle võtnud.“

„Tõsi.“ Mees tõmbas tuhmhalli pintsaku käised sirgemaks ning võttis laualt pildiraami oma piklike sõrmede vahele. Hoolimata välimusest oli Renan veendunud, et selles haardes peitub üllatav jõud ning poleks klaas juba katki, juhtuks see enne kui raam tagasi lauale asetub. „Ma pakkusin sulle abi juba siis kui ta veel elus oli,“ ütles laenuhai, sõnad pigistavad kui talve pealetükkiv haare.

Ootamatu klomp üritas teed läbi Renani kurgu leida. „Mu õde ei tahtnud sinuga mingit pistmist teha,“ suutis ta vaid öelda.

Laenuhai huulilt kostis napp naer, ent Renan polnud kindel kas ta seda endale ette ei kujutanud. „Uhkus on esimene, mille kitsikus meilt koorib.“ Laenuhai silmalaud pilkusid aeglaselt, kui läbi une. Iga kord vaatas nende alt lõikav pilk, peegeldav kui safiirid, sama vana, sama klaasjas.

Renani käed tõmbusid rusikasse. Kõik, mida ta hommikul enese sees hoida oli üritanud, tungis rinnust kõrgemale, mälestused ja kahetsus ühtesegunenult. „Sul pole mingit õigust tema kohta niimoodi rääkida.“

Hetkeks näis, et laenuhai karm nägu leebub ning ta kitsast suust kostub midagi vabanduse laadset. Iga teise isiku juures oleks ehk tõepoolest nii juhtunud, ent mitte tema. Mees ei kehitanud isegi õlgu, pani hoopis pildi liia kolinaga lauale ning pööras letile selja. „Aga sina tegid.“

„Aga mina tegin.“ Renan tõmbas hinge, nägu kui raud, tahtejõud võimas ning pulbitsev. Pärast õe surma olid tuttavad tal soovitanud pandimaja maha müüa, võtta mis iganes veeringuid anti ja lahkuda. Ent kuidas ka Renan ei üritanud, seda tal teha ei õnnestunud. Pandimaja oli olnud nende mõlema oma, ning siin olles tundis ta mingitki sidet õega. Lahkumine oleks kui viimasegi mälestuse maha jätmine. Või nii ta vähemalt ennast uskuma sundis. Ringi vaadates – mustus, korrapäratus, esemete alla kuhjunud riiulid – kõik kippus Renanil üksi üle pea kuhjuma. Ta ohkas, innukus taas lahkunud. „Polnud palju valikut,“ ütles ta.

„Iial pole.“ Laenuhai vaatas üle õla, nahk kaelal ebaloomulikult venitatud, iga hetk rebenemas. „See on minu koht, ja sina töötad minu heaks. Vähem panku, vähem muresid, ei? Vähem pabereid. Need kipuvad niikuinii alatasa kaduma minema. Usalda mind, nii on parem.“

Laenuhai oli viimane isik, keda Renan usaldanud oleks. Ta pantis väärisasju vaat, et veeringute eest ning veidral kombel oli isegi see vähene intress, mis maja sildil, suutnud sellest ajast saadik kui laenuhai mõne kuu eest üle võttis, mitmetelt algul otsusekindlatelt kundedelt viimast välja pigistada. Paiga olemus oli muutunud, ent Renan ei suutnud aru saada kuidas. Ennist oli kõik ju põhimõtteliselt samamoodi kui nüüd. Ent laenuhai tulekuga asusid asjaolud end otsekui ise muutma ja kohandusid alati säärasteks, et käed löönute olukord üha nigelamaks kahanes. Renan tundis vastikust sellest, millist osa tema siin kandma hakanud oli. See paik oli möödunud aastatel inimesi aidanud, nüüd aga oli ta ise tumeda varju lõa otsas ning nõudis inimestelt seda, mida nad ei teadnud, et neil isegi oli.

„Ma ei ole siin tegelikult selle pärast,“ ütles laenuhai ühtäkki, hääletoon muutunud. Veidi oli võimalik tunnetada, üleolevus taandus ning jutuaine sellevõrra olulisem.

Renan raputas pea selgeks ega üritanud mõelda, mida ta õde arvaks, kui teda praegu näeks. Sõnad alla neelanud, puuris ta kissis silmil kaaslast, hing pinevas õhus peaaegu kinni.

Laenuhai pöördus, tõmbas lähemale astudes paberkotist keraamilise teekannu ja asetas selle letile. Pisike, ent tundus tugev, ümar kuju oleks endasse mahutanud kõige enam ühe kruusi jagu vedelikku. Veidra kujuga ornamendid jooksid üle roosaka materjali, moodustades kujutisi, mille tähendus võis ainult aastate rüppe kadunud olla. Säärane ese oleks tegelikult tohtinud pandimaja laadses kohas lõpetada ehk ainult oma ilu tõttu, kui sel polnud just teatavat peidetud väärtust aja, omanike või millegi muu tõttu, mis pealtnäha välja paista ei suutnud.

Renan polnud iial midagi niisugust näinud. Midagi nii lihtsat, ent samas nii kaunist. Ent siiski, sel ühel hetkel tungis mingi äratundmine ta meelesopist tagasi valguse kätte. „Ma olen seda varem näinud,“ ütles ta. „Majaplakatitel. Keegi otsis seda, sest see oli kadunud.“

Laenuhai naeratas hääletult. „Kuidas saab see kadunud olla kui see on minu käes?“

Renan soovis üle kõige välja öelda, et teekann tuleks õigele omanikule tagastada, ent kui laenuhai erksad silmad ta pilgu püüdsid, jättis kogu julgus ta maha. Ta oleks kui seisnud koopaava äärel, ees pimedus, millest polnud tagasiteed. Pilgu tagasi lauale suunanud, leidis Renan, et midagi selle teekannu juures siiski oli. Keegi oli seda otsinud. Kellelegi oli see väärtuslik. Kellelegi peale laenuhai. Ent selles, et ülikonnas mees pandimajja asju tõi, polnud midagi uut. Üheks tingimuseks, millega ta esimest korda mõne aasta eest Renanile võlgu andis oligi see, et aeg-ajalt lasi ta riiulite vahele panna esemeid, mille tausta kohta ta selgitusi ei andnud.

Laenuhai naeratus venis laiemaks, kuid nägi ta niivõrd kitsas näos ainult grotesksem välja. „Sa ei anna seda kellelegi,“ ütles ta. „Ei ütle, ei näita, ent üle kõige...“ Eresinised silmad justkui imasid tumedamad pupillid enesesse ja vilksatasid kui välk keskööl. „Ei anna kellelegi.“

„Sina käsutad,“ ütles Renan õlgu kehitades. Laenuhai kummaline pilk naelutas ta paigale ja pühkis kõik kahtlused peast.

„Ära unusta.“ Laenuhai tõmbas pintsaku koomale, kui see üldse võimalik oligi, ja keeras selja. „Tulen nädala või veidi rohkema pärast järele.“

Renan võttis teekannu pihku, ootamatult külm materjal puudutas sõrmi, ning pidi ka kohe lahti laskma. See kolises laual, kuni alumine osa tasakaalu leidis ning jäi siis Renani trotslikult vahtima. Mehe sõrmed kihelesid nagu oleks ta talveöös kinda käest võtnud. Meel lõi kuidagi tavatult selgeks, mees vaatas seda kannu ning küsis endalt, miks see ta ees laual oli. Polnud see mitte kellegi teise oma? Kui ta küsimiseks pilgu tõstis, oli laenuhai pandimajast kadunud.

Ülejäänud päev möödus kiiresti ja tavapäraselt. Rahvast palju ei käinud, ent need kes tulid, olid enamjaolt Renanile juba tuttavad. Rongapea pandimaja külastajad kippusid tihtipeale seda tegema rohkem kui korra, mistõttu läks panditud asjade ülevaatamine, hinna läbirääkimine ja lepingu sõlmimine üsna ladusalt. Renan teadis siinseid kundesid sama hästi kui kõrtsipidaja linna joodikuid. Punakaks võõbatud habemega taat, kes nõudis alati käte löömise peale, et mis iganes pudel tal taskus juhtus olema, tuli tühjaks juua. Noormees, kellest Renan oli kaks korda vanem, aga ometi nägi too välja eakam kui punapäine vanake. Renan oli üsna kindel, et kõik panditud tehnika oli ära virutatud ning poiss kasutas saadud raha vaid selleks, et õhtuti nina kinni oleks, ent möödus nädal-paar ja poiss tõi raha tagasi. Võis küll vanduda, et väsinud nägu vananes iga korraga, kuid ehk oli see vaid elulaadi lõiv. Käis ka üks tagasihoidlik noor naisterahvas, sabas neli jõmpsikat, kellel kõigil tundus olevat ränki raskusi enda talitsemisega, ehkki lapsed olid Renanile vaid vööni. Rohkem kui korra pidi ta nende mürgeldamist ohjama, hiljem aga segipaisatud asju koristama, ning alati pärast nende lahkumist kuulis ta õuest veidraid häälitsusi, justkui oleksid mingid ürgsed murdjaloomad kohale tõtanud, ehkki naisel polnud isegi koera kaasas. Renan raputas hoopis pead, keetis tassi kohvi ning mõtles, et tuleks rohkem pakilisemate asjade peale mõelda.

Sel õhtul, kui päike juba kõrgemate kivimajade taha ära vajus, kuulis ta aga põrandalaudade ägisemist. Tavapäraselt tükkisidki külastajad hilisemate tundide peale jääma, mistõttu Renanil tihti unest puudust tuli. Ta oli just nelja jõnglase tagant asjad tagasi riiulitele tõstnud ning märja lapiga tolmu ära pühkinud, nii et tuhmkollane riie sai kulunud randi, kui nende samade riiulite vahelt astus ligemale pisike kogu. Esmalt käis Renani peast läbi jube mõte, et poisikesed on tagasi tulnud ning teevad kogu ta vaeva maatasa, ent sedakorda oli tegu hoopis väikese tüdrukuga, pikk pats pähe punutud ning nägu armsam kui suveöö. Ta roostepruunid juuksed ja söakas pilk meenutasid Renanile kangesti õde lapsepõlves, ja ta tundis, kuidas jalad alt vedasid. Mees vajus toolile istuma ega suutnud end püsti ajada. Kui tüdruk veidi aega leti ees seisnud oli, lõi ta lõpuks käed puusa ning nõudis tähelepanu.

„Magama jäid või?“ küsis ta, hääl peenike, ent vägev.

Renan mõtles, et säärane noor tüdruk ei tohiks küll nii hilja omapäi väljas hulkuda, ent ei saanud muudmoodi kui rõõmustada, et ta siin oli. Taeva eest, kui palju see tirts talle õde meenutas. Renan pidi oma jalga näpistama, et mõtted selgeks raputada. „Ei-ei,“ sundis ta end ütlema ja üllatus sellest, kui võõralt hääl kõlas. Ta ehmus – see ei saanud ometigi talle kuuluda.

„Tundus küll,“ ütles tüdruk. „Ma arvasin, et kas vajusid tukkuma või oled lihtsalt tumm.“

„Ei kumbagi,“ ütles Renan. „Täitsa siin. Mis ma sinu heaks teha saan, väike tüdruk?“ Iga sõna tundus liikuvat tagasi ta loomuliku kõnelaadi poole.

„Ma ei ole mingi väike tüdruk,“ ütles väike tüdruk, haaras pea tagant patsist ja vedas selle üle õla. Palmik oli punutud äärmiselt keeruliselt, justnagu oleks see mõni üksikasjalik ornament ammusel kunstiteosel. See tundus kuidagi tuttav, midagi mille laadset mees hiljuti näinud oli, aga ei suutnud välja mõelda, mis see küll olla võis. „Ja ma otsin oma sünnikinki.“

„Sünnikinki?“ küsis Renan, sundides hääle pehmeks. „Pead veidi täpsem olema. Siia tuuakse igasuguseid asju.“

„Kindlasti oled seda näinud,“ ütles tüdruk ja asus leti ees edasi-tagasi tammuma, jalad maad peaaegu tagumas, hiiglasliku punase seelikusaba varjust peenikesed kui oksad. Sandaalitallad kopsisid üsna valjult ja pahaselt, justkui tahaks keegi ukse tagant sisse pääseda. „See on mu teekann,“ jätkas ta, hääles ärritus, sõnad kiired. „Panin ümbruskonna majaseintele kuulutused. Mängisin ükspäev õues ja jõin Tiivulisega teed, aga kui korraks ringi jooksin ja tagasi tulin, oli keegi selle pingi pealt ära võtnud.“

„Tiivulisega?“ küsis Renan.

„Mu koer,“ ütles tüdruk rõõmsa tuhinaga. „Aga ta tükib vahel ära jooksma ja jääb paari tänava kaugusele majaesisele lamama. Sealt ei saa teda isegi kõrvast sikutades kätte. Eks ta ise tuleb, kui seltsi tahab. Aga siis kui ma tuhinas eemale vaatasin, oli ta kuhugi kadunud ja siis see kann ära võetigi.“

Tiivuline oli küll kõige veidram koera nimi, mida Renan iial kuulnud oli. Aga eks loomadele sattusidki tihti säärased nimed, millest said aru vaid nende omanikud. „Teekann?“ Kõlas kuidagi tuttavalt.

„Just-just.“ Tüdruku nägu lõi õhetama. „See on mul olnud sünnist saati. Seal tuleb alati nii mõnus tee. Vähe, aga ega mulle palju vaja olegi.“

„Miks keegi teekannu ära võttis?“ Küsimusega meenus Renanile hommikune vestlus laenuhaiga. Mehe veider välimus visandus Renani silme ette, ta surus hambad kokku ja võitles üle selja jooksva judinaga.

„See on väga eriline teekann,“ ütles tüdruk. „Teaksid kohe, kui peale vaatad. Kõige ilusam asi maailmas. Ja see on minu oma. Mis nad näpivad teiste asju!“ Ta pidas pisikese pausi ning mõõtis pilguga ikka veel toolil istuvat meest. „On siis seda siin nähtud või mitte?“

Renan avas juba suu, ent suutis väljaütlemata sõnad sügavaks hingetõmbeks moondada. Tüdruk oli nii tore, tuline kui kevadhommikune päike, ja innukas üle kõige. Ent midagi, mida Renan seletada ei suutnud, takistas tal tõde avaldamast ja see ei olnud vaid laenuhai hoiatus. Miski tüdruku juures sundis teda vaoshoituks ja pani ebamugavalt tundma. Võib-olla kujutas Renan seda endale vaid ette ning käitus hetkel kui täielik pahalane.

Veidi aega enesega maadelnud, raputas ta pead. „Ei, väike tüdruk,“ ütles ta. „Ei ole siin näinud. Aga jätan meelde, ning kui midagi taolist lauale ilmub, panen kõrvale.“ Viimane lause põletas ja Renan tundis endast kuuma vastikustunnet üle uhamas. Valed, kõik – isegi nii väikesele ja armsale lapsele. Ehk pidigi ta siin pandimajas manduma ning oma hinge rikkudes paremat rahvast nöörima. Kui tüdruku nukrad silmad ta pilgu püüdsid, vilgatas õe nägu hetkeks tüdruku asemel, ning Renan surus laua all sõrmed nii jõuliselt rusikasse, et käed värisesid.

„Ma tulen varsti uuesti läbi,“ ütles tüdruk ja sundis näo helkima. Naeratus surus põsed õhetama. „Kunagi peab see välja tulema. Ma tean seda. Lihtsalt peab!“

Ukse kriuksuva kinnilangemise peale sulges Renan silmad. Hiljem liikus ta pilk kaugema riiuli poole, selle alumisel riiulil konutavale pleekinud pappkarbile ja püsis seal tükk aega. Kahetsus ja kõik, mis oleks võinud olla, jooksis mõtteist läbi, ent lõppeks võitis ikkagi vestlus laenuhaiga. Ta lihtsalt ei suutnud talitada õigesti. Oleks õde siin olnud, oleks ta heitumatu pilk suutnud Renani mõistma panna. Õige otsuse langetada. Ent kui Renan pandimajas ringi vaatas, nägi ta vaid nende kohta – ainukest, mis õest alles. Seda ta ometi käest anda ei saanud. Niigi oli ta võla maksmisega nurja läinud. Ehk õnnestus selle ühe ülesande korda minekuga laenuhailt veidi usaldust tagasi teenida. Renan toetas rampraskena tunduva pea kätele. Ükskõik mida teha, alati vedasid kedagi alt.

Tüdruku meelekindlust see aga ei morjendanud. Mitu päeva järjest käis ta Renani juures oma teekannu järele küsimas, iga päev veidi kahvatum, veidi hallim. Esmalt kohutas see meest, kes kartis, et murelik otsimine viib lõppeks tüdruku õnnetusest murdmiseni. Ent isegi kui ta tervis haiglasemaks kärbus, ei leidunud midagi, mis ta indu suretada suutnuks, ning tüdruku näol pesitsev naeratus kui ta iga kord läbi kaebleva ukseava astus, püsis seal kui igine puu, mille juuri sügavalt maasüdamest välja rebida ei lubatud. Ja iga kingitud naeratusega tundis Renan end seda viletsamalt.

Kümmekonna päeva pärast, ühel eriti sombusel hommikupoolikul, mil lumekate poriseks jääks karastus, astus Renan jälle Rongapea poole. Teel möödus ta viltuse aiaga piiratud kirikust, kiviseinad auklikud ja värv kohati koorunud, jättes suured telliseid paljastavad laigud katet otsima. Üksik kabel aianurgas oli unustatud, katus sisse vajunud, uksejäänus mudases loigus mädanemas. Isegi puud tundusid põdurad, tumedad ja väändunud, lehed ammu langenud. Mees kiirendas sammu. Õde oli teda alati õhtustele teenistustele vedanud, ent omapäi ei leidnud Renan erilist mõtet ega innukust tava jätkata. Vahel harva sisenes ta vaid süütamaks ühe pika küünla ning jäi seni, kuni rasv üle ääre tilkuma hakkas, väljudes seejärel sõnagi poetamata. Tema tee oli üksi käia.

Kui taevas avanes ning vihmapiisad mõranenud asfalti katma asusid, tõmbas Renan mantlihõlmad koomale ning kiirendas sammu. Tänavakäiku tõkestav ehitusmärk suunas mehe läbi sama koha, kus veidi rohkem kui nädalapäevad tagasi varjudest välja astunud kogu kõik ta säästud röövinud oli. Renani meel tõrkus vastu, ent jalad ei kuulanud sõna ning valisid lühema tee tööni. Iga sammuga tundis mees kuidas midagi nähtamatut seljas elas, kõri pitsitas ning kuidagi hoomamatult üle keha laotus. Linn ise justkui ütles talle, et aeg oli siit edasi liikuda. Ent Renan pigistas hambad kokku ja surus hoopis edasi, nurgataguste hoonete vahelt läbi. Kuid iga möödutud majanukk vallandas vaid järgmise käänaku. Kitsas tänavarägastik rõhus ees kui kivine jõgi, kulunud, lagunenud tellistel kidur sammal peal. Paik tundus haiglane, ja Renan ühes sellega. Siis, kui meeled ähvardasid alt vedada ning Renan oli kindel, et järjekordset seina ta üle elada ei suudaks, nägi ta lõpuks Rongapead.

