Peatoimetaja veerg 08/19 (Triin Loide)

Huvitaval kombel ei ole mul kunagi uus aasta alanud esimese jaanuariga, ehk kunagi lapsepõlves.

Minu aasta algab mitu korda uuesti – peale sünnipäeva algab minu jaoks kevad ja selles mõttes uus eluaasta (1. märts on ju ideaalne kuupäev uuteks algusteks!). Üle kahekümne aasta märkis esimene september minu jaoks kooliaasta algust ning esitasin sel aastal avalduse eksternina oma õpingud TLÜs ära lõpetada ja heitlen praegu järjekordselt ÕIS-i, ASIO ja TLÜ kasutajakonto võimaluste rägastikus – palun saatke mulle abi ja sularaha! – , nii et seegi kehtib nii mulle kui ka mitmele Reaktori autorile, kellest noorim on seekord 13-aastane (ja kes kirjutab paremini kui nii mõnigi täiskasvanu). Juba teist aastat märgib juulikuine Estcon aga ulme-aasta lõppu. Juulikuine Reaktor, mis kajastab ka Estconi, paneb Reaktori väljaandmisele punkti ning augustiga algab seega minu ajus Reaktorile uus aasta – näe vaeva, tööta tublisti, ole usin ja aasta pärast saad uuesti Estconile minna ja inimeste muljeid kuulata ja kuulda võtta.

Uute alguste lainel sõuab ka augustikuine Reaktor – olen tihtipeale märganud, et universum keerleb kuidagi niimoodi, et Reaktorile tekivad märkamatult, töö käigus, mõttelised alapealkirjad. Seekord ongi uute alguste Reaktor – kokku kolm debüüti. Esimene debütant on Marie Tempel. Marie võttis kätte ja otsustas debüüdi teha koguni kahekordse – lugemiseks on temalt seekord nii raamatuarvustus kui ka jutt. Mõlemast on mul ainult hea meel – "Roosi märgi all" sai, tundub, endale hea kodu ja sattus õige inimese kätte ning debüüdid Reaktoris teevad toimetuse alati pisut härdaks. Lugeja võib kujutleda rannavees lebavaid morskasid, kellel vuntsid ja võhad võbelema hakkavad ning kes omaette vaikselt loibadega vahtu üles peksma hakkavad ja: "Chosen one! Chosen one!" skandeerima hakkavad. Teise debüüdi tegi Jaak Herbst, kes on vist Reaktori kõige noorem autor läbi aegade, ma pole küll selles kindel. Usaldasin Herbsti loo "Paharet külmkapis" Maniakkide Tänava ja Laura õrna hoole alla ja tulemust võib siit lugeda. Jaagust kasvatame veel korraliku ulmiku ja loodame siiralt, et ta kirjutab meile veel. Ja kolmandaks debüüdiks on Taavet Kase "Droonid". Uue alguse sai ka ligi kakskümmend viis aastat vana Maniakkide Tänava jutt "Ärge avage kirste". Metsavana ägises selle peale, et varsti on toimetuses nooremad inimesed kui see jutt, aga no milleks lasta heal kraamil unustuse hõlma vajuda. Samast põhimõttest lähtudes kirjutas Joel ka mingisuguse Jüri unenäo peale jutu "Mister Higginsi õpetus".  Ja kõige lõpuks kirjutas Glen Simson meile jutu "Masinatelt masinatele", mille kätte kogu keeletoimetus lihtsalt ära nõrkes. Jutt on aga mõnus mõtisklus AI ja passiivse virtuaalühiskonna teemadel. Tegelikult oli mul augustinumbrisse planeeritud 2-3 juttu, et teen korraliku ja viisaka numbri, mida ei pea häbenema, aga need jutud ja lood tekkisid mulle kõik kuidagi isetekkeliselt ümber, nagu seened peale vihma või pühapäevasel Estconi päeval suitsunorijad...

Lisaks olen ma kokku pannud üsna usina tõlkijate meeskonna, kes püüavad igasse numbrisse midagi välismaist eestistada – Talvike Mändla tõlkis 2018 Nebula finalisti Natalia Theodoridou loo "Marsi vihmad" ja Sander Vesik tõlkis Belgia kirjaniku Hervé Suys kirjutatud laastu "Kaitstu".

Välismaises ulmemaailmas kogub mingi auhinna-skandaal tuure, mille peale ka kohalikud pahased on, ja peale seda, kui ma natuke teemasse süvenesin, ei jää muud üle kui Sulbi seisukohaga antud küsimuses enam-vähem nõustuda. Aga ma viitsisin teemasse süveneda ainult natuke, sest mul on igasugustest skandaalidest ja tormikestest veeklaasides üsna villand. Palju põnevam on lugeda Laura seiklustest koomiksimaailmas või lugeda, mida Hargla arvab Lovecraftist ja õuduskirjandusest Eestis. Lõbusat ja harivat lugemist pakub ka Sylvia ettekanne "Viska vanaema õhulüüsist välja", mille Sash Reaktori lugejate jaoks ära tõlkis. Raamatukatkenditest on Jemisini "Obeliskivärava" kümnes peatükk, teos on järg "Viiendale aastajale", mida ma kunagi ise arvustasin Reaktoris. Selles mõttes kummaline raamatusari, et mulle jäi see miskipärast stseen-stseenilt meelde ja mitmed lõigud kriibivad siiamaani hinge, aga üle lugeda ei viitsiks... Teine on meie enda toimetuse liikmete "Kosmose pikk vari".

Üht-teist on veel, nagu korralikus Reaktoris ikka, aga kuna ma olen kirjutamisest väsinud ja ei jaksa igale asjale kõlli külge panna, siis las jääda veerg praegu selline nagu ta on.

Tervitades

Triin & toimetus

Kaanepildi autor Anti Lepik.

Intervjuu: Küsimusi Indrek Harglale

Avaldame siinkohal Indrek Hargla intervjuu Soome ajakirjale "Kuiskaus pimeässä” (”Sosistus pimeduses"), mida annab välja H. P. Lovecrafti huviline seltskond.

1. Ütlesid, et iga kirjanik peaks kirjutama ühe Lovecrafti stiilis loo. Mis sa sellega täpselt mõtlesid?

Ma ütlesin, et enamik ulmekirjanikke vist kirjutab oma karjääri jooksul kas rohkm või vähem Lovecrafti stiilis loo või siis lipsavad Lovecrafti mõjutused muud moodi kusagilt sisse. Mina ja tohutult paljud teised on teadlikult ja tahtlikult kirjutanud paar lugu, mis on otsesed kummardused Lovecraftile. Tema universum on kaasahaarav ja ideed on võimsad, neid on põnev kasutada ja edasi arendada ja ega päris vaba ei saa vist ükski õuduskirjanik tema mõjudest olla, iseasi, et kui otseselt ta sellest oma tekstiga teada tahab anda. Tähendab, ma ei pea silmas kloone või jäljendusi, mis enamasti jäävad väetiks, vaid ikka seda, et kirjanik kirjutab oma häälega ja oma ideedega, kuid teksti, mida saab lugeda lovecraftianaks. Lovecraft on ulmekirjandusele umbes sama, mis “Deep Purple” ja “Black Sabbath” rocki ajaloos.

Aga igaks juhuks ma vist peaksin täpsustama seda eestikeelset sõna “ulme”, mida soome keeles ei ole. Sõna “ulme” laiemas tähendus märgib kõiki kolme alamžanri – science fiction, fantasy ja horror, see on koondmõiste, katustermin, mis neid kõiki hõlmab. Kitsamas tähenduses kasutatakse sõna “ulme” mõnikord ainult science fictioni (sf või siis sci-fi) jaoks, sest selle alamžanri jaoks eesti keeles oma sõna olemas ei ole.

2. Milline see ”Lovecrafti stiil” on?

Tema stiili on keeruline kirjeldada, aga võrdleme teda näiteks Shakespeare’iga. Paljud näitekirjanikud on ju kirjutanud umbes samast ainesest näitemänge, aga ainult Shakespeare tegi seda läbi mingi ainulaadse, eriomase prisma või filtri, milles tema poeetiline tunnetus andis sõnadele sellise sügavuse, kaalu ja tähenduse, et see ei vanane iialgi ja teda lavastatakse aina edasi. Lovecraft on klassik, kelle tööd samamoodi moodustavad õuduskirjanduse kaanoni. Tema stiil on depressiivne ja rusuv aga kaasahaarav ja mõjuv. Kirjanduse mõte ja tähendus on lugejas mingi emotsioon tekitada, lugejat mõjutada ja mõjustada, panna teda asju ette kujutama ja nägema, tekitada temas ideesid ning kõike seda Lovecraft suurepäraselt suutis ja pealtnäha ilma pingutuseta, sujuvalt ja kergelt – ehkki ma tean, et selle taga on keskendunud töö ja mediteerimine – ja see ongi suure kunsti tunnus.

3. Kuidas on sinu enda suhe Lovecraftiga?

Eks ta selline ongi, et ma pean teda klassikuks, kelle teosed moodustavad teatava ulmekaanoni ja igal kirjanikul on temast palju õppida. Juba siis, kui ta teda esimest korda lugesin ja ulmekirjandusest veel kuigi palju ei teadnud, sain ma aru, see peab olema suur meister, kellel on võimas kujutlusvõime ja anne kirjutada nii, et see lugejat mõjustab. Hiljuti ma kirjutasin noveletti “Meristepidu” mis on Innsmouthi ülekandmine Eesti olustikku, nii et järelikult ma olen Lovecrafti loomingust mõjustatud.

4. Kas Lovecrafti on eesti keelde palju tõlgitud? Kui palju teda Eestis üldse loetakse?

Ma arvan, et suurem osa tema loomingust ja tähtsamad tekstid kõik on eesti keelde tõlgitud. Nii et ta on Eestis üks kõige tuntumaid ulmekirjanikke küll. Iseasi on muidugi see, et võimaluse korral tuleks Lovecrafti lugeda originaalis. Erinevate tõlkijate tase ja tunnetus on erinev ja ja ka eesti keelt võib kirjutada väga erinevat moodi, nii et midagi läheb tõlkes ikkagi kaduma.

5. Milline on õuduskirjanduse seisukord Eestis?

Nojah, mina olen kirjanik ja mitte kirjanduspildi vaatleja, nii et minu tähelepanekud võivad olla pigem juhuslikud. Ilmselt ei ole Eestis väga suur spetsiaalselt õudusele pühendatud scene’i ja ei ole ka eraldi ajakirja või võrgusaiti. Kunagi ilmus paberajakiri “Mardus”, mis laienes aga üldisemaks ulmeajakirjaks. Ulmet kirjutatakse Eestis palju, aga üsna väike osa sellest käsitletav päriskirjanduse või professionaalse ulmena, enamus ilmuvatest tekstidest on siiski üsna amatöörlik, derivatiivne katsetus ja rohkem fanfiction, seda ka õudus. Üpris palju avaldatakse niiöelda noorteõudukaid, aga nende taseme kohta ei oska ma midagi öelda, need kuuluvad vist rohkem lastekirjandusse.

Mõnikord on kummaline, et mõni ulmefänn või kirjutaja deklareerib, et õudus talle ei meeldi ja see on mõttetu žanr. Mina sellisest žanripõhisest lähenemisest päriselt aru ei saa. Kui midagi on hästi kirjutatud, siis see on hea, sõltumata žanrist. Ja vastupidi – kui on kehvasti kirjutatud, siis on tekst vilets, žanrist hoolimata. Ent sellist suhtumist võib Eesti fandomis tihti kohata, kui keegi jumaldab steampunki aga ei salli õudust, siis hindab ta kirjandust ainult žanrist lähtudes. Eesti “oma” žanr on küllap etnoõudus või folkõudus, mis on meil ilmselt rohkem levinud kui ghost story’d või moodne sotsiaalpsühholoogiline õudus. Etnoõudus tugineb soome-ugri folkloorile, muinasjuttudele ja rahvapärimusele.

6. Nimeta paar head Eesti õuduskirjaniku?

Ma nimetaks ainult ühe nime – Herta Laipaik (1921 – 2008), keda võib pidada Eesti (etno)õuduse klassikuks. Üksikuid õnnestumisi on olnud ka teistel ulmekirjanikel, niipalju kui meil neid Eestis üldse on.

7. Kas sa arvad, et Melchior võiks meeldida ka õuduskirjanduse fännidele?

Kui Melchiori romaane lugeda kuidagi teistsuguse eelhäälestusega kui klassikaline kriminull ja neist oodatakse tegevust, madinat ja õudust, siis mitte. Need on aeglase käiguga kriminaalromaanid, kus midagi üleloomulikku ega jubadet ei ole.

8. Räägi Pan Miecislaw Grpowskist. Kas temast kirjutatud jutud on sinu arvates õuduskirjandus?

Ma ei usu, et Grpowski on üldse kirjandus, need jutud on kirjutatud ammu ja inimese poolt, kes tahtis aga ei osanud veel kirjutada ja kellel puudus ilukirjanduslik tunnetus. Kas need soperdised teoreetiliselt õuduseks liigitada on iseasi, pigem mitte, rohkem on need fantasy. Ma suhtun Grpowskisse nii, et see oli üks noorpõlve sodivihik, harjutused rohkem ja temast ei maksa tänapäeval enam rääkida, Grpowski koht on kusagil kirjanduse prügikasti põhjakihistuses.

9. Kas sa oled lugenud soome õuduskirjandust (näiteks Marko Hautala raamatuid)?

Soome ulmet ei ole väga palju eesti keelde tõlgitud, paari juttu, mis õuduseks liigutavad ma olen lugenud. Ühe autori nimi oli vist Jenny Kangasvuo, teisi ma hetkel ei mäleta.

10. Oled sa tähele pannud, et Helsingin Sanomat andis Gotlandi Kuradile 5/5. Kui tähtsad on sulle üldse meedia hinnangud ?

Mulle saadeti see artikkel, jah. See on ju väga meeldiv, et su looming on kellelegi meeldinud. Meedia hinnanguid ma lugeda üldiselt ei saa, sest Melchiori arvustused ilmuvad välismaal (Prantsumaa, Soome, Ungari) ja keeltes, mida ma ei oska. Eestis kirjandusväljaanded ei käsitle Melchiori romaane, kriminaalkirjandus loetakse Eestis madalaks žanriks, mida ei kajastata või kajastatakse väga pealiskaudselt. Üldiselt ei ole tähtsad.

11. Milline on (sinu arvates) hea õudusjutt? Kas see peaks olema novell või pigem romaan?

Eks sellega ole sama lugu nagu komöödiažanriga. Hea nali on lühike sketš või anekdoot, pikemasse narratiivi tuleb alati palju täidisainet vahele, mis tervikule enamasti kasuks ei tule. Õuduskirjandus on ulmekirjanduse kõrgliiga, kõige nõudlikum ja kõige rohkem kirjanduslikku meisterlikkust nõudev žanr, nii nagu on ka ulmekirjandus üldse kirjanduse kõrgliiga. See on ülimalt raske panna lugeja tundma lugedes jubedustunnet, teda kunstiliste vahenditega nii häirida, et ta ei julge oma kodus ja pimedas tualetti minna, või et ta pärast lugemist peab teki üle pea tõmbama. Ma arvan, et õuduskirjanduses on minule kõige rohkem mõjunud – jubedustunnet tekitanud – jutud või jutustused ja romaanid vähem. Nii et siis pigem on vastus novell.

Aga hea õudusjutt üldiselt on see, mis teeb mingi võimatuse lugeja jaoks võimalikuks. Õudne on ju teadmine sellest, et maailm ei ole selline, nagu me seda teame. Et surnud on mingil füüsilisel või vaimsel kujul tagasi tulnud ja mõjutavad meie elu, näiteks. Õudus, või tegelikult kirjandus üldisemalt, ei pea olema loogiline, sest loogika on enamasti kirjanduse surm. Ma ei tea, mis on kirjanduses loogika ja kui autor hakkab kangekaelselt loogikat taga ajama, siis ta tapab midagi oma loomingus ära. Heas õuduses peab olema kalkuleeritud hullust ja täpselt doseeritud meeleheidet.

12. Kas kirjaniku kõige parem raamat on see, mis ta on viimati kirjutanud?

Minu puhul see enamasti nii on, sest ma usun, et kirjanik peab arenema, aga paraku tuleb kusagil piir ette. Lõputult ei arene ükski kunstnik. Minu viimane romaan “Merivälja” (2017) on kirjanduslikult minu kõige parem romaan ja jääb minu elutööks, mille järgi ma sooviks, et mind mäletataks, ning ma kardan, et ma kunagi enam seda romaani ületada ei suuda ja hakkan vaikselt tagasi langema, heal juhul stabiliseeruma.

13. Sa oled väga produktiivne kirjanik. Kas sul on kombeks kirjutada iga päev või kuidas sa suudad nii palju kirjutada?

Ma tõesti ei ole üldse produktiivne, aga ma arvan, et tegevprosaist ja draamakirjanik peaks suutma igal aastal kirjutada ühe mahukama töö. Vahest ma mängin kuu aega arvutimängu ja ei kirjuta ridagi. Aga kui ma teen niiöelda täistööpäeva, siis ma suudan kirjutada päevas maximum 4, enamasti 2,5-3 lehekülge kvaliteetset teksti. Rohkem ei ole ilmselt võimalik, rohkem nõuda oleks ka kurjast. Vahest on aga nii, et ma loen ja mõtlen pool päeva ja siis kirjutan pool lehekülge ja jään sellega väga rahule, sest just täpselt neid mõtteid ja lauseid oligi vaja. Kirjandust ei saa teha kiiresti. Lugedes tunnen ma üldiselt ära, kui kirjanik on rohkem kirjutanud kui mõelnud.

Avaldatud autori loal.

Päeva materjal Wikipedias, juulis 2019 (Taivo Rist)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: istiodaktülus (11. juuli)

Pterosaurusi veel polegi selles rubriigis tutvustatud, istiodaktülus on esimene. Ta elas 120 miljonit aastat tagasi varakriidis. Tiibade siruulatus oli 4,3–5 meetrit. Kaalu ei anta, aga tänapäeval ei ole maailmas üle 20 kg kaaluvat lendavat elajat. Tal oli nii üla- kui alalõuas 24 hammast ja lisaks nokal hambasarnaseid moodustisi. Sõi kalu ja nähtavasti sukeldus nende järele vettegi. Ta võis küttida endast suuremaidki loomi, näiteks krokodille.

https://en.wikipedia.org/wiki/Istiodactylus

KUU ULMEAJAKIRI: "Science Fiction Quarterly" (14. juuli)

Aastail 1940–58 ilmus 38 numbrit. Kaht esimest toimetas Charles Hornig, ülejäänuid Robert Lowndes. Maht oli algul 144 lk, see vähenes 1951 128 leheküljele ja 1957 96 leheküljele. Hind oli algul 25 senti, viimastele numbritele 35 senti. Tuntumad ajakirjas ilmunud jutud olid Asimovi "[http://baas.ulme.ee/?autor=2&teos=1204 The Last Question]", James Blishi "Common Time" ja Clarke'i "[http://baas.ulme.ee/?autor=4&teos=2440 Second Dawn]". Ilmus ka häid ulmeteemalisi artikleid. Lõpupoole oli "Science Fiction Quarterly" viimane pulpulmeajakiri, ülejäänud olid kas ilmumast lakanud või suunitlust muutnud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Science_Fiction_Quarterly

KUU PROMINENT: Neil Armstrong (21. juuli, esimeste sammude Kuul tegemise 50. aastapäev)

Kas teadsite, et Armstrong oli pärast Kuu-reisi Cincinnati ülikooli õppejõud? Kui tema tööleping tehti ümber poole kohaga töötamiseks, tegi ta endiselt sama palju tööd, aga sai palka poole vähem. Armstrong ei protestinud, sest 90% tema sissetulekutest saabus mujalt, peamiselt reklaamist. Ta lükkas tagasi nii demokraatide kui vabariiklaste palved nende erakonna nimel valimistel osaleda, käis põhjapoolusel, kuid püüdis seda salajas hoida, läks emaga tülli, sest polnud nii religioosne kui ema, ja kaebas kohtusse oma juuksuri, kes temalt lõigatud juukseid fännidele müüs. Ta jäi abielusõrmust pidi mingi ratta vahele kinni ja kaotas sõrme, aga kirurg suutis selle tagasi õmmelda.

https://en.wikipedia.org/wiki/Neil_Armstrong

KUU MÜTOLOOGIA: "Orpheus allmaailmas" (25. juuli)

Jacques Offenbachi koomiline ooper 1858. aastast, mis lõdvalt põhineb vanakreeka müüdil. Ooperi alguses ilmub Avalik Arvamus, kes minu jaoks ongi peategelane. Ta kommenteerib kõike toimuvat nagu antiikteatri koor, kuid lisaks sellele püüab ka sündmusi mõjutada. Kõik kardavad Avalikku Arvamust rohkem kui jumalaid, kes on üsna naeruväärsetena kujutatud. Ooperi alguses on Orpheus abielus kaunitari Eurydikega, kuid nende abielu on lõhki ja kummalgi on armuke. Avalikku Arvamust kartes ei julge nad lahutada. Orpheus lepib kokku Eurydike armukesega, kes pole keegi muu kui maskeerunud allmaailmajumal Pluton, ja kahekesi õnnestub neil Eurydike mõrvata. Eurydike läheb allmaailma Plutoni käsutusse ja Orpheus vabaneb abikaasast. Kuid nördinud Avalik Arvamus käsib Orpheusel allmaailma minna ja oma naine tagasi tuua, kusjuures ta valvab, et Orpheus seda tõepoolest teeks. Edasi lugege ise.

https://en.wikipedia.org/wiki/Orpheus_in_the_Underworld

KUU KEEMIA: toorium

Toorium on nõrgalt radioaktiivne element, mille poolestusaeg võrdub ligikaudu universumi vanusega. Nime sai vanaskandinaavia kõuejumala Thori järgi, sest selle avastas 1829 norralane ja kindlaks määras rootslane. Tooriumivarudelt on Norra maailma 12., Gröönimaa 13., Soome 14. ja Rootsi 15. riik. Tahate kirjutada juttu radioaktiivsuse mõjudest? Lugege!

https://en.wikipedia.org/wiki/Thorium

Esilehelt käis läbi ka Franz Kafka, kes on kantud BAASi, aga BAASi arvustajad on tema ulmejutte ja üldisi kirjanduslikke võimeid viletsateks pidanud. Noronhomys oli näriline, kelle Amerigo Vespucci avastas ühelt Brasiilia saarelt ja kirjeldas seda väga suure rotina (pikkus 38–39 cm), kuid kes hiljemalt XIX sajandil välja suri. Tutupaca vulkaan Peruus varises 1800. aasta paiku osaliselt kokku, aga see juhtus nii inimtühjas paigas, et isegi õnnetuse toimumise aasta on teadmata.