Tüdruk ootas teda leti ees. Punane seelik oli nüüdseks tuhm ja lontis, pikk pats kuklal kõvasti krunnis, ent ikkagi püsisid juuksed kummalises vormis, peened kujundid otsekui loomulik osa soengust. „Ma tõin seekord pildi,” ütles ta innukusega, mida väljas olev ilm lubada poleks tohtinud.

„Kuidas sa,” alustas Renan ning kortsutas pihus olevate võtmete peale kulme. Ta oleks võinud vanduda, et oli äsja ukse lukust lahti teinud.

„Avatud oli,” kehitas tüdruk õlgu. Jätmata aega oma sõnu pikalt vaagida, lõi ta midagi letile. Paberi, vana ja määrdunud. Must-valgel fotol naeratav tirts oli silmnähtavalt sama, kes pandimaja leti ees järjepanu oma nõudmas käis. Ent Renani huvi tõmbas hoopis midagi, mis pildil tüdruku käes puhkas, haare sama õrn kui kellelgi, kes linnupoega hoiaks. Keerulise mustriga pisikest teekannu ei saanud millegi muuga sassi ajada.

Renan tahtis vastata, aga ei suutnud midagi asjalikku välja mõelda. Midagi tüdruku pilgus vedas taas mälestused õest päevavalgele. Rohelistes hooviaedades sõtkumise, majakatustel turnimise ja kõik raamatud, mille kaugetesse seiklustesse nad kahekesi koos põgenenud olid. Käitu hästi, kõigi vastu. Soov, mida Renan järjest vähem järgida suutis. Ent midagi ei meenunud iial kahetsusteta – viimased aastad, haigus ja hoiatused laenuhai kohta, ning kõik otsused, mida Renan oli üritanud heaga teha, ent mis ei kukkunud iial välja nii, nagu ta oma peas visandanud oli. „Ma,” alustas ta. Hääl suri kurgus. „Ma ei saa.” Vaikselt, endale, silmad kinni.

Mingi kopsiv heli äratas ta uneloorist. Tüdruk tagus varbaid vastu põrandat. „Palun, on see siin?” küsis ta. „Ma tean, et see on siin. Kas te tõesti ei anna teistele kadunud asju tagasi? Teekann on ju peaaegu väärtusetu.“ Tüdruk vaagis nutu äärel. „Mis koht see siis üldse on?”

Sõnad olid kui nõelad. Torkasid sügavale ning jätsid põletava märgi. Kõrged riiulid surusid ümbert peale, Renan tundis end lühemaks muutuvat, jäädes kahvatust lambivalgusest kaugele ja mattus varjude alla. See paik neelas ta elusalt, hävitas hinge ühe otsuse ja ühe linnaelaniku kaupa. Koht on läinud, rõhus õe hääl lõpuks peas, ja mina samuti. Ent sul ei ole vaja ühes kaduda. Renan ajas selja sirgu. Laenuhai ei saa kõike, otsustas ta.

Mees naeratas, noogutas tüdrukule ja liikus ruumi kaugema riiuli poole. Pruunikale karbile oli jäärant peale tekkinud, kaheksanurksed lumehelbekujutised kirmel, papi kõrgemad ääred pundunud. Kaasi avades lõi karge külmahoog mehe hetkeks pahviks. Seestki oli kast jäätunud. Kummaline, mõtles Renan, ent roosakas teekann kumas kui veebruaripäike ning pühkis kõik muu peast. Taas ei söandanud ta kannu puudutada, kartes nii habrast eset purustada. Siiski riivasid ta sõrmed hetkeks keraamilist materjali, ning koletu valutunne jooksis näpuotstest läbi kogu keha.

„Teiste asju pole ilus puudutada.” Hääl kõlas kusagilt kaugelt, katte tagant.

Renan haaras karbi otstest ning tõstis selle põrandale. „Olen üsna kindel, et see siin ongi sinu teekann, väike tüdruk” ütles ta, ent vastust ei kuulnudki.

„Omast arust ütlesin ma sulle midagi,” kõlas riiulite vahelt kolmas hääl.

Kas keegi ei kasuta enam uksi, käis Renani peast läbi. Pilku tõstes nägi ta pikka kõhetut kogu, veidra lõikega tuhmjas ülikond seljas. Nagu iga kord seda nägu nähes, võpatas Renan taas, ent suutis sedakorda käed rusikasse suruda. „Sina!“ karjatas ta kogu meelepahaga.

„Tüdruk, hoia selle kasti juurest eemale,” käskis laenuhai. Eresinised silmad naelutasid pilgu Renanile ning mees tundis, kuidas miski sunnib teda karpi tagasi riiulile panema. Ta asetas ihale kogu oma tahtejõu vastu ning tundis kuidas oleks kui mõne iidse kaljurahnu vahele vangistatud. Alla vaadates lebas kasti asemel põrandal nüüd hoopis nelinurkne avatud jäätükk, põhjas teekann. Hoolimata konarlikust kõnnakust liikusid laenuhai sammud kiirelt kui kiskjal, käed välja sirutatud, koletislik pilk ees. Näomoonutus lubas hirmsat hävingut, Renan aga hoidis meele selgena, asetas jala vastu kasti äärt ning lükkas selle tüdruku poole, lootes kogu hingest, et habras sisemus kildudeks ei purune.

„Ei,“ röögatas laenuhai, ent isegi tema ei olnud nii kärme. Tüdruk kummardus enne kui ülikonnas mees oli poolele teelegi jõudnud ja tõstis karbist pisikese keraamilise teekannu. Jäise kasti taga seisvat pisikest kogu vaadates jõudis ühtäkki Renanile kohale, et tüdruku seelik ja sandaalid ei läinud üldse väljas võimutseva talvehakuga kokku. Veidrustest arusaamine leidis aset alati kõige ootamatutel hetkedel.

Äkitselt paiskusid Renan ja laenuhai mõlemad tahapoole riiulite sekka. Prantsatuse saatel lendasid erinevad esemed ja pappkastid laiali. Renani suust vallandus tasane oie, ta üritas tõusta, aga korraga tundus keha mingi jubeda raskuse all.

„Mida sa tegid,“ puterdas laenuhai kusagilt kaugemalt. Või hoopis kõrvalt. Kohatunnetus muutus kui tuule poolt laiali lennutatud pilved, pani pea pööritama ning hägustas meeled.

Lõpuks, aja pärast, mida Renan ei mõistnud, suutis ta pea tõsta ning leti poole vaadata. Tüdruk hoidis teekannu peos kui südant, hellalt ja avalisilmi. Tundus nagu ruum ise oleks hetkeks hinge kinni hoidnud. Ja siis viskas tüdruk kannu vastu maad. Killud paiskusid laiali, põrand kattus hetkega jääkooriku alla, veidrate lumehelveste kujutised aga tekkisid kui vee peale kerkivad õhumullid kaugelt sügavikust. Keerukas muster kannu ornamendikaunistustel ärkas ellu, tõusis kildudelt keerleva lumetormina ning põimus tüdruku kleiti, kätele, patsi. Keha ja riided omandasid lummava helesinise värvuse. Sein tüdruku selja taga moondus valgemaks kui eredam täht talveöös, seejärel lõhkes. Jäätunud kivid paiskusid tahapoole, õue, ning sadasid maha vaid lumena, kustutades mälestuse, et kunagi oli seda osa majast üldse midagi katnud. Tüdruku pilk püüdis Renani oma ja ta kinkis mehele viimase naeratuse, täpselt samasuguse nagu laual oleval pildil. Mees avas küsimuseks suu, ent tüdruku keha muutus tuhandeks-tuhandeks lumehelbeks, mille tuppa tunginud tuul oma haardesse võttis ning välja kandis.

Mingi ootamatu jõud täitis Renani keha, nüüd suutis ta end püsti ajada, paar sammu komberdada ja siis seisma jääda. Külm trügis riiete vahele ja pani mehe kergelt värisema. Pilku kõrvale suunates nägi ta laenuhaid oimetuna maas lamamas. Eresinised silmad püsisid küll laugude all peidus, kumades siiski vaevumärgatavalt. Renani meelde hiilisid katkendlikud hirmusugemed, ent ühes nendega ka rahutu lootus. Tal polnud kahtlustki, et just laenuhai tõttu oli kõik siin linnaosas, tema pandimajas ning võimalustes, mida see rahvale pakkus, räbalamaks muutunud, kuid seistes külmas toas, ei suutnud ta viimast niisama jätta. Kui ta käe mehe näo ette asetas, puudutas väljahingatud õhk soojalt ta sõrmi – vaevaliselt, ent siiski. Vähemalt polnud mees surnud. Ta oleks juba kõhetut laenuhaid äratama asunud, aga ei suutnud end piisavalt takka sundida. Renan ohkas. Kõik siin sündinud oli tegelikult tema süü. Tema andis tüdrukule, kui see oligi üldse tüdruk olnud, teekannu ning võimaluse vabaks saada. Ja hävitada ainus koht, mis õest alles. Siiski ei saanud ta teistmoodi, kui soovida tüdrukule kõike head, hoolimata sellest, mida see temale tähendas. Pandimaja oli sama hästi kui hävinud. Sedakorda aga ei täitnud kahetsus Renani südant. Nüüd tundis ta end samuti vabana. Miski ei hoidnud teda enam kinni. Tagasi. Naeratus – tõesti, naeratus venis aeglaselt üle ta näo aja järel, mida ta enam ei mäletanudki. Renan teadis täpselt, mis pidi ta järgmiseks sammuks saama. Kõrvaloleva riiuli suuremast karbist tõmbas ta laenuhaile peale villase teki, veidi kopitanud, ent paksu ja lapitud kohtadest kirju. Ühele püsti olevale seinale kinnitatud telefon veel töötas, kiirabi lubas saabuda mõne minuti jooksul. Nii palju talle tarvis ei läinud.

Renan pani mantli selga ja haaras laualt pildi, õe nägu rõõmus, mõranenud klaasilt peegeldus tema enda muie lisaks. Pildiraami toppis ta paigatud seljakotti ja vaatas seejärel, mis kassas alles. Seegi lisandus ranitsasse. Välisust kasutada tundus kuidagi veider, niisiis astus ta läbi hiiglasliku ava seinas. Mõistetamatuid asju juhtus kogu aeg, ning nüüd ka siin. Renan ei teadnud, kuhu ta omadega lõpuks jõuab, aga sammud kõlbasid alustuseks küll. Väljas oli varahommikune vihm lumesajuga asendunud, pilvemõrade vahelt said esimesed päikesekiired majakatuseid kuldseks värvima hakata. Tänavad ärkasid tasapisi ellu, pleekinud majauksed avanesid ja rahvas asus liikvele. Renani pilk püüdis tänava lõpus kutsuva käänaku. Ta seadis sammud sinnapoole.

Jutt: Vaikust ja rahu (Heinrich Weinberg)

Väljasõit

„Pole tarvis muud, kui töötada paar aastat meie majas, ja koht, kus puudub elekter ja mobiililevi, hakkab juba tunduma paradiisina,“ ütles Alar mõtlikult, lükkas hambatiku ühest suunurgast teise ja võttis kaabulodu peast, et korraks lühikesi halliseguseid juukseid sasida.

Helena muigas selle peale. „Sul pole õrna aimugi!“

Nad istusid raudteejaama lähedal parkimisplatsil Alari vana autoloksu kapotil ja ootasid oma kolleege. Südasuvine päike lõõskas sinises taevas ja hoolimata suhteliselt varajasest kellaajast (laupäeva hommik kell 9:54 on ju siiski suhteliselt varajane aeg) oli juba palav. Õhk virvendas asfaltplatsi kohal ja Alar tundis, kuidas kael ja turi, mis eelmise õhtu muruniitmise käigus olid kõrvetada saanud, tulitasid.

„Oled sa seal varem käinud?“ küsis Alar. „Ma mõtlen seal Kaansoos?“

Helena raputas energiliselt pead.

„Ei,“ vastas ta. „A’ ma guugeldasin seda… Mingi veider koht, kui kaardi järgi vaadata – keskel on suur järv ja selle ümber ringiratast muudkui piklikud laukad. Kohalike legendide järgi olevat sinna karjakaupa inimesi kadunuks jäänud – soo justkui neelaks neid alla. Kaansoo – noh – imeb endasse, tead!“

Alar mühatas vaikselt, ajas end autokapotilt püsti ning läks ja võttis pagasnikust kotist päikesekreemi, patsutades mõttes endale õlale, et oli taibanud selle kaasa võtta.

„Aita kolleeg hädast välja,“ ütles ta kreemi Helenale ulatades ja tõmbas särgi üle pea seljast.

Kui Helena oligi sellest käigust veidi üllatunud, siis välja ta seda ei näidanud; ta pigistas kreemi endale peo peale, hõõrus paari liigutusega käte vahel laiali ja tõmbas siis kätega üle Alari selja. Alar võpatas külma peale, kuid juba hetk hiljem nautis naise puudutust ja kreemi jahutavat mõju.

„Mis metslaste kätte sa jäänud oled?“ küsis Helena, peatudes Alari seljal olevatel armidel.

„Sõber Afganistan,“ ütles Alar, pööras end Helena poole ja tõmbas särgi selga tagasi. „Aitäh.“ Ta pilgutas naisele silma ja võttis kreemipudeli enda kätte tagasi.

Parklasse pööras hooga tumeroheline Audi ja peatus pidurite kriiksudes Alari auto kõrval. Juhipoolne aken avanes ja sealt vaatas välja Kristo tõmmu, päikeseprillidega varjatud nägu.

„Te ka ei suuda käsi teineteisest eemal hoida!?“ ütles Kristo valju häälega. „Võiks vähemalt oodata, kuni me kohale jõuame ja on mõnus sume augustiöö, aga ei – niimoodi siis keset linna, päise päeva ajal...?“

Helena astus ligi, kummardus autoakna kohale, pakkudes Kristole võimaluse väga lähedalt tema särgi dekolteed ja sealt avanevat ilusat vaadet näha. „Oled kade vä?“ uuris ta pistes Kristole keskmise näpu nina alla.

„Oot-oot!“ hüüdis kõrvalistmelt Kairi. „Nii hoida – ma pean selle tulevaste põlvede jaoks arhiivikaadrina säilitama...“

Helena nõjatus autouksele ja hoidis provotseerivalt keskmist näppu püsti, kuni Kairi proovis seda telefoniga pildile saada.

„Tähelepanu!“ teatas Alar. „Alaealine läheneb!“

Marek, Heidi ja nende kaheteistaastane poeg Joonas peatusid autoga teisel pool Alari masinat.

Helena ajas end sirgu ja surus käed taskusse. „Mis sa arvad, et ta pole varem näinud, kuidas keskmist sõrme vehitakse? Ta ilmselt teab selliseid roppusi, millest meie, vanakesed pole kuul’dki.“

„Terekest, vandersellid!“ ütles Marek autost väljudes.

Kõik kogunesid Alari auto nina ette.

„Oleks teadnud, et te Joonase kaasa võtate, oleks võinud ju ka oma Kareli kaasa meelitada,“ tähendas Kairi. „Neil olnuks võib-olla seltsis segasem.“

Alar tunnistas endamisi, et pigem oli tal hea meel, et Kairi polnud oma poissi kaasa tirinud. Tal polnud küll suuremat arusaamist, mis teema Kairi ja Kristo vahel oli, ilmselgelt oli see natuke midagi enamat kui lihtsalt sõprus. Tema ning Kairi mees Janek, olid, noh kui mitte just sõbrad, siis vähemalt head tuttavad ja käisid koos paar korda nädalas korvpalli mängimas. Niipalju ta teadis, et Kairi ja Janeki suhted polnud kiita.

Igatahes mõtles ta, et ilmselt pole just parim variant tarida lapsi kaasa sellisele väljasõidule nagu neil oli planeeritud. Olgu – Marek ja Heidi ilmselt hoiavad oma poisil silma peal, aga hea, et jõnglasi rohkem polnud. Oli siis Kairi ja Kristoga, kuidas oli, tema pidas plaani Helenaga asi nii-öelda ära vormistada. Nad olid vastastikku maad kuulanud juba päris mitu kuud ja tundus, et neil klappi oli, meeldivust jagus. Noh – täna on see õhtu, kus viimaks saab selgemaks, kuidas edasi.

Marek voltis lahti paberist maakaardi ja näitas neile sihtkohta. „Kaansoo,“ ütles ta. „Olete seal varem käinud?“

Keegi peale tema ja Heidi ei olnud.

„Näete – siin elavad mu sugulased,“ ütles ta, osutades väikesele külakesele. „Vanaonu lapsed... Nende maja taga on jõgi, sealt saame paadiga üle ja siis pole muud kui läbi metsa, üle soo ja läbi raba ning siin on järv ja selle keskel väike saareke, kus ongi see onn, kuhu lähme.“

Paadilogu

Alari meelest oli „paat“ selle küna kohta nagu natuke palju pakutud. See oli vana, siit-sealt mõlkis, kohati narmendava värviga alumiiniumist „anum“. Poolenisti kaldale tõmmatud, köiejupiga roostes metallposti külge seotud paadi põhjas, kust vaatas vastu tuli paari sentimeetrine veekiht, oli kaks aeru.

Jõgi oli sellel kohal kümmekond meetrit lai, tumeda aeglaselt voolava veega. Ülesvoolu palistasid kaldaäärseid tumerohelised kõrkjad, allavoolu, enne käänaku taha kadumist, paistis veest kivirahnu tipp. Vastaskalda juures kasvasid vesikupud, mille õitsemisaeg oli juba läbi.

Helena seisis järsul kaldanõlval, kust rada alla jõekaldale laskus ja silmitses teisel kaldal kasvavat sünget metsa. Võinuks ju arvata, et kogu ümbrus kajab linnulaulust, kuid peale mõne tüütu parmu sumina polnud suurt midagi kuulda.

„Mis sa vaatad?“ uuris Alar.

Helena kehitas õlgu. „Kuulan... Mingi imelik mets on – kuidagi vaikne... Sünge.“

Alar vaatas metsa. Sammaldunud kuused seisid jämedate sammastena reas kõrgest jõekaldast paarkümmend meetrit kaugemal. Otse nende vastas oli jõekaldal justkui kõrgem nurk, millel troonis tohutu mitmeharuline hõbepaju. Paari meetri laiune rada oli käidavaks niidetud, muidu vohas kaldal lopsakas rohi, sekka mõni juba kõrgeks kasvanud karuputke jurakas.

„Me lähme poisi ja kompsudega alustuseks üle,“ ütles Marek osutades Heidile ja Joonasele. „Siis tulen tagasi, võtan Kairi ja Kristo peale ning seejärel toon teid ka.“

„Olgu nii,“ sõnas Alar, võttis enda ja Helena asjad ja laskus kaldanõlvalt alla paadi juurde.

„Pakid paneme vööri!“ teatas Heidi. „Kiirustagem, seltsimehed!“

Marek ja Alar tõukasid paadi vette. Nad ladusid oma asjad paadi ninasse, Joonas ronis sinnasamasse, Marek asus keskele aerudele ja Heidi ronis paadi ahtrisse, vältides väikese veesõiduki liigset õõtsutamist. Alar vaatas, kuidas koormuse lisades küna muudkui sügavamalt vees istus, kuni viimaks tundus talle, et jõepinna ja paadikülgede serva vahet oli vahest ehk kümmekond sentimeetrit. Marek nägi tema mõtlikku pilku ja irvitas rõõmsalt.

„Siia me jääme – upume või sureme nälga, eh?“ Marek sättis aerud paika ja ütles Alarile: „Tõuka meid lahti!“

Alar lükkas paadinina kaldast eemale ja jälgis, kuidas Marek selle mõne rahuliku tõmbega vastaskaldasse suunas.

Ühe suure kuuse tippu maandus suur must ronk. „Kraak-kraak-kraak!“ kostus sügav hääl.

„Ossom-tossom, tibud kinni!“ hõikas Kristo. „Tead sa, et varesed ja rongad on häbematult targad linnud?“ küsis ta Alarilt. „Vaata – ma võtan midagi maast ja see tegelane tõmbab kohe jeehat!“ Ta kummardus ja tegi nagu korjaks maast midagi. Ronk ei lasknud endale kaks korda märku anda, lehvitas tiibu ja lendas kraaksudes minema.

Veerand tundi hiljem olid nad kõik teisel kaldal, Alar ja Marek tõmbasid paadi poolenisti veest välja ja sidusid köiejupi vaia külge.

„Vajadusel saaks muidugi ka allavoolu minna ja kopratammi mööda üle ronida,“ tähendas Marek.

„Jää Jumalaga, tsivilisatsioon!“ hüüdis Kairi dramaatiliselt lehvitades teise kalda poole.

Nad hiivasid seljakotid õlgadele ja seadsid hanereas sammud metsa vahele.

„Oled sa kunagi mõelnud, et ürgmets tegelikult ei ole sugugi nii ilus, kui võiks arvata?“ küsis Alar enda järel kõndivalt Helenalt. Metsa all oli suuri ümber kukkunud puutüvesid, mis mattusid samblasse. Raja kõrval kasvasid hiiglaslikud sõnajalad ja eemal nende ees paistis tormiga ümber kukkunud suur kuusk, mis oli oma juurtega tohutu koguse pinnast üles tõmmanud, moodustades justkui seina.

„Paras padrik tõesti,“ tähendas Helena, seades jalga jala ette. Ta jälgis rohkem rada enda ees, et mitte libedatel puujuurtel komistada. Nüüd silmitses ta ümbrust ja pidi Alariga nõustuma. Mets nende ümber tundus tõesti metsikuna. See oli omamoodi üllatav.

„Enamik metsa on meil tegelikult majandatav mets. Ega see siin ka veel „päris“ ürgmets ole. Anna sellele umbes sada aastat veel ja siis on siin juba puid hõredamalt ja metsa all on kõikvõimalikku risu ja peent võsa ja...“ Alar kehitas õlgu. „Noh – ütleme nii, et see pole tegelikult suurem asi vaatepilt.“

Metsariba jõe ja soo vahel oli kõige rohkem kilomeetri laiune. See oli hämar, jahe ja niiske. Ja vaikne. Peale nende jutuvada ja aegajalt jalge all praksuvate okste polnud suurt muud kuulda, kui juhusliku sääse pinin kõrvus ja kõrgelt kostuv kohin. Ilmselt olnuks kohin tuulise ilmaga tugevam, aga seal kõrgel, metsa kohal ja väljaspool metsa, seal oli ilus ilm, päike siras sügavsinises pilvitus taevas.

Soole lähemal muutus maapind märjemaks, puud kiduramaks, kuused asendusid kaskedega, sekka natuke lepavõsa ja igerikke mände. Mätastel kasvas kanarbik, võimust hakkas võtma turbasammal ja rajal vajus jalg lirtsudes pinnasesse. Jalajäljed valgusid vett täis.

Ees kõndiv Marek jäi seisma ja võttis kotist valge riideriba puntra, tõmbas välja noa ja lõikas jupi. Ta sidus selle silmade kõrgusele hästi nähtavale kohale puuoksa külge.

„Siitkaudu teame siis tagasi tulla,“ selgitas ta osutades käega läbi metsa tulevale rajale, mis oli sellest kohast eksimatult näha. „Rabas ja soos on kerge orientiirid käest kaotada.“ Ta näitas käega soo poole, kus rada mätaste ja puhmaste vahele kadus.

Alar võttis taskust kompassi. „Sul ju on kaart ja idee kohaselt ei suuda ma kompassi ja kaardiga ära eksida.“

Marek otsis taskust kaardi välja ja nad uurisid seda Alariga koos.

„Näed, me oleme siin,“ ütles Alar ja tegi pliiatsiga märgi nende asukohale. „Jõgi on siin,“ jätkas ta. „Isegi kui ma eksin praegu meie asukohaga paarsada meetrit, siis põhimõtteliselt liikusime jõega enam-vähem risti: lõuna-kagusse...“ Ta asetas kompassi kaardile ja näitas: „Näed suund 2640. Tagasi tulles peame siit järvest tulema siis suunal 5960.“

„Põhimõtteliselt on sul ju õigus,“ nõustus Marek. „Aga sa oota kuni me oleme natuke edasi liikunud ja võta siis uuesti oma kompass välja.“

Alar kehitas õlgu ja pistis kompassi taskusse. Marek pani kaardi ära ja nad liikusid edasi. Marek keeras nüüd iga natukese aja tagant ringi ja vaatas seljataha – kas valge riideriba on näha. Piisava vahemaa järel sidus ta uue riba puuoksa külge.

Helena murdis mättalt sookailu, hõõrus selle vart ja lehti peopesade vahel ja tõmbas sügavalt ninaga aroomi sisse.

„Mmmm!“ ümises ta. „See on nii-ii mõnus lõhn.“

„Sellest võib väidetavalt pilve jääda!“ hõikas Heidi üle õla.

„Ja-jahh – kahlame aga muudkui läbi selle pahma ja varsti oleme kõik väheke soodad!“ naeris Helena.

„Kuuled sa juba hääli?“ uuris Kristo.

„Jaa – kui järele mõelda, siis tundub, et kuulen tõesti!“ vastas Helena.

„Ja kes see on ning mis ta räägib?“ päris Alar.

„See on va laukanäkk – ta hüüab malbel häälel: tule, embame!“

Vaikus

„Tundub, et sul oli õigus,“ tunnistas Alar natuke nõutul ilmel kompassi silmitsedes.

Magnetnõel, mis pidanuks ustavalt põhjasuunda osutama, väreles ja kõikus peaaegu poole ringi ulatuses ja tegi paaril korral isegi täistiiru, et siis ebakindlalt millegi suunas osutama jääda ja seejärel uuesti justkui hulluda.

Marek jättis oma võidurõõmu välja elamata, patsutas lihtsalt Alarile õlale ja võttis kaardi uuesti välja.

„Mis selle lolliks ajab?“ küsis Alar.

Marek kehitas õlgu. „Mis ikka? Mingid magnetvälja häired. Võib-olla on siin mingi sooraua eriti rikkalik soon? Võib-olla on omal ajal mingid tankikolud või lennukid alla kukkunud… Kes teab? Võib-olla on siin mingi ürgammu alla sadanud meteoriit? Tead – tekitas üüratu kraatri, mis kõigepealt vett täis valgus ja siis aastatuhandete jooksul kinni kasvas ja soostus? Aga võib-olla hoopis sooritas tulnukate tähelaev hädamaandumise ja on nüüd turbasambla alla mattunud…“

„Ja-jaa – loomulikult,“ sõnas Alar. „Ma mõtlen päriselt!? Kas keegi pole seda uurima vaevunud?“

„Ma ei tea, võib-olla isegi on,“ tähendas Marek ja voltis kaardi lahti. „Idee järgi oleme me hetkel siin.“ Ta osutas väikesele rohelisele laigule.

Nad olid teinud peatuse ühel kõrgemal „mättal“, kus kirju turbasambla vaip asendus kanarbiku, sookailu ja kümnekonna erinevas kõverusastmes männiga, millest paar tükki isegi üle kümne meetri kõrged tundusid.

„Kuulake!“ ütles Helena ja tõstis näpu püsti.

„Mida?“ ei saanud Kristo aru.

„Psst!!!“ tegi Helena.

Nad kuulasid. Ja kui välja arvata kerge tuulekahin, mis korraks männilatvu sakutas, siis ei olnud kuulda mitte midagi.

„Ma ei kuule suurt midagi…“ sosistas Alar.

Helena noogutas. „Just nimelt!“

Tundus justkui asunuks nad kõiki helisid neelava vaikusekupli all. Alar vaatas suunda, kust nad üle pruuni-rohelise-kirju soopinna tulnud olid: tume metsatriip näis olevat korraga kummaliselt kaugel ja justkui siinsamas käeulatuses. Ta arvas, et näeb metsa kohal mobiiltelefoni masti ja õngitses taskust telefoni välja. Levi polnud.

„Kaugel me õigupoolest oleme?“ küsis ta Marekilt ja otsis pilguga viimast valget riidetükki, mis kuskil sealpool puu- või põõsaoksa küljes pidi olema.

„Hea küsimus, eksole!“ ütles Marek. „Siin on selline vaikus, et see hakkab ajudele ja mängib sulle trikke. Inimene tegelikult orienteerub oma keskkonnas lisaks silmadele ka helide järgi. Aga kui helisid ei ole, siis ka meie tasakaalumeel hakkab trikke mängima… Ning soos on sedasi, et sa tegelikult ei saa ka oma silmi enam usaldada.“

Ta osutas teises suunas sinnapoole, kuhu nad olid minemas. „Näed – seal teeme väikese lõunapausi. Mis sa arvad, kui kaugel see on?“

Alar vaatas väikest puudesalu, millele Marek osutas.

„Hei!“ hüüdis Marek. „Teeme väikse viktoriini! Kes arvab kõige täpsemalt ära kauguse järgmise peatuspaigani, saab auhinnaks… ee… See saab auhinna!“

Nad kogunesid Mareki ja Alari kõrvale ja põrnitsesid hindavalt üle soo paistvaid maamärke. Vaatasid selja taha ja ettepoole ning arutlesid elavalt vahemaa ja liikumiskiiruse üle.

„Umbes kolmsada meetrit,“ pakkus Kristo.

„Minupärast olgu või kilomeeter!“ naeris Kairi. „Mul piisab metsas ühe korra ümber puu käia ja ma olen eksinud.“ Ta võttis Kristol käe ümbert kinni. „Palun, ära jäta mind maha!“ anus ta silmi pööritades.

„Kakssada meetrit?“ arvas Helena.

„Viissada!“ ütles Joonas, kes oli roninud haralise männi otsa ja kõõlus oksal.

Marek vaatas küsivalt Alari ja Heidi otsa.

„Kakssada viiskümmend…“ ütles Heidi õlgu kehitades.

„Nelisada viiskümmend kaheksa,“ ütles Alar.

Kaks hetke vaatasid teised teda hämmeldunult.

„Hahahaa!“ tegi Kristo. „Mõõtsid kaardi peal üle või?“

Marek asetas kaardi maha, võttis taskust mõõdulindi, mõõtis vahemaa üle, rehkendas veidi ja vaatas siis Alarile otsa: „Nelisada kakskümmend meetrit. Pluss-miinus…“

„Auhind?“ küsis Alar muiates.

Marek õngitses kotist šokolaadi ja viskas selle talle.

„Algaja õnn?“ küsis Kristo kadedusenoodiga hääles.

Alar rebis šokolaadil paberi ümbert, murdis ühe tüki ja ulatas ülejäänu Helenale. „Lase ringi käia,“ ütles ta. „Sõber Afganistan…“ lisas ta Kristo poole pöördudes.

Sambla all

Selle neljasaja kahekümne meetri läbimiseks kulus üllatavalt kaua aega. Iga samm tuli läbi mõelda, hinnata jalgealust, seda, mis jäi vasemale ja paremale, teha päris mitu korralikku ringi ümber laugaste kindlamat jalgealust otsides. Viimaks olid nad järgmisel kõrgemal „mättal“, mis kerkis päris suure laukajärve ääres. Veidi kuivemal kohal pidasid nad pikniku, süües kaasa toodud võileibasid ja muid näksimise asju.

Pärast sööki seisis Kristo lauka serva tähistava erkrohelise samblavaiba piiril ja vaatas mõtliku moega tumedat veekogu.

„Mis filosoofilisi mõtteid sina siin siis veeretad?“ päris Kairi tema kõrvale astudes.

„Et see on sihuke tore, pehme asi , millesse on hea sisse hüpata,“ ütles Kristo.

„Täitsa segi oled või?“ Kairi tegi suured silmad. „See on ju laugas…“

„Siin serva peal on turbasambla kiht juba niivõrd paks, et see on nagu mingi pehme madrats või asi…“ ütles Kristo. „Kui me lapsed olime… noh, mina ja mu sõbrad elasime Alutagusel. Seal käisime ikka suviti soodes ja rabades. Siis meil oli kombeks teha argpüksitesti.“ Ta keeras selja lauka poole ja ajas käed kahele poole laiali. „Et kas sul on julgust lasta end selili kukkuda. Sa tead küll, et seal on pehme, sa ei saa haiget ega midagi. Või noh – tegelikult saad märjaks. Aga refleksid on sellised, et kui kukkuma hakkad, kui tunned, et nüüd ma kukun, vaba langemine, siis ilma mõtlemata püüad tegelikult oma kukkumist pehmendada.“

Ta kallutas end tahapoole ja langes siis täies pikkuses selili samblavaibale, millest kostus tuhm lirtsatus ja pritsis natuke vett laiali. Kairi kiljatas, pani siis käe suu ette ja hakkas naerma.

„Täitsa lollakas!“

Kristo naeris samuti ja üritas end püsti ajada, kuid samblapind andis käe all järele ja ta vajus küünarnukini sisse.

Alar astus kaks sammu lähemale ja sirutas talle teibaotsa, millest Kristo kinni haaras ja end püsti vedas. Tema tagumik ja särgi selg olid läbimärjad ning lohust, mille ta kukkumisega tekitas, läikis vastu pruun rabavesi.

Joonas tuli kiirsammul lähemale. „Mis teete?“ nõudis ta uudishimulikult.

Kristo seletas Joonasele kiiresti.

„Ära õpeta lapsele lollusi!“ tõreles Kairi, kuid Kristo üksnes rehmas käega ja Joonas kuulas teda särasilmil.

Nad seadsid end kõrvuti laukaveerele. Helena tuli samuti Kairi ja Alari kõrvale vaatemängu jälgima.

„Noh, kas julgete ka proovida?“ õrritas Kristo pealtvaatajaid.

„Mul veel pole eluisu otsas,“ tähendas Helena.

„Pidurid!“ teatas Kristo üleolevalt ja kallutas uuesti end tahapoole ning langes lärtsatusega samblavaibale.

Hetk hiljem maandus tema kõrvale naerdes Joonas, kes siiski ei suutnud hoiduda käsi pehmenduseks alla viimast.

Alar õngitses mõlemad teibaga samblast välja.

„Kui sa sinna sisse hüppad, siis jääb selline mõnus auk järgi...“ ütles Kristo Joonasile otsa vaadates. „Tahad näha?“

Ta võttis paar sammu hoogu, tõukas end maast lahti, keeras õhus külje ette ja maandus raskelt, õlg ees erkrohelise vetruva samblavaiba sisse, mis oleks kontakti tekkel justkui tema all avanenud. Vesi pritsis laiali, korraks, justkui silmapete, vilksatas roostekarva, sakilise servaga süvend.

Kristo röögatus ning Kairi ja Helena karjatused kõlasid veidralt kokku ja järgmisel hetkel vajus samblavaibas olev ava mullitades kokku, neelates Kristo alla.

„Mis juhtus!?“ karjus Marek eemalt võsa vahelt, kuhu ta oli koos Heidiga kadunud.

Kairil oli käsi suu ees ja teine välja sirutatud osutades kohale, kust Kristo oli laukaservas läbi õõtsuva samblavaiba kadunud.

„Ta kukkus sealt läbi!“ sai Helena sõnad suust.

Alarile tuli korraga elu sisse. Ta haaras oma seljakoti, leidis küljetaskust taskulambi, lülitas selle sisse, viskas teiba põiki üle samblariba, mis lahutas kallast laukajärve vabast veepinnast ja roomas nii kiirelt kui sai üle reetliku õõtsuva rohelise riba. Marek tormas samal ajal lähemale ja viskas oma teiba Alari oma kõrvale ja hakkas talle järele roomama.

Alar sukeldus tumedasse laukajärve ja keeras end vee all ümber, suunates taskulambi kaldaserva alusesse pimedusse. Seal toimus mingi meeletu rabelemine. Ta ujus natuke lähemale, eraldas vilksamisi Kristo käsi ja jalgu, haaras umbropsu temast kinni ja hakkas teda tagurpidi välja sikutama. Liikumine oli raskendatud, sest teine rapsis meeletult vastu. Justkui mingi suur asi oleks neist mööda ujunud, hämaruses ei saanud Alar aru, kas see, mis teda riivas oli vee all õõtsuv pehkinud ja libe puunott või oli tõesti vees mingi liikuv elusolend… Adrenaliin tormas läbi ta soonte, andes jõudu rabelevat Kristot sikutada. Ta justkui oleks millegi vastu põrganud või sai ta sellelt asjalt obaduse? Igatahes oli ta järgmisel hetkel kaldaserva alt väljas ja tõusis Kristot järele vedades puristades ning õhku ahmides pinnale.

Marek heitis talle köie.

„Tõmmake!“ karjus ta seljataha vaadates.

Ühisel jõul tõmbasid kolm naist ja Joonas laukas olevad mehed välja ning vedasid nad köie abil üle õõtsuva samblavaiba.

„Mis teil arus oli!?“ karjus Kairi kanarbikupuhma kõrval kõõksuvale ja köhivale Kristole ning raskelt hingeldavale Alarile. „Täitsa kuradi segased sellised! Nagu mingid poisikesed!“ Ta pilk peatus Joonasel ja ta jäi kohmetunult vait.