KUU KIRJANDUSELOEND: Edgar Allan Poe teoste loend (1. juuli)

Suur osa neist on tõlgitud eesti keelde, aga vaadake üle, äkki vajab mõni veel tõlkimist, nad on kõik avalikus omandis. Ja kui mitte, siis soovitan igal juhul raamatukapist (näiteks raamatukogu omast) üles otsida ja uuesti üle lugeda. Kõige esimene kriminull "Mõrvad Rue Morgue'il", varanduse otsimine salakirja lahendamise abil "Kuldpõrnikas", "Mõni sõna muumiaga" – kuidas näidata, et me oleme Vana Egiptusega võrreldes arenenud? "William Wilson" – hea teisik ja kuri teisik, "Kaev ja pendel", "Usheri maja hukk" ...

https://en.wikipedia.org/wiki/Edgar_Allan_Poe_bibliography

KUU ARVUTIMÄNGULOEND: 3D Realms mängude loend (8. juuli)

32 aastaga on 3D Realms valmis saanud 70 mängu, lisaks on 26 mängu tühistatud. Tuntuimad olid minu jaoks Duke Nukemi seeria, Wolfenstein 3D ja Max Payne'i seeria. Esimeste mängude seas oli lihtsalt tekstipõhiseid, igasuguse graafikata mänge, aga aasta oli siis ka 1986.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_3D_Realms_games

ESIMENE ASTRONOOMIAPILT: "Saturn V" start koos "Apollo 11-ga" (16. juuli, 50. aastapäev)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Apollo_11_Launch_-_GPN-2000-000630.jpg

ESIMENE KOSMOSEPILT: Kuu (18. juuli)

Sellel pildil on Kuu loperdanud sedapidi, et lõunapoolsed kraatrid on hästi näha ja kõik "Apollo" missioonide maandumise paigad samuti. Kõigi maandumispaikade vaatamiseks avage link ja kerige allapoole, galerii kolmas pilt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:FullMoon2010.jpg

TEINE ASTRONOOMIAPILT: Parkesi observatoorium  (20. juuli)

Parkesi observatoorium asub Austraalias Uus-Lõuna-Walesis. Paraboolantenni läbimõõt on 64 m. Just see observatoorium võttis vastu "Apollo 11" signaalid, sealjuures puhus tuul observatooriumi juures iiliti kuni 100 km/h ja teleskoop pidi töötama tingimustes, milleks ta polnud ette nähtud. NASA võttis signaali vastu ka oma vahenditega, aga Parkesi observatooriumi pilt oli nii palju parem, et pärastpoole NASA loobus ise signaali vastu võtmast. Pildil on ka Kuu kenasti näha. 2012. aastal vahendas Parkesi observatoorium marsikulguri "Opportunity" signaale.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:CSIRO_ScienceImage_4350_CSIROs_Parkes_Radio_Telescope_with_moon_in_the_background.jpg

KOLMAS ASTRONOOMIAPILT: Buzz Aldrin kõnnib mööda Kuud (21. juuli, 50. aastapäev)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Aldrin_Apollo_11_original.jpg

TEINE KOSMOSEPILT: Päike (24. juuli)

See valevärvipilt on tehtud lainepikkusel 304 ongströmi ega näita nähtavat valgust, vaid on tehtud maksimaalse ultraviolettkiirguse piirkonnas.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Sun_by_the_Atmospheric_Imaging_Assembly_of_NASA%27s_Solar_Dynamics_Observatory_-_20100819.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KOLMAS KOSMOSEPILT: Io (15. juuli)

Galileo kosmosesond pildistas 1999. aastal Jupiteri kuud Iot 130 tuhande kilomeetri kauguselt, 1 piksel vastab umbes 1,3 kilomeetrile. Io läbimõõt on umbes 3650 km ehk tsipake suurem kui Kuul, gravitatsioon kuuendik maisest, paokiirus 2½ km/s. Iol seisjale paistab Jupiter 19.5° nurga all ehk 39 korda suurema läbimõõduga kui Kuu Maalt. Kõrgeim mägi Boösaule Montes küündib 18 km kõrgusele.  Io on kõigist Päikesesüsteemi kuudest suurima tihedusega ja geoloogiliselt kõige aktiivsem, kusjuures ebatavaliselt on aktiivsuse põhiliseks allikaks loodejõud. Lähedal asuv Jupiter kütab ka. Sellest hoolimata on Iol külmem kui Antarktikas, kõrgeim temperatuur on 130 K. Galileo Galilei avastas Jupiteri 4 suurimat kuud 1610. aastal ja Io on neist kõige sisemine. Samal päeval vaatles Iot ka Simon Marius, aga Galilei avaldas oma avastuse varem. Siiski andis Jupiteri suurtele kuudele nime just Marius Jupiteri armukeste järgi, Galilei kasutas nimesid Jupiter I kuni Jupiter IV.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Io_highest_resolution_true_color.jpg

NELJAS ASTRONOOMIAPILT: "Apollo 11" start (16. juuli, 50. aastapäev)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Apollo_11_Launch2.jpg

NELJAS KOSMOSEPILT: Phobos (31. juuli)

Phobos on Marsi kahest kaaslasest suurem ja Marsile lähemal asuv. Pildistas Mars Reconnaissance Orbiter 2008. aastal 6800 km kauguseltˇ. Phobos on näha 21 km ulatuses ja see ongi umbkaudu tema läbimõõt. Tema pindala on 1500 km² (hmm... poolteist Hiiumaad, kaks kolmandikku Saaremaad) ja paokiirus 41 km/h (hmm... Usain Bolt hüppaks kosmosesse). Phobos on väikese tihedusega, sest ta koosneb poorsetest kivimitest, ja on oletatud, et tegu olevat seest õõnsa tulnukate kosmoselaevaga. Enamikul päevadel toimub Marsil rõngakujuline päikesevarjutus, kus Phobos liigub Päikese eest läbi. Pildistatud on ka varju, mille Phobos sel ajal Marsile jätab.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Phobos_colour_2008.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Robinson Crusoe" (4. juuli)

Georges Méliès' 1902. aasta film originaalpikkusega 20 minutit, millest säilinud on 11 minutit. Kaadrid on käsitsi värvitud, kusjuures keskendutud on Reede pükste ja suitsupahvakute punaseks tegemisele. Peaosas on Méliès ise. Looduses pole ainsatki võtet tehtud, kõik on valminud teatris mitmesuguste kulisside abil. Daniel Defoe filosoofia on kadunud, alles on ainult seiklused. See oli "Robinson Crusoe" esimene ekraniseering ja järgmist tuli oodata veerand sajandit, 1927. aastani, Suurbritanniast. Aga kui otsida normaalse kvaliteediga filmi, siis polnud selleks ka NSV Liidu 1947. aasta film, vaid oodata tuli 1954. aastani, mil valmisid Luis Buñueli "Robinson Crusoe" Mehhikos, mille peaosatäitja Dan O'Herlihy nimetati "Oscari" kandidaadiks, ja "Miss Robin Crusoe" USA-s, kus nii peategelane kui Reede olid naised.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Les_Aventures_de_Robinson_Crusoe_(1902).webm

ESIMENE TEHNIKAVIDEO: hoverboard (7. juuli)

Esimest korda kasutas seda sõna 1967 uusmeremaa romaanikirjanik Michael Kennedy Joseph oma teoses "The Hole in the Zero and The Time of Achamoth", aga tuntuks sai see muidugi filmisarjast "Tagasi tulevikku" aastal 1989. Tegu pole puhtulmelise liiklusvahendiga, vaid seda näidati avalikult juba Sydney olümpiamängude avatseremoonial aastal 2000. Guinnessi rekordiks püstitati 2015. aastal sellel läbitud distants 276 m ja 2016. aastal juba 2252 m. Sellel 1½ minuti pikkusel videol saate siis näha, kuidas see riist lendab. Ahjaa – Marty McFly lendrula lakkas vee kohal töötamast, aga tänapäeval katsetatakse seda eelkõige vee kohal, siis on ehk kukkumine pehmem.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Omni_HoverBoard_-_Festival_de_drone_-_Cit%C3%A9_des_sciences_-_Paris_-_Richard_Martineau.webm

KUU ULMEDISKO: "Magic" (Rudy Mancuso & Maia Mitchell, 17. juuli)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Rudy_Mancuso_%26_Maia_Mitchell_-_Magic_(Official_Music_Video).webm

TEINE VANAFILM: "Steamboat Bill, Jr." (22. juuli)

See oli Keatoni viimane iseseisvalt tehtud film pikkusega 1 tund ja 10 minutit. Edaspidi andis ta kontrolli oma filmide tegemise üle Metro-Goldwyn-Mayerile. Film algab sellega, et vana Steamboat Bill ootab oma poega, keda ta pole näinud sellest ajast peale, kui see imik oli. Ta loodab, et poeg on kasvanud tõeliseks mehemürakaks, aga selle asemel saabub ... Buster Keaton. Peale selle on poeg armunud peakonkurendi tütresse, mis kummalegi isale ei meeldi.

Film oli äriliselt edutu, aga edaspidi on kriitikute arvamus järjest paranenud. Mädanenud Tomatid annavad filmi reitinguks 100%. Filmikunsti ajalukku läks stseen, kus maja fassaad vajub Keatonile peale, aga Keaton pääseb eluga, sest jääb täpselt akna kohale – selle stseeni tegi Keaton dublante kasutamata ja õige koha märkimiseks oli maasse löödud nael. Mainida tuleb sedagi, et pool aastat pärast filmi esilinastust valmis Disneyl multifilm "Steamboat Willie", kus debüteeris sadistlik loomapiinaja Miki-Hiir.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Steamboat_Bill_Jr._(1928).webm

TEINE TEHNIKAVIDEO: tuumaplahvatus Bikini atollil (24. juuli, aastapäev)

45 sekundi pikkune video tuumaplahvatusest Marshalli saarte hulka kuuluval Bikini atollil 24. juulil 1946 27½ m merepinnast allpool. Plahvatuse koodnimetus oli Baker, mis tähendas järjekorras teist. 30. juunil oli sealsamas toimunud esimene tuumaplahvatus koodnimetusega Able, mis tähendas järjekorras esimest, 158 m merepinnast kõrgemal. Kummagi pommi võimsus oli 23 t TNT, pisut suurem kui Hiroshimale ja Nagasakile visatud pommidel. 5 päeva pärast esimest plahvatust, 5. juulil tuli prantsuse moekunstnik Louis Réard välja ujumiskostüümi uue disainiga, mis sai atolli järgi nimeks bikiinid. Veel on Bikini atolli järgi nimetatud Käsna-Kalle Kantpüksi elukoht Bikini Bottom.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Baker_Shot.ogv

Segavereline koomiksimaailm: Magellan (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Seekordses numbris heidame pilgu veebikoomiksile Magellan.

Magellan on lugu sirguvate superkangelaste kasvuraskustest ja hakkamasaamisest maailmas, mis kubiseb mitmesuguste eriomaduste ja -võimetega tegelastest. Koomiksit kirjutab ja joonistab Austraalia autor Grace Crowley ning see ilmub mõningaste vaheaegadega juba aastast 2004.

Nime “Magellan” kannab rahvusvaheline super-korrakaitseagentuur - nõnda mälestatakse kuuekümnendatel tegutsenud kangelast Magnus Magellani, kes esimesena püüdis mitmesuguste üksiküritajatest “võimekate” jõudusid ühendada ja kes hukkus maailmalõpu-deemonite sissetungi tagasi tõrjudes. (Agentuuri ajalugu tutvustab eraldi lühipeatükk.)

Lugeja veedab põhiliselt aega Austraalia harukontori ehk OZ Magellani tegelaste seltsis, eriti aga akadeemias, mis treenib erivõimetega noortest agente-kangelasi.

Tulevased kangelased treeningul.

Pärast esmast kohmetusest pakatavast tutvumisvooru, kus akadeemias õppetööd alustajate vastasseisud põhinevad lihtsalt “ilmselgelt oled sa jobu” arusaamadel, jätkub kadettide omavahelise dünaamika väljajoonistumine, kus antipaatiad kerkivad juba üksteise kultuuride ja võimete sobimatuse baasilt.

Esimene suurem seiklus viib välja jõleda maagilise vandenõu keskmesse, mille lahti hargnedes satuvad kadetid vastamisi omaenda tulevikuversioonidega, kes maailma päästmiseks akadeemiast läbi astuvad.

Traumaatiliste sündmuste tagajärjel tekib kasvuraskusi aina juurde ja kui noored vahelduseks “tavalisse” mutantidevastasesse võitlusse satuvad, põhjustavad need raskused omakorda ebaõnnestumisi ja kriisiolukorras vusserdamist.

Vusserdamisest ei pääse ka täiskasvanud.

Kronoloogilises järjekorras kulgevate põhipeatükkide vahele mahub ohtralt kõrvalepõikeid ja tagasivaateid ning erinevatele tegelastele pühendatud lisalugusid (kõik need suubuvad kasvõi kaudselt siiski pealiini).

Järgmine pikk lugu kasvab välja esimese ajarännusekelduse tagajärgedest - noored nõiad, kes end kaasõpilase surmas süüdi tunnevad, püüavad tolle teadvust universumi urruaugust kahtlase loitsu abil koju tuua ja tõmbavad seeläbi kõigile kaela hoopis tema kurja teisiku mõjuvälja. Suurem osa võitlust toimub seekord igaühe peas, ohud on palju suuremad ja panused kõrgemad - aga just neis tingimustes õpivad noored lõpuks oma võimeid paremini kasutama ja ka omavahel koostööd tegema.

Koostööd läks muidugi vaja ka kurja väljakutsumiseks.

Kangelaste ja kadettide võimed varieeruvad ülijõust ja lennuvõimest mõttelugemise ja gaasipilveks muundumiseni; “omade” hulgast leiab mutante, tulnukaid, nõidu, mütoloogilisi olendeid, aga ka külalisi kaugetelt planeetidelt ja teistest  dimensioonidest. Kogu seltskonnast paistab erandlikuna välja hoopis keskne tegelane Kaycee, kes on ilma igasuguste erivõimeteta “normikas”.

Kadetid omavahel.

Magellani-maailmas ettetulevatel erivõimetel on ka erinevad tasemed ja piirid ning nende kasutajatel erinevad oskused ja erinevad tõekspidamised (rääkimata veel piirkondlikest  huvigruppidest). Ainuüksi Sidney tänavatelt leiame nii kangelasi, kurikaelu, korrakaitsjaid, lindpriisid, vabatahtlikke, omakohtu harrastajaid… Vastasleeris aga madistavad mõnikord deemonid, mõnikord tulnukad, kõige sagedamini aga teised “omasugused” ehk lisavõimetega kurikaelad; jõudu tuleb katsuda kurjade jõudude poolt üle võetud treeningrobotitega ja jääda ellu telepaatilistel maastikel.

Kokkuvõtvalt võib öelda, et need tegelased elavad maailmas, kus mõtetelugejast tulnuk-prükkar ei ületa uudiskünnist ja geenisonkijast hull teadlane on äärelinnas su naabrimees. Selline reaalsus on esitatud siiralt ja otse, lugude põhikütuseks ei ole dekonstruktsioon ega satiir.

(Võrdleva analüüsi teiste mutant- ja superkangelas-universumite suunal jätan ma siinkohal heaga kellelegi teisele, sest ma ise ei ole selleks piisavalt kodutööd teinud.)

Naabrimehe vangipanek siiski ületab uudiskünnise

Värvirõõmsa joonistusstiili ja kirju tegelasgalerii põhjal võib jääda ekslik mulje, et koomiksi sündmustik kulgeb samuti lõbusaid ja kergeid radu.

Tõsi, episoodiliselt saame näha mitmesuguseid humoorikaid seiku - näiteks satume möödaminnes kostüümidisaini loengusse, mida peab prantsuse aktsendiga kuuetissiline kassnaine, mõõdutundetumate kangelaste ja kurilaste kostümeeritud alter-egod kipuvad vahel karikatuurselt välja kukkuma ja kadettide igapäevategevuse juurde mahub piisavalt noortepärast plõksimist ja kergemaid arusaamatusi, mis pinget maha võtavad.

Täiskasvanutel aitab liigset tõsidust hajutada ninatark tehnika.

Samas moodustavad koomilised seigad ja seikluslik madin ühtse terviku koomiksi tõsisemate ja tumedamate tahkudega. Näiteks jagub omavahelist kraaklemist ja konkurentsi piisavalt ka “heade” endi vahel ja seda juba mitmendat põlve; täiskasvanud superagentide tegemistega käivad kaasas omavahelised pinged ja juhtkonna toe puudumine; kõik lisavõimed ei ole sugugi seksikad ega isegi mitte kasulikud, mis omakorda tekitab raskusi nii kangelastele kui nende liitlastele. (Tegelaste hädadest ja siseheitlustest saab lugeja mõnikord osa nõustamissessioone kujutavatel lehekülgedel.)

Rohkelt tumedamaid toone peitub ka tegelaste taustalugudes.

Nii selgub näiteks, et ülbikblondiin Charisma, kelle isaks on Magellani-maailma kõige supermehe-sarnasem kangelane, ei ole sugugi mitte kuulsate vanemate ärahellitatud kallikene, vaid sündinud hullunud groupie spermavarguse tulemusel ning üritab meeleheitlikult teda nüüd olude sunnil üksi kasvatava isa heakskiitu ja tähelepanu pälvida.

Koerpoiss Brelvis (naabripoiss Briani ja naabrikoer Elvise hübriid) on iseenesest tore ja heatahtlik, kuid poisi otsus end koeraga kombineerida andis ta hullust teadlasest isale mõtte teostada palju jõledamaid mutatsioone - seekord juba mitte-vabatahtlike katsealuste kallal.

“Normikas” Kaycee aga elas lapsena üle klounist sarimõrvari rünnaku ja tema sõber  ookeaniprintsess Fatima oli tunnistajaks oma vanemate tapmisele.

Üldse on mitmed teistest maailmadest või muinasjutulistest dimensioonidest pärit tegelased Maal sellepärast, et nad on omade poolt ära tõugatud, lähedased kaotanud või põgenevad muul põhjusel mõrtsukate eest.

Hoolimata mitmesugustest füüsilistest katsumustest, kujunevad kõige ohtlikumaks olukorrad, kus rünnatakse tegelaste meeli, mõistust, reaalsustaju ja väärtustunnet. Eks ütleb koomiksi motogi, et kadettide kõige raskemad võitlused toimuvad isekeskis ja iseendaga.

Mõni võitlus iseendaga on rängem kui teine

Meelevaldse isikliku seosena ütleksin, et Magellani lugudes valitseb teatav turjakarvadega hoomatav Austraalia hingus - esmatutvusel hiilis naha vahele sarnane tunne, nagu kunagi, pärast pikka Hollywoodi-loogikas suplemist, esimest korda Farscape’i vaadates.

Lugeda soovitan Magellani aga neil, kellele meeldivad rohkete eriilmeliste tegelaste ettevõtmised ja rohked erineva kaaluga tegevusliinid. Valmis tuleb olla regulaarseteks vaatepunkti- ja tegevuspaiga vahetusteks, sest enamasti kulgeb iga lugu korraga mitmel rindel. Ka tuleb arvestada sellega, et tegelased räägivad palju, tekst on tihe ja sisuolulisi infokilde täis ning koomiks praegu kättesaadav ainult inglise keeles.

Kes end aga keelebarjäärist ja detailirohkusest heidutada ei lase, võib Magellani rohkest tegelaskonnast vabalt leida mõne, kelle tegemistele kaasa elada - näiteks minu lemmikuteks said gekonaine Go!anna ja telepaatiline kosmoseviburlane Vostok.