„Ohh-sa raisk…“ sai Kristo viimaks sõna suust. Kuid ta näol oli rõõmsameelne irve segatud hirmuga. „See läks küll napilt!“ Ta ajas end põlvili ja jäi Alarile otsa vaatama.

„Tänud, mees!“ Ta sirutas käe.

Alar surus talle ulatatud kätt ja virutas siis Kristole vastu õlga.

„Aia!“ tegi Kristo. „Mille eest see oli?“

„Et sa selline lollpea oled!“ ütles Alar ja keeras pilgu laukajärvele, mille pind väreles veel natuke nende tekitatud lainetusest. Mis asi see oli olnud? Ta vangutas mõtlikult pead. „Sa, idioot, võlgned mulle taskulambi.“

Saar

Nad olid pidanud maha korraliku sõnasõja. Kairi oli juhtunust niivõrd endast väljas, et nõudis tagasi minemist. Oli kulunud mitukümmend minutit veenmist, vaidlemist, vabandusi ja lepitust, enne kui ta viimaks maha rahunes ja soostus teekonda jätkama.

Kristo oli järgmise osa teekonnast keset sood laiuva järveni tavapärasest vaiksem. Alar lootis sisimas, et see ei vajuta kogu ülejäänud üritusele pitserit. Olnuks kuidagi eriliselt nõme vinduda terve nädalavahetuse lahendamata tüliküsimuse otsas, isegi kui esialgu tundus, et sõnades oli probleem lahendatud. Justkui süte all hõõguv konflikt võis meeskonnale väga kahjulikult mõjuda. Hea küll – see siin polnud meeskond, nad polnud missioonil, kus iga sõduri elu sõltus tema kamraadidest. Aga ikkagi! See pidi olema mõnus, heas seltskonnas veedetud nädalavahetus, mil kontorirotid said proovida midagi teistsugust, midagi erilist, mida väljasõit loodusesse võimaldas.

Viimaks olid nad järve ääres. Sinna oli postidest ja plankudest ehitatud paadisild ja järjekordne päevinäinud paat oli köidetud posti külge.

„Kes selle siia vedanud on?“ imestas Kristo paati silmitsedes.

See polnud enam väike alumiiniumist küna nagu too, millega nad üle jõe tulid, vaid tugevatest plankudest, pikk paat, kuhu nad seitsmekesi kogu oma kolaga lahedalt sisse mahtusid. Paadil oli isegi eraldi pinniga keeratav tüür.

„Talvel, kui on palju lund ja pinnas külmunud, siis on seda üsna lihtne… või noh, oluliselt lihtsam üle vedada,“ ütles Marek. „Ma olen ise aidanud talvel sinna onni asju vedada. Võtad aga kelgule koorma peale ja lähed.“

Alar silmitses tumedat veepinda, mille tuulehoog kergelt virvendama pani. Korraga tundis ta külmavärinat, mõeldes uuesti läbi intsidenti laukajärvel ja mis asi see seal vee all teda riivanud ja tõuganud oli. Paadisilda kattis korralik kultuurkiht männiokastest ja erinevas kõdunemise ja kuivamise staadiumis taimejäänustest. Miski siin ei näinud välja justkui kasutataks seda sageli või et seda üldse oleks viimastel aastatel kasutatud.

„Mis sa ootad?“ hõikas Marek. Ta sidus paadiköit lahti. Kõik peale tema ja Alari olid juba paadis istet võtnud. „Eraldi kutset või? Asu aerudele!“

Alar vabanes justkui tardumusest ja ronis paati. Marek astus paadipärasse ja võttis roolipinni kätte. Kristo tõukas nad paadisillast eemale.

„Millal sa siin viimati käisid?“ küsis Alar Marekilt.

Marek kehitas õlgu. „Ammu… Justkui mingis teises elus, kui nüüd selle peale mõtlema hakata.“

Või nii…

„Kas siin kala ka on?“ küsis Kristo.

„Kusjuures isegi on,“ vastas Marek.

„Ja-jah – nii suurte silmadega kalad!“ naeris Heidi ja näitas kaht keraks kokkupandud kätt.

„Muidugi!“ tähendas Alar ja lasi aerud vette ning tõmbas prooviks rahulikult. Paat nõksatas liikvele.

„On haugi, on ahvenat,“ ütles Marek ja suunas paadi pikliku järve kaugemas otsas oleva saarekese poole. „Kõik on soovees elamisest mustad kui öö. Kunagi püüdis vanaonu siia ka latikat ja karpkala tuua, kuid minu teada polnud see eriti edukas üritus. Tead – rabajärve värk, vähe taimestikku ja vee keemiline koostis pole kõige sobilikum… Aga ma ise olen siit kunagi mingi kolme-neljakümnesentimeetrise haugi välja tõmmanud küll.“

„Tead küll,“ ütles Heidi Alarile silma pilgutades. „Nii suurte silmadega kala…“

„Jää vait, naine!“ torises Marek ja ütles Alarile: „Saarel olid vanasti õnged… Ja mul peaks olema kotis vanast ajast komplekt tamiili ja konksude ja kraamiga… Eks me võime õhtul või homme hommikul proovida, kui tuju on. Kuigi ma arvan, et need elukad pole just kuigivõrd hea maitsega.“

Alar piidles üle õla liikumissuunda. Saar lähenes aeglaselt. Erinevalt kallastel kasvavatest kiduratest puudest ja põõsapuhmastest näis, et selle keskosa on piisavalt kõrge ja pakub kindlamat pinnast ning rohkem toitaineid, nii et seal kasvasid päris korralikud suured puud. Saar oli mõnikümmend meetrit lai ja vähemalt kaks korda niisama pikk kühm, mis ulatus mõned head meetrid üle veepinna. Sinnagi oli ehitatud paadisild ja selle juurest algava rajakese lõpus paistis puude vahele püstitatud onn – nende sihtpunkt.

Nad pidurdasid paadi liikumist, nii et Kristo sai paadisillast kinni ja ronis ettevaatlikult tema raskuse all vabisevale puitkonstruktsioonile. Ta leidis ühe posti küljest roostes metallrõnga, proovis seda korraks umbusklikult, kuid kehitas siis õlgu ja sidus paadi kinni. Mehes hoidsid üheskoos paati niipalju paigal kui võimalik, kuni naised ja seejärel Joonas paadisillale ronisid ja sealt edasi saarele liikusid. Seejärel tõstsid nad oma kraami paadist välja, Marek, kes viimasena paati jäi, kontrollis veel, et aerud oleksid kindlalt pardal, kinnitusköie mõlemad sõlmed usaldusväärsed ja ronis samuti viimaks maale.

Hanereas liikusid nad onni poole. Alar silmitses saarel kasvavaid puid. Mõned meetrid maapinnast kõrgemal olid paaril puutüvel justkui mingid kraapimisjäljed.

„Naah,“ kehitas Marek õlgu, kui Alar tema tähelepanu nendele juhtis. „Küllap siia sattub sügiseti karusid. Otsivad endile, tead, magamiskohti…“ Asjaolu, et jäljed olid kahtlaselt kõrgel ei paistnud teda morjendavat.

Rohtukasvanud platsil onni ees vedeles pleekinud kontide keskel sarviline põdrakolp. Mõned hetked silmitses seltskond seda vaatepilti vaikides.

„Sellest saaks ju korraliku nagi…“ ütles Kristo mõtlikult.

„Kuradi mõmmikud!“ teatas korraga Marek, astus ligi, haaras ühest sarvest kinni ja lennutas põdrakolba põõsasse.

Liha lõhn

Söed grillis olid peaaegu kustunud, taevas sirav peaaegu täiskuu varjutas natuke tähti, kuid et taevas oli klaar ja puudusid tänavatuled, oli taevas ikkagi tähti täis. Justkui tähtede taustal ulatus üle taeva udune Linnutee linik. Alar ja Helena lebasid terrassil, nad oli külma peletamiseks endile külje alla ja peale võtnud onnist leitud kopitusehõngulised tekid ja pressisid endid teineteise ligi. Onnist kostus vahelduva intensiivsusega ühemõttelisi helisid ja Alar juurdles endamisi, kas peaks Helenale konkreetselt külge lööma või ootama pigem naiselt selgemat signaali, et too sellist võimalust kui mitte just ei oota, siis vähemalt ei välistaks.

Justkui vastuseks tema küsimusele nihutas Helena end veidi, tõstis ühe jala üle Alari jalgade ja kui Alar tema poole kummardus, siis olid naise huuled juba ootel.

Kostus mingit krõbinat ja Alar vaatas üles, puurides pilguga pimedust. Tundus, justkui oleks mingi tume kogu liikunud kahinal üle lageda koha. Loom või inimene?

„Mis on?“ küsis Helena sosinal.

„Ei tea…“ vastas Alar, keerates pead aeglaselt küljelt-küljele ja püüdes tabada liikumist kohas, kus tume kogu oli kadunud pimedusse. Ta lükkas teki kõrvale ja tõusis. „Justkui nägin midagi… Võib-olla mingi loom.“

Ja siis – põõsastikus kostus ragin, millele järgnes võigas röökimine, sekka midagi lõrina-laadset.

Alar tormas häälte suunas, Helena karjus talle järgi, karjumine põõsastikus oli selgelt inimhäälne – Alar oli juba poolel teel onni ja põõsaste vahel, kui taipas, et see on Joonase hääl! Ta sai taskust kätte telefoni ja püüdis samal ajal nägu okste eest kaitstes selle taskulampi sisse lülitada. Enam ei kostunud raginat, röökimine oli asendunud summutatud soigumisega, mis vaheldus puhkimise ja lõrina ja lurinaga. Alar näitas põõsastikus valgust, kirudes telefoni küljes oleva „seasilma“ vähest võimsust. Ta süda peksles meeletult ning ta õngitses püksitaskust väikese noa ja klõpsas selle tera lahti. Tundus, justkui liiguksid hääled tema ees onnist eemale, veepiiri suunas. Ta avastas maapinnalt vere- ja lohistamisjäljed.

„Siia!“ karjus ta seljataha. „Appi!“

Helena kisas onni terrassil edasi.

Ja siis ta nägi seda: Joonase jalad, lõhki kistud, verest läbi imbunud tuulepluus ning mingi tume, läikiva, justkui soomustega kaetud kehaga – mis kuradi loom see veel on!? – elukas rahmeldas poisi turja kallal, lohistades teda lõrina, puhkimise ja veidra lurina saatel veepiiri poole.

„Aa-aarrg-hhh!!!“ möirgas Alar täiest kõrist ja hüppas telefoniga valgust näidates lähemale.

Elukas tõstis pea ja mörises vastu, näidates kihvu. Ta vidutas oma nelja silma ja Alar taipas, et selle lõuad ei olnud mingi tavaline loomakoon, vaid lisaks olid ka külgedele liikuvad lõuad. Kui ta maandus käeulatusse, hüppas elukas eemale, kuid Alar suutis seda siiski noateraga riivata, mispeale kõlas kiledam heli ning peletis kadus pimedusse, kust sekund hiljem kostus plartsatus.

„Joonas!!!“ möirgas Marek, kes oli ka viimaks onnist välja saanud.

„Siin!“ röökis Alar vastu, asis poisi veristest riietest kinni ja hakkas teda kraedpidi ise selg ees liikudes tagasi onni poole lohistama. Ta näitas nii hästi kui sai ümberringi valgust ja püüdis üle enda tekitatud ragina tabada helisid, mis osutanuks, et peletis võib uuesti rünnata. Mis kuradi asi see selline oli!? „Siin!“ karjus ta uuesti. „Appi!“

Raginal tormas Marek lähemale. Onni uks lendas uuesti mürtsuga lahti ning Kristo ja Kairi ilmusid välja.

„Mis juhtus!?“ hingeldas Marek Alari juurde jõudes.

„Mingi elukas ründas teda!“ karjus Alar vastu.

„Mis mõttes elukas!?“

Nad said põõsastikust välja ja Alar peatus. Ta näitas telefoni lambiga valgust.

„Ei, ei, ei!“ Heidi tuli joostes lähemale. „Joonas! Ei…“

Alar põlvitas Joonase pea juurde – „Näita valgust!“ kamandas ta Marekile telefoni ulatades – keeras poisi selili ja hakkas teda läbi kompama. Põsk oli pikalt lõhki, vere ja muda tõttu polnud väga selge, kuid tundus, et vasem silm on puruks kistud, kõrvast olid järgi vaid räbalad, haavadest tuli jätkuvalt verd.

„Helista kiirabisse!“ kamandas ta Heidit, kes oli vajunud põlvili ja käed suu ees jõllitas õudusega avanevat vaatepilti. Alar avas verest läbi imbunud tuulepluusi luku ja lükkas hõlmad eemale. Tundus, et vähemalt suuremad veresooned kaelal olid jäänud terveks, kuid paarist sügavast haavast Joonase vasema õla ja kaela vahel voolas verd. Alari ninasse tungis segu vere, liha ja kuse haisust.

„Kristo!“ karjus Alar ja rebis samal ajal Joonase särgi ribadeks. „Leia kaks pikka ritva! Eluga-eluga-eluga!“

„Levi pole…“ puterdas Heidi läbi pisarate.

Needes tõmbas Alar oma jope seljast. „Ridvad!“ karjus ta uuesti Kristole. „Me peame tegema kanderaami ja ta soost välja tassima! Ta vajab arstiabi!“

Kristo läks liikvele. Alar tõmbas oma särgi seljast ja võttis noa… Selle tera oli kaetud mingi mustja kleepuva sodiga – ta oli tabanud toda peletist! Värisevi käsi pühkis ta ettevaatlikult tera vastu püksisäärt puhtaks. Ta pigistas käsi paar korda rusikasse, et saada võitu värinast, mis vägisi peale kippus ja lõikas seejärel oma särgi lõhki. Ta asetas riidelapi Joonase haavadele ja tõmbas tardumusse vajunud Mareki lähemale. „Hoia siin survet peal!“ käsutas ta ja asetas Mareki käed poisi haavadele.

„Helena! Too paar särki ja veel üks jope!“ karjus Alar onni poole.

Ta ajas end sirgu ja vaatas ümbrust. Miskit väga vastikut ja õelat oli selles rabas lahti…

Kristo tuli kahe kaseridvaga, Helen saabus mõned hetked hiljem korraliku taskulambi, jope ja paari T-särgiga.

„Lõika need ribadeks!“ ütles Alar T-särkidele osutades ja ulatas Helenale noa, ise haaras ta jope ja hakkas kaseritvasid selle varrukatest läbi toppima. „Võta minu jope ja topi teised otsad samamoodi – vaja kanderaam teha!“ seletas ta Kristole. See vaatas kaks hetke, mis Alar tegi ja asus siis pusima. Selleks ajaks kui nad valmis said, oli Helena särgid ribadeks lõikunud. Alar sidus nii hästi kui sai Joonase haavad. Poiss oli teadvusetu, kuid veel elus.

„Teie kaks kannate!“ ütles ta Kristole ja Marekile. „Heidi tuleb kaasa, näitab valgust, annab vett ja niipea kui levisse jõuate, helistage päästekasse! Mina tulen paadiga tagasi ja võtan Helena ja Kairi kaasa…“

Nad tõstsid Joonase kanderaamile ja viisid paati.

„Minge onni ja pange uks kinni!“ hüüdis Alar saarele jäänud Helenale ja Kairile.

Kõigest jõust aerudele surudes võeti kurss nii hästi kui Marek suutis arvata kaldas olevale paadisillale. Ühe käega roolipinni hoides, proovis ta teises käes oleva telefoniga välismaailmaga ühendust saada – tulutult – ning vandus vaheldumisi ninaga luristades.

Nad olid jõudnud umbes poolele teele kui Alarile tundus, et tema aer puutus vees millegi vastu. Mõni hulpiv puunott võib-olla…? Ta vaatas pingsalt kuuvalguses virvendavat veepinda ja talle tundus justkui näinuks ta mingit teistsugust lainetust, mis liikus kaarega neist eemale ja siis uuesti suure kiirusega nende poole.

„Hoidke kinni!“ karjus ta ja samal hetkel kostus üle vee saare poolt naiste hirmukisa.

Paat löödi kummuli ja Alar oli keset märga pimedust, ümberringi rabelemine ja vee all summutatud karjed. Ta rabeles pinnale, läkastas, hingeldas, püüdis suunataju tagasi saada, näha, kus võiks teised olla. Mõni meeter eemal rabeles keegi vees. Heidi! Korraga kisti naine vee alla ja õhku läbiv karjatus lõigati pooleks. Alar tegi paar tõmmet sinnapoole, kus mulle pinnale kerkis, sukeldus ning proovis midagigi näha. Justkui mingi tume kogu oleks temast vee all möödunud. Ta põtkis eemale ja tõusis uuesti hingeldades pinnale. Peale tema polnud enam kedagi näha! Ta võttis suuna ainsale kindlale orientiirile – valgustatud onniaken saarel – ja hakkas ujuma. Vettinud riided takistasid liigutusi, tundus, justkui peaks ta endale läbi mingi paksu, külma veniva olluse teed rajama, liikudes meeleheitlikest pingutustest hoolimata edasi nii vaevaliselt. Miski vastupandamatult tugev haaras tema jalast ja tõmbas ta vee alla. Rabeles ta, mis rabeles, tema jõud ei saanud selle nähtamatu haarde vastu, õhk kopsudes oli otsas, ta võitles paaniliselt nii teda sügavusse kiskuva haarde kui vajadusega hingata. Õhku, õhku! Aga tema ümber oli üksnes vesi ja pimedus.

Pimedus.

Kaansoo

Mingi isevärki paks tunne tekib, kui mõnda aega pea alaspidi rippuda, jalgu enam ei tunne, keha on välja veninud ja pea tundub kordi suurem ja justkui tina täis valatud. Sõber Afganistan… Nad oli treeninud ellujäämislaagris ka sellisteks puhkudeks, kui karvikud peaks neid vangi võtma. Armilise näoga vana veebel oli ilustamata selgeks teinud, et mingit leebet kohtlemist pole neil loota. Oli näidanud pilte. Kuskohast see vana sõjard need saanud oli, ta ei täpsustanud, aga sosistati, et tal on sõpru nii SAS’i kui SEAL’i võitlejate hulgas. Ja need noh… Mis iganes. Ükski treening polnud teda ette valmistanud selleks, mis tuli päriselt. Treening oli pinnavirvendus.

Alar avas silmad. Ja pani need uuesti kinni. Persse! Ta mõtles, et ilmselt olnuks parem, kui ta poleks ellu jäänud, ilmselt olnuks palju-palju parem, kui ta poleks silmi lahti teinud. Üleüldse olnuks kõik sitaks parem, kui ta poleks kaasa läinud sellele mõnusale, tsivilisatsioonist välja nädalavahetuse retkele sellesse neetud Kaansoosse!