Vostok - kangelane vastu tahtmist.

Peatükkide sisukorrad leiab koomiksi pealehelt ja peatüki sees saab lehelt lehele hüpata vasakpoolse menüü abil. Maailma taustainfot jagavad leheküljed ei ole ülevaate kirjutamise ajaks veel üles saanud (koomiks kolis hiljuti uude veebikodusse), küll aga saab tegelaste-tegemiste kohta juurde lugeda Magellani TVtropes'i lehelt.

Repliik: Koletis nimega John W. Campbell (Raul Sulbi)

Buratiinod ja nende puust auhind

Aastail 2011–2016 toimunud sündmuste jada tulemusena muudeti ära World Fantasy auhinna füüsilise taiese väljanägemine. Seni oli auhinnaks lisaks diplomile aastakümneid olnud üleloomuliku kirjanduse klassiku H. P. Lovecrafti humoorikalt visualiseeritud rinnakuju. Nüüd on selleks mingi puu. Aktsiooni, mida vedasid Nnedi Okorafor, China Miéville ja Daniel José Older, olen põhjalikumalt kirjeldanud Lovecrafti kogumiku «Cthulhu kutse» (Viiking 2017) järelsõnas lk 460–461. Lühidalt kokku võttes häiris neid vähetuntud ja ulmeajaloo seisukohalt ebaolulisi noorkirjanikke tõik, et Lovecraft oli rassist ja ksenofoob ning väljendas neid hoiakuid ja vaateid omal ajal üsna avalikult. Aastail 1975–2010 auhinnaga pärjatud kümneid ja kümneid autoreid ei olnud see häirinud, kuna ilmselgelt oskasid nad vahet teha Lovecrafti ikoonilisel tähendusel fantaasia- ja õuduskirjanduse jaoks ja tema jaburatel ning tänapäeval igati taunimisväärsetel, kuid omas ajas kaunis tüüpilistel ja normaalseks peetud seisukohtadel. Viimased ei mänginud HPLi kui õuduskirjanduse klassiku puhul lihtsalt olulist rolli. Ühena vähestest julgesid Lovecrafti pärandi kaitsele asuda toimetajad ja õpetlased S. T. Joshi ning Stephen Jones, kes tagastasid neile antud WF-auhinnad ning saatsid preemiat välja andva org.-komitee sisuliselt persse.

World Fantasy auhind enne ja pärast aastat 2016.

Mees, kes «andis ulmele tooni, mis žanrit siiamaani kummitab»

Nüüd on pikali tõugatud ja häbiga porri tallatud järgmine ulmeajaloo legend – John W. Campbell, ulmekirjanduse Kuldajastu arhitekt ja ajakirja Astounding Science Fiction pikaaegne, et mitte öelda eluaegne (1937–1971) peatoimetaja. Mees võibolla tänu kellele moodne ulmekirjandus oma praegusel kujul üldse eksisteeribki.

Hugo auhindadega koos on alates 1973. aastast välja antud ka John W. Campbelli auhinda aasta parimale debütandile. Auhind sai sellise nime just seepärast, et väärikalt tunnustada ajakirjatoimetaja Campbelli isiklikku rolli noorte autorite kujundamisel ja nendega töötamisel, nende loomingu sihikindlal ja järjepideval arendamisel. Ehk siis sooviti väärtustada tegevust ja seda toimetajatalenti, mille tulemusena on meil olemas sellised ulmekorüfeed nagu Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Robert A. Heinlein ja Clifford D. Simak. Ei ole liialdus öelda, et just toimetaja ja mentor Campbell voolis need kirjanikud sellisteks ulmeklassikuteks nagu nad meie mälus ja lugemispagasis tänaseni on. Jah, Campbell oli autoritaarne juht ja isiksus, aga võib liialdusteta öelda, et just tema tõi ulmekirjanduse kahe maailmasõja vahelisest pulpajastust täiskasvanu ja tugevana välja 1950ndatesse.

Ei ole siinkohal paslik paik hakata pikemalt lahti kirjutama, mida tähendab ulmekirjanduse Kuldajastu ja milline roll täpselt oli Campbellil selle kirjandusloos üliolulise perioodi suunaja ning mõtestajana. Loetagu näiteks Jüri Kallase järelsõna Heinleini «Nukkude isandatele», kus sellest pikemalt juttu on.

Kuldajastu arhitekt John W. Campbell.

Ja nüüd, pärast seda, kui Campbelli nimelist noore kirjaniku auhinda on saanud rahus 45 aastat välja anda, hakkas see nimi kedagi häirima. Seekordne laureaat, keegi Jeannette Ng võttis tänukõnes teemaks auhinna nime ja Campbelli isiku. Ngi järgi oli Campbell mees, kes «andis ulmele tooni, mis žanrit siiamaani kummitab». Milline see toon siis on? «Stale, sterile, male, white, exalting in the ambitions of imperialists, colonialists, settlers and industrialists,» loetles Ng.

Jah, Campbell väljendas rassistlikke vaateid, nagu paljud konservatiivsete vaadetega inimesed läinud sajandi keskpaiga USAs. Jah, Campbell arvas, et mustanahalistel autoritel pole eeldusi valgete kirjanikega võrdsetel alustel konkureerimiseks. Jah, Campbell tegi alandavaid märkusi naiste ja homoseksuaalide aadressil. Aga jällegi on tegu vaadete ja hoiakutega, mis olid rohkem või vähem tollele ajastule iseloomulikud ja tüüpilised. Ja ärgem unustagem, et Campbell oligi hilisemas elus paras uhhuu-mees: ta ju toetas ja julgustas ka dianeetika ning saientoloogiaga tegelemist. Paravõimetega superkangelased olid tema jaoks ulmes keskse tähtsusega.

Kui Ngi ja temasuguste tühikargajate näol oleks tegu ulmet armastavate ja sellest aru saavate isikutega, heidaks nad Campbellile ette just neid asju – dianeetika promomist ja ESP-teemade pressimist ulmelugudesse. Paraku ei ole need inimesed selleks võimelised, kuna ulmest ja selle ajaloost on nende teadmised enamasti naeruväärselt napid et mitte öelda olematud, nad viljelevad enamasti moodsate ja aktuaalsete ning «progressiivsete» teemadega täidetud nn. tühiulmet, kus tagakiusatud ja/või mustanahalised naistegelased pääsevad lõpuks neid piinava (valge) meessoo türannia alt vabaks.

Worldcon 1957. Vasakult Arthur C. Clarke, Peg Campbell, John Wyndham ja John W. Campbell.

Aga kui juba Campbell hukka mõista, võiks ju samamoodi üle parda heita enamvähem iga teise tolle ajastu ulmekirjaniku. Lihtsalt vaadete ja hoiakute pärast, mis olid tollases ühiskonnas väga laialt levinud ja mida me tänapäeval peame õigusega debiilseteks ja naeruväärseteks. Aga minevikule ei saa hinnanguid anda oma kaasaja väärtusruumi pinnalt! Ma ei hakka rääkimagi «hea doktori» Isaac Asimovi kombest noori naisfänne convention'itel «kabistada» jmt. Kas me peaksime nüüd ka Asimovi loomingu ja isiku hukka mõistma ning lõpetama ta raamatute lugemise? Kas tuleks kuulutada välja embargo ja blokaad ka töös olevale «Asumi» telesarjale, kuna selle on välja mõelnud «Me Too!» kampaania tähenduses täiesti taunimisväärne isik?

Sellised vaated ja hoiakud ja käitumismallid ongi tänapäeval idiootsed ja lubamatud, aga neid võiks suuta lahus hoida nende isikute loomingulisest tegevusest. Ning püüda aru saada ajaloolisest kontekstist ja sellest, et ühiskond on ajas arenev nähtus. Või siis vähemalt mitte olla selle progressiivse käitumise rakendamisel nii kuradi mugavalt valikuline. Lovecraft on taunitud ja häbistatud. Okei. Campbell on taunitud ja häbistatud. Hüva. Kuhu edasi?

Tuule suund on nord, nüüd on Hugo kord!

Kui 1953. aastal anti esmakordselt välja ingliskeelse maailma olulisimaks kujunenud ulmeauhinnad Hugod, oli auhinna ametlikuks nimeks ‘The Annual Science Fiction Achievement Award’. Aja jooksul kujunes auhinna mitteametlikuks nimeks Hugo, seda siis ameerika ajakirjaulme rajaja Hugo Gernsbacki auks. Ametlikult on Hugo selle auhinna nimeks aga alles alates 1992. aastast. Paraku pole Hugo Gernsbackiga paremad lood kui Lovecrafti või Campbelliga. Ta oli nende põlvkonnakaaslane, ta oli täpselt sama kitsarinnaline, ksenofoobne, rassistlik, šovinistlik ja tänapäeva progressiivide jaoks sama ebamugav vestluspartner kui HPL või Campbell. Tänapäeva progressiivid saaksid temaga ühes ruumis viibimisest täpselt sama kiiresti akuutse kõhulahtisuse ja peavalu ning peaksid tualetti nutma jooksma.

Ajakirjaulme isa Hugo Gernsback Nikola Tesla surimaskiga.

Miks siis ei ole auhinna nimena Hugo ammu ajaloo häbiposti naelutatud? Milleks jääda pidama poolel teel, seltsimehed- ja naised progressiivid?

Lisaks meenutan, et alates 1973. aastast on olemas ka Kansase ülikooli välja antav John W. Campbelli mälestusauhind aasta parimale ulmeromaanile, mille võidavad tihti Hugo ja Nebula laureaatidest märksa sügavama ja novaatorlikuma sisuga SF-romaanid. Häbi-häbi-häbi! et selline preemia on olemas ja pole juba ümber nimetatud. Jääb loota, et kirjanik Ng võidab varsti Hugo ja siis sellegi preemia ning needki sobimatud auhinnanimed kaovad ajaloo kolikambrisse ning me unustame kohustuslikus korras need pahad mehed, kelle vaated olid nii jõledad.

Ahjaa. British Fantasy auhindade elutööpreemia kategooria nimi on Karl Edward Wagneri auhind. Viljakas kirjanik ja õudusantoloogiate koostaja Wagner oli hirmus joodik, kes ennast lõpuks surnuks jõi. Kindlasti ei tohiks sellise noorsoole vääritut eeskuju pakkuva isiku nime kanda ükski ulmeauhind, mille võitjateks on näiteks Hayao Miyazaki, Robert Holdstock, Terry Pratchett ja Iain M. Banks. Kusjuures. Eelmisel aastal võitis parima uustulnuka kategoorias British Fantasy preemia meile juba vähetuttav Ng. Päris piinlik, et ta juba siis ei alustanud ristiretke kroonilise joodiku nime eemaldamiseks auhinna ühelt kategoorialt.

Kui nüüd iroonia maha keerata, siis tahan ma selle looga rõhutada siiski ju vaid seda, et mineviku häbenemine ja sellele tänapäeva väärtusruumi pinnalt hinnangute andmine on üks tõeliselt haige ühiskonna tunnuseid. Just sedasorti käitumine on iseloomulik alates 1960ndatest aastatest lääne ülikoolide toodetud kõrgharitlastele, kes päris probleemide asemel tegelevad pseudoteemadega. Suurmeister Robert Silverberg on sellise jõugu esilekerkimist meenutanud eestikeelse «Valitud teoste» 3. köite ühe jutu eessõnas (lk 211). Paraku ei ole need inimesed kuhugi kadunud ka tänaseks: nad õpetavad välja üha uusi põlvkondi tobedaid progressiive ja sotsiaalteadlasi, kelle jaoks ühiskonnaelu päris valupunktide asemel on olulisemateks teemadeks tõmbluku-meetodil koostatud nimekirjad, sooline võrdõiguslikkus ja palgalõhe, feminism, poliitkorrektsus jmt. Silverberg kirjeldab sedasorti tegelaste esiletõusu 1960ndatel vägagi ilmekalt ja detailselt, soovitan soojalt lugeda!

Noor Silverberg kuulamas John W. Campbelli õpetussõnu.

Igatahes on häbiväärne hoopis see, et mingisugune Ng, kelle panus ulmesse pole võrreldav Campbelli küünemustagagi, võtab sõna ja selle tulemusena naelutatakse moodsa ulme üks põhilisi vormijaid mõtlematult risti. Õnneks ei suuda tänase päeva Ngid, kes tulevad ja lähevad, siiski väärata Campbelli kohta ajaloos: ta oli, on ja jääb Pierre-Jules Hetzeli, Farnsworth Wrighti, Cele Goldsmith Lalli, Ben Bova ja Gardner Dozois’ (NB! Loetelus on üks naistoimetaja!!!) kõrval ulmeajaloo üheks tähtsaimaks toimetajaks, ilmselt ajaloo kõige mõjukamaks, sest just tema kujundas pea ainuisikuliselt 1940ndatel ümber vana pulpulme, muutis selle vitaalseks ja end pidevalt uuendavaks sotsiaalseks kirjandusžanriks, mida me täna tunneme. Just Campbell näitas ulmele kätte suunad, millest see pole õnneks tänaseni loobunud.

Ahjaa, naljakas asi meenus. Just Campbelli Astounding avaldas vist 1950ndate kõige skandaalsema kaanepildiga ajakirjanumbri. P(oolp)aljaste tütarlaste kujutamine ajakirjakaanel oli juba 1920–1930ndatel täiesti aktsepteeritav, kuid alasti mehekeha kui seksobjekt oli kuni selle 1954. aasta ajakirjanumbrini üsna suur tabuteema. Aga paraku, jah, stale, sterile, male, white…

Arvamusartikli autor rõhutab, et ta on äärmuslik liberaal, kuid erinevalt võitlevatest progressiividest ei asu tema peamised vaenlased minevikus ja pole ammusurnud inimesed.

Artikkel: Viska vanaema õhulüüsist välja (Sylvia S. Wrigley)

Kogu see projekt sai alguse sellest, et mul polnud õigus. Ütlesin ühes vestluses, et ulmekirjandus taandab teatud eas naised kõrvalosadesse: vanamoor, teadjanaine, sekeldav ema, haldjast ristiema. See tundus täiesti ilmselge, vaevu mainimist väärt. Me oleme neist naistest lugenud terve oma elu muinasjuttudes, eepilises fantaasiakirjanduses ning otse loomulikult Sir Terry Pratchetti vaimustavates paroodiates, mis kujutavad vanu naisi kõigis nende rolliklišeedes.

Aga siis märkis keegi, et kõik minu näited põhinevad fantaasiakirjandusel. Kuidas on lood teadusulmega? Ja ma taipasin, et mulle ei meenu ühtki näidet … Päris kindlasti on tegu žanrispetsiifilise probleemiga. Kõik teavad professor McGonagalli, vanaema Weatherwaxi ja leedi Olennat. Kuid teadusulmest ei meenu kedagi.

Hakkasin asja uurima ja avastasin varsti, et ulme puhul pole maastikud ainus asi, mis fantaasiakirjandusest erineb. Ulmeline tulevik lubab meile igapäevaelu, mis on tõhus ja mugav. Lihttööd tehakse ära robotite poolt. Sõidukid sõidavad ise. Teadmised arhiveeritakse digitaalselt ja laetakse alla vastavalt vajadusele.

Vananemine ei ole kohe kindlasti ei tõhus ega ka mugav. Nii et ehk polegi üllatav, et ulmemaailmadest ei leia kuigi palju vanureid, eriti just vanu naisi.

See, mis saab vanadest inimestest, on asjaolu, millest libiseb üle valdav enamik ulmemaailmu. Kus nad on? Kas kusagil on mingi kosmiline vaste vaibale, mille alla nad kõik lükatakse, või salajane vanainimeste koloonia, millest keegi sulle enne 55 eluaastat ei räägi?

See oli huvitav probleem. Asusin asja kallale.

Kus on ulme vanamutid?

Avastasin, et tõsi, igaüks teab mõnda ulmelugu, millest leiab vana naise. Aga selgus, et kui võtta suvaline toatäis ulmelugejaid ja küsida iga inimese käest, nimetatakse ikka ja jälle ainult paari tegelast, neile lisandub veel pool tosinat fantaasiakirjandusest, kolme sellist, kes on tegelikult alla neljakümne, kahte surematut ja ühte tulnukat.

Niisiis veetsin terve eelmise aasta otsides ingliskeelsest ulmest mammisid, vanatüdrukuid ja moore ning ma ütlen teile, et nende leidmine polnud lihtne.

Teatud mõttes on tegu defineerimisprobleemiga.

Kohe alguses limiteerisin oma uurimistöö romaanidele. Visuaalsel ulmel – filmides ja telesarjades – on oma probleemid, alates sellest, et kui seal üldse vanu naisi leidub, siis peavad nad välja nägema nagu Cher või Tina Turner. Võib ju olla, et minus tekitas eelarvamusi asjaolu, et need naised näevad oma 70. eluaastates välja paremad kui mina kolmekümneaastaselt, aga tahtsin siiski leida pigem kirjanduslikke troope kui Hollywoody klišeesid.

Niisiis seisis minu ees ülesanne leida üles kõik ulmekirjanduse vanamutid. Selle probleemi lahendamiseks kasutasin talguhanget – lähenesin tervele hulgale ulmehuviliste kogukondadele, et nende abil panna kokku nimekiri teostest, millest selliseid tegelasi leida. Aga kui info hakkas sisse voolama, selgus, et olin jätnud terve hulga aspekte liiga umbmääraseks. Muuhulgas: mis on ulme, mis on naine ja mis on vana.

Ulme mõiste selle uurimistöö kontekstis

Ulme defineerimine on üks neist vestlustest, mis võib sageli lõppeda sama kiirelt saabuva jalahoobiga tagumikku kui religiooni või poliitika defineerimise puhul. Paljudel juhtudel on vahe sci-fi ja fantasy vahel marginaalne, kuid troobid on žanripõhised ja žanriomaste troopide üle pole võimalik arutleda, kui žanr ise pole defineeritud. Tundus lausa, et asi on lihtsam tagurpidi – raamatu žanri on kergem määrata selle järgi, milliseid troope on selles kas kasutatud või kukutatud.

Ulmet ei saa defineerida lihtsalt kui kirjandust teadusest ega isegi kui fantaasiakirjandust, milles sisaldub teadus. Fakt, et Hogwartis olid füüsikatunnid, ei tee Harry Potterist ulmemaailma.

Ilmselgelt ei ole teadusulme sama kui fantaasia, aga probleem tundub olevat üsna samasugune nagu planeetide ja asteroidide puhul: kuigi üldjoontes on ilmselge, mis on mis, siis mõnel juhul on raske joont vahele tõmmata, nii et lõpuks jäävad piirid teatud mõttes häguseks.

Heinleini definitsiooni kohaselt on teadusulme kui realistlik spekulatsioon võimalikest tulevikusündmustest, mis põhineb kindlalt piisaval teadmisel tegelikust maailmast, minevikust ja olevikust, ning looduse ja teadusliku meetodi tähtsuse põhjalikul mõistmisel[1]. See äärmiselt normatiivne definitsioon välistab aga suurema osa teadusulmest, alates pulp’ist ja lõpetades „Pöidlaküüdi reisijuhiga“. Mina isiklikult eelistan Asimovi definitsiooni: ulmekirjandus tegeleb sellega, kuidas reageerib inimolend teaduse ja tehnoloogia arengule. See teadus ise võib olla ka puhas väljamõeldis, näiteks ajarännud või valguskiirust ületav transport, aga mulle meeldib definitsioon, et žanr räägib sellest, kuidas mõjutab teadus teose tegelasi.

Vana on iga naine, kes on minust vanem

Lisaks tuli mul defineerida, kes on naised. Ja seejärel, kes on vana. Alguses ma ei tulnud isegi selle peale, et selleks, et arutleda naiste üle ulmes, peab tegu olema inimnaistega: mitte surematute, mõne naisehäälega AI vormi ega tulnukatega. Küborgitega, võib-olla. Tulnuklikud eluvormid, näiteks nagu Banksi Kultuuri romaanides, ei pruugi üldse vananeda või kui nad seda siiski teevad, ei pruugi sel olla mingit pistmist ega sarnasust inimrassi vananemisega. Pidin „naised“ piiritlema kui ajaliselt piiratud elueaga inimesed, sest vananemisest rääkides ei ole näited 500-aastastest keskealistest tulnukatest just kõige asjakohasemad. Ja surematud ajavad asja veel segasemaks.

Nii et naise definitsiooniks jäi: äratuntavalt inimrassist isikud ajaliselt piiratud eluaega, kes on tekstis märgistatud naissoost asesõnadega.

Nüüd jõuame vanuse juurde. Minu algne seisukoht oli lihtne – vana on iga naine, kes on minust vanem. Oma üllatuseks leidsin, et ka teised inimesed kasutavad sama määratlust, ja suur osa neist olid minust nooremad! Hullem veel, leidsin inimesi, kes defineerisid tegelase vanust kui „vanem, kui mina olin siis, kui ma seda raamatut lugesin“. Leedi Jessica Düüni sarjast oli üks, keda pidevalt mainiti, ja kuigi ta vananeb alles märksa hilisemates raamatutes, toodi välja just see kõige esimene. Olen üsna kindel, et seda just sellepärast, et paljud lugesid „Düüni“ esmakordselt 14-16 aastaselt ja seega oli Jessica nende jaoks tollal enam-vähem iidne. Sama probleem oli doktor Kate Murrayga raamatust „A Wrinkle in Time“, kes on tegelikult kolmekümnendates eluaastates, koorekarva naha ja violetsete silmadega. Üks tegelane, keda kirjeldati keskealisena, osutus olevat 20. eluaastate lõpus ja vana tegelikult vaid ülejäänud noortekirjanduse naistegelastega.

Vanuse väljendamine numbriga ei olnud samuti efektiivne, sest 70aastane naine, kelle oodatav eluiga oli 200 aastat, polnud samuti selgelt see, mida mul tarvis.

Ma tahtsin leida naisi, kes on oma eluga edasi liikunud. Olgu tal siis lapsi või mitte, sõltumata sellest, kas ta üldse oli neid kunagi tahtnud – see eluetapp pidi olema tal selja taga. See viis mu bioloogilise definitsioonini: vanad naised on need, kellel on menopaus möödas. Aga kuidas on lugu nendega, kelle menopaus jõudis kätte varakult? Või nendega, kes oma perioode meditsiiniliselt tõkestasid? Või nendega, kel neid üldse polnudki?

Lisaks sellele – kust seda üldse teada? Ulmeromaanide naised ei menstrueeri. See on muidugi üldse keerukas teema, mitte ainult ulmekirjanduses.

Võimalik, et olete kuulnud lugu astronaut Sally Ride’ist, kelle käest küsiti, kas sajast tampoonist nädalas peaks piisama, kui tal kosmoses viibimise ajal ootamatult päevad algaksid. Kõige olulisem selle juures on aga fakt, et selleks ajaks polnud Sallyl oma treeningrežiimi tõttu juba aastaid päevi olnudki, kuigi ta oli 32aastane. Ilmselgelt mitte vana naine.

Probleemiks osutus ka see, et sain tegelase vanuse määramisel sageli toetuda vaid tekstis antud märksõnadele ja vihjetele, mis viitasid, et naine on jõudnud oma elu teise poolde, ning et selles konkreetses ulmemaailmas oli tal selja taha jäänud rohkem aastaid kui ees seisis.

Tulemus: 36 romaani

Kõike seda silmas pidades ja kõiksugu erinevate kogukondade abiga suutsin leida kõigest 36 ulmeromaani, mille oluliste tegelaste hulka kuulus ka mõni vana naine – ja seda ulmekirjanduse eksistentsi saja aasta jooksul.

Atherton, Gertrude (1923) Black Oxen

Banks, Iain M (1994) Feersum Endjinn

Bear, Elizabeth (2004) Hammered

Bryant, Samantha (2019) Going Through the Change

Bujold, Lois McMaster (2015) Gentleman Jole and the Red Queen

Chambers, Becky (2018) Record of a Spaceborn Few

Cherryh, CJ (1981) Downbelow Station

Corey, James (2013) Caliban's War

Elgin, Suzette Haden (1984) Native Tongue

Gloss, Molly (1997) Dazzle of Day

Hamilton, Peter F (2004) Pandora's Star

Hamilton, Peter F (2004) The Reality Dysfunction

Heinlein, Robert A (1952) The Rolling Stones

Holmqvist, Ninni (2009) The Unit

Howey, Hugh (2014) Wool

King, Stephen (1978) The Stand

Liu Cixin (2006) Three Body Problem

Marley, Louise (1999) The Terrorists of Irustan

McDonald, Ian (2015) Luna: New Moon

Miller, Sam J (2018) Blackfish City

Mitchison, Naomi (1962) Memoirs of a Space Woman

Moon, Elizabeth (1996) Remnant Population

Nagata, Linda (2017) The Last Good Man

Newitz, Annalee (2017) Autonomous

Newman, Emma (2015) Planetfall

Pratchett, Terry (1981) Strata

Pratchett, Terry (2012) The Long Earth

Reynolds, Alastair (2005) Pushing Ice

Russell, Mary Doria (1996) The Sparrow

Sawyer, Robert J (2007) Rollback

Shepherd, Mike (2018) Kris Longknife: Commanding

Starhawk (1993) The Fifth Sacred Thing

Sterling, Bruce (1997) Holy Fire

Tepper, Sheri (1996) Gibbon's Decline and Fall

Wright, Helen (1990) A Matter of Oaths

Yuknavitch, Lidia (2017) The Book of Joan

Alguses pühendusin õhinal elukestvale projektile kõik need raamatud läbi lugeda, aga siis pidin tunnistama, et tegelikult on veidi keskendudes võimalik kogu see materjal läbi töötada ka ainult aastaga. Igatahes on see siiamaani olnud minu jaoks fantastiline kogemus ja juhatanud mu terve hulga raamatuteni, mille lugemiseni ma tõenäoliselt muidu poleks jõudnud.

Näiteks ei ole ma just suurem asi superkangelaste austaja ja kui lõpuni aus olla, siis ulme alamžanrina seda minu jaoks ei eksisteeri. Troobid ja tavad on erinevad ja isegi saamislood on totaalne segu teaduslikest selgitustest ja väljamõeldistest. Pealegi olin kindel, et pole olemas romaane vanamuttidest superkangelastest.

Kuidas ma eksisin! „Going through the Change“ on terve romaaniseeria naistest, kes osana menopausist saavad supervõimed, ning ei – see polnud päris see, mida silmas pidasin, kui ütlesin, et tahaksin näha rohkem ulmeromaane, mille peategelased on vanad naised −, aga ilmselt on üsna arusaadav, miks selle seeria lugemisest sai kohe üks mu prioriteete.

Peamised troobid

Olles lõpuks defineerinud kõik eelmainitu, oli juba lihtne märgata mustreid ja teha kindlaks, kas need sarnanevad fantaasiakirjanduses ja mujal esinevatega. See oli muidugi suurepärane ettekääne, et veeta ohtralt aega veebilehel TV Tropes, mis on pühendatud ämblikuvõrkudena kõiksugu meediavormidest läbi põimunud loo jutustamise mallidele.

Aga kui otsisin vanusega ja vananemisega seostuvaid kategooriaid, siis avastasin, et ulme alla kuuluvatest neid ei leia ja need troobid, mis üldiselt vanade naistega seostusid, ei sobitunud omakorda ulmega: võimukas matriarh, hull kassimutt, pahur pensionär. Kõige levinum žanriülene troop, mida võis leida ka ulmest, oli lahe vanadaam, tuntud ka nime all trendikas vanaema. Mind häirib, et just seda esile tõstetakse. Särtsakad teismelised ja Mehed, kes pole misogüünid, ei saa millegipärast eraldi kategooriat, nii et miks siis lahedad vanadaamid?

Igatahes oli kiiresti selge, et ulmes on vanamuttide jaoks oma kategooriad.

Troobid ei ole tingimata midagi halba. See võib olla klišee (kangelane võidab alati tüdruku südame), aga tavaliselt on tegu pelgalt skeemiga, mida mööda lugu tõenäoliselt areneb. Troobid on reeglina lihtsalt ühised teemad, loo jutustamise mustrid. Reeglina on nad igas antud loos ka täiesti ja absoluutselt loogilised. Näiteks leiavad pea kõik Eestist rääkivad lood aset Tallinnas. Iga üksiku loo kontekstis on see täiesti okei, aga mõne aja pärast avastad end mõtlemas, et kas inimesed üldse teavad, et Eesti on palju suurem kui ainult Tallinn.

Seega: alles siis, kui vaatame neid mustreid tervikuna, hakkame nägema autorite kultuuriliste arusaamade ja sihtgrupi ootuste kokkulangevusi. Ja vaadates ulmet selle ettekande kontekstis on selge: ulme on väga huvitatud sellest, et teha vanad naised jälle nooreks.

Lisanduv noorus

Me kõik teame igavese nooruse allikat, aga ulmekirjanduses avaldub see kujul, mida ma nimetan lisanduvaks nooruseks. Selle asemel, et keskenduda nn nooruse otsiretkele, teekonnale selle juurde, on ulme igavese nooruse allikas protseduur, moodne mugavusteenus kella tagasikeeramiseks, ja mis veel olulisem: seda saab teha aina uuesti ja uuesti. Suuremas osas romaanides, kus seda konstruktsiooni kasutatakse, pole loomulikult ka vanu naisi, kuna neile on enne vanaks saamist restart tehtud. Teised, nagu näiteks Peter Hamiltoni Commonwealthi sari ja Gertrude Athertoni „Black Oxen“, keskenduvad probleemidele, mis kaasnevad kogemuse kuhjumisega ilma sellele lisanduva vanuseta ning vastuoludele, mida see toob kaasa põlvkondadevahelistes suhetes.

See troop eristab huvitaval kombel „elueaga inimesed“ ja „surematud“, kuigi tegelikult nagu vahet polekski: erinevus seisneb selles, et paljud esimese troobi romaanidest käsitlevad vähemalt pealiskaudselt vananemise füüsilisi probleeme ja noorendamisega seostuvaid isiklikke valikuid, mida surematute puhul ei juhtu.

Keharöövlid

Keharöövlid, mis on tegelikult üks igavese nooruse allika üks variante, on naine elanud ära kogu oma elu ja talle avaneb võimalus asuda ümber uude kehha. Mõnel puhul on see uus keha loodud kloonimise vms tehnoloogia abil, teistel puhkudel on tegu kellegi teise kehaga. Põhimõtteliselt on tegu nn organdoonorluse edasiarendusega ning jah, tehniliselt on tegu lihtsalt teistsuguse noorendamismeetodiga, aga uue keha ülevõtmises ja vana minemaviskamises on minu arvates midagi kõhedakstegevat. Selle troobi suurepärane näide on John Scalzi „Vanamehe sõda“, mis keskendub konkreetselt probleemidele, millega maadleb vana inimene uues kehas.

Rajamaad

Metsiku Lääne lood sobituvad ulmega suurepäraselt ja vesternide mehetroobid on ulmes tavalised, aga oma imestuseks leidsin, et naiste puhul see trend ei kehti. Mis veelgi üllatavam – vähemalt minu jaoks – et autor, kelle loomingus leidus kõige enam vanu naisi kosmoses ja kes väga selgelt kasutab Rajamaade naiste troope, oli keegi, kelle puhul ma poleks eales osanud oodata, et ta mulle soorollide käsitlemisel muljet suudab avaldada. Robert Heinleini loomingus leidub terve hulk vanu naisi. „The Rolling Stonesi“ Hazelisse ma armusin lausa ära.

Hazel on täiesti selge Rajamaade naisetüüp, üks Luna asutajatest. Ta on laeva peainsener, osav kaardimängija ning tõstab igapäevaste misogüüniailmingute peale korduvalt ja häälekalt lärmi. Tema ja teised vanemad naised on ühed ulmenaiste parimad näited, kui mööda vaadata sellest, et raamatu noorematel naistel pole tulevikku vaatavalt muud huvi, kui mehele minna.

Poliitik

Kui sa juhtud olema vana naine ulmeromaanis, siis on keskmisest suurem võimalus, et oled poliitik. Ilmselgelt on tegu „lihtsa“ tööga, mida vanale naisele anda – juhipositsioon, milleks on vajalik pigem mentaalne ja emotsionaalne, mitte füüsiline jõud. Poliitikuamet ei ole iseenesest midagi halba, kuid meestel on ulmeromaanides siiski võrreldamatult laiem karjäärivalik. Tuntuim näide on ilmselt printsess Leia Tähesõdadest, aga ka Chrisjen Avasarala „Expanse’is“, Gadfium „Feersum Enjinnis“ ja linnapea Jahns „Woolis“.

Teatepulga üleandmine

See on huvitav troop, mis minu mõtetes seostub rohkem küll Hollywoodi vesternide meestegelastega, aga selged näited ulmekirjanduse vanadest naistest selles vallas võib leida romaanidest „Luna: New Moon“, „Record of a Spaceborn Few“ ja „The Rolling Stones“.

Troop meeldib mulle, kuna erinevalt poliitikurollist tehakse selle puhul väga selgeks, et tegelasel on reaalne võim toimuva üle ja tema koht maailmas vajab täitmist, kui ta lahkub.

Pole muidugi üllatav, et suurem osa ulmekirjanduse vanu naisi on ameeriklannad, sest suurem osa autoritest on USAst, aga sellegipoolest oleks tore, kui avakosmosest võiks leida suuremal hulgal eri rahvusest naisi, kes on suutnud kõrge eani vastu pidada.

Ilmalõpu ellujäänud

Kummalisel kombel tundub, et (ulmemaailmadest rääkides) mida tumedam on su nahavärv – või veel täpsemalt: kui sa oled must afroameeriklane −, seda tõenäolisem on sinu ellujäämine pärast maailma lõppu.

Ja kui oled juba 50nele lähenev värviline naine, siis tuleks lausa loota maailma lõppu, sest Stephen Kingi „The Stand“ on jäänud ainukeseks näiteks, mille leidsin, kus vanale mustale naisele on antud loos kandev roll.

Tema on ühtlasi ainuke nimi TV Tropes nimekirjas märksõna Wasteland Elder all. Ja ainus leitud näide ulmest troobile Võluväega neeger, milles must tegelane abistab valget kangelast, reeglina üleloomulikul või maagilisel moel, ja kobib siis jalust, et kangelane saaks kanglemisega edasi minna. Tuleks ehk märkida, et seda troopi kasutab väga ohtralt Stephen King, ja − hoiatasin selle eest juba ettekande alguses −, tegelikult on „The Standi“ puhul tegemist fantaasialooga teadusulme kastmes.

Ulmes üldjoontes eksisteerib siiski ka värvilisi naisi, aga sellegipoolest on nende vähesus kummaline, eriti kui arvestada, et suur enamus (70%) siinse nimekirja autoritest on ameeriklased ning USA ühiskond tunneb musti juba kauem kui ulme on ametlikult üldse eksisteerinud.

Ka latiinosid vaadates ei ole lood paremad – mul õnnestus leida üksainus brasiillane. Siiski on minu nimekirjas kolm, keda kirjeldatakse põlisrahvastena: Masaaraq „Blackfish Cityist“, Jenny Casey romaanist „Hammered“ ja Kris Longknife, kellel on lausa omanimeline sari. Nii et USA kõige väiksemal rahvusgrupil on kõige suurem esindatus.

Sõdalased

Ja kõigi nende kolme põlisrahva esindaja juures on veel üks huvitav asi − iga viimane kui üks neist kannab nuga ega karda seda kasutada. Huvitaval kombel pole minu selle uurimuse raames loetud romaanide kangelaste hulgas ühtegi valget naist, kes kipuks oma vaenlasi teravaksihutud noaga ähvardama. Ainus pussitajatüüpi naine peale eelmainitute on Jack Chen romaanist „Autonomous“, kelle perekonda emigreerus Kanadasse Hong Kongist. Mis värk sellega on, et ainult värvilised naised on vägivaldsed? See pole torge ühegi konkreetse autori pihta, aga siiski mõjuv viide kultuurikontekstile: kas vanad valged naised on liiga kultuursed, et noaga vehkida? Ma loodan, et mitte.

Romantika ja seks

Mis puudutab romantikat ja seksi, siis avastasin rõõmuga, et paljud vanad naised olid oma sellesuunalistes soovides ja ihades selgesõnalised, kuigi väga vähesed neist olid veel seksuaalselt aktiivsed. Valdav enamik neist, kes oma sooeelistuse välja ütlevad, on heteroseksuaalid, kes meenutavad sooja südamega nooruspõlve kallimaid. Kuid esindatud on ka muud seksuaalvähemused, ja mis veel olulisem: kõik minu valimis leidunud seksuaalselt aktiivsed vanad naised on lesbid või biseksuaalsed.

Väga huvitav trend. Või noh – mis trend.

Oluline on mitte unustada, et see töö hõlmab siiski väga väikest andmebaasi. 36 romaani puhul on väga lihtne leida seoseid, mis on tegelikult tähtsusetud. Aga see tähendab ka seda, et üksainus raamat, mis toob meieni mõne värske tegelase – näiteks kaheksakümneaastase detektiivi, kelle lemmikloomaks on tribble[2], või üle 50aastane trans-naise, või noafanaatikust vanapiiga − võiks täielikult muuta pilti, kuidas me praegu vanu naisi ulmes näeme.

Kirjutage mulle!

Seda uurimistööd alustades ei teadnud ma veel isegi, et sellest kujuneb selline teekond. Tahtsin lihtsalt näha, kas vanad naised ulmekirjanduses üldse eksisteerivad, rääkimata veel sellest, kas neil on sündmustikule mingi mõju. Ja tulemuseks oli seiklus. On loomulik, et naiskirjanikud on selles valimis tugevalt esindatud, aga leidsin ka terve hulga „ulme kuldajastu“ autoreid ja raamatuid, ning ka teemaring haarab tervet hulka alamžanre. Paljusid neist lugudest poleks ma kunagi kätte võtnud, kui poleks olnud seda projekti.

Kui teate veel raamatuid, mis võiksid selle teemaga sobituda, eriti just inglise keelde tõlgitud autoritelt, siis oleks mul väga hea meel, kui sellest mulle teada annate. Seni olen avastanud vaid kaks: Cixin Liu „Three Body Problem“ ja Ninni Holmqvisti „The Unit“. Alles paar nädalat enne Estconi kirjutas mulle üks inimene teosest, mille nii mina kui ka kõik teised mulle kirjutajad olime täiesti kahe silma vahele jätnud.

Kirjutage mulle palun oldwoman@intrigue.co.uk

Sylvia Spruck Wrigley on ulme- ja fantaasiakirjanik ning lennundus(aja)kirjanik. Ühtlasi on ta nõus tegema peaaegu ükskõik mida, et ainult kirjutamist vältida. See ettekanne on üks neist asjadest.

Ropecon 2019 (Ove Hillep)

Selle aasta südasuvel Helsingisse praamiga Ropeconile sõites oli mul tõsine mure: mida paganat ma sel aastal ühest mõnusamast Soome rolli- ja lauamängumessist kirjutama peaks. Viis aastat juba järjest käidud, muutunud pole väga essugi, kui toimumiskoha muutus 2016 aastal välja arvata – kõik on eeldatavasti jätkuvalt hea ja täpselt samamoodi, nagu eelnevad aastad.

Festivalil on igal aastal ka näitus. Sel aastal olid väljapanekus Artemise larpi rekvisiidid

Reede ei toonud väga palju selgust. Kohale jõudes sai tutvutud selleaastase ekspositsiooniga, saadetud sõnumid erinevatele tuttavatele, keda lootsin seal trehvata, ning jõlgutud niisama jõudu. Uurisin ka messukeskuse ees paiknevatele seppadelt, kas võimalust sepistada tekib – paluti laupäeva hommikul platsis olla, et end kuhugi kirja panna. Olin juba päev enne õlle kõrvale kava uurinud ning otsinud välja endale huvipakkuvamad esitlused, töötoad, rollimängud. Esimene neist – Mouse Guardi rollimäng – pidi algama seitsmest õhtul. Kui mulle lõpuks kõige muu juures meelde tuli, et peaks ennast kuhugi registreerima ehk (mis juhtus umbes viiepaiku), oli viimane koht just läinud. Mis seal siis ikka. Festival ju alles ees. Kuna sel õhtul minu jaoks miskit enam kavas ei olnud, suundusime Mikaga messikeskuse taha metsatukka viskit uurima. Sinna jõudis õhtu edenedes päris hea hulk rahvast ning kuulsin palju huvitavat (k.a. mingist tšehhi (?) postapo larbist, mis paistis ühel tüübil väga hinges olevat).

Kohalike taaskehastajate/larparite lett

Kunsti kirbuturg

Laupäev algas tund hiljem kui esimene loeng (Monster Hunting in Modern Age), kuhu jõuda lootsin. Kasisin end möödundõhtusest kultuurist puhta(ma)ks ning läksin messikeskuse ette uurima, kas pisu sepistada ei oleks võimalik – teate küll, valutav pea ja kõlisev metall lähevad ju hästi kokku. Selgus aga, et kõikvõimalikud alasid olid juba broneeritud. Kõlas justkui vandenõu, kuid mis seal ikka. Trehvasin ka Soome kirjastja, kirjaniku ning muusiku Juha Jürkasega, kes kibeles õlut mekkima, kuna tema möödunud õhtu oli möödunud kainelt mingit raamatulõiku kirjutades. Katsetasin isegi, kuid leidsin, et sellehommikune õlu ei ole just minu maitsemeeltele. Seega otsustasin jääknähud kõrvaldada veelgi brutaalsemal moel ning läksin boffermõõkadega teisi peksma. Ei ole jälle aastake neid dildomulaaže kätte võtnud ning läks natuke aega, enne kui käed aru said, mispidi vastaseid lüüa tuleb – peab rohkem harjutama hakkama. Selgus, et sel aastal on samuti turniir, kuid seekord suisa kvalifikatsioonivoorudega. Panin end kärmelt õhtul seitsmeks kirja – ehk läheb paremini kui eelmisel aastal.