Ta muutus teadlikuks ümber heljuvast imelikust imalast lõhnast. Roiskumise lehk, mida ta mäletas keskkooli ja hiljem ka ülikoolisuvedest, mil oli käinud prügilas praktikal ja tööl. Meenutus päevadest, mil maailm näis parema kohana. Kuid siin oli veel midagi, miskit, mis tundus hoopis veidralt steriilsena, kliinilisena, mis seondus pigem laboratooriumiga.

Alar avas uuesti silmad ja jäi tõtt vahtima elukaga, keda oli üksnes vilksamisi pimedas näinud, kui see Joonast rappis. Ta tõmbus instinktiivselt eemale ja hakkas selle peale kontrollimatult kõikuma, mis tõi ta ajuti elukale lähemale kui ta iganes soovinuks. Sellest värdjast tahaks küll miljon valgusaastat eemal olla! See oli neljasilmne, neljalõugne, kuuejalgne elukas, soomuseline keha õlgadest tahapoole ahenemas ja pikk sisalikusaba ümber tagajäsemete keeratud, lebas see Alari ees põrandal ja seiras teda kõigi oma nelja rohelise silmaga. Need olid ilma iirise ja mistahes musta avata, ühtlased rohelised mosaiiksed liitsilmad, külmad putukasilmad mingi täiesti võõra eluka peas, kes ilmselgelt ei olnud kohalik. Ei siin, Eestis ega kustahes miljonite kilomeetrite raadiuses. Võib-olla kuskil miljoni valgusaasta kaugusel…?

Eluka vasemal õlal oli värske haavaarm. Alaril oli korraga väga hea meel, et ta oli suutnud peletist haavata ja samas kahetses ta, et see polnud siiski enamat kui kriim.

Kõlkumine vaibus tasapisi. Alar jäi silmitsema ümbrust. See oli piklik, natuke kõverduv ja ilma ühegi nurgata ruum. Põrand läks sujuvalt üle kaarduvaks seinaks, mis käändus ruumi otstes ja külgedel ning läks omakorda üle võlvidega laeks. Seintel, põrandal, laes väänlesid, põimusid ja hargnesid justkui mingid „kasvud“ – olid need siis mistahes asjad, kaablikimbud, ehitise struktuurielemendid või midagi muud. Pinnad nende „kasvude“ vahel olid rohekad, helendasid, täites ruumi hämara kumaga, mis võimaldas päris hästi näha, kuid siiski jäi kõik hämarusse. Mõned suuremad moodustised kasvasid välja põrandast ja laest justkui stalagmiidid ja stalaktiidid koobastes. Paar tükki olid kokku kasvanud sammasteks.

Õhk oli niiske, liikumatu ja nendest imelikest lõhnadest läppunud.

Alari jalad olid kammitsetud tumeda võruga, mille pinnal helendas rida elektrisiniseid tulukesi. Jalavõru oli kinnitatud laest alla rippuva musta väädi külge. Paar meetrit Alarist vasemal rippus liikumatult teine inimene, ja omakorda paar meetrit edasi järgmine. Ta piilus paremale – jah, sealpoolgi rippusid inimesed. Niipalju kui ta nägi, oli neid kokku viis: kolm naist, tema ja veel üks mees. Ta ei näinud nende nägusid, seega oli võimatu öelda, kes nende seltskonnast puudu oli.

Helid… Elukas tema ees põrandal hingas vaiksel kahinal. Kui ta liigutas, kostus kahinat ja ajuti tegi ta mingit sisina ja lurina segu. Ta ei teinud lähenemiskatseid. Kuskil taustal kõlasid summutatult helid – justkui oleks vesi torudes voolanud; lisaks miski kopsimine ja undamine ja surin, selline, mida teevad kõrgepingeliinid.

Ja siis – võigas inimhäälne röökimine! Alar võpatas nii tugevasti, et hakkas jälle õõtsuma. Elukas tema ees läks elevile, rögises, lõrises, sisises laiutas oma lõugu ja levitas kirbet lõhna. Alar tõmbas end kogu jõudu kokku võttes üles ja proovis haarata jalgu kammitsevast võrust ja seda lahti sikutada, kuid tulemusetult. Ta rabeles, kuni vajus kurnatuna alla tagasi, üksnes selleks, et ehmatusest uuesti eemale tõmbuda, sest elukas oli praktiliselt tema näo vastas, lärises ta peale, levitades öökima ajavat lehka. Alar kõikus kontrollimatult oma väädi otsas ning kisendas, needes ja vandudes värdjat maapõhja.

Kui ta viimaks hingetuna rippuma jäi, taipas ta, et ka kauge röökimine oli vaibunud.

„Alar…“ kõlas sosin paremalt. See oli Helena, silmad õudusest suured, higipiisad – või hoopis pisarad? – pärlendamas otsaesisel ja voolamas alla juustesse. „Alar!“ sosistas Helena.

„Tasa!“ hingas Alar vastuseks. „Ole tasa, püsi vagusi!“

Elukas, kes oli siiani justkui Alarit valvanud, paterdas Helena juurde ja sooritas tema näo ees oma lärina ja haisutamise harjutust. Helena püüdis tulemusetult eemale pääseda sellest ebamaisest värdjalikust monstrumist, mis neid terroriseeris ja kriiskas kogu oma õuduse välja. Alar karjus samuti, seosetult, kogu kõrist, lootuses, et võib-olla jätab see värdjas naise rahule.

Korraga jäigi peletis vait, tõmbus eemale ja võttis viisaka istuva poosi. See peletis on justkui koer, mõtles Alar üllatunult. Ta keeras end vaatama, kus on peremees, kelle ilmumise peale elukas taltunud oli ja soovis, et poleks seda teinud…

Läbi paksu ja vedela

Kammitsad pahkluude, randmete rindkere ja pea ümber kinnitasid Alari aluse külge, piirates peaaegu täielikult tema liikumisvabadust. Massiivne, musta läikiva, soomuselise nahaga olend, kes kasutas kõndimiseks nelja oma kuuest jäsemest, mis jättis eesmise paari kätena kasutatavaks, kummardus tema kohale, põrnitsedes teda oma nelja rohelise liitsilmaga, mis olid äravahetamiseni sarnased tolle „koera“ omadega. Võib-olla see polegi lemmikloom? Võib-olla oli see lihtsalt noorem vorm sellest, kes ilmselt kohe alustab mingite võigaste eksperimentidega, mis lõppevad Alari jaoks algosadeks koost lahti võtmisega…

Alari süda peksles sedavõrd meeletult, et ajuti tundus see kohe-kohe kurgust välja hüppavat. Tal oli raskusi värinate taltsutamisega ja hirm pitsitas sisikonda, nii et kohati tundus, et ta lihtsalt ei jaksa enam oma sisikonda kinni pidada. Ta ei mäletanud, et ta üldse kunagi oleks midagi niivõrd intensiivselt kartnud.

Ja siis korraga – vaikus… Ta lamas rahulikult, täielikus hämmingus alusel edasi ja jõllitas eluka nägu. See paotas korraks oma neljaharulist irvet, paljastades teravad kihvad. Mida see peletis temaga tegi? Mis ta teha kavatses?

Alari mõtteid täitis piltkujutis – keerukate mustritena pimedusse puistatud helendavad täpikesed, neid ühendavad jooned, võõrad sümbolid. Tal võttis kaks hetke taipamaks, et see on ruumiline tähekaart. Alguses kujutas see mingit täiesti tundmatut kogumit tähti siis pilt muutus, kuvades talle kaksiktähesüsteemi, milles oli mitu tohutut Jupiteri- ja Saturnilaadset gaasihiiglast loendamatute kuudega, millest üks oli vesine maailm, maailm, mis koosnes peamiselt millestki soolaadsest. Maailm, kus elutsesid need elukad, kellest üks oli siinsamas Alari ees… Pilt muutus jälle, näidates eluka kodumaailma ja Maa omavahelist paiknemist Linnuteel. Näitas, mismoodi oli tähelaev sisenenud päikesesüsteemi, Alar sai teadlikuks rikkest, mis oli tabanud selle reaktoreid ja kuidas elukas oli selle hädamaandanud siinsamas Kaansoos. Kunagi palju-palju aega tagasi. Mismoodi tema kaaslased olid õppinud oma elu hinnaga, et siinse päikesekiirguse käes pole neil pikka pidu, kuidas ajastute jooksul oli tähelaeva vrakk mattunud soosse ja mismoodi nad siin vahelduva eduga hibernatsioonikapsleid kasutades ja oma ressursse ratsioonideks jagades olid suurivaevu elus püsinud.

Sellel kohal, kus tulid kujutised, mismoodi nad olid endile toiduks loomi ja ka inimesi küttinud, tabas Alarit tõrge. Raev ja vastikustunne lahvatasid tema meeltes kõike enda alla mattes ja hoolimata kammitsatest, hakkas ta rabelema ning röökima. Need värdjad olid küttinud sadade aastate jooksul siin inimesi justkui loomi! Olid uurinud, kas neilt on võimalik ammutada infot, millest sünniks kasu oma laeva parandamiseks ja kui mitte, siis neid lihtsalt toiduks tarvitanud…

Meil on kahju! Kogu Alari teadvust täitis korraga kõikehõlmava kahetsuse emotsioon. Selles oli miski lõpuni hoomamatu sisemine konflikt, midagi, mida saab kogeda vaid siis, kui ollakse sunnitud tegema valikuid äärmiselt halva ja veelgi hullema vahel, kui vajadus ellu jääda kaalub üles mistahes muud eetilised kaalutlused ja kui pärast vihatakse end selle pärast ja ikkagi on vaja edasi elada.

Kummaline rahu täitis uuesti Alari meeled.

„Värdjad!“ pressis ta läbi hammaste, saades aru, et tema mõistuse ja ajukeemiaga manipuleeritakse. „Kasi välja mu peast!“ karjus ta ja tegi järjekordse lootusetu katse end kammitsatest välja väänata.

Vahetuskaup!

Alar rahunes veidi. Olend tahtis teha vahetuskaupa…? Mida on minul sulle pakkuda, imestas Alar.

Informatsioon.

Alari mõistuse täitis pildikeste rida, hetked tema oma elust, välja kistud tema mälestuste turvalisest sügavikust, mõned toredad, teised sellised, mille olemasolu ta parema meelega igaveseks unustanud oleks. Või niimoodi siis on see tunne, kui korraga taipad, et kõik sinu mõtted, mälestused, kõik, mis siiani su ajusoppides on varjul olnud üksnes su enda teada ja seegi, mille oled ammu unustanud, on järsku teiste jaoks avalik, maailmale nägemiseks välja pandud otsekui vaateaknale, või hullem veel – internetti lekitatud… Alar hammustas huulde, soovides kuhugi prakku varjule pugeda ja…

„Oh, persse, mida sa tahad!?“ pahvatas ta, suutmata enam vaikides taluda tunnet, mida see tema ajus „sonkimine“ tekitas. „Räägi asjast!“ karjus ta, eeskätt selleks, et iseenda tähelepanu kõrvale juhtida, ebamugavusest ja vastikusest üle saada.

Toorium!

Ja Alar tundis iga oma ihurakuga seda lootust, mis täitis eluka… aju? Eeldades, et neil on aju sellisel kujul nagu inimestel. Neil oli vaja tooriumit, et käivitada oma laeva reaktoreid. See ajas vägisi naerma, seesama toorium, mille energeetilist kasutamist polnud viimased viis-kuuskümmend aastat Maal ühegi valitsuse poolt toetatud, lihtsalt seepärast, et selles protsessis ei saanud toota pommimaterjali. Need tüübid siin lendasid tooriumi najal läbi poole galaktika!

Justkui oleks keegi sirutanud välja mingi haaratsi ja sikutanud Alari ajust välja selle infokillu, et Eestis leidub diktüoneemakildas igasuguse muu jama kõrval ka tooriumit… Ja kui sa tahad, et su kaaslased elus püsiksid, mitte ei lõpetaks tulnukasöögina, siis rooma läbi paksu ja vedela, läbi öö ja palava päikese all, januse ja poolsegasena üle raba, läbi soo ja ürgmetsa padriku ning mine ja tee valitsusele selgeks, et tuleb neile peletistele tooriumit anda, siis nad vastutasuks annavad tagasi Helena, Kairi, Heidi ja Kristo, sest Joonas ja Marek olid juba toiduks tehtud… Neetud värdjad! Ja kui te arvate, et sellest vähe on, siis nad annavad teile oma tehnoloogia – valgusest kiiremini liikumise, telepaatia ja mida kõike veel. See ju ometi peaks olema piisav tasu natukese tooriumi eest? Mõni inimelu ja hunnik tehnoloogiat…

* * *

Vabatahtlikud päästjad leidsid Alar Leino umbes kilomeeter maad allavoolu sellest kohast, kus matkaseltskond oli algselt jõe ületanud. Otsingud olid selleks ajaks kestnud juba kolm päeva ja vaikselt oli hakanud kaduma lootus, et kedagi üldse enam leitakse. Kaansoo ei olnud just lihtne koht, kus kadunud inimesi otsida. Päästepealik teadis nii omast kogemusest kui oma eelkäijate juttude järgi, et ei koerad ega isegi moodne tehnoloogia suutnud siin suurt midagi ära teha. Jäljed lahtusid, ei helikopteri ega droonivaatlused andnud tulemusi, maastik oli liialt riskantne, et tervet karja vabatahtlikke sinna laugaste vahele sumpama saata – lõpuks hakka veel päästjaid päästma, eksole. Rääkimata sellest, et tehnoloogia kippus seal soos tõrkuma – mobiililevi polnud, raadioside hakkis, vastik vaikus lasus nagu mingi kuppel üle välja, moonutades tajusid. Üleüldse olnuks mõistlikum sellest kohast eemale hoida.

Arvestades keset raba järve keskelt saarelt leitud võitluse jälgi, riideräbalaid ja verd, siis kahtlustati, et seltskonnas oli tekkinud konflikt või oli tegemist metsloomarünnakuga. Seltskond oli ilmselgelt tarvitanud alkoholi ja paat oli kummuli keset järve hulpinud. Sukeldujad aga ei leidnud sellest pimedast põhjatust mudaaugust midagi muud peale mõne põdrakolba.

Kui siis viimse piirini kurnatud ja täiesti segast juttu ajav Alar Leino metsast leiti, tundus see esialgu töövõiduna. Tema segast juttu peeti esialgu traumaatiliste sündmuste järgse šoki tundemärgiks. Kui aga kohtumeditsiini labor tegi kindlaks, et saarelt leitud veri kuulus seltskonnas olnud alaealisele Joonasele, võttis päästjatelt asja üle kriminaalpolitsei.

„Sõda teeb inimese sisemuses ikka midagi päris pöördumatult katki,“ ütles päästepealik oma meestele kokkuvõtteks kui nood hiljem pärisid, mis Alar Leinost sai ja kuidas kogu lugu lõppes.

Mõned nädalad hiljem pöörduti siseministeeriumist RMK poole ja paluti neil oma andmebaasist Kaansoo rabajärve metsaonn maha võtta.

Vaikust ja rahu

Haigla hooned olid vana pargi keskel samamoodi vana ja väsinud ilmega. Ega sisemuski suurt parem välja näinud, tunne oli justkui satuks nendest ustest sisse astudes ajas kolm-neli aastakümmet tagasi. Kolonelleitnant Harri Lüganus oli teravalt teadlik sellest torkest hingesopis, mis oli piinlikkustunne teda saatva kolonel Richard R. Harrisoni ees. Psühhoneuroloogia kliinik, kuhu nad olid tulnud, nägi välja pigem nagu mingi ajalooline vaatamisväärsus, mitte 21. sajandil reaalselt inimesi nende haigustes abistav asutus. Osa sellest oli tegelikult ka täna kinnipidamisasutus, sest paljud patsiendid olid ohtlikud nii iseendile kui inimestele nende ümber.

See kehtis ka Alar Leino kohta. Mentaalsete ja muude probleemidega endine kaitseväelane polnud iseenesest mingi haruldus. Leitnant Leino puhul oli muidugi see asjaolu, et ta oli teeninud nii Scoutspataljonis kui ESTSOF’is. Viimase puhul kehtis reegel, et Kaitsevägi hoidis meestel olgu siis vahetumalt või kaudsemalt ka pärast teenistusest lahkumist silma peal. Ja paraku muutusid vaimsete häiretega endised eriüksuslased Kaitseressursside ameti teadusuuringute osakonna jälgimissubjektideks. KATO ülesanne oli analüüsida põhjuseid ja tagajärgi ja idee järgi tuletada mingeid meetmeid, mis vähendaks selliste juhtumite esinemise tõenäosust nagu leitnant Leino.

Leino juhtum oli kahetsusväärne selles osas, et kannatajateks olid olnud kuus tsiviilisikut, kellest kolm olid naised ja üks alaealine. Nende surnukehasid lõpuks ei leitudki. See neetud soo oli need liiga jäljetult neelanud ja Leinost endast polnud raasugi kasu, ta lihtsalt soigus mingitest elukatest ja alla kukkunud tulnukate kosmoselaevast ja et nood vajavad tooriumit oma reaktorite käivitamiseks ja et Põhja-Eestis on diktüoneemakildas potentsiaalselt suured varud ja mis kõik veel. Selles kõiges oli niivõrd kahetsusväärselt põimunud hullumeelne fantastika, tema ülikooliõpingutest pärit keskkonnaalased teadmised ja kokkuvõttes, kui mitte keegi teda ei uskunud, vägivald, mida toetasid kaitseväes omandatud oskused, et polnud parata – mees tuli isoleerida ja keemiliselt maha rahustada.

Vaikus ja rahu – see oli režiim, mida tema vaevatud aju vajas. Nii kõlas lihtne diagnoos raviarstilt, dr. Kersti Jalakaselt.

Kuni päevani, mil kolonelleitnant Lüganuseni jõudis aruanne jänkide alla kukkunud Apache’st. Seesama neetud Kaansoo ja seesama neetud jutt tulnukatest ja soo alla mattunud tähelaevast ja sellest, et tulnukad vajavad tooriumit oma reaktorite jaoks, mida soost eluga välja jõudnud ja kõigi arvates peast segi läinud vanemleitnant Giles McInnis teadis USA Energiaministeeriumil olevat suurtes kogustes, sest paljud firmad ja ülikoolide laborid olid parasjagu välja töötamas senisest töökindlamaid ja ohutumaid tuumareaktoreid justnimelt tooriumi kütusele.