Toimus ka värvitud miniatuuride hindamine, kus ka külastajad said sõna sekka öelda. Selleaastane üllatus oli fantastiliselt äge orc warboss Warhammer 40k-st

Vahepeal aga oli kell tublisti pärastlõunasse jõudnud juhtusin kohtuma paari vana tuttavaga, kellega oli tarvis Pasila parkides pikalt viskisõõmude vahele juttu ajada. Kui lõpetasime, olin maha maganud loengu relatiivsusteooriast ning jäänud kvalifikatsioonile pool tundi hiljaks. Selgus, et ka tormamine ei aidanud ning sinna minu turniirivõit läkski. Enda lohutamiseks seadsin sammud sinnapoole, kus oli algamas muukimise õpituba – kel ei läheks elu jooksul tarvis vähemalt korra midagi muukida. Saali ukse taga nägin kampa inimesi ning küsimise, „mis me passime siin“, peale vastati, et oodatakse töötoas osalejate nimekirja. See pani mul mingi kellukese peas helisema – ma polnud kuulnudki mingisugusest nimekirjast ning kui see lõpuks kohale peaks jõudma, on mul sellest vähe abi, kuna tõenäosus, et minu nimi seal olla võiks, on ümmargune null. Laskmata oma festivalitujul langeda, otsisin üles paar vana sõpra ning meeleolukas õhtu möödus taas metsatukas, kestes tublisti üle kesköö. Kuna päev oli pikk olnud ning söömiseks mahti vähe, otsustasin teha kiire põike vabatahtlikketuppa, kus olin eelnevalt näinud hunnikut võileivamaterjali. Ega ma uksekoodi teadnud, kuid seal on pidevalt nii palju sahmimist, et sain end ukse vahelt läbi suruda. Pugisin vatsa võikusid täis ning läksin rahulolevalt magama.

... ja ei ühtegi vaba alasit..

Muusikafestivalide viimased päevad on alati minu jaoks nukrad – kõik pakivad ning asutavad end kohe hommikul minekule. Selles osas on Estcon ja Ropecon (jpt) mõnusad, et programmi jätkub ka kolmandaks päevaks ning ära tõelised fännid lähevad alles siis, kui tõesti hakatakse juba välja tõstma. Kuna õhtu oli pikale veninud, toimus ärkamine ja kõik sellega seotud protseduurid napilt peale lõunat. Kiire kosutus külma vee näol lõi tšakrad piisavalt lahti, et võiks end inimesena esitleda. Katsetasin jälle seppasid, lootes et neil on ehk mõni vaba alasi, kus ma oma sepistamisjanu kustutada saaks – loomulikult öeldi, et kõik alasid on hõivatud. Nüüdseks olin ma vandenõus kindel. Arvestades senist edu ametliku programmiga, otsustasin, et vähemalt jätkan traditsiooni ning värvin ära ühe miniatuuri ning mängin ühe lauamängu. Kas selline oli selleaastane miniatuurivalik või olid lihtsamad kujukesed lihtsalt juba ära värvitud, kuid alles olid vaid pirakad ning detailsed jubinad. Sai siis pintsel suus märjaks tehtud ning järgmised 2-3 tundi harjutatud käe mitteväristamist, mis hoolimata hommikusest külmast veest jäi vaid pelgaks ponnistuseks. Aga tulemusel ei olnud viga... ja loomulikult oli selleks ajaks viimane väljavalitud ettekannetest läbi saanud.

Kolm päeva festivali, palju toredaid inimesi, täpselt 0 programmipunkti ning (kohati) ere mälestus. Otsustasin, et järgmisel aastal lähen vabatahtlikuks – tule ka!

Raamatuarvustus: jutuvõistluse kogumik „Täheaeg 18. Ortoni isevärki avantüür” (Ander Skarp)

Ulmejuttude võistluse koorekiht anno 2019

2019. aasta alguses toimus Eesti Ulmeühingu ja kirjastus Fantaasia poolt läbi viidud ulmejuttude võistlus, millel osalejaid ähvardati liiga hea kirjutamise puhul Täheaja antoloogias avaldamisega.

Võistlusele laekus 79 algupärast lugu, mille seast žürii valis välja terve posu enam-vähem loetavat materjali ja tegi nende seast siis teise vooru lõpuks valiku – kümme lugu, mille autorid saavad igavesest ajast igavesti raamatukaante vahele. Tuleb vist mainida, et need kaaned on pehmed, formaadilt on kogumik pisut kõrgem teistest minu riiuli raamatutest ja võiks suisa öelda, et torkab silma. Ehk on see taotuslik. Igal juhul oli kogumikku mõnus lugeda ja ühtki lehte selle käigus välja ei kukkunud. Kuskil keegi kommenteeris, et temal ei pidavat pehmekaanelised kunagi isegi üht lugemiskorda vastu.

Aga jutuvõistlus siis. Sõin ja jõin seal minagi, suhu ei saand midagi. Auväärne edasipääsemine teise vooru oli minu võimete lagi. Lugedes teise kümne lugusid Reaktorist ja esikümne lugusid Täheajast, saan aru, miks just nii läks.

Esikümme koosneb enam-vähem tuntud nimedest, kes enamus on kohalikule ulmelugejale juba vanad tuttavad – Jekimov, Mahkra, Tiigisoon, Kalmsten, sekka neid, kel kolm tilka verd ulmejumalale juba lugu või kaks tagasi antud ja üks täiesti roheline ja äkilise kõrge lennuga autor – Jana Raidma debüüt.

Kõik jutuvõistluse žürii liikmed on erinevates kanalites oma eelistustest ja kogu valikuprotsessist kirjutanud üksjagu ning kui sellest väheks jäi, siis ka Täheaja lõpetuseks saame liikmete arvamusavaldusi lugeda. Illustreeritud graafikutega ja puha.

Nüüd, olles läbi lugenud esikümne, paneb nii mõnigi žürii otsus mind kukalt sügama ja mõtisklema selle üle, kuivõrd imetlusväärselt ja samas arusaamatult erinevad on inimeste maitsed. Mingil kummalisel moel on kümne parima ulmeloo seas üks täiesti ulmevaba lugu, üks lugu, kus ulmeline keskkond on vaid taustaks ja mitte midagi loo olemusest ei muutuks, kui seda seal poleks, üks lugu, kus ulme on näiliselt kunstlikult juurde poogitud, kuigi põhirõhk on inimsuhete kirjeldamisel ning mille olemus ei muutuks ulmeelemendi eemaldamisel grammivõrdki. Taaskord.

Aga eks vaatame neid lugusid siis lähemalt…

Miikael Jekimov “Ortoni isevärki avantüür”

Konkursi võidulugu ja ühtlasi antud kogumiku nimilugu on aurupungilik lugu… ühest isevärki avantüürist, kus suvalise sadamalinna asemel on asukohaks tsepeliine täis taevalaotusega sadamalinn ning peategelase teed ristuvad kurikaelaga, keda saadab suure ja tugeva jõmmi asemel suur ja tugev mehaaniline… asi. See on üks kahest kogumiku loost, mille lõppu ma ei jõudnud ära oodata. Venis ja venis ja jäigi venima. Võta taustalt aurupungi elemendid ära ja lugu jääb täpselt samaks. Pane tegelased Tallinna Kalamajja seiklema ja lugu jääb täpselt samaks. Ja see lugu oli lihtsalt üliigav. Minu ootused Jekimovi suhtes olid suured – tema möödunud aastane “Muld ei hoia” oleks minu arvates pidanud vähemalt Stalkeri saama. Kus olid Ortoni loos need pinevus, põnevus ja sulava meena kulgev lauseehitus? Polnudki teist…

Samas – kui ma olen paari aurupungi fänni käest küsinud, et mida nad selles loos näevad, siis on vastuseks olnud – õhustik, maailmakirjeldus, puhas stilistika. Seega võib-olla on asi siiski hoopis minus ja minus puudub aurupungi soolikas? Võib-olla saakski üliägeda ulmeloo, kui näiteks Tartu muuta mingiks vasktorudega ülevalatud viktoriaanlikuks linnaks, kus kõik mehed käivad kõvakübaratega ja kannavad selliseid nimesid nagu Thaddeus, Bartholomew ja Archie Hogbin. Ja siis kirjeldada mingit suvalist õhtupoolikut mõnes kohalikus pubis, soovitavalt teisel korrusel.

Jaagup Mahkra “Riisirahvas”

Mahkrast räägitakse legende. Teda vihatakse ja kardetakse, austatakse ja imetletakse, teda on isegi meemidesse valatud. Aga see kõik ei päästa Riisirahvast. Mäletan, kui seda käsikirjana lugesin – tundus üsnagi rohmakas tekst olevat, oma olemuselt lisaks veel üsna aeglaselt kulgev Kiplingi ja Verne stiilis seikluslugu. Aga olgu – mul oli värskelt meeles Mahkra mammutilugu ja sealne keelekasutus, samuti üliäge ja minult vaid ülivõrdes kiidusõnu saanud homaaž Lovecraftile „Venuse sünni” näol, seega ma kujutasin ette, et toimetamise käigus läheb lugu paremaks ja äkki, äkki otsustab autor ka oma räigest rõvedusest loobuda (mis, ma muidugi teadsin, on tühipaljas puritaanlik enesepett). Aga ei – läks võistlusele nii, et laulis ja pani teise koha taskusse. Kui nüüd minu alalhoidlik konservatism maha suruda, siis ma usun, et selle loo võlu seisnebki just nimelt selles kontrastide mängus. Loo kulgemine uinutab, paneb mõtlema sind ühes suunas ja siis äkki rabab jalust, lõhub tabureti tagumiku alt ja kukud peaga vastu laua äärt. Seejärel aga ajad ennast jalule ja kukud uuesti vastu laua äärt. Jah, just sedasi see lugu teebki.

Jana Raidma „Libakass”

Verivärske (ulme)kirjaniku debüüt. Tubli ja vägev saavutus debüüdiga kohe esikolmikusse sattuda. Ja noh – mis seal pattu salata – lugu ise oli seda ka väärt. Vaimukas, läbimõeldud ja sobilik igas vanuses lugejale. Jagan žüriiliikme Weinbergi arvamust, et Raidma võiks proovida sulge lastekirjanikuna. Jäädes muidugi truuks sellele stiilile, mis Libakassist läbi kumas. Ma olen täiesti kindel, te meil oleks vaja rohkem sellist Kivirähalikku veidi ülevõlli maailma.

Otu tegemised olid väga hästi ja korralikult kirjeldatud, nii et lugemisel tekkis umbes sarnane tunne nagu mingi aeg tagasi Rajaniemi lühijutus „His Master`s Voice”, mille kohta kirjutasin: „ma hakkasin ennast tundma koerana.  Ja see, et ma hakkasin ennast koerana tundma, annab märku sellest, kui ilmekas ja vahetu oli autori oskus mina-tegelast lugejale ette valada.” Antud loo puhul siis nägime maailma mitte koera, vaid kassi silme läbi. See on minu arvates väga hea saavutus!

Kadri Umbleja „Siis, kui nad tulid”

Väga hästi kirjutatud lugu. Näha on, et autor suudab luua pilti ja lugeja selle pildi sisse tõmmata, teda seal edasi ja tagasi liigutada ning vahendada pildi sees olevate tegelaste vahetuid emotsioone lugejale. Jube kahju, et loos pole grammigi ulmet. Need, kes tulid, oleks võinud olla ju võõrad, tulnukad. Ja nad oleks võinud ju inimtegelased koloniseerida, neid enese jaoks tööle rakendada. Ja need tulnukad oleks võinud võidelda teiste tulnukatega, kes oleks tulnud inimkonda vabastama. Selle asemel saame aga loo, kus need, kes tulid, olid võõrad, keda peategelane polnud kunagi varem näinud. Need võõrad koloniseerisid saare pronksiaja tasemel elavad inimesed ja rakendasid neid enese jaoks tööle. Need võõrad inimesed, kes tulid, võitlesid teiste võõrastega, kes samuti tahtsid tulla, et siis kohalikke inimesi vabastada. Jube kahju, et need võõrad polnud tulnukad või kuskilt teisest dimensioonist pärit olendid.

Tahtsin pikalt heietada sel teemal, kas ja kui mõtekas on ulmejuttude konkursil esiviisikusse sokutada lugu, milles pole üldse ulmet aga eelnevat lühikokkuvõtet tehes sain isegi oma pealiskaudsusest aru. Ma usun, et Umbleja jutt on selline, mida võiks lugeda nii tõsiuskne ulmik, kui tõsiuskne tavakirjanduse nautleja, kartmata hetkekski, et tema ootused saaks petetud.

Kell Rajasalu „Käilakuju”

Lugesin esimese lehekülje ja vaevaliselt ka teise lehekülje ja mõtlesin, et miks sa ennast sellist asjadega vaevad. Miljon tegelast, suht suvaline koosolek, kus räägitakse mingist suvalisest asjast ja siis tuleb äkki mingi ajahüpe teise tegevuse juurde ja...

Ütleme siis kokkuvõtvalt selle loo kohta nii, et tegemist on kahtlemata selle kogumiku kõige-kõigemaga. Kõige ulmelisem, kõige pöörasema ideega ja kõige huvitavama sündmuste käiguga lugu. Algul ei saanud vedama ja siis ei saanud pidama. Pärast lugemist oli mingi sõnuseletamatu tunne hinges. Ei olnud ju mingi sõnaseade meistriklass ega ka mitte üliägedate tegelastega, kellele kaasa elada, lugu. Ent ometi oli see tunne olemas. Nagu oleks lugenud midagi, mis sunnib hinges – wow – ütlema. Vaikselt ja varjatult.

Natuke arusaamatuks jäi vaid autori soov vihjata paari tegelase vaheliste suhete intiimsusele. Sellega ei jõutud kuhugi ja need ei mänginud ka loos erilist rolli. Autor oleks justkui tahtnud midagi öelda aga iga kord kui ütlema hakkas, tõmbus tagasi. Ehk oligi see taotuslik, et lugejal tekiks mingi mõte antud küsimuses. Ei tea...

Kaido Tiigisoon „Sümpaatia”

Esimene minu poolt loetud kohalik postapo lugu, kus Jõgeva asemel lasti hoopis Tallinn õhku. Juba see on saavutus omaette. Tegemist looga, mille võiks leida pigem ajakirjast, kui raamatukaante vahelt. Ei olnud üldsegi halb aga samas ei olnud ka midagi väga erilist. Pinevust oskas autor hoida, salapära oli enam-vähem lõpuni. Lihtsalt selle salapära fookuspunkt muutus pidevalt. See oli ka esimene lugu selles antoloogias, mis ei haaranud oma mastaapsusega ja seetõttu tundus kuidagi tühjema või tühisemana (teiste kõrval, ka Libakassi kõrval, kuigi ka Libakass oli situatsioonikirjeldus). Sümpaatia ja talle järgnenud Esimene port olid mõlemad kuidagi teistest lugudest eraldiseisvad, teise mustriga kirjutatud. Ja veel – aitäh, Kaido Tiigisoon, et panid mind tõsiselt vihkama sõna „klade”.

Piret Frey „Esimene port”

Kusagil tulevikus või kuskil teises dimensioonis on avastatud/leiutatud maailmade vaheline liiklemine, kus piisava digitaalse raha eest on igaühel võimalik teleporteeruda kuhu aga iganes soov on. Fua Jee, kuhu peab jõudma ning mis töötab kui hiiglaslik fuajee, milles on uksed erinevatesse maailmadesse, tundub kui miski MiB filmidest. Täiesti äge idee ning selle idee teostus on samuti igati tip-top.

Mulle ei meeldinud see lugu tükk aega pärast lugemist. Tundus lapsiku ja nõmedana. Võib-olla ei suuda ma enam ennast noorusaegadega samastada? Olen vanaks ja igavaks muutunud? Mis mõttes on peategelase nimi C? Mis paganama keelekasutus? Ohtralt slängi ja tobedakõlalisi sõnu, mõtlematus ja kiirustamine, kõik see on loos olemas ja ma vihkan vihkan vihkan.

Aga teate mis? Loo suurim puudus on selle loo suurim voorus! Mõtlesin täna selle jutukese peale ja tabasin ennast mõttelt, et see ei ole ju ometigi mingi kirjaniku või keskealise sulesepa kirjeldus teismelise plika elust – see ongi teismelise plika seiklus läbi sellesama teismelise silmade. Kui autor suudab luua pildi sellest, milline võiks olla tulevikus noorte kõnekeel, släng ja suhtumine, ilma et ise mingit moraalitsemist või hinnangut annaks, siis on see üks tõsiselt hea autor ja see lugu tõsiselt hea lugu.

Manfred Kalmsten „Lumemarjaveri”

Hakkasin Lumemarjaverd lugema suurte ootustega. Ära kunagi loe ühtegi lugu suurte ootustega! Stalkerivõitja Kalmsten kirjeldab meile ülevoolava ilu ja emotsionaalse varjundiga poisi ja tema kasuisa vahelist suhtlust, milles on elu, värvid, dünaamika – kõik on paigas. Me saame teada, kes on kes, mis on juhtunud ja mis on juhtumas. Me saame aru tegelaste olemusest ja nende omavahelise suhte keerulisest lihtsusest.

Kaks kolmandikku loost on juba läbi ja siis see tuleb – jess, ulme! Ei, veel mitte... natuke läheb veel aega. Tuleb hoopis suur jaht, milles meie peategelane osaleb esimest korda. Nii, nüüd kohe ja... jaht on läbi ja jutt on kah läbi. Jahiti mingeid haldjaid. Poiss lasi haldja maha ja ulme sai otsa.

Ärge saage minust nüüd valesti aru – minu meelest oli Lumemarjaveri väga hea jutt aga mitte ulmejutt. Meenutas nii mõneski mõttes oma olemuselt Triinu Merese „kuigi sa proovid olla hea” kogumikku. See on juba kolmas lugu antud ulmejuttude võistluse paremikus, mida ma ei suuda ulmeks pidada. Või noh – äärmisel juhul võib seda pidada ulmelisandiga suhtedraamaks.

Toomas Krips „Riia Keisririigi allakäik ja langus”

Toomas oli see poiss, kes kirjutamise ajal pidevalt virises, et tema vist küll oma lugu valmis ei saa. Ja mis välja tuleb? Igati vinks-vonks jutuke, kus on maagiat, seiklust ja üksjagu intriigi. Aga õige kah – konkurente tulebki petta ja neile kärbseid pähe ajada. Mitte, et enda lugu sellest paremaks läheks aga vähemalt lähevad konkurentide lood halvemaks. Loodetavasti...

Riia Keisririigi allakäik ja langus on väga mõnus ja ladus lugemine mingist alternatiivmaailmast, kus viimased keisrid kukutati alles eelmise aastasaja lõpukümnetel. Kus sinivereliste kehad on maagiast läbi vettinud ja nende kehaosad on maagia edasikandjana väärt ja minev kaup. Inimeste söömine ja luutükkidega äritsemine on igapäevane tegevus.

Vaadates seda, mida Krips on varasemalt kirjutanud, on see kahtlemata ka üks parimaid lugusid tema repertuaaris. Neli ulmelugu seitsme aasta jooksul. Kirjuta ometi rohkem!

Meelis Ivanov „Apollo 18”

Ivanovi eelmise loo „Leida” kohta, mis ilmus Reaktoris 2018. aastal, olen kirjutanud, et sel oli geniaalne idee ja dialoog, ent lugu oli kui poolik ja tükid jäid ühendamata. Nüüd on käes 2019. aasta ning Ivanovi uue loo „Apollo 18” kohta kirjutan nii: geniaalne idee, ent lugu on poolik ja tükid ei saa ühendatud. Ausõna – see idee väärib paremat teostust. Ma olen suisa pettunud, sest antud juhul ei ole ju tegelikult tegemist jutuga, vaid kavandiga. Samas kannab see kavand eneses selle kogumiku teiseks parimat ulmeideed.

Vägisi jääb tunne nagu oleks autoril aeg otsa saanud ja siis viimasel hetkel lõpetamata ja läbi mõtlemata versiooni saatnud. Näituseks jääb silma, et kui kaks astrofüüsikut omavahel krüpteeritud kirju vahetasid, siis pärast lugemist need hävinesid automaatselt. Ajatemplid näitavad lühimaks ajaks vähemalt 10 minutit, keskmine aeg kirja avamisest hävitamiseni 30-40 minutit. Viimane kiri, mille abil taheti jätta muljet nagu oleks keegi kõrvaline isik saanud saladusele jälile, tahtis ennast hävitada aga juba minut pärast avamist. Miks?

Kokkuvõte

Mulle on viimase poole aasta jooksul korduvalt öeldud, et maitsed on erinevad. Ja eks nad olegi. Käesoleva aasta ulmejutu võistluse žürii oli väga eriilmeline ja selle liikmed olid erinevate eelistuste ja lemmikutega. Kogumikus Täheaeg 18 on minu arvates paar lugu, mis seal olema ei peaks ja paar lugu, mille asemel ma oleks arvatavasti mõne teise kümne loo pannud. Näituseks kasvõi Joel Jansi „Langtoni maailma” või Riho Välgu „Ainult unenäos”. Miks mitte ka Johannes Kivipõllu „Universumi ahvid”?

Ent samas – kui antoloogias on vähemalt neli või viis head lugu kümnest, võib seda igati kordaläinud kogumikuks pidada. See, millised lood minule meeldisid, on nüüd selge. See, millised lood SINULE meeldivad, selgub aga siis, kui sa selle kogumiku läbi loed. Kokkuvõtvalt võib aga öelda, et niivõrd eriilmelised kirjutajad, kes kirjutavad niivõrd eriilmelisi lugusid ja genereerivad niivõrd lahedaid ideid, on meie ulmemaastiku tulevik. Nautigem nende loomevilju!

Raamatuarvustus: Reeli Reinaus „Roosi märgi all“ (Marie Tempel)

Ma vabandan kõigi tuttavate eesti kirjanike ees, kuid ma leidsin vist oma lemmikteose eesti kirjandusest. Ma pean tunnistama, et lugedes seda oli mul raskusi uskuda, et ka mõni eestlane suudab midagi nii head kirjutada (eestlased kirjutavad ju kraavikaevamisest), kuid tuleb välja, et see on võimalik. Kuigi on ka teisi väga häid teoseid, siis see on vist mu lemmik.

Tegevus toimub Hiiumaal Pühalepas.

Romaanis üritatakse lahendada kahte probleemi. Üheks müsteeriumiks on Miikaeli kummalised unenäod, milles ta kõnnib kuskil raba peal udus, ega ta päristäpselt aru ei saa, kus ta on, kuid maa kõigub ja mingi aimdus tal tekib. Kuna unenägu on korduv ja vaimselt kurnav, siis ta tahaks sellest vabaneda. Lisaks selgub, et teda seob verevõlg, kuid mida see tähendab, Miikael esialgu ei tea. Teiseks müsteeriumiks on Ingli kadunud poiss-sõber, kes lihtsalt ei ilmunud üks õhtu koju ja keegi ei tea, mis temast sai. Kuigi Ingel ja Miikael ei tunne üksteist, üks elab Hiiumaal ja teine Tallinnas, siis juhuse või saatuse tahtel on nende probleemid omavahel seotud ja ühe müsteeriumi lahendamine aitab lahendada teist ning vastupidi.

Kõige selle keskele on sattunud ka Saara, kes on Ingli parim sõbranna ja omab vastupandamatut soovi inimesi aidata ehk kui ta kohtab kutsikasilmadega poissi, siis ta lihtsalt peab ka teda aitama, samuti on ta hea inimeste tundja ja saab aru kui inimesed valetavad, seega jääb ta Miikaeli ulmelist probleemi ka uskuma.

Täpsemalt sisu kirjeldada on väga raske, sest minu jaoks oli tegu natuke nagu krimiromaaniga, kus iga pisemagi detaili avaldamine oleks spoiler ja rikuks võibolla kellegi lugemiselamust. Ma usun, et lugejale peaks jääma võimalus nautida kõiki müsteeriumi kihte, kuid nii palju võib siiski öelda, et Suuremõisa loss sisaldab rohkem saladusi kui arvatud. Ulmest võib muidugi veel nii palju välja tuua, et ühel tüdrukul on üleloomulikud võimed ja lõpplahendus on maagiaga seotud. Täpsemalt millise maagiaga, peab igaüks ise lugema.

Peategelased on siis teismelised, kes käivad gümnaasiumis (enamus vist üheteistkümnendas klassis, kuid see pole oluline). Mitte keegi neist väga kooli ei jõua, kuid kooliväliselt suudavad lahendada ulmelise müsteeriumi. Neile jääb aega isegi natukeseks draamaks, sest kui raamatus on kirjeldatud teismeliste armastust, siis ei saa ju ka draama välja jääda. Õnneks oli draamat ehk suhteprobleeme suhteliselt vähe ja seetõttu oli raamat loetav ja hea. Natuke leidus võib-olla ka ebaloogilist mõtlemist, näiteks ma ei tahaks uskuda, et mõni loogiliselt mõtlev tüdruk astub suhtesse poisiga, kes läks paar päeva tagasi eelmisest tüdruksõbrast lahku (ilmselgelt rebound ju), kuid see kõik on juba teisejärguline. Õpetussõna, mida peaks kaasa võtma, on see, et ka popitajad võivad normaalsed olla. Raamat ise oli jumalik ja pooletunnised pausid tööl möödusid viie minutiga (ma arvan, et keegi keris kella edasi, et ma lugemise asemel töötaks).

Tehnilisest pooles rääkides (kirjutades) võiks ära mainida, et raamat on kirjutatud jutustaja vormis (minevikus ja kolmandas isikus) ning igas peatükis on põhitegelaseks erinev tegelane. Mõned toimetamise vead olid ka sees, kuid ilma nendeta ei leidu vist ühtegi raamatut. Kõige rohkem häiris mind muidugi üks sõna “esta”, see peaks tähendama eesti keele tundi, kuid eesti keele tund on ju “eta”, mitte “esta”. Ma oleksin ülitänulik, kui kõik kirjanikud ja tõlkjad lihtsalt lõpetaks selle s’i lisamise, sest mulle tekitab see külmavärinaid ja soovi raamat käest panna (ma pole ainus teismeline sellise reaktsiooniga). Tegu on ühe kõige jubedama sõnaga, isegi “kootsing” kõlab juba peaaegu ilusalt selle kõrval (2018 kolesõna). Samuti oleks vist ilus ära mainida, et kõik peatükid olid ülilühikesed (max 5 lk), mulle see täiega meeldis, sest nii ei muutu ükski liin tüütult pikaks ja venivaks ning raamat liigub kiiremini edasi, kuid neile, kellele meeldib peatükki korralikult sisse elada, see raamat vist nii väga ei sobi.

Ühesõnaga ülihea raamat oli! Ma saan muidugi aru, et ma kuulun sihtgruppi (18-aastane), kuid sellegipoolest soovitaksin ma seda pea kõigile oma tuttavatele (õele ongi juba soovitatud). Igaljuhul on tegu väärt lugemisega, vähemalt kõigile, kes tunnevad end teismelise tüdrukuna, kuid teistele võiks ka meeldida.

Ulmkonnakroonika 08/19

Ulmestaar: Marko Kivimäe

Lugema hakkasin üsna noorelt, ulmehuvi on ka üsna varajasest noorusest, kuna Verne ning erinevad "Seiklusjutte maalt ja merelt" raamatud olid suured lemmikud. Varajane "Mardus" on kindlasti üks, mis eredalt silma torkas ning huvi suunas kuna nii mõnigi jutt ja illustratsioon oli omal ajal ikka midagi erilist ja meeldejäävat. Sealtkaudu avastasin enda jaoks ka King Diamondi nimelise muusiku/bändi, mis näitas, kuidas saab muusikat ja ulmet omavahel läbi põimida.

Ennast kitsalt ulmefänniks ei pea, pigem meeldib lugeda head kirjandust, olenemata sellest, kuhu kasti seda lahterdada saab. Kui mõtelda näiteks sel aastal loetule ning just sedasorti kirjandusele, mida lugesin esimest korda, siis eredaim elamus on Vahur Afanasjevi "Serafima ja Bogdan". Tegu pole küll ulmega, seega siin pikalt sellele ei keskenduks - küll aga ütlen, et enda arvates on tegu julgelt parima raamatuga, kui vaadata viimase viie aasta jooksul eesti keeles ilmunud algupärandit. Afanasjev on teinud ära väga suure töö ning kirjutanud kokku nii nutika, hariva kui mõtlemapaneva loo läbi aastakümnete.

Tööd teen IT-valdkonnas, süsteemiadministraator. Olen selles mõttes õnnelik inimene, et mul on üsna ideaalne tööandja ja huvitav töö, seda pole kunagi, et ei tahaks tööle minna või oleks tööl halb olla. Teeme suhteliselt väikse tiimiga suuri asju.

Vabal ajal meeldib lisaks lugemisele matkata, viimasel ajal peamiselt seljakotiga, varem rohkem rattaga.

Mida praegu loed?

Praegu loen raamatut, millel pole nime. St tegelikult ka: "Raamat, millel pole nime", kirjutatud väidetavalt anonüümse autori poolt. Sain hiljuti terve hunniku raamatuid täitsa tasuta ning see oli üks, mis tundus huvitav. Kas tas tegelikult isegi ulmelist nüanssi on - no ikka näpuotsaga jagub, hardcore ulme alla vist ei lähe. Hoogsalt ja lobedalt kirjutatud, sellise pseudovesternina päris mõnus tükk. Raamatuga kaasakäiv kõmu ("Selles omaalgatuslikult kirjastatud internetihittloos seguneb Tarantino Da Vinci koodiga. Pea meeles: kõik inimesed, kes loevad "Raamatut, millel pole nime", tapetakse. Ainus viis põhjuse väljaselgitamiseks on seda ise lugeda.…") tundub küll kergelt ülepaisutatud, aga eks näis, raamat pole veel läbi.

Mis naelutab sind raamatu külge?

See miljoni dollari keeruline küsimus. Võiks olla huvitav, kaasahaarav... ei, see on liiga lihtne ja mittemidagiütlev. Raamatus võiks olla mingi eriline kiiks, mis teda eristab tavapärasest žanrikirjandusest. Samas võib teinekord just stiilipuhas ja üllatustevaba nullstiiliga raamat enda külge kinni imeda. Üldiselt on enda puhul päris kindla peale minek populaarteaduse (või miks ka mitte tõsisema teaduse) ulmega segamine. Väga hästi maitseb ka see, kui mõni tegelane ja ta toimetamised endale korda lähevad - kuigi ka tõeliste tõbraste tegevust on hea kirjaniku puhul nauditav lugeda.

Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kindlasti ei saa ma üle ega ümber selles punktis Frank Schätzingu raamatust "Parv", eesti keeles ilmunud kahes köites, kokku üle tuhande lehekülje. Äärmiselt põhjalik ja mahukas tükk meresügavustes toimuvast, kus ühel hetkel hakkab meri inimesele "vastu", kaluripaadid ja terved laevad hakkavad kaduma. Schätzing on ladunud korraliku teadusliku müüri, tutvustab lugejale detailselt merepõhjas toimuvat ning seob selle väga huvitava ulmelise paelaga kokku. Eestikeelse tõlke puhul on kahjuks natuke üle jala lastud - aga raamat on nauditav hoolimata trükivigadest.

Kui sarjadest rääkida, siis Stephen Kingi seitsmest või nüüdseks kaheksast raamatust koosnev "Tume torn" on üsna ainulaadne vesternfantasy, kuhu on stephenkingilikult pandud sisse kõvasti viiteid popkultuurile ning tegevus toimub mitmes erinevas ajajärgus. Kui üldiselt kipuvad sellised suured saagad liiga tihti lohisema ja venima, siis King on suutnud hoida tempo täiesti mõistliku. Sarja esimest korda lugedes tundus mõni raamat küll natuke venivat, samas teist korda üle lugedes see emotsioon kadus. Olles lugenud seda sarja praeguseks nii tõlkes kui mõnda raamatut ingliskeelsena, siis Kingi keelekasutus on väga mõnus ning kohati arhailine, lisab omakorda vesterni-fiilingut kamaluga ning on tõlkija vastu nõudlik.

Olgugi et Kingiga on kolme raamatu nimekiri juba ammu täis, siis - Andrus Kivirähki "Mees, kes teadis ussisõnu" on ehk enda elus isegi olulisem kui eelmised mainitud. Sümboliseerib minu jaoks seda, et hea raamat on hea, pole tähtis, kuhu ta žanriliselt satub. Äärmiselt eestlaslik raamat, kus on kohati päris groteskse vormiga antud edasi meie maanurgas toimuva võlu ja valu, mäng ja äng. On endale niipalju hinge läinud, et ka lapse nimi on sellest raamatust pärit.

Õhtud eesti ulmega

13. septembril algab Tartu kirjanduse majas (Vanemuise 19) Eesti Ulmeühingu ürituste sari “Õhtud eesti ulmega”, mis leiab aset iga kuu teisel reedel algusega kell 19.00. Kestus umbes tund aega. Esimene õhtu on pühendatud Maniakkide Tänava ja Joel Jansi romaanile “Kosmose pikk vari”. Koos sellega tutvustatakse kirjastust Lummur ja sarja “Teaduse kaardivägi”. Ürituse lõppedes jätkub seltskondlik osa “Õlleministeeriumis”, kuhu, nagu alati, on oodatud kõik ulmesõbrad.

„Kosmose pikk vari“ on lugu kaevanduslaeva kapteni Kalle Moskari ohtlikust ja seiklusterohkest elust. Röövellikud korporatsioonid, tulnukad, uued tehnoloogiad ja nende ohud ning kosmilised kataklüsmid. Romaani tegevus toimub enamjaolt kosmoselaevades ja väikeplaneetidel ning tegemist on Eesti ulme ehk kõige kosmilisema teosega.

Eesti delegatsioon Worldconil ja Euroconil

Eesti ulmeesindus, kuhu kuulusid Andreas Oja, Kristjan-Jaak Rätsep, Margus Makke ja Taavi Kalju käis Dublinis Worldconil ja Belfastis Euroconil. Ürituste vahel lõõgastusid ulmikud maailma lõpus asuval Skellingi saarel, kus käidi mungahütte vaatamas ning Newgranges, kus saab näha neoliitikumist pärit kääpaid. 20 eksemplari Reaktori ingliskeelset erinumbrit, mis delegatsioonil kaasas olid, jagati maailmaulmes olulistele autoritele nagu Paolo Bacigalupi, John Michael Scalzi, Joe Abercrombie, Ian Whates, Aliette de Bodard, Charles Stross, Yoon Ha Lee ja Karl Mary Robinette Kowal (kes ütles, et on Tallinnas käinud ja talle väga meeldis). Esindus on pärast kahenädalast reisi ise rahul ning loodetavasti jõuavad mõnede reisil väljakaubeldud lugude õigused peatselt ka Reaktori kätte.

Tartu ulmikute teine reede

Pildistasid Seili ja Riho Välk

Tallinna ulmikute kolmas reede

Pildistas Riho välk

Uudiskirjandus 08/19

Tsaar Gorohhi salajuurdlus

Andrei Beljanin

Andrei Beljanini tuntud vene mütoloogia ainelistes detektiivi- või spioonilugudes satub miilitsa nooremleitnant Nikita Ivašov otse nõidade, elavate surnute ja muude sarnaste tegelaste keskele vene külaühiskonda. Seal värbab tsaar Gorohh ta oma teenistusse. Kuritegude uurimisel ja vaenlaste salajase sissetungi takistamisel aitavad Nikitat võimekas vanaproua Baba Jagaa ja vägilasekasvu külanooruk Mitja.

Loputasin käsi ja istusin laua äärde. Noh, eks peale pirukate oli seal kõike muudki küllalt. Eit söödab mind, justkui nuumaks. Rahvas räägib, et ta elab pealinnas alles viimased kümme aastat, enne seda aga pidas metsas röövliametit. Ei tea… Kõik on võimalik. Vanust ma temalt ei küsinud, ikkagi naisterahvas. Välimuselt vastab küll täiesti oma nimele – küürakas, nina kõver, hambad teravad ja kollased, lonkab ühte jalga, üks silm on helesinine, teine lillakas. Eeskojas seisab luud, tares jalutab ringi must kass… Normaalne! Siin on kõik niisugused. Metsas on metsavanad, soos sookollid, jõgedes näkid, aga inimesed elavad muudkui omasoodu… Ega minagi oma pead sellega vaeva, liigne mõtlemine on kahjulik. Mul on oma töö, stabiilne sissetulek, kõik hüved, mida tahan – miks siis mitte elada? Puudust tunnen ainult telekast…

„Jaa, raske amet on sul,” ohkas kaastundlikult Jagaa, kui ma pirukatega arveteõiendamise käigus talle üldjoontes asja olemust selgitasin. „Millega saan, sellega aitan, aga ära sa minult liiga palju oota – vanus pole enam see…“

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Sari: Sündmuste horisont

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt: Marge Nelk

175 lk

Kosmose pikk vari

Maniakkide tänav ja Joel Jans

„Kosmose pikk vari“ on lugu kaevanduslaeva kapteni Kalle Moskari ohtlikust ja seiklusterohkest elust. Röövellikud korporatsioonid, tulnukad, uued tehnoloogiad ja nende ohud ning kosmilised kataklüsmid. Romaani tegevus toimub enamjaolt kosmoselaevades ja väikeplaneetidel ning tegemist on Eesti ulme ehk kõige kosmilisema teosega.

Raevu päevad

Koostaja ja tõlkija Veiko Belials

Autorid ja jutud:

Sever Gansovski. Raevu päev

Sergei Lukjanenko. Rong Soojale Maale

Tim Skorenko. Revanš

Kirill Benediktov. Koletis

Andrei Tepljakov. Naabrid

Andrei Livadnõi. Teine kolonisatsioon

Aleksandr Batšilo. Mittevajalikud

Aleksandr Buškov. Ja nad püüdsid loomi seal

Julia Ostapenko. Kuninglik jaht

Juri Poguljai. Ökokeskus

Venekeelne ulme on rikas. Eelmised minu koostatud kogumikud olid pühendatud armastusele Maa vastu. Need olid helged ja kohati paatoslikudki, mis on ka mõistetav, sest sisaldasid jutte enamjaolt ajastust, kus paatosest nõretav stiil oli normiks. Vastukaaluks otsustasin koostada antoloogia, mis näitaks inimesi ka teisest küljest. Peale mõne erandi koosneb kogumik sel sajandil kirjutatud lugudest ja nende tonaalsus on kohati sünkmust. Ja kuigi pendel on liikunud teise serva, on mõtteliselt tegu ikkagi sama teemaga, mis „Me armastame Maad“ kogumike puhulgi. Ka see kogumik lahkab sama küsimust: mis või kes on inimene? Kuidas me käitume, kuidas mõtleme?

Ma ei tea, kas asi on selles, et neile on juba 100 aastat lubatud helget tulevikku, mida ei tule ega tule, aga vene keeles kirjutavad autorid suudavad imeusutavalt luua masendavaid maailmu. Inimene ei ole neis teisele inimesele sõber, seltsimees ja vend, vaid paaria, kellest tasub eemale hoida nii liigikaaslastel kui tulnukatelgi. Tsiteerides Andrei Livadnõid, on selle kogumiku keskmes: „…inimesed – koletislikud, geniaalsed, julmad looduse loodud olevused, kes olid sellesama looduse üle võimu saanud, kuid ei kasuta seda võimu mitte kõige elava hüvanguks…“

Veiko Belials

Kirjastus Fantaasia

Kaanepildi autor: Meelis Krošetskin

Sari: Sündmuste horisont

Roosi märgi all

Reeli Reinaus

Reeli Reinausi uue raamatu sündmused leiavad aset tänapäeva Hiiumaal, kuid noorte peategelaste elu ja suhteid mõjutavad oluliselt ammused salapärased sündmused, millesse olid segatud Suuremõisa aadlik Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg ja tema alluvuses töötanud kapten Carl Johan Malm.

Miikael tuleb Hiiumaale seletust otsima painavatele unenägudele ja kummalisele ettekuulutusele, et teda seob saarega verevõlg. Teda abistab sensitiivsete võimetega Vika, kellel on aga saare ja poisi aitamisega hoopis omad plaanid. Samal ajal püüab Ingel maksku mis maksab oma teadmata kadunud poiss-sõbra jälgi ajada. Ja Ingli sõbranna Saara ei tea ise ka täpselt, kuidas ta äkki nende peadpööritavate sündmuste keskele on sattunud.

Noortepõnevikuga „Roosi märgi all” jätkab üks eesti tunnustatumaid noortekirjanikke Reeli Reinaus Eesti ajaloo ja rahvapärimuse tutvustamist noorele lugejale. Raamatust leiab nii romantikat, saladusi kui ka kriminaalsust, samuti paraja portsu paranähtusi. Tegemist on põneva kokteiliga, mis hoiab noort lugejat oma kütkes kuni viimase lehekülje viimase reani.

Kirjastus Varrak

336 lk

Poolpäris

Margaret Kalm

Ühel tavalisel suveõhtul kaob paljutõotav noor kunstnik Claire Gelling jäljetult ja on põhjust arvata, et ta on röövitud. Kui Claire aasta hiljem ootamatult koju naaseb, asendub vanemate rõõm peagi hämmelduse ja õudusega, sest nende tütrega on midagi väga valesti. Claire on tuim, ükskõikne ja käitub masinlikult. Ta on justkui… robot. Nagu sellest veel vähe oleks, on naise näol sügavad lõikehaavad ja ta ei mäleta juhtunust midagi. Kas Claire üldse on Claire? Mis on päris ja mis mitte? Algab vanemate visa võitlus tütre päästmise nimel. Psühhiaater Adam Loori abil jõutakse aastatetaguse tragöödia ja uskumatuna näiva tõeni.

Noore autori Margaret Kalmu põnevikus „Poolpäris” põimuvad ulme ja tegelikkus, pannakse proovile peresidemed ning näidatakse, kui õrn on piir armastuse ja kinnisidee ning geniaalsuse ja hulluse vahel.