Tõenäosus, et kaks nii erinevat meest nii detailides üht moodi „ära pööravad“ oli sisuliselt olematu. Lüganus oli võtnud arvutis kõrvuti lahti McInnise ja Leino kirjeldused juhtunust ja luges üha kasvava hämminguga kirjeldusi elukatest, keda nad väidetavalt nägid, kohast, kus neid oli hoitud, protseduuridest, mis seal tehti, mismoodi väidetavad tulnukad olid nendega suhelnud, kuni detailse informatsioonini, kust need olla pärit ja mismoodi oli nende tähelaev Kaansoosse sattunud. Ja mis veel: McInnis oli rääkinud ka sellest, et tulnukad olla eelmise saadiku läkitanud, et too veenaks inimesi neile tooriumit andma, kuid see oli neid alt vedanud ega olnudki naasnud.

Lüganus helistas USA väekontingendi ülemale Eestis ja nii olid nad juba järgmise päeva hommikul Jämejala Psühhoneuroloogia kliinikumis.

„Ma ei saa aru!“ ütles dr. Jalakas ilmselgelt häirituna, et sõjaväelased tulevad niimoodi tema patsienti haiglast minema viima. „See on absoluutselt vastuvõetamatu! Alar Leino seisund ei ole… see ei võimalda tal… Ta peaks kindlasti olema asjatundliku meditsiinilise hoole all.“

„Ärge muretsege, dr. Jalakas,“ vastas kolonelleitnant Lüganus. „Me teame küll – ta vajaks teie arvates vaikust ja rahu.“

Sanitarid talutasid spetsiaalse ürbiga kindlalt kammitsetud Leino dr. Jalakase kabinetti. Leino oli räsitud ja vaevatud olekuga, aukus silmad, mitmepäevane habemetüügas, kõhnunud inimvare, hädine meenutus sellest, milline ta oli ESTSOF’i toimikus olevatel piltidel.

Kolonelleitnant Lüganus vaatas Leino tuhmidesse silmadesse. „Ärge muretsege doktor, me kanname tema eest hästi hoolt,“ ütles ta.

Kui viimaks kõik formaalsused ühele poole said, haigla sanitarid sõjaväemeedikule ja adjutandile nii Leino rohud kui isiklikud asjad olid toonud, viisid sõjaväelased Leino haiglast välja.

„Vaikuse ja rahu asemel kuluks teile ilmselt ära kinnitus, et lõpuks ometi on meil alust teie aruannet juhtunu kohta uskuda,“ ütles Lüganus vaadates Alar Leino tuhmi pilguga silmi. Ta andis ühele saatjale märku, et too vabastaks Leino teda kammitsevast ürbist. „Me suundume baasi, leitnant, võite end lugeda ajutiselt tagasi teenistusse kutsutuks. Teel viite mind ja kolonel Harrisoni täpsemalt kurssi, mis teiega juhtus. Selge?“

Alar Leino silmade pilk elavnes. Ta oleks justkui vabanenud mingist tardumusest, ajas selja sirgu ja noogutas aeglaselt pead. „Sain!“ pressis ta kähinal välja esimese sõna, mida oli lausunud enam kui aasta jooksul.

Illustratsioonide autoriks on Kärt Mikli

Järjejutt: Jäljekütt. Viimane osa (David Noë, Laura Loolaid)

Tõlge/mugandus ajakirjale “Reaktor”

Viimane, 6. osa (ptk 17-18)

--------------------------------------------------

Peatükk 17. Kõikvõimas adminniauk

(jätkub)

Stardiplatvorm, millega Vergea üles sõitis, oli eemalt paistnud palju madalamal. Kaater tõusis paisuvatesse tuuleiilidesse ja silmnägu lendlevatest karvadest vabastades hurjutas Jewel end elementaarse ihuhoolduse unarusse jätmise pärast.

“Tee laevale tiir peale. Mul on tarvis avariiväljapääs üles leida.”

Tehnik võttis õlgu kehitades kurvi. “See ju kütialus, sina ise kah kütt… Mis teie rahval polegi, maeitea, ühtseid standardeid või miskit?” Ta luristas nina ja määris tatilekke häirimatult varrukasse. “Koostöö puhuks ja… nagu üldse?”

Jewel heitis tehnikule mürgise pilgu ja teise samasuguse laevale. “Iga jäljekütt valib oma aluse ise. Ja sellel tolvanil kipuvad kõik lelud ülearu suured olema.” Ta kahmas peotäie lendu kippuvaid kiharaid ja käänas need raevukalt kõrva taha. “Näe, seal! Lase edasi!” Jewel osutas vasakule. “Su künal on igas servas gekokäpad, eksole? Kui sinna jõuad, tõmba minupoolne ots luugi külge.”

“Heakene küll…”

Kui kaater oli paigas, kobas Jewel avariiluugi keskosa. “Oot, kohe näitan sulle ühtset standardit...” Ta pressis sõrmed markeeritud lohkudesse ja kangutas luugi keskpaneeli pealt. “Aga palun - kõikvõimas adminniauk.” Irvitades pistis Jewel kütimärgi analoogpessa avause keskel. “Koostöö puhuks - ja nagu üldse.”

Märki taskusse tagasi toppides märkas Jewel, et käte värin ei taha raugeda.

Ei… Eieieiei, miks just nüüd...

Ta hingas sügavalt sisse ja hakkas käsiavamise kange järgemööda avariiasendisse keerama.

Teine, kolmas… Ne- tule, raisk... Neljas…

Viiendast kangist sai hädavaevalt jagu. Et ähmisolekut varjata, kobas ta asjatundlikkust teeseldes turvarakmeid ning asus valjul häälel korraldusi jagama. “Valmis. Tagasikäik.”

Kaater jõnksatas laevast eemale ja avariiluuk tõmbus kriuksuga lahti.

“Hästi. Ja nüüd vii mind otse luugi vahele… Nii ligi, kui saad.”

Jewel puges rakmetest välja - ja hüppas.

Ta koperdas inertsist läbi Vergea õhulüüside ja sai hoo pidama alles käänuliste käiguteede sõlmpunktis. Kõik ta uljuse lätted olid ahtakeseks kuivanud, tintjas udu piiras vaatevälja ja kurku kerkis Sindisa -segust röga. Läkastades ja õhku ahmides otsis Jewel lähimalt trepilt tuge ning sülgas südametäiega paraja läraka seina pihta.

Kui ta jälle vabamalt hingata sai, uuris Jewel ümbrust, ise hoolega kaamerate tööväljast hoidudes - selle aja peale oli laeva keskarvuti kahtlemata käsiavamise tuvastanud ja häiret andnud, et pardal viibib teine Jäljekütt.

Otsekui märguande peale rõkatasidki kõlarid. “Tere tulemast, hüva kolleeg! Pean kahjatsedes eeldama, et teie kavatsuseks on minu missiooni sekkuda. Minul jällegi oleks soov teid selles osas ümber veenda - saame õige kokku ja vestleme sel teemal! Kallis kolleeg saab muidugimõista aru, et ma ei saa võõraid niisama oma aluse peale jooksu lasta…”

Jewel pööritas silmi. Alati, kui Mardus hoogu sattus, avaldus tal ainukordne anne muidu nii kuiv ja nuditud Standardkeel totakalt poeetiliseks väänata.

Noh, mis nüüd, poseerime kunstikaamerale või? Mölise rutem...

“... sest kes teab, võib-olla on kallis kolleeg üks neist ohtlike kalduvustega idealistidest - seda nalja olen ma täna juba tunda saanud; või siis on meil tegemist konkureerivate huvidega - mida ma kahtlemata respekteerin, aga tarvidusel kaitsen omi.” Jutu taustaks kõlas liikumisnahinat ja kontrollseadmete piiksatusi. “Niisiis! Ma valisin meile läbirääkimisteks sobiva paiga ja tekitan sinna piiratud käigutee. Jääme nägemist ja lootkem, et hea äritava võidutseb!”

Sõlmpunkti keskmine uks plõksatas lahti.

“Ahjaa... Iseendastki mõistagi ei oota ma paljakäsi.” Viimast märkust saatsid padrunite pessa lükkimise tuhmid lupsatused.

Jewel jõudis juba muretsema hakata, et Mardus jääbki vatrama.

Vähemalt lasi veidi hinge tõmmata…

Uurinud veel oma ajutist peatuspunkti, otsustas ta, et ei hakka teiste läbipääsude peal analoog-muukimist katsetama.

Kui see ei tööta, teab värdjas kohe, et midagi on teoksil…

Ja kui töötabki… Ei tea ju, kuhu minna. Niisiis...

Jewel astus tasahilju läbi esimese ukseava ja vaatas otsivalt ringi - ei varustust ega kontrollseadmeid, paljas tunnelijupp. Ta hiilis järgmise luugi poole, püstolitoru teed näitamas. Ka siin ootas ilmetu sõlmpunkt, selle taga aga hämar koridor, sama tühi-

Siiski…

Jewel hingas kergendatult. Eemal seinal rippus päästevarustuse komplekt ja selle kõrval kumas kutsuvalt terminal. Veendunud, et teda ei jälgita, kiirustas Jewel terminali juurde ja kuvas ekraanile evakuatsiooniteede mudeli. Ta keerutas seda ja uuris igast küljest, kuni oli võimeline Vergea siseplaani ruumiliselt ette kujutama. Lihtkasutajana ei saanud ta küll teavet liikumisandurite ega avatud läbipääsude kohta, kuid mudeli põhjal võis ta vähemasti oletada, kuhu Mardus on platsi võtnud.

Tuleb ta sealt siis välja meelitada…

Mõnevõrra enesekindlamalt hiilis Jewel edasi.

Illustratsiooni autor: Luule Lille

“Kaugel me siis omadega oleme ka? Ma olen üldiselt kannatlik sell, aga mu koostööpakkumine hakkab aeguma!”

Sa vana perse…

Marduse hääl kajas otse läbi ukseavade - ja mitte just ülearu kaugelt. See tähendas, et Jeweli logistilised oletused ei pidanud paika.

Kui veel mõnda aega paigal püsin, peab ta ikkagi-

Äkiline iivelduslaine võttis põlvist nõrgaks ja Jewel pidi võitlema, et üldse püsti jääda.

Raisk… Võitlusvõime taastamine või asi…

Varitsustaktika ei tulnud säärase ihunõtruse juures kõne allagi - vähemalt mitte siin. Tigedalt tonksas Jewel rusikaga seinapaneeli, mis otse ta nina ees läikis - üleliia kallis ja kaunis, nagu kõik Marduse varustus kippus olema…

Ahsoo…

Jajaa… Tõepoolest, missugune kaunikujuline dekoor!

Parastav irve valgus üle ta näo.

Küll oleks kahju, kui mõni huligaan seda lõhkuma kipuks... Kohe väga kahju oleks…

Valgusribalt põrkasid kakluskepid suuremat häda tegemata tagasi, aga õhutusaukude võred vajusid löökide all kenasti lömmi. Järgnevalt sihtis Jewel hõbemustrilisi kõlareid, püüdes seejuures võimalikult rohkem kära tekitada.

“Hei! Mis seal sünnib?”

Vastuseks purustas Jewel teisegi kõlari.

“No kuulge, see nüüd küll enam ilus pole!”

Järgmine nähvakas lõi ületöötanud kakluskepi pooleks.

Nojah, aitab kah…

Jewel haaras jupid käigu pealt kaasa ja kiirustas tuldud teed tagasi, täheldades rahulolevalt, et Marduse kelkivat kõneviisi täiendas nüüd kärisev paanikanoot.

“Olgu siis nõnda! Nagu ma kuulen, on kallis kolleeg otsustanud minuga vaenujalale asuda!”

Sammud, varustuse krudin - Mardus oli liikvel.

Pooljoostes jõudis Jewel tagasi tuttava terminali juurde ja avas jõulise laksuga häiremenüü.

Auk keres... mürgised gaasid… ei, ei - jah! Just üks tulekahju kulub ära!

Valgustus lülitus hetkega teavita-ja-suuna-režiimile, kõikjal lõid undama hoiatussignaalid ning ukselukud avanesid automaatselt, et kujuteldav personal saaks takistusteta päästekapslitesse suunduda.

Jewel kiirustas tudisevail põlvil mööda koridore, kuni leidis varitsuseks sobiliku nurgataguse.

Põlvele võtt.

Relv kontrollida - valmis.

Paigal, rahulikult…

Sihime…

Hingame…

Ootame…

Ootame.

Nurga tagant ilmus värelev vari, selle kannul vanamoelise haavlipüssi raud ja pool küünarnukki.

Jewel tulistas - ja veel kord.

Pask!

Liiga vara.

Püssiraud vajus nõksatades alla ja nurga tagant kostis summutatud vandesõnu. Läkitanud pimedusse veel paar laengut, hiilis Jewel kärmelt selg ees kaugemale.

Tahtmatult kippus naer peale

Kui Pistrik praegu näeks - oma käega laevakere sees kõva moona lasta…

Jewel raputas pead. Ohutustehniliste targutuste üle nalja visata võis ka pärastpoole; praegu oli tarvis parem positsioon leida. Jewel sulges silmad ja keerutas vaimusilmas laeva mudelit. Kõige sobivam pelgupaik tundus olevat laeva kõhualune lastiruum - eraldatud, üheainsa sissekäiguga pika käigutunneli otsas.

Jewel puhkas veel hetke ja tõttas edasi, Vergea koridoride sügavustesse.

Jälgede segamiseks paar suvalist külgust avanud, jäi ta hingeldades seisma - pulss tagus peas nii valjult, et kippus häirehelisid summutama.

Hingame.

Rahu.

Saab hakkama.

Jewel tunnistas endale vastumeelselt, et üksipäini pardale tungimine polnud mitte kõigi aegade kõige targem tegu.

Aga nüüd olen ma siin…

Ta sülitas, põksis rusikaid vastamisi ja rühkis edasi.

Kõnnime...

Otse, palju pole jäänud…

Varsti joonistusidki ta ees häiretulede valguses kahe kaldtee kontuurid - üks viis üles, laeva juhtmoodulisse, ja teine alla koridori, mille otsas ootas eraldatud lastiruum. Jewel surus maha õhina otse sihile joosta ning põikles metoodiliselt varjust varju, kuni kobas tunneli lõpus laia rasket ust ja tuvastit selle küljes.

Kütistaatuse kinnitus? Siin… Ja veel häire ajal?

Ukse avanedes sai Jewel aru, miks kinnitust küsiti: kummalgi pool käiguteed ilutses tosinkond püstist arestikonteinerit. Korraks tabas teda ametialane kadedus - sellise laevaga oleks saanud volilt mitme-sihtmärgi-juhtumeid ette võtta.

Sihtmärgid…

Tähendab, Fortune on ka kuskil siin!

Ta kiirustas konteinereid lukust lahti tegema. Ringiga tagasi sissekäigu juures, leidis ta venna osavõtmatu kogu vasakpoolse rea äärmisest kongist.

“Jewel!” Fortune elavnes silmapilkselt. Ta rapsis end kinnitusrihmadest valla ja haaras innukalt õe käed pihku, näol segunemas lootusähm ja uskumatus. “Aga mismoodi...”

Jewel naeratas ebalevalt. “Teadus… võlukunst… misiganes.” Ta upitas venna luugist välja. “Tule, praegu pole aega.”

Fortune piidles peaust. “Kas sinna? Tundub ohtlik...”

“Ohtlik jah! Ei, meie ei lähe siit kuhugi - Mardus tuleb hoopis siia.” Jewel lasi silmadel ringi käia ja koostas käigu pealt sõjaplaani. “Nii, kõigepealt paneme sind uksest kaugemale.” Ta viipas Fortune’i kõige kaugemasse nurka ja nügis ta seal vabandavalt konteinerisse.

Korraga vakatasid häirekellad, täisvalgustus lõi särama ja peaukse lukud sõitsid lõginal kinni. Sedamaid hakkasid ka kõlarid tööle.

“Suurepärane saavutus, hüva kolleeg! Laeva logi ütleb, et olete jõudnud minu aardekambrisse. Soovin südamest õnne! Paraku algab nüüd see vaatus, kus mina astun sissetungija vastu kangelaslikult võitlusse; teie osaks jääb kuulsusetu hukk ja minu osaks eeskujulikult lõpetatud juhtum. Nii hoida!”

Fortune kahvatas. “Ta peaaegu juba tegi sulle otsa peale… Vaata ette.”

Jewel noogutas tõsiselt. “Ma panen su nüüd luku taha. Hoia põranda ligi. Kui mu plaan ei tööta, siis pea meeles - Pistrik… minu ülevaataja on abiväega teel. Ole hästi tasa ja hoia varju.” Ta vajutas kongiluugi kinni ja kiirustas peasissekäigu poole, teel isiklikke esemeid laiali pildudes ja muid eksitavaid märke maha jättes.

See kong pärani lahti… Siit jakikrae välja piiluma…

See õige pisut irvakile…

Siia poolik kakluskepp… Ei, siia - lohakamalt…

Ja valmis!

Jewel puges samasse konteinerisse, kust ta Fortune'i leidis, ja tõmbas luugi seestpoolt koomale; vaid juuspeen pragu jäi piilumiseks.

Oodata ei tulnud kaua. Peagi lendas lastiruumi uks ristseliti lahti, luugipraost vihises mööda suitsune laeng ja tuttav kõmakas ajas Jeweli värsked armid kihelema.

Püstolit laskevalmis hoides jälgis ta, kuidas Mardus väikse viivituse järel üle läve astus, püssiraud õieli. Relva ülejäänud antiikjupid paistsid samuti töökorras olevat.

Tal vist moon kah üks paras antiik... kõrvad jooksevad siiamaani sitavett!

Jeweli peidupaigale vaid tühja kõrvalpilgu visanud, astus Mardus mööda vahekäiku edasi. Jewel kuulas pingsalt eemalduvaid samme ja libistas end varivaikselt kongist välja.

Nõnda jah, sitaratas - otse vaat.

Ta tegi kaks kiiret lasku Marduse seljaturvisesse ja kui see ümber pöördus, tõstis sihiku kõrvade kõrgusele. Jewel ei jäänud ootama, kas Mardus ta ära tunneb, vaid vajutas päästikut.

Ta äsas vanamoelise haavlipüssi jalaga eemale ja sihtis Marduse ristseliti vajunud kogu, kuni viimsed elumärgid lakkasid. Silmitsedes “kalli kolleegi” poolde vinna tardunud kulmukaari, saatis Jewel kaks viimast laengut otsejoones nende vahele.

Et oleks ikka päris küpse.

Tulemusega rahul, läks Jewel Fortune’i peidupaiga juurde - see kükitas konteineri põhjas, pea põlvede vahel ja käed kõrvadel.

“Kuule! Kõik on korras! Võid välja tulla!”

Fortune pilgutas silmi ja kiikas umbusklikult vahekäiku. “Ah? Jajah. On ta surnud?”

“Jah… Täitsa vagane.”