Kirjastus Eesti Raamat

112 lk

Distants & horisondid

I osa

Riho Uibo

„Gregor kuulis teiselt poolt ust võtme keeramist. Võtmete keeramisele näis järgnevat nende lauale asetamine. Kannatlikult jäi Gregor ootama ukse avanemist. Lõpuks avaneski uks ... tasakesi millimeetri haaval... kuni lõpuks...”

„Distants & horisondid: I osa” on düstoopiline romaan, mille tegevus toimub Kolmanda maailmasõja järgses ühiskonnas. Gregor Ragle on noorim liige Ülemvõimus, salajases maailmavalitsuses, kelle alluvusse on jäänud viiskümmend töölist ehk Ülejäänut, nagu Ülemvõimlased neid kutsuvad. Gregor jõuab kiiresti järeldusele, et Ülemvõimlased suhtuvad Ülejäänutesse äärmiselt julmalt ja omakasupüüdlikult. Ülemvõimu liider Püha Õde püüab doktor Riitneeme abiga neid mõtteid Gregoris maha suruda ja näib, et see on õnnestumas. Ühel hommikul Ülejäänute rajoonis kõndides juhtub Gregoriga midagi, mis paneb ta jäädavalt meelt muutma ja ähvardab teha lõpu Ülemvõimu salajasele valitsuspositsioonile. „Distants & horisondid” on loo autorit kummitama jäänud fraas, mis pärineb Margus Karu teisest romaanist „Täna on täna ja forever on forever”.

Uustrükk:

Frenchi ja Koulu reisid

Indrek Hargla

„Frenchi ja Koulu reisid” on Indrek Hargla kultusmainelise alternatiivajaloolise kelmiromaanide sarja kolmanda osa parandatud kordustrükk, mis algselt ilmus 2009. aastal. Toona arvustati seda „Eesti Ekspressis“ nõnda: „Tegevust saadab Harglale omane karge huumor, kulinaariamõnud ja paeluv jutustamisoskus. Jagub äratundmisrõõmu globaliseerunud lugeja silmile ning heatahtlikku irooniat enese ja teiste kulul. Rõõm on leida vaimuka reisikirja, köitva põneviku, psühholoogilise traagika ja Euroopa klišeede taibukate tõlgenduste põimumisi.“

Maavalla arbuja Koulu, tema ustav ori French, libahundineiu Nell, rahvapoetess Imbi ja Tarbatu rahumaleva pealik Leibo peavad võitlema saladusliku Dagoberdi Leegioni vastu, kes tahab turvalise monarhilise ilmakorra asendada valgustatud vabariikliku valitsemisvormiga. Frenchi ja Koulu rännutee viib neid läbi Euroopa, esmalt läbi Poloonia, Steiermargi ja Madjarimaa kaunile Capri saarele, seejärel Kastiilia kuningriiki ning lõpuks Frankiasse, kuid kõikjal jälitavad neid salapärase kurja geeniuse vikont Cœur de Lioni käsilased ning jällegi peab French olema see, kelle vigurid ja võitlused päästavad maailma.

Frenchi ja Koulu epopöa lõpetab 2020. aastal ilmuv lühiromaan „Frenchi ja Koulu surm“.

Kirjastus Raudhammas

678 lk

Harry Potter ja surma vägised

J. K. Rowling

Harry Potteri sarja viimases ja seitsmendas raamatus seisab Harry silmitsi raske ülesandega – leida ja hävitada Voldemori varikätkid. Samal ajal on olukord võlurite maailmas raskeks muutunud – seal märatsevad surmasööjad ning kiusatakse taga muguverelisi võlureid. Muidugi aga on Harryl abiks tema sõbrad Ron ja Hermione ning Fööniksi ordu liikmed. Harry Potter lugude seitsmendas osas saavad lugejad vastuse paljudele seni vastamata küsimustele.

Kirjastus Varrak

640 lk, pehmekaaneline

Reaktori juttudest 07/19 (Tõnis Hallaste)

Kehad

Gertrud K. Veiler

Elen on haruldase sündroomiga tütarlaps. Tal tuleb iga natukese aja tagant vahetada keha. Ta ei tohi ka väljuda oma kodust, sest kui keegi teda näeb, kui keegi peaks toda keha ära tundma või kui keegi saab teada tema olemasolust, võivad sellele järgneda halvad tagajärjed. Siis ilmub aga noormees Aden, kes teab Elenist rohkem, kui algul arvata võiks...

Üks mu noorpõlve lemmikuid raamatuavastusi on Mike Ashley koostatud "Mammoth Book of Extreme Fantasy". Oh, mis jutud seal kõik olid - ühe poisi saamine Pimeduse Isandaks ja läbilõige tema mitmetuhandeaastasest elust; Paabeli torni tippu ronimine ja taevakatuse avamine; novell sellest, kuidas mees otsustab sõnahaaval kaotada kogu oma sõnavara. Kogumik meeldis rohkem kui sama koostaja "Mammoth Book of Extreme Science Fiction", eelkõige vist seepärast, et ma leidsin selle enne ja ootused olid väiksemad. Teiseks aga seetõttu, et see osutas fantasy-žanrile mitmekesistele võimalustele. Fantasy ei tähenda seda, et teoses on tulepalle loopiv võlur või tulepalle puhuv lohe, fantasy-autorile võiksid jääda pea piiramatult vabad käed olemuselt irratsionaalse fiktiivse maailma kujutamiseks.

Mul on tunne, et Gertrud K. Veileri novell sobinuks kah tollesse kogumikku. Algul tekitas lugu tunnet, et tegemist on pesueht teadusulmelise jutuga - tuletas meelde John Scalzi "Lock In"-raamatumaailma, kus kah mingi sündroomi tõttu satuvad inimesed hätta kehade ja teadvuste sobitamise või koostoimimisega. Kuna asi on kirjutatud piisavalt huvitava stiiliga, siis minu poolest võinuks novell sellise ulmelisuse määra juurde jäädagi. Mis suunas, ma ei tea, aga autori stiili põhjal julgeks siiski öelda, et oleks jätkunud nõnda, et oleks huviga edasi lugenud.

Liigub lugu natuke edasi ja... selle asemel, et jätkataks seda liini, avades maailma, tehakse žanriline kannapööre. Kehavahetuste ja enese varjamise probleemile (mida võiks käsitleda ja võib-olla ka lahendada puhtalt teadusulmeliste vahenditega), lisandub siin Eleni iseäralikust eksistentsist tingitud metafüüsilise vastutuse taak, mida käsitletakse müütilis-fantastiliste vahenditega. Ilmuvad jumalad, kes ei kuulu ühessegi olemasolevasse kosmogooniasse, ja ilmneb, et Elen vastutab tegude eest, millest ta ei teadnud midagi.

Lugedes ei saa ma läbini aru, milles seisneb tegelastevaheline probleem - Elen saab aina rohkem teada tema elu jätkumist võimaldavatest kuritöödest - ja ta siiski tõrgub seda uskumast? Ei usu, et selline võis olla tema pere? Tegelastevaheline problemaatika tekitas lugedes teatavat trotsi - asjalood on ilmsed, peategelane protesteerib, kuid tema protestil pole mingeid õigustusi. Tema pere pole end kuidagi näidanud heast küljest, miks peaks Elen neid nii meeletult kaitsma?

Lisaks ei saa ma aru, kas lugeja peab endalt küsima, kas need teod olid siiski õigustatud. Selle probleemi juures püsitakse natuke liiga kaua ja liiga ühekülgselt. Oleks veel, et Eleni pere juures näidataks muid tahke peale krampliku varjamise ja sündsusetu tapmise. Praegu pole nagu põhjust sellisele perekonnale pöialt hoida. Kui peamotiiviks on küsimus, kas armastus õigustab ennast, kui sellega kaasneb nii palju mürki, siis peaks seda armastust minu arust veidi paremini kujutama.

Küll aga sümpatiseeris mulle Eleni eksistentsiaalne probleem. Tema vaevlemine selle käes, et tema eluga on kaasnenud nii palju kurbust ja ebaõnne. Kellelgi oli vaja seda lugu kirjutada - ja seetõttu võib arvata, et kellelgi on vaja seda lugeda. Küllap tunneb keegi end sellest probleemist ära. See teeb sellest kellegi jaoks olulise teksti. Mitte küll mulle isiklikult - aga näen, et seda tuuma on siin küll, mis teeb sellest enama kui vaid käsitöö.

Lõpu poolelijätmist võiks kah kommenteerida. Hiljuti üks sõber ütles, et tema meelest ilukirjanduse mõte pole sugugi see lihtlabane meelierutav põnevus, mille sa sealt saad, vaid pigem ikkagi tunne, mille see tekitab kogu oma kirjutusega. Raamatute või sarjade mõte seisneb ikkagi milleski muus. Kui sealt edasi mõelda, võiks ka avatud lõppe tõlgendada katsena tühistada süžee türanniat (süžee on teisejärguline, mingi konkreetne lõpetus, kinkekoti sees ja paelaga kinni, võtaks tekstilt kestva jälje, mis ta teadvusesse jätab). Avatud lõpul on sel juhul oma funktsioon - kui lõpp sulgub, ei lähe ta ka lugeja mõtteis kuhugi edasi.

Mu meelest selle teksti lõpp pole mitte selline kontseptuaalne avatud lõpp, vaid otsustusvõimetu katse vältida liiga konkreetset lahendust. Autor ei tahtnud kaotada tekstist salapära. Võib-olla mõnele mõjub teisiti - seepärast see "mu meelest". Mulle lihtsalt tundus, et autoril tekkis lõpu kirjutamise eel tõrge, sest ta kartis, et kõik lahendused, kõik lõpetused lõikaksid teksti küljest ära mingi maagilise potentsiaalikülluse. Aga ei, selline autori kavatsuse lahkamine läheb vist liiga isiklikuks. Mulle lihtsalt oli sedapuhku vastukarva selline lahendus(etus).

8/10

Hüvasti, kodu, meid ootab haldjamaa

Paadikapten

Postkataklüsmilises fantaasiamaailmas, kus haldjad on ammu lahkunud ja maa on kaetud vaid päkapikest, pole õieti kuhugi jäänud seda ammust võlukunsti, mis pani terve ilma kihama. Kuskilt ent leitakse üks iidvana aurulaev. Üks salkkond päkapikke otsustab selle üles putitada - ja minna sinna, kuhu läksid haldjad. Nende teel on palju takistusi - millest suurim on kuningas ja tema sõdurid - ja üks suur abivahend: õlu.

Mulle meeldis kujutatud maailm kogu oma isesugususes. Aurupunk, aga maagilisemas suunas. Sest žanrinimetus muidu viitab eelkõige aurujõul toimivale ühiskonnale, aga üldjuhul on tugevalt esindatud ka maagilised elemendid. See on ühiskond, kus maagia pole takistanud tehnoloogia arengut (mida võiks arvata klassikalisema võluviku juures, kus ühiskond ei muutu karvavõrdki ei 500 ega 5000 aastaga). Või noh, selles tekstis muidugi on, sest maagiline kataklüsm on viinud haldjate lahkumisele ja tsivilisatsiooni lagunemisele.

Aga siin maailmas on ka teatavaid iseärasusi. Näiteks üks pisike asi, mis ei ole eriliselt silmatorkav, ei ole midagi erilist, aga siiski rõhutab erinemist klassikalisemast võluvikust. Nimelt - haldjaid nimetatakse Headeks Tiivulisteks. Kas neil ka tegelikult tiivad on või on nad rahvasuus segunenud inglitega... ei mäleta praegu, kuidas see oli. Igatahes, iseenesest nagu pisiasi, aga üks selline ootamatus, mis ei lase ühtki asja enesestmõistetavaks pidada.

Natuke segab teksti juures see, et sissejuhatust ja tausta on maru palju. Lugu ei alga algusest, vaid pika infot kuhjava ajalookirjeldusega. Ma ei kujuta ette, kui paljud jõuavad algusest mööda. Mitte et see oleks otseselt halb algus... aga siiski, üsna pikalt heietatakse päka-ajalugu. Taustainfot, mida tavaliselt pigem põimitakse sündmusesse, kui see aktuaalseks muutub.

Kas nimetada veaks, et tekstis on parajalt palju groteski - juuakse ja oksendatakse ikka rohkem kui kopika eest, seejärel vaadatakse naerdes, kuidas kalad seda okset ampsama lähevad. Teisalt on grotesk põhjendatud - miks kujutatakse ohtra joomise poolest tuntud päkapikke aina üllaste ja vapratena, kas või korraks võiks neid näidata ka alkoholi käes vaevlevate jorssidena.

Seda ütleks, et süžeed hoitakse päris sujuval joonel. Kõik kulgeb korralikult, igast tehnilised lahendused on huvitavalt tehtud (mis on parem küttematerjal jne). Teisalt on siin-seal mingid jupid, mis justkui kogemata turgatavad vahele. Järsud üleminekud, mis mõjuvad kohmakalt. Mul on märge, et "vaata või võidusõitu või ka lohedest-hiiglastest kõnelemist". Küllap tabavad näited tekstist endast - märksõnad, mis teksti lugemisel teistelgi pähe tuleks.

Pean möönma, et ma kartsin algul lugeda, sest Paadikapteni üht teksti olen kunagi toimetanud ja ei osanud sellega kuidagi ümber käia, panin nii palju juurde ja nii palju tegin ümber, et lõpuks otsustasime panna mu kaasautoriks. Ja ega sellest head nahka saanudki. Siinkohal aga tundub, et peatoimetaja veerus äramainitud toimetaja (Laura Loolaid, kellest on ikka saanud päris tegus reaktorlane) on osanud säilitada tekstimaailma pöörast algkuju ja selle suht groteskseid tegelasi, ent hoides süžeed ikkagi päris sujuval joonel. Igasuguse ilukirjanduse puhul kiputakse toimetaja ära unustama, seepärast mõtlesin, et kiidan! (Ehkki pean nentima, et ma pole Paadikapteni teksti selle algkujul näinud, olen näinud varasemaid esimesi versioone, seepärast julgen aimata, milline see võis olla.) Natsake tahaks öelda, et Loolaid võiks teistegi väga veidrate autorite tekste nõnda hekseldada - selliste autorite, kelle puhul näed, et on ideed ja on nutti, aga pole täielikult oskust seda paberile panna. Teisalt, oma tekst on ikka oma tekst... Eh, mis ikka öelda - mida ta ka ei teeks, praegu näib, et teeb hästi - soovin talle vaid jaksu jätkata neid ettevõtmisi! (Aga et ei jääks ebaõiglaseks, siis jätkuvalt kiidaks ka Artur Räppi, kes on juba kaua teinud tubli tööd. Ja teisi tuleb ka esile tõsta! Aga palju sa ikka jõuad.)

7,5/10

Jyrka karvustused 08/19 (Jüri Kallas)

Oscar Wilde on kunagi öelnud, et kunstis on kõige suurem patt igavus. Eks ajad olid teised ja iga looja pidi publiku tähelepanu nimel vaeva nägema, mitte nagu moodsamatel aegadel, mil riigi ja kõikvõimalike organisatsioonide poolt ülalpeetavad autorid publiku ja müügi pärast enam muretsema ei pea.

Igavuse vastand oleks vast põnevus, aga ma arvan, et Oscar Wilde ei arvanud, et kõik loodu peaks põnev olema. Pigem pidas ta silmas ehk köitvust, sest ükstapuha, kui suuri ja sügavaid mõtteid autor oma loomingusse ka ei paneks, on see kõik asjata, kui ta ei suuda panna publikut huvituma ning kui keegi mainitud sügavate mõtetega loomingu vastu huvi ei tunnegi.

Gertrud K. Veiler – Kehad

Kuigi ajakirjas nimetatakse teksti jutuks, on tegu siiski lühiromaaniga ning seda nii sõnade arvu, kui ka tähemärkide poolest.

Eks maht ja tundmatu nimi tekitasid minus kohe häireseisundi. Karvustaja hirmud jne. Surusin hirmud maha ja püüdsin neutraalselt lugema hakata ning tuleb tunnistada, et algus läks kenasti käima. Ei, põnevuslugu see polnud, aga köitev küll. Mitte päris minu maitse, aga loetav.

Lugesin umbes neli peatükki ja mingi pilt hakkas juba tekkima ning tekkisid ka mõned kartused loo edasiste arengute ja lõpu asjus. Etteruttavalt võin öelda, et suur osa kartusi teoks ei saanud, aga mõned kahjuks küll.

Neljanda peatüki järel tekkis lugemises umbes poolenädalane paus, aga jätkates sain poole lugeri ekraanitäiega taas tekstiga sina peale – et pluss autorile! Aga umbes sealtsamast muutus ka lugu. Kui esimesed kolm peatükki olid mõneti realistlikud, aga samas ka ulmelisi taustu avavad. Autor kirjutas asjadest, mida ta on näinud, mida tunneb ning mida ta on ehk kergemas vormis ka läbi elanud. Jah, oli ulmet ja esitati mõistatus, aga kummalise haigusega tüdruk oli veenev lugeda ning tema kehadega seonduv piisavalt mõistatuslik, et oleks ka köitev.

Neljandas peatükis muutus tegevuspaik fantastilisemaks ja samas ka abstraktsemaks ning seeläbi mõneti väheveenvamaks. Autor oli detaile hoolega läbi mõelnud ja hoidis toimuvat üldiselt kontrolli all, aga võrreldes kolme esimese peatükiga ei olnud see kõik enam nii veenev. Muutus ka tempo. Arvan, et neid peategelase murdmise katseid ei oleks pidanud nii palju olema, sest mingil hetkel läksid katsed pisut üheülbalisteks lugeda. Tekkis taaskord tunne, nagu uuemate autorite puhul ikka, et autor on õppinud pigem filmidest kui kirjandusest, sest need katsed esitatud kujul oleksid filmina ehk paremad ja efektsemad olnud.

Ma teen algajale ja tõenäoliselt noorele autorile pisut ehk liiga, aga jumalikud vaatenurgad ei õnnestu sageli ka meistritel. Pean silmas, et Emman ja Aden olid liialt inimlikud ja vähevõõrikud, kuigi autor seletas rohkem kui korra, kuidas neis on tapetud kõik inimlik, kuidas neist on jumalad tehtud. Isiklikult minu jaoks nad küll nii kalgilt ja inimvaenulikult ükskõiksetena ei mõjunud kui autor neid näidata tahtis. Et siis mõttekoht...

Mulle ei meeldinud ka lõpp. Mittelugenute elamuse huvides ei saa ma täpsemalt midagi öelda. Saan öelda, et selline lõpp pole vale, aga sellisel kujul see eriti ei mõjunud.

Hinnata on keeruline, sest ilmselgelt pole see minule meelepärane kirjandus. Arvan, et noorem inimene ja eriti naislugejad saavad tekstist rohkem kui mina. Samas, lõpuni ma lugesin, lugemine piin polnud ning lugemisjärgselt ei kerkinud minus ka mingit viha või kahetsust raisatud aja asjus. Kuna aga teatav kunstlik järelmaitse jäi, siis...

6/10

Paadikapten – Hüvasti, kodu, meid ootab haldjamaa

Arusaamatu jutt. Ei, mitte sisult, pigem vormilt ja eesmärgilt.

On hunnik imelike, suisa väljaütlematute nimedega päkapikke. On raudne aurulaev ja selle teekond. Ja siis on hunnik ilmetut teksti, millega mainitu kirja on pandud. Teksti peaks ilmekamaks muutma sagedane lohepeeru mainimine ja ropsimine. Jah, just nii ongi kirjas, et kõik pidevalt ropsivad.

Rääkimata sellest, et tekst on üsna organiseerimata sõnalasu – kusagilt algab ja kusagil saab otsa. Alguses on omajagu tühje ja suisa sihituid kirjeldusi, aga kui laev liikuma saab, siis on lugu enam-vähem kontrolli all. Eks viita ka autori pseudonüüm teadmistele veesõidukite ja nende liikumiste kohta.

Selline tekst võiks olla täitsa loetav, kui see oleks kirja pandud nõtke keelega ja mõnusa huumoriga, aga Paadikapteni keel on kõike muud kui nõtke ning huumor on pigem selline rohmakas, ropsi- ja peeruhaisune. Selline tekst võiks olla täitsa loetav, kui autor oleks suutnud välja mõelda mingi jõnksu, mis teeks jutu erilisemaks ja distantseeriks neist tuhandetest ja tuhandetest tekstidest, kus on kokku pandud tehnoloogia ja maagiailm, eriti kui tehnoloogia ja maailm saaks kirja leidliku ja kombatavana. Kahjuks kõike seda tekstis pole. On vaid takerduv-lohisev jutuke, millele kaasa elada pole eriti võimalik ning mille lugemine mulle küll midagi ei andnud.

4/10

Ja ongi kõik! Et siis üks elamus, mis pigem positiivne ning teine, mis kindlasti negatiivne. Polegi ju nii halb, aga ega hõiskamiseks kah põhjust pole – selline tavaline wärk.

Weinberg arvab – juulikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

29.07.19 millalgi lõuna paiku, täpselt nagu lubatud, nägi ilmavalgust Reaktor nr 94 ja ausalt öeldes ma ei mäletagi, et kunagi varem olnuks numbri ilmumisele järgnenud säherdune šokk. Minu hinnangul on Reaktori toimetuse üle võtnud mingid julmad, õelad ja üdini pahatahtlikud tulnukad – Loide, Loolaid, Raidma, Räpp, Jans, Tänav, Välk jt on kõik mõrvatud, nülitud ja nende asemel on mingid usurpaatorid, eesti ulme õõnestajad, tuumakatla kallal vältimatu katastroofini viivaid eksperimente sooritavad kurjamid, kes on endid nülitud nahkadesse riietanud...