Jeweli üllatuseks tõmbus venna nägu naerule. “Paras. Hästi tehtud.”

Jewel noogutas neelatades – nüüd, kui otsene hädaoht enam tähelepanu ei nõudnud, kippusid kõik pööritused ja pained uuesti kallale. “Jah… Seda, et... Ma parem istun… Pea käib ringi...”

Fortune ronis kongist välja. “Huvitav, ma tunnen ka, nagu… Jajah, tasakaal kõigub.”

Jewel kibrutas kulme, pea ühekorraga mõtlemiseks liiga tühi. “Ee… Õige jah. Nad pidid ju laeva tagasi maha tooma. Tead, ootame niikaua siin.”

***

Kui nad Harperite kompleksi tagasi jõudsid, kihas see rahvast.

Pistriku priivõitlejate armee oli suuremas koosseisus päevavalgele tulnud ja neid jätkus igale poole: valvepostile ja vöörusesse, aeda ja õue, koridoridesse käratsema, maja mööda patseerima ning toiduladusid inspekteerima.

Jewel pani tähele, kuidas mitmed silmapaarid teda vaoshoitud uudishimuga jälgivad, samal ajal kui Fortune’ile said osaks tuttavlikud peanoogutused.

Veider... Kõik toimetavad nii koduselt…

Siis ta taipas.

Pistriku kontaktid… See tähendab, Harperite kontaktid! Küllap on paljud kunagi ise siin kohapeal töötanud…

Läbi kompleksi edasi sammudes hoidis ta pilgu igaks juhuks saapaninadel.

Maxise kabinetist oli tehtud ühendatud jõudude staap, kus palgalised ja vabatahtlikud kõrvu teabevahetust korraldasid.

Jewel otsis vargsi pilguga maast ja laualt vereplekke.

Ei midagi…

Tubased pinnad olid end vahepeal täielikult uuesti üles ehitanud, tarvitades protsessi käigus ära ka Jeweli ja Maxise maha käinud elumolekulid.

Nagu meid poleks olnudki…

Jäänud kirjutuslaua kõrvale kügelema, silmas ta eemal tuttava moega tänavahuntide salka.

Ja ongi nemad. Tea, kas peaks tere ütlema…

Jewel naeratas ebalevalt.

Otsemaid eraldus salgast halli harjassoenguga naisterahvas, kes Jeweli juurde marssis ja teda sõbralikult rusikaga õlga tonksas. “Tubli oled, Juntsu! Ma teadsin, et sinust saab veel asja!”

“Eklipse… Las ma arvan - sinu punt teadis ka algusest peale, mis värk on?”

“Ikka!” Eklipse itsitas ja togis teda hellasti jalaga. “Egas’ sa arvanud, et su mamps sind ilma juhendamata linna peale jooksu laseb?”

Jewel oskas selle peale ainult kuulekalt noogutada.

Omapäi jäänud, otsis Jewel Pistriku üles ja ootas, kuni see staabimeeskonnaga jutud aetud sai.

“Räägi, mis nüüd saama hakkab.”

Nad läksid muust rahvast veidi eemale ja Pistrik võttis oma märkmed ette.

“Tegevuskava on kõigest hoolimata sama, mis ennegi. Komplekteerime teile korraliku varustuse ja siis aitame teil varjatult edasi liikuda. Siin pole praegu piisavalt turvaline. Ja kuni teie kaks siin olete-”

“...ei ole jällegi teistel turvaline.” Jewel hammustas huulde.

“Paraku küll. Peate senikauaks varjule jääma, kuni Fortune’i jaoks täpsem liikumiskava välja töötatakse. Ära muretse, selleks on vahendid ammu kõrvale pandud. Kui Fortune on turvaliselt paigale asunud, tohid sina jälle enam-vähem avalikult tegutsema hakata. Soovitaksin siiski kompleksi valvet tugevdada…” Pistrik jäi vakka ja toetas rusika lõua alla. “Mis puudutab sinu tegemisi üleüldse… Me peame ära otsustama, mis saab edaspidi sinu kütistaatusest. Fakt on see, et sa tapsid külmavereliselt teise Jäljeküti... Enamgi veel, omaenda baasikaaslase. Minu kui ülevaataja kohustus on seda intsidenti menetleda.”

“Tema ründas mind esimesena…”

“...mis on suurepärane argument sinu kasuks - juhul kui su sooviks on Jäljeküti positsioon säilitada.” Pistrik mudis otsaesist. “Kui sa tahad seda teed minna, siis... On mõningad asjaolud, mida sa pead teadvustama ja tunnistama. Kõigepealt - mis puudutab Jäljeküttide värbamispõhimõtteid, siis need on täpselt niisugused, nagu nad minu nooruses olid. Sama lugu on meie mainega. Ja kui räägime Marduse-sugustest avantüristidest ja nende sobingutest, siis, hm…”

Jewel ohkas. “Ma vist mõistan. Mardus ei olnud mingi erandlik nähtus - hoopis mina olen.”

“Just nimelt. Teiseks. Selle juhtumi tagajärjel saab sinu perekondlik päritolu häälekalt ja avalikult teatavaks. Minu kolleegid, kellel on Harperite suhtes, hm, ebasoodsad seisukohad - nad on Rystari baasis endiselt kõrgetel ametikohtadel. Selleks, et nende sahkerdustele edukalt vastu panna, on vaja suuremal hulgal valvsust ja meelekindlust.” Pistrik köhatas. “Küll aga samal ajal nende äripartnerid… ehk siis meie kunagised eestkostjad, seesama seltskond, kelle huvides nüüd Mardus töötas - vaat nendel on ilmselt ebaterve huvi sind hoopistükkis otse enda palgale saada.”

Jewel turtsatas. “Pärast seda, mis ma Mardusega tegin?”

“Pärast seda veel eriti. Tristat neil omal ajal värvata ei õnnestunud - ja nüüd siis ilmub kütiväljaõppega järeltulija… see oleks neile praktiliselt auasi.” Pistrik sügas habet. “Ma mõistan, et kõik see kokku on üks paras sasipundar. Kui vajad aega järelemõtlemiseks-”

“Ei.” Jewel pani käed rinnale risti. “Ma tahan Rystariga lõpparve teha.” Ta ei teadnud isegi, millest järsku selline meelekindlus.

“Hästi.” Pistriku ilme jäi läbitungimatuks. “Sellisel juhul võib minu raportist lugeda, kuidas sinu allumatus, võtmetähtsusega informatsiooni varjamine ning ülema otseste käskude eiramine takistasid minul ülevaatajakohustuste piisaval määral täideviimist, mistõttu mul ei õnnestunud keerukat pearahakonflikti õigeaegselt ennetada. Nimetatud konflikti eskaleerudes tekitasid sa Sjelwafi operatiivsadamas üliohtliku situatsiooni, mis päädis kaasküti traagilise hukkumisega. Sind heidetakse Jäljeküttide ridadest häbiga välja ning sa kaotad ligipääsu kõigile privileegidele, sealhulgas spetsialisti varustus ja piiratud ligipääsuga infokanalid. Mina saan ametliku noomituse selle eest, et ei suutnud agentide omavahelisi suhteid ja perekondlikke sidemeid piisaval määral arvesse võtta ning seetõttu alahindasin juhtumiga seotud ohupotentsiaali. Jäljeküttide alused tagastatakse Rystar Ühe baasi.” Pistrik nohises enda ette. “Kui Solitaire’i pardal on esemeid, mis peaksid, hm, kaotsi minema , siis anna mulle teada.”

Jewel noogutas, süda pekslemas.

Ongi päriselt asjad niikaugel…

“Ja mis sinust saab?”

“Pärast seda, kui ma olen Harperi-fiasko eest oma vitsad kätte saanud-” Pistriku silmis välgatas korraks tuttav tuluke - ”jätkan Rystari baasis igapäevast tööd. Minu siseringipositsioon ja kõrgema taseme ligipääsud on selleks liiga väärtuslikud, et neist niisama lihtsalt lahti öelda.” Pistrik vakatas ja jäi kaugusesse vaatama. “Jewel… Kui kõik need toimingud on lõpule viidud, saab otsa ka meie ametialane suhe. Sa ju mõistad, mida see tähendab?”

Jewel tõmbas sügavalt hinge. “Et ma ei tohi sinuga enam ühendust võtta.”

“Täpselt nii. Kontaktid… otsesed kontaktid on edaspidi keelatud.” Pistrik takseeris eemal askeldavaid võitlejaid ja üleannetu tuluke mängles taas ta silmis.

Jewel ja Fortune käisid Vaikses kambris Maxisega hüvasti jätmas ning seadsid sammud tagasi kabinetti. Sinna oli juba kogunenud kõik majarahvas ja vabatahtlikud, kes parajasti postil polnud, ning nende saabudes asuti joogitopse laiali jagama.

Pistrik astus rahva ette ja ootas, kuni jutukõmin vaibus. Siis tõstis ta pea kohale kristalse napsuklaasi, milles punas kolm pohlamarja. “Nende meenutuseks, kellele homme ei tule.”

Igast suunast lausuti pominal nimesid ja teelesaatmissoove ning klaasid joodi põhjani.

Kui mälestamise hetk mööda sai ja muu rahvas maja peale laiali valgus, istus Pistrik Maxise suure kirjutuslaua taha ja viipas Harperid enda juurde. “Teie peate peagi teele asuma. Aga enne seda on vaja veel üks väga tähtis asi ära korraldada.” Ta võttis lauasahtlist paberiruudu ning asus sellele rida rea haaval koordinaate kirjutama.

Peatükk 18. ÖTQ 53 9284 6282

Asustatud maailmade registrites seda taevakeha polnud. Ametlike ürikute järgi oli kolmetähe-süsteem ÖTQ 53 9284 6282 ammu koloniseerimiskõlbmatuks kuulutatud ja sellele ei vaevutud päris nimegi andma. Sestsaadik, kui esmane maasarnastajate ekspeditsioon oli peamaailma töötlemise korduvate tõrgete tõttu katki jätnud ning ka teisese asustuspotentsiaaliga maailmade pinnale istutatud ökosüsteemid üksteise järel kokku varisesid, jäeti terves süsteemis arenduspüüdlused sinnapaika - ja nõnda ei tulnud kümmekond põlvkonda hiljem kellelegi pähe uurida, mis toimub eelviimase gaasihiiu kidurapoolsel kolmandal kuul.

“Ja see ongi õige koht? Kindel? Ma küll ei näe, kuhu siin kivide vahel saaks veel sissekäigu pista.” Jewel toppis lendu pääsenud tukatuusti tagasi krae vahele ja puhus hõredasse mägiõhku pahvaka härmatist.

Pistriku koordinaatide järgi lennates olid nad välja jõudnud kurikuulsale Ar-Kaos kahe orbitaalturule; jaamaga põkkuv salakaupmees oli nad edasi saatnud Rystar kuue rõngaste vahel tiirlevasse uurimisjaama; jaama laboritehnik oli neile kokku leppinud kohtumise Thanatose süsteemi ääremail triiviva kaubalaeva lootsiga ning see omakorda suunanud neid Zandala kaevandusasteroidide kobaras tegutseva mineraalinuuskuri jutule. Iga kontaktisik lisas jupikese aadressile, mis nad lõpuks sellele nimetu säästukuu pinnale ettenähtud punkti juhatas. Oma laeva - askeetliku loimur-klassi multifunktsionaali - olid nad jätnud külmavõetud alpiaasale, kust nad kaljunukke trotsides allamäge matkasid; siin aga ootas ees täpselt samasugune igav kiviklibu ilma nähtavate inimtegevusjälgedeta.

Fortune kükitas kivikülvi lähemalt uurima. “Vaata!” Ta ajas end kloppides püsti. “See jupp siin peab kunstlikult genereeritud olema. Näed neid samblikke? Multigraphis ja Ignivulpicida ei kasva mitte kunagi niimoodi rahulikult kõrvu… Kas sööb üks teise välja või siis - teatud kindlatel tingimustel - liituvad nad üheks supersümbiootiliseks kolooniaks! Tead, see on äärmiselt põnev, kuidas-”

Jewel laksas talle naerdes käe õlale. “Sain aru, võltskalju. Uurime siis, mis see meile annab. Ja teeme kähku, mul külmab kohe perse küljest.”

Nad asusid kahtlast piirkonda läbi kobama, kuni tabasid õiget punkti - valesamblik koorus maha ja nähtavale tuli sile, küütleva pinnaga laik.

“Ohoo!” Fortune ajas silmad suureks. “Tuleb nagu tuttav ette!”

“Just-just. Nüüd jääb üle loota, et meid on külaliste nimekirja arvatud.” Jewel võttis pahema käe paljaks ja surus peopesa vastu laiku. Jupp hambulist kaljupinda kadus ilma edasiste biomeetriliste nõudmisteta ning nende ees haigutas loodusliku moega koopasuu.

Nad astusid edasi ja leidsid end avarast käigust, mille külgedel kiirgas ridamisi tuhme täpptulukesi. Sissekäigust kaugemale jõudes hakkas käik hargnema ja õige varsti keerutasid nad tunnelirägastikus, kus kadus selge arusaamine sellest, mis on ülal ja mis all.

Jewel seisatas. “Ai, kui kaval! Seintes või kuskil läheduses on väiksed gravi-generaatorid… kõikuv võimsus, eri külgedest - nii ajab suunataju õige ruttu pöördesse.”

“Ja visuaali sul meie teekonna kohta pole?”

“Mkmm... Laevaga pole sidet. Katkes peaaegu kohe, kui sisse astusime. Pealegi, ma vean kihla, et neid käike saab nagunii paari näpuliigutusega ümber programmeerida.”

“Ja kuidas sa siis tead, kuhu minna?” Fortune’i hääles polnud kübekestki muret, ainult siiras huvi.

“Tulede järgi. Näed, osad on õige pisut heledamad. Küllap keegi teises otsas timmib neid käsitsi. Kui nad meist lahti tahaksid saada, oleks meid väga kerge siia käikudesse ära eksitada.”

Pärast ridamisi keerdkäike ja võlvkoopaid peatunnel ahenes ja nende teele jäi vägagi argise väljanägemisega avatud luuk.

Luugi vahelt paistis hubane inimkäe järgi sätitud siseruum, mis nägi väga sedamoodi välja nagu ühe keskmist mõõtu kaubalaeva trümm. Trümmi täitis lastimoodulitest ja kastidest kokku kuhjatud kunstlik labürint, mille hämaras embuses leidus hulganisti varjulisi istumisnurgakesi, söögilaudu ja salajutukabiine. Täisvalgustust jätkus kogu krempli keskel ainult ühte nurka - sinna, kus kaardus rohmakas lett ja selle taga seinal ilutsesid kraanid, tõrred ja joogitorud.

Jewel kissitas silmi. “Fortune… Mulle tundub, et me astusime just baari.”

“Ja mis me nüüd teeme?”

Jewel kooris kindad käest ja tüüris leti poole. “Mis muud, kui istume maha ja tellime joogid!”

Jewel hakkas parasjagu poolest toobist kaljamarjapruulist jagu saama, kui täheldas eemal hämaruses tuttavlikku liikumist. Ta uuris ülepingutatud üksikasjalikkusega toobipõhja, kuni nende laua juures kõlas muhe bariton.

“Jäljekütt Tondihobu?”

Pead pööramatagi teadis Jewel, et hämaruse varjus seisab suurt kasvu eakas mees, kellel on kullinina ja mahagonikarva silmad.

“Seda kutsungit meil enam ei esine.” Vaevu muiet tagasi hoides tõstis ta pilgu. “Aga ma olen kuuldel.”

Vanahärra ilmest oli võimatu midagi välja lugeda. “Teil on siin kohtumine kokku lepitud,” nentis ta. “See on teadmata, kas ja millal teine osapool kohale jõuab. Minu ülesanne on teile tema nimel midagi edasi anda.”

Mees asetas lauale mittemidagiütleva infokiibi ja noogutas kergelt mõlemale. “Hüva päeva, võsukesed.”

Ähmaste hõõglampide valguses tundus, justkui oleks mees korraks salamisi naeratanud.

Fortune togis Jewelit laua all. “Kas sa tunned teda?”

“Nojah… Natuke... Ühe korra olen kohtunud. Tema tõigi mulle sinu juhtumi toimiku.”

“Tõesti? Huvitav, mis tal siis seekord varuks on…”

Jewel klõpsas kiibi oma käsiterminali külge. “Paistab, nagu oleks mingi nimekiri… Ah ei, hoopis helilogid. Vaatame…”

Kuulda oli tubaseid kobinaid ja eemal naerurõkatusi, siis kõneles lõbus naisehääl kuskil väga lähedal.

“Siit lähebki käima? Pidage... Johnny-poiss, viska nestet kah!”

“Just nii, auline päälik Henning! No mis, hakkas salvesti meeldima?”

“Ilus jah, selline nunnu antiik... kus sa sihukest raatsid maha müüa! Küll ma pärast välja mõtlen, mis temaga peale hakata.”

“Tead, sa loe sinna sisse salajast kaptenilogi! Või veel parem - hoia seda nina all, kui iseendaga räägid, siis ei saa teised aru! Geniaalne, mis?”

Kajas mitmehäälne naer ja kruuside kolin, siis salvestus katkes.

Jewel jõllitas ainiti ekraani, süda peksmas. “Kas see… Tähendab, ega ma ta häält ju ka ei mäleta…”

Fortune noogutas. “Ema jah! Ma ei teadnudki, et ta päevikut pidas.”

“Ja see nõndanimetatud Johnny - kõlab kangesti nagu Pistrik... No muidugi! Ta ütles ju, et nad töötasid kunagi koos.”

Nad uurisid õhinal teisi sissekandeid.

“Vaata neid kuupäevi - see on ju enne sinu sündimist…”

Fortune noogutas innukalt. “Pane mängima!”

“Võtsin täna ühe soolo-otsa. Saadetise turvamine läbi konkureeriva kvartali - justkui standardvärk. Ainult tellija on vähe imelik… Või siis muidu jumbu. Vähemalt maksab hästi. Tahab miskipärast ise reidile kaasa tulla. Ütleks, et väga sinisilmne… Või väga põikpäine… Või siis mõlemat. Eks ma võin ta ju kaasa võtta, peaasi et jalgu ei jää.

Eks ta natuke imelik on, niimoodi ilma teisteta otsa teha, aga ma ütleks, et pärast viimast paari tööd tuleb kasuks, kui me üksteisest puhkust saame.”

---

“Minu ärihakatuse-seiklused läksid nii pikaks, et jäin vahepeal teistest lausa eemale. Aga samas, nemad ise võtsid mitu tööotsa teistes süsteemides, nii et… Igatahes Johnny viis mind asjaga kurssi ja varsti peab üht ja teist ära otsustama. Ühelt poolt, Jäljeküttide tiiva all oleks mõnus põli, edev varustus veel peale selle. Räägivad, et üks sponsor oli nõus terve salga eest kostma. Aga ometi… See töö… Nagu kuidagi ehedam ja… Ja siin oleks mu oskustest rohkem kasu ka… Ühesõnaga, pean veel mõtlema.”

---

“Ma ütlesin jah! Alates tänasest on kuuldel Harperi Koja vastne turvaülem. Kõlab päris uhkelt, kui niimoodi välja öelda. Ja mis selle teise ettepanekuga saab… ütlesin Maxile, et mul on natuke rohkem mõtlemisaega vaja.”

Fortune nühkis kõrvu. “Jätad siit ehk osa vahele? Seda õndsuse kogupauku, mis sealt tulema hakkab… Seda ei suuda ma küll praegu vastu võtta…”

“Ma ka mitte.” Jewel võttis toobist piraka lonksu. “Vaatame… Näiteks see - siin oled sina ka juba olemas.”

“Pärastlõunane graafik: kohtun kadettidega, Fortune sööb, kavandan varustusretke, lüpsitund, briif omamaja pealikutega, retkele kaasa, tagasiteel aruandlus, koju, Fortune sööb, õhtul Maxiga pisike naps - enne kindlasti lüpsiring! Homme juba järgmine sats kadette.”

Järgnes hulgi samasuguseid sissekandeid - rõõmsahäälseid, täis päevaplaane ja nimekirju; kohati kõnelesid eemal teised täiskasvanud, aeg-ajalt aga kostis ligidusest lalinat ja lutsutamist.

Kui nad olid tosinate viisi logisid läbi toksinud ja teist samapalju vahele jätnud, peatas Fortune järsku kerimise. “See siin. Mängi seda.”

“Uskumatu - meie poja jõuab asjaajamiseikka! Max-vaeseke püüab talle ikka veel kaubakontori tegemisi kuidagimoodi põnevaks teha - asjata… ei ole ta annete poolest ei temasse ega minusse, ikka oma rida. Peamegi nüüd laborile rohkem vahendeid andma - las poiss palkab oma meeskonna, saab uurimustöö suuremale tasemele… Räägin poistega pikemalt, kui Fortune tagasi jõuab… Räägin neile siis oma uudist ka.

Ausalt öelda... Ei oleks tahtnud teda omapäi linna peale lasta. Aga minu omad kontrollisid peopaiga mitu korda üle - nii viisakas kui veel saab olla, kohalik turvateenistus ka tasemel… Aga ikkagi. Saaks see pidu juba kord läbi.”

Fortune pigistas peos kruusi, nii et nukid kahvatusid. “Vajuta järgmist.”

“Vajutasin… See sissekanne on vist tühi… Ei, oota-”

Kostis hingeldamist, siis lõnksatus ning otse salvesti kõrval virutati joogitops vastu puitu.

“Röövitud. Kui raisad kätte saan… Oleks pidanud kohe terve salga kaasa võtma. Ma teadsin, et midagi on viltu, lihtsalt teadsin. Sinna jõudsin, oli vesipiip veel soe… Oleks ma natukenegi varem läinud-”

Kostus solinat ja pudelikael kõlksus vastu topsiserva.

“See nooruke valvur, kes seal oli, tsentraalteenistuse vormis… Ma püüdsin teda ainult aidata, et saaks verejooksu kinni, mul oli teda ometigi elusalt vaja! Nii ma neile ütlesin ka - kui mina kohale jõudsin, oli tal juba nuga kõris ja mina läksin appi… Elusalt ju tarvis, et ta räägiks, mis nad mu poisiga tegid… Oh taevas... Max vist tuleb. Mis ma talle ütlen? Ja… Taevas, ma ei tohi ju juua - enam ei tohi.“

Jewel vaatas vennale ammulisui otsa. “Tead, mulle kuluks selle peale ka midagi kaljamarjast kangemat ära.”

“Jah… Too mulle ka.”

Jewel tuli tagasi kahe kolvi bambuspuskariga. Nad kummutasid need põhjani ja asusid uuesti päevikute kallale.

“Kes iganes nõukogule koduaresti soovitas… Raisad teadsid väga hästi, mis see tähendab. Käsist-jalust seotud, otsingutele kaasa aidata ei saa, lähen siin tasapisi hulluks... Ja kuidas ma niimoodi tütrekest kasvatan, endal pea peldikus? Aga võib-olla ongi niimoodi seatud, et minusugustel pole emaks asja - ja nüüd Linnutee ise näitab mulle koha kätte? Vaene Max, ta väärib paremat elu…”

Trista hääl muutus iga sissekandega üha karedamaks.

“Max pidi jälle ühe harukontori kinni panema. Kohalik meeskond muidugi väga ei rõõmustanud, aga eks nad saavad aru; kui meie ei jaksa oma lepingupoolt täita... Eks ta ole. Vähemalt on oma maja võitlejad suhteliselt hea järje peal, niipaljukest on minust veel kasu.”

Sealt alates jäid sissekanded järjest harvemaks, lühemaks ja ühetoonilisemaks, siis tekkis kuupäevadesse pikem vahe. Esimene pausijärgne logi algas kähedalt ja justkui kõheldes.

“Siin… Siin polegi... kõige hullem. Eriti kui valikut ei ole… Taastumisega läheb ka aega - ikkagi vanakooli värk ja naturell… Ja kuni me ei tea, kus sadamas võib julgelt liikuda, hoiab tagaotsitav kaader üleüldsegi nina punkris ja laseb teistel rahulikult oma tööd teha.

Ei taha kohe uskudagi, kui paljud kolleegid meile nüüd appi on tulnud. Eriti kui arvestada, kes selle supi üldse kokku keetis… Mäletan, mul oli veel hea meel, et näeb vanu kamraade üle hulga aja! Eladeski poleks oodanud, et nemad… Et nad mulle võiksid sitta infot anda... Eksole... Seda, et nemad mu pere kallale võiks kippuda - kah poleks oodanud. Nojah. Eks ma natuke ikka teadsin, et salga eestkostjal on Maxi tegemiste kohta mõndagi ütlemist… Aga nii pika aja järel ikka veel… No sain aru küll, et asi lõhnas isikliku vimma järele, aga ikkagi… Ja nüüd ma siis tean. Vääramatult. Kaksikud on kõige selle jama taga.

Kokkusaamisel, kui nägin, et Johnny nendega kaasas on, mõtlesin, et vanade aegade nimel - aga tema tuli mind hoopistükkis hoiatama. “Sierra Madre nooremaks ei jää.” Nii ta ütles - nagu juhuslikult, jutu sees. Ma, tobu, kohe oleks pidanud taipama - see oli see kasiinorööviga õppestsenaarium… Me koos mängisime läbi ja minul kippus paar osalist alati teiste vastu pöörama… Ju siis Johnny pani tähele, et kaksikud on paha peal, püüdis mulle märku anda… Ja mina, va juhm, ei teinud kuulmagi! Aga vähemasti tean nüüd, et Rystari jaamas on meil väärt liitlane.”

Järgmist pikemat sissekannet saatsid sadamahelid ja lastirobotite tümpsumine.

“Läheb lahti! Aega läks, aga logistika töötab. Ar-Kaos Neli, raisad!

Mul on Maxile väike üllatus ka. Või tegelikult, üsna kopsakas üllatus: toon suurema osa oma ee… Mitteametlikest tuludest kodusesse fondi!”

“Ma teadsin!” Jewel laksas peopesa võidukalt vastu lauda, nii et puskarikolb maha veeres. “Ma teadsin, et ta käis vahepeal salaja kodus!”

“Kuidas sa selle peale tulid?”

“See, mis sina ema kohta rääkisid - hakkasin järele mõtlema ja… Tulid mõned imelikud seigad meelde.”

“Põnev!” Fortune toetas lõua lauale, endal pilk purjakil. “Lase edasi.”

“Sain pööripäeva pidustuste varjus häirimatult reisida. Kodus muidugi Maxi kabinetist välja ei pääsenud, aga ta näitas mulle ekraanidelt kõike, mis vaja. Jewel kasvab nii ruttu! Andsin Eklipse’ile igaks juhuks juba instruktsioonid kätte - et kui plika hakkab tänaval käima, siis tema poolt on kõik valmis pandud.”

---

“Pidin peaaegu vahele jääma. Paistab, et K-sektori vahet enam niisama lihtsalt liikuda ei saa. Tarvis kuskil kaugemal ohutu kohtumispunkt sisse seada.”

Logid kuivasid jälle kokku ning meelespeade ja loetelude vahel paistsid veel vaid mõned pikemad sissekanded.

“Toodi kodust teateid. Eklipse raporteerib, et Jewel passib nüüd üsna regulaarselt tänaval - väga tubli. Minu omad siis söödavad talle muudkui Rystari jäljeküttide uskumatuid seiklusi ette. Max on siiani suutnud koduse õhkkonna parajalt jäiseks timmida, ütleb, et plikal hakkavad siiralt vastalised hoiakud ilmnema…

Turvaaukude korraldamine on lihtne, aga ülejäänu… Max ütleb, et ei kannata seda maskeraadi enam väga kaua. Mis siis, kui kogu meie plaan oli algusest peale üks kohutav viga? Mis siis, kui Fortune jääbki kadunuks? Siis on kõik vaev ja ohverdused asjata ja meie oleme mõlema lapse elud ära rikkunud… Max, kallis, anna andeks… ja pea veel veidi vastu. Vaatan K-sektori tähti ja mõtlen sinule.”

---

“Uudised Johnnylt - pardonks, meil on nüüd ju “ülevaataja Pistrik”. Jewel on omadega baasi jõudnud; Joh... Pistrik hoiab tal silma peal, kui võimalik, võtab oma šefluse alla. Nüüd, kui Eklipse ta välja on õpetanud, ei arvaks keegi, et ta on midagi enamat kui keskmisest andekam rentslikutsikas. Ja Isegi kui pereliin teemaks tuleb… nojah, meie suhtes puuduvad tal igasugused soojad tunded, nii et vastaliste jõudude jaoks paistab ta paras liitlasematerjal. Aga jah… Nii ehk naa on plika nüüd turvaliselt paigal, mina võin rahuliku südamega oma uurimisretkesid jätkata.”

---

“Lõpuks ometi, kogu mõistatuse võti! Ma ei tea, mis nipiga tänavahundid linna arhiividesse pääsesid, aga see salajane memo muudab kõik. Tuleb välja, et kõik need juhtlõngad, mis meid võõraste süsteemide vahet jooksutasid - keegi pidi varivõrgustikkudesse sihilikult valejälgi söötma. Tuleb välja, et poiss oli kõik see aeg siinsamas K-sektori piirides. Nüüd jääb veel üle asitõendid Maxile saata. Ma loodan, et meie pisiplika on katsumuseks valmis… nüüd saame ainult tema peale loota.”

Jewel mudis meelekohti. “See oli viimane sissekanne. Ma arvan, et varsti toodi mulle Rystari jaama toimik…”

“Täpselt nii see on.”

Nad pöördusid võpatades kõneleja poole - kumbki polnud märganud, millal vibalik naisterahvas laua kõrvale ilmus.

Fortune hüppas sõnagi lausumata püsti ja ruttas naist kallistama, Jewel aga oli kui paigale naelutatud ja uuris üksikasjalikult nägu, millest ta mälus olid seni vaid virved ja katked.

Naise loomulikku vanust reetis ainult korduvate noorendustega kaasas käiv tedretäheloor, kuigi lähemal vaatlemisel võis märgata, kui kurruline on tema kõrge otsmik ja kui pleekinud on ta porisiniste silmade pilk. Tihked kulmud kroonisid pikka puhevil sõõrmetega nina - täpipealt nagu Jeweli oma - ja suu jonnaka lõuanöpsu kohal näis ühtmoodi valmis nii vaidlusteks kui pilkevalanguteks. Naise õhetavad merevaigutoonides palged andsid tunnistust värskest õhust ja küllaldasest päevavalgusest, kuid tumedad silmaalused ja sügavad vaod suu ümber kuulusid inimesele, kes ei maga just palju ning naeratab veelgi vähem.

Ta oli Fortune’i oma rinnale tõmmanud ja hällis ta pead nagu sülelapsel, ise samal ajal Jewelit uurides, silmis hillitsetud äratundmisrõõm.

“Terekest, pisiplika,” sõnas naine viimaks.

Nad asusid ümber omaette kajutisse, kus neid ootas ees kaetud laud täis mitmesugust joogipoolist, äsja küpsetatud frigora -liha ja vaikeluvärsket puuvilja.

Jewel sättis end Trista kõrvale - hoolega vältides juhuslike puudutuste piiri, kuid ometi hoides niipalju ligi, et saaks salaja ninna tõmmata ema varustusest õhkuvat lõkketulede ja talvetaeva hõngu ning pipraõli ja seedrivaigu hõõguvaid aroome, mida levitasid ta nudiks pöetud juuste hallpruunid villtupsud.

Fortune niheles istmel ja köhatas. “Seda, et… Sa ilmselt juba tead - isa…”

Trista pigistas suu kriipsuks ja noogutas.

Fortune noppis taskust pikliku karbikese. “Tõime sulle…” Ta võttis karbist paelale lükitud memoriaalkristalli ja ulatas selle emale. “Ülevaataja Pistrik saatis… Me ise ei saanud sinna jääda…”

Trista sulges silmad ja surus kristalli huultele.

Jewel ei suutnud tekkinud hardushetke enam taluda. “See kõik on minu süü,” pahvatas ta. “Mina lasin Marduse sisse ja-”

Trista silis õrnalt ta käsivart. “Pole vaja... Tegelikud vaenlased on siin ikkagi pärit minu noorusajast. Oleks ma tollal sotid paremini selgeks teinud… Või siis vähemasti osanud kolleegides ohtu näha…” Ta rehmas käega.

Jewel nihkus emale lähemale. “Aga milles siis õigupoolest asi oli?”

Trista kehitas õlgu. “Päris lõpuni ei tea mina ka. Võib-olla kerkis kadeduse pinnalt mingi vaen, võib-olla soovimata ülekohtust… Võib-olla mingist tähtsuseta hõõrumisest... Kaksikud - minu vanast salgast üks paar - neil oli keeruline iseloom ja tähtsust ka teinekord ikka väga ülearu…” Ta pidas vahet ja rüüpas peekrist suure sõõmu. “Niipaljukest olen ma välja nuputanud, et need, kes meie salgast endale ihuküttide üksuse tahtsid vormida, neile polnud minu eitav vastus mitte sugugi mokkamööda… Teie isa neile ka ei meeldinud. Võib ju olla, et mu kolleegidele anti ülesanne mind veidikene õpetada; võib ju olla, et kaksikud tahtsid ülematele pugeda, võtsid ülesannet ülearu tõsiselt ja keerasid sinna oma isikliku vimma jagu veel vinti juurde. Võib ju olla, et nad proovisid juba varem korduvalt midagi korda saata ja need katsed ebaõnnestusid… Kujutan ainult ette, mis nende pikk viha selle peale tegi.” Trista kummutas peekri tühjaks. “Võib ju olla, et pärast röövi said nad ise ka aru, kui väga nad on üle piiri läinud… Ja sedamööda, kuidas nad oma tegusid varjama pidid, õppisid järjest halastamatumalt tegutsema...” Ta vakatas ja jäi peekripõhja uurima.

Jewel katkestas ebamugava vaikuse otsustava röhatusega. “Eks kaks pärakat on ikka kaks pärakat!” Ta tõmbas istme kolinal lauale lähemale. “Aga… Teate, minul on kõht tühi. Viska ribitükki, vennas!”

Mõnda aega oli kõigil toidupaladega tegemist, kuid mida rohkem sigines kajutisse tühje mõdukanne, seda julgemaks paisus jutuvada.

“Nõnda siis-” Trista lükkas tühja liua eemale - “Ehk pisut ennatlik küsimus, aga… Mis plaanid sul koduse kompleksiga on?”

Jewel nakitses kondi küljest liharibasid ega teinud kuulmagi - kuid märkas siis teiste küsivaid pilke. “Oot, mis te räägite minust või?”

Fortune lehvitas laua otsast, põsed punnis. “Hmmhmm, tagaobbitabh põggenibh!”

Trista tõstis naerdes käed. “Sama siin... Pearahanõue viies süsteemis, käputäis eraldiseisvaid liistlasmaailmu veel peale selle.” Ta pöördus tõsinedes Jeweli poole. “Päriselt ka, sina oled ainuke, kes saab ametlikult Harperi koja tegemised üle võtta.”

“Ee…”

Nad teevad ainult nalja…

Mida tean mina kaubakontoritest…

Mida tean mina inimestest…

Ma ei tunne meie kontaktegi!

“Oi perse,” suutis ta ainult pobiseda.

“Ära muretse, pisiplika.” Trista patsutas julgustavalt ta põlve. “Küll sa näed - kui on aeg peidust välja tulla ja tegudele hakata, siis leidub sinu ümber ka asjatundlikke abilisi.”

Jewel ainult noogutas nohinal.

“Aga nüüd!” Trista tõusis pidulikult ja valas peekrid taas pilgeni. “Nüüd joome kordaläinud päästeoperatsiooni auks. Ja siis jutustate mulle kõigest pikemalt.” Ta naeratas laialt. “Praegu on meil aega.”

LÕPP

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 08/18 (Triin Loide)

Intervjuu: Manfred Kalmsten (Triin Loide)

Palju õnne, Alfred Hitchcock (Kalver Tamm)

Arvamus: Belialsi manifesti vastu (Jüri Kallas)

Repliik: Uued tuuled Kirjanike Liidu ulmekirjanduse sektsioonis (Agur Tänav)

Artikkel: Molekulaarbioloogia teadusulmes meil ja mujal (Reidar Andreson)

Artikkel: Kas tulnukad kirjutavad ulmet ehk Kunksmoori uitmõtteid ulmekirjanduse piirialadelt (Iti Tõnisson)

Artikkel: Ulmekirjanduse riiuli loomine Tartu Annelinna raamatukogus ja selle mõju laenutustele (Maarika Luts)

Raamatuarvustus: Heinrich Weinbergi „Tõrkeotsing“ (Agur Tänav)

Raamatuarvustus: N. K. Jemisini „Viies aastaaeg“ (Triin Loide)

Festivaliarvustus: Ropecon 2018 (Ove Hillep)

Festivaliarvustus: Mütoloogiaga vürtsitatud raskemuusika (Ove Hillep)

Uudiskirjandus 08/18

Ulmkonnakroonika 08/18

Jyrka karvustused 08/18 (Jüri Kallas)

Jutt: Killud toovad õnne (Miikael Jekimov)

Jutt: Vaikust ja rahu (Heinrich Weinberg)

Järjejutt: Jäljekütt. Viimane osa (David Noë, Laura Loolaid)