Olgu – ma muidugi keeran sihilikult vinti üle. Aga... Ei ole üldse vastuvõetav praktika anda inimesele (st minule kui lugejale) võimalus süüdimatult sappi pritsida. Nähes seda pealkirja „Hüvasti, kodu, meid ootab haldjamaa“ tahaks karjuda: „Peatage see laev, ma tahan maha astuda!!!“

Paadikapten: Hüvasti, kodu, meid ootab haldjamaa

Paadikapteni (pseudonüümid, eksole!!!) jutt on umbes-täpselt selline, et saab minult hindeks 2/10. Ja need 2 punkti on antud lihtsalt selle mööndusega, et autor oskab eestikeelseid sõnu ritta seada, nii et moodustuvad lauseid. Kohati tekkivad lausetest isegi mõtestatud lõigud ja õnneks pole kõik need lõigud seotud päkapikkude õlle-ja-ropsi-prallega. Ulmeks on mul seda kuskilt otsast raske nimetada. Ilukirjandusest (rõhk siis esimesel poolel ’ilu’) rääkimata.

Mõned kommentaarid:

1) Ma ei teagi, kas tunda kaasa või teha sügav kummardus Reaktori toimetusele, kes on võtnud vaevaks end sellest tekstist läbi töötada ja asi ära vormistada. Minu jaoks on see tekst tõeline piin, mis siis veel toimetamata käsikirjast rääkida...

2) Kui juttu jagub napid 11 lk, siis võiks lk 3 juures juba midagi olulist sündida, mitte käia üks heietamine teemal, mis oli ja kuidas ikka selle laevajurakaga niimoodi sai.

3) Sepasell Hrjaldarr Jõujunn – selle nime nägemine tekitab küsimuse on's see mingi anekdoot või üritab asjalik jutt olla? Mitte, et mul heade anekdootide vastu midagi oleks. (Rõhk siis sõnal ’heade’…) Ja siinkohale ei pea ma silmas nimekujusid Hrjaldarr ja Rnjarr jne – ulmeloos võivadki vabalt olla nimed, mille eesti keeles (või mistahes keeles) väljaütlemine on keerulisem kui vastutuult sülitamine. Pole probleem. Aga Jõujunn…? #?!#$¤!!??

4) Et kui päkapikkude läbu ja jõkke oksendamine peaks olema miskist otsast lahe fantasy, siis noh – arva uuesti. Mulle isiklikult ei meeldi seda jura lugeda.

Loendasin kokku 8 korda kui mainiti okset või oksendamist. Minu meelest võib selle jutu vabalt kokku võtta järgmise tsitaadiga: „„Voh, aga joome!" nõustus sepasell innukalt. "Joome nagu lohed ja oksendame nagu hiiglased! Kaevanduse juures ei tülita meid miski.””

5) Kokkuvõttes – pole õiget algust, pole mõtestatud lugu, lõpp on kah selline ei-kuhugi-ei-midagi

Üldistus: Rnjarr Leiutaja ja tema aurulaev – päkapikud. Sõidavad Haldjamaale – lakuvad end täis – läbu, rops ja igavene ikaldus. Täiesti mõttetu jutt. (Hindeks 2/10)

Gertrud K. Veiler: Kehad

Jutt tüdrukust, kellel on haruldane haigus ja mismoodi seda ravitakse ja mis on selle tagajärjed. Väga raske jutt. Ilmselt teevad selle loo raskeks jutustamisviis (mina-jutustaja pluss olevik) ja võibolla sihilik, võibolla tahtmatult välja kukkunud ebamäärasus. Olen kuulnud inimesi ütlevat, et nende jaoks on olevikus jutustamine suisa jälk. Ma päris nii äärmusesse ei laskuks – lihtsalt väga harjumatu. Võib näiteks tuua „Näljamängud“, mis on minajutustaja oleviku vormis teostatud ja pärast esialgset ebamugavustunnet, silm kohaneb ja lõpuks ei pane väga tähelegi.

Mõnes mõttes on oleviku vormi kasutamine tõhus võte muuta asi vahetumaks, intensiivsemaks. Aga see on täpselt parasjagu selline kahe teraga mõõk ja selleks, et mitte haledalt alt lennata, peab ikka päris tasemel tegija olema.

Ebamäärasus. Loen ja loen ja loen ja alustuseks ei saa mõhkagi aru. Pärast lõpetamist algust uuesti üle lugedes leian vihjeid, millest nüüd „teadjana“ saan hoopis paremini aru. Hakkaks nagu looma. Aga kas mul on tahtmist seda pikka jutustust uuesti üle lugeda lihtsalt selleks, et kõik need vihjed üles leida ja enda jaoks midagi tõeliselt head kokku klappida? Ei, tänan, ei soovi...

Seega jääb ebamäärasus, hägusa pildi lugeja ette manamine etteheitena õhku.

Mulle tegelikult meeldib selle loo keskne idee – see haigus. Meeldib ka lõpuks välja kooruv õõvastav tõde selle ravi tagant. Aga... Sõnu on liiga palju. Jah, pika jutu heietajana ei taha moraliseerida, võibolla pigem väljakutset esitada – tee see jutt 50% lühemaks – jäta alles ainult minimaalselt hädavajalik, viska välja liigsed kordused jne. Ja vaata, mis siis tulemuseks tuleb. Tänasel kujul 4/10. Midagi nagu oli, kuid see on raskesti leitav.

Sylvia S. Wrigley...

Peotäis laaste. Paar tükki neist (Sa elad ainult korra ning Sinna ja tagasi taas) on sellised, et mul on raske neid juttudeks nimetada, seega jätan hindamata.

Ela, oh ela – kurb jutt. Ema, isa, laps. Üles kasvamine kosmosekoloonias ja mis siis saab kui igatsus mingi “abstraktse Maa” järgi kasvab üle igasuguse mõistlikkuse piiri. Pole vast asjakohatu öelda, et jutt oli Nebula nominentide hulgas 2013.a ja originaali leiab siit: http://www.lightspeedmagazine.com/fiction/alive-alive-oh/ (8/10)

Kosmosereis kaotab oma võlu, kui oled kaotanud oma menstruaalanuma –pealkiri on selle jutu puhul tegelikult eksitav. Pealkiri tekitab mõtte, et see laast on sündinud kusagil kirjutamise töötoas, kus oli välja hõigatud teemaks “Kosmosereis kaotab oma võlu, kui…” Ja punktiiri asemele võib igaüks oma suvast lähtuvalt midagi leiutada. Nii võiks terve jutukogu tekitada. Lugu pole mitte niivõrd füsioloogilisest protsessist ja selle eripäradest kosmoselaevas (mõtteline seos Joel Jansi Kuu-missioonide ettekandega Esconilt, kus päris suur osa jutust käis ekskrementide ümber) kuivõrd sõprusest. Teostuselt tipp-topp laastuke. (7/10)

Maitsev kõhutäis – seletuskiri, mis võiks vabalt alata sõnadega “Et kõik ausalt ära rääkida, pean ma alustama sellest, kui…” On delegatsioon kosmoses, on kohtumine tundmatuga, tehakse saatuslik viga. Puändiga jutuke, ei hakka spoilerdama. Mulle meeldis see juba Estconil 2018 kui Sylvia selle kirjutamise töötoas ette luges, meeldis ka nüüd üle lugedes. (9/10)

Üldistades, mis mulle tegelikult Sylvia juttude juures meeldib, on oskus luua justnimelt laast – lühike, kuid ometi miniatuurse tervikuna toimiv tekst. See on tegelikult äärmiselt raske ülesanne. Seega on lisaboonuseks juba kasvõi õppepraktika mõttes nende juttude lugemine. Meenutades Estcon 2019 kirjutamise töötuba, siis põgusalt puudutasime sealgi teemat, et laastu (ülilühikese jutu) “tööle hakkamist” on väga raske saavutada. Aga et see võimatu pole tõestavad ilmekalt anekdoodid, millel on reeglina olemas sissejuhatus, teema areng ja puändiga lõpp. Kuulame, saame aru ja naerame. Ja oleme sisemiselt rikkamad. Kuidagi tunduvad need kolm juttu ääretult mõnusad ja inimlikud. Aitäh!

***

Kuu kokkuvõttes siis näide sellest, milliseid jutte ma tõesti lugeda ei soovi, näide hea potentsiaali nõrgaks jäänud teostusest, mis tahaks põhjalikku läbi töötamist ja sisulist toimetamist (soovitavalt autori enda poolt) ning õnneks oli sellel tordil kirss peal mitme hea ja suurepärase laastukese näol.

Lugejakiri: Semiootiline järelsõna raamatule „Frenchi ja Koulu reisid“

Märgitähenduslik tekstuaalne semiootiline analüüs demonstreerib, et romaan „Frenchi ja Koulu reisid“ on kommunikeeritud korrelatiivse ja koherentse unifitseeritud narratiivina, ehkki sellel on erinevad konsistentsed osised. Romaani dispositsioon manifesteerub seega järgmistest komponentidest – „Esimene reis – Süvahavva“, „Teine reis – Läbi Poloonia Napolisse“, „Kolmas reis – Capri“, „Neljas reis – Kastiilia kuningriik“ ja „Viies reis – Frankia“. Loogiline narratoloogiline konsekventne komponent – nagu semiootline analüüs paljastab – oleks viimane, ultimatiivne reis, mida paraku romaanis ei ole.

Autorile lähedalseisvatest allikatest on siiski teada, et see reis mittefinaliseeritud kujul siiski eksisteerib ja selle pealkiri on „Frenchi ja Koulu surm“. Mentalistlik-representatsioonilisest diskursusest lähtudes on romaani retseptiivne dimensioon kommunikeeritud Frenchi tegelaskuju kaudu. Frenchi empiiriline dimensioon inverteerub metatasandi kaudu, tema implitsiitne suhestumine paradigmaatilistesse keskkondadesse on representeeritud (kohati) absurdini küündivate tragöödiliste episoodide läbi. Semiootiline analüüs näitab, et French on siiski objektiivne vaatleja, kes kommunikeerib neutraalset tunnetusvälja. „Frenchi ja Koulu reisid“ on kahtlemata semiootiline romaan. Selle tähendustiine kontekstuaalne ekstrapolatsioon lähtub esmapilgul metafüüsilisest paradigmast, kuid sellest läbi lõimunud reaalsuskontseptsioonid on komprehendeeritavad siiski ainult semiootilisest taustsüsteemist vaadelduna.

Multistratifitseeritus läbib teose kõiki tähendusväljasid, kulmineerudes sümbolistlikus imagoloogias, mida semiootilise peenhäälestuseta mentaliteet ei ole suuteline adekvaatselt absorbeerima. Eriti reljeefselt on semiootiline vaatlusmehhanism tempereeritud Frenchi tegelaskujus, spetsiifiliselt tema sotsiosemiootilistes reaalsuse dekodeerimistes, tema kognitiiv-kvantitatiivses meetodis, millega ta realitiseerib lugeja jaoks romaanis käsitletud sündmused. Siinkohal jälgib French epistemoloogilise tüpoloogia põhiskeeme ja vastandub selgelt dihhoomilise metatasandi struktuureerimisele, kaldudes selgelt antropoloogilise semiootika dogmaatika poole. Loomulikult ei ole „Frenchi ja Koulu“ semiootiline analüüs veel lõppenud.

Täiesti käsitlemata on teose signifikatiivsed opositsioonid, ning ka distributiivse süntaktika generatiivne diskursus on praktiliselt läbi uurimata, rääkimata referentsiaalsest semantikast. Kommunikatsioonipostulaatide dekodeerimises on mitmes ülikoolis siiski teatavat edu saavutatud, samas on distinktorite glosseemide adekvaatne semantiline inspektsioon veel teostamata.

Einar Sigurdsson,

semiootik

Sigurd Einarsson,

semiootik

Toimetuse märkus:

Kesk kõige palavamat juulilõõska saabus Reaktori salajasse merealusesse punkrisse hülgepostiga kahtlane õliriidesse keeratud pakk. Avamisel kukkusid pakist välja mõned kõverakskuivanud leivaviilud, paar tundmatu otstarbega instrumenti ja hoolega kinnipitseeritud kiri. Ümbriku serva oli markideks kleebitud kolm tuurasoomust ja tagaküljele oli kellegi püüdlik käsi pruuni tindiga maalinud read: “Juhuks, kui Tarbatu kõrtsi Burgundia pidajate reisikiri peaks jällegi liikvele minema.” Ümbriku seest leidsime leheküljed akadeemilise tekstiga, mille siinkohal muutumatult ära trükime.

Jutt: Paharet külmkapis (Jaak Herbst)

Ausalt öeldes olin ma üpris unine, kui alla külmkapi juurde jõudsin. Olin poole ööni mingit täiesti lampi lugu kirjutanud ja mu pea huugas kui lõke jaanipäeval. Ma vajasin turgutust. Fanta oleks hea olnud, aga arvatavasti tuli leppida piimaga, nagu alati. Kõht oli ka päris tühi. Otsustasin teha ühe vorstivõileiva või kaks. Kes teab, kui pikk öö tuleb - oli ju laupäev.

Ma avasin külmkapi ja vaatepildiks, mis mulle avanes, ei olnud ma kindlasti valmis. Külmkapi sisemus oli täiesti segi. Ketšupipudel oli lahti ja tilkus, sinep oli kadunud, enamus pakendeid olid tühjad. Minu heameeleks oli vorst veel alles ja ka võipakk polnud kadunud. Seega polnud asi hull.

Siis märkasin ma seda - või õigemini teda. Ju ma olin mänguriööst nii väsinud, et esialgu tundus külaline segamini külmkapis täitsa normaalne nähtus. Ma ei ehmatanud.

Ma lihtsalt mühatasin: “Tere õhtust.”

Siis jõudis mulle kohale, et külmkapis olev koll pole päriselt normaalne asi.

“Kas sa oled goblin?” küsisin igaks juhuks üle.

Ta vaatas mind oma kahe suure silmaga, mis nüüd veidi kurjaks muutusid. ”Noh kuule poiss, ma olen ikka eestlane. Kutsu mind paharetiks. Paharet Kiurupelg, Hallkalju Vahelt, Karuse poeg.”

Nende sõnadega ajas ta end külmkapis sirgu ja lõi sellega ühe purgi kõikuma. Ta näol oli uhke ilme ja ta vaatas mind küsivalt.

“Mina olen Martin. Inimene. Ja ma elan siin majas,” ütlesin mina.

Ta istus jälle maha. Ju ma polnud teda enne tervitanud nii nagu ta vajalikuks pidas.

Ma oleksin ta sinna jätnud ja seda kõike unenäoks pidades üles tagasi läinud, kui ta poleks piimapaki järele haaranud. Mul oli jube janu ja ma sain aru, et see polnud unes. Astusin sammu lähemale ja haarasin piima endale. Avasin selle ja kummutasin veidi, et näha tema reaktsiooni. See oli mulle üllatuseks.

Paharet vaatas mind hirmunud pilguga ja oleks karjuma hakanud, kui ma poleks piima joomist lõpetanud.

“Mis on?” küsisin ma Kiurupelult.

“Sa jood piima nagu oleks see sinu jaoks loodud,” ütles ta.

Ma olin üllatunud. Muidugi polnud piim ainult mulle. See oli ka emale ja isale ja vendadele ja lehma vasikatele ja nii edasi.

“Vabandust,” laususin ma. ”Kas tahad ka?”

“Ei, ei muidugi mitte. Ma olen hea paharet ja ma kummardan Siili,” ütles ta.

“Misasja?” imestasin ma.

“Misasja-misasja? Siili ikka. Kurt oled või?” vastas ta veidi pahuralt.

“Jah, aga, mis see siil on?” küsisin ma.

“Siil on kõikide paharettide esivanem. Tema oli see, kes andis Kalevipojale nõu. Ja selle eest sai ta kasuka, mis teda kaitses. Ta sai palju lapsi ja mõnedel neist olid kasukad ja mõnedel polnud. Ja need, kellel kasukat pole, on paharetid, aga need, kes said kasukad, on Siilid. Ja kui mõni paharet leiab surnud Siili, tõmbab ta selle naha endale selga ja temast saab ka Siil. See on kõikide paharettide elueesmärk, leida Siili nahk ja saada Siiliks. Aga meil on vaja piima, et seda Siilidele sisse joota, sest see ajab nende seedesüsteemi segi ja võib-olla langevad tal mõned okkad. Ja kui sul on palju okkaid, võib sinust ka niimoodi Siil saada - kui sa ise kasuka teed.”

Ma olin Kiurupelu jutust üpriski pahviks löödud. Aga ühest asjast ei saanud ma aru.

“Kui te jumaldate siile, miks te neid mürgitada tahate?”

“Noh, nii on meie elu loodud ja nii peab see jääma kuni selle päevani, kui Suur Emasiil tagasi tuleb. Aga ma võtan selle piima ja…”

Edasi ta ei jõudnud, sest ma tõstsin piimapaki ta nina eest ära ja viibutasin sõrme.

“Kuhu minek? Mul on sulle diil pakkuda. Sa saad selle piima ja veel ühe paki, kui sa endast ja paharettidest räägid. Nõus?”

Ta vaatas mind väga kurjalt ja paljastas isegi hambad, kuid andis siis alla.

“Olgu, nõus,” ütles ta. ”Millest alustada?”

Ma istusin maha ja paharet hüppas mu kõrvale. Ma panin tule põlema, et teda näha ja ta hakkas rääkima.

“Eesti paharetid on pigem eraklikud, elades vaid perekondades, kus on ema, isa ja viis kuni kümme last. Rekordpered on olnud kaheteistkümne lapsega. Kui poeglaps saab suureks, lahkub ta vanemate juurest ja otsib endale ise kodu, kas vanemate territooriumil, mida peetakse argpükslikuks, või võõralt territooriumilt. Võõral territooriumil tuleb tal end maksma panna ja kui ta on teiste paharettidega võideldes seda teinud, antakse talle tükk maad, kus lapsi kasvatada ja ka üks selle territooriumi tütar. See on hea tava. Kuid tihti tehakse sissetungijale tuul alla ja tapetakse ära. Neid, kes võõral territooriumil ellu jäävad on vähe, sest elu seal on raske.“

Pahareti silmad vilksasid korraks piimapaki poole, siis jätkas ta nohisedes.

„Meie, paharetid, elame maa all. Muidugi mõni osavam on ehitanud pesa ka puu otsa, aga tihti on poole ehituse peal välja tulnud, et tegelikult kardab ta kõrgust. Nojah, siis tuleb pesa teha ikkagi maa alla. Selleks kaevatakse käike. Ja enamus elu paharetid kaevavadki ja otsivad piima ja Siile.

Sõdu Eesti paharettide vahel eriti ei toimu. Vahel peab isa-paharet kellelegi tuule alla tegema või osast oma territooriumist ja mõnest tütrest loobuma. Kui vana isa-paharet, kelle käest territooriumi võeti, sureb, saavad tema lapsed osa tema territooriumist. Aga välismaal, näiteks Inglismaal, kus meie nimi on goblin, on suured hõimud, mitmetuhande pealised. Nende vahel võib küll lahinguid olla. Sellepärast ongi Eesti paharetid haruldased ja rahumeelsed, meid on vähe ja ruumi jagub.”

”Aga, kas te ei peaks siis kooboltid olema?” küsisin mina.

“Ei, see poleks eestipärane. Paharet on parem ja tavaliselt me olemegi pahad. Aga täna ma otsustasin hea olla,” lausus Kiurupelg.

Järsku kostus akna tagant kellegi hüüatus. Paharet vaatas sinnapoole ja kargas aknalauale. Ta surus näo vastu klaasi ja vaatas välja. Ma nägin, et seal olid kaks samasugust olevust, ainult väiksemad. Ta vaatas mulle otsa ja ma läksin tema juurde.

Kiurupelg võttis piimapaki mu käest ja surus mul kätt.

“Tänan, inimene Martin,” lausus ta. ”Kui sa kunagi peaks Hallkalju Vahesse sattuma, otsi meie pesa kahe suure männi alt.”

“Nägemist,” laususin mina, avasin akna ja juba oli ta kadunud.

Paar minutit seisin ma veel seal ja tundsin siis torget oma peopesas. Avasin peo ja leidsin sealt Siili okka.

Jutt: Mister Higginsi õpetus (Jüri Kallas, Joel Jans)

Teel

Cathy surus end veel sügavamale Ford Protoni tagaistmesse ja mossitas. Tavaliselt oleks tal olnud tõesti hea meel – väljasõit kogu perega! Talle aga ei meeldinud, et kogu sõidul oli pigem karistuse mekk küljes ning selle asemel, et lõbusalt jutelda, oli kogu pere tusane ning vakka. Isegi isa, kes tavaliselt tegi emaga nalja. Rääkis aga mingeid keerulisi asju enda tööst kaitsetööstuses või uudistest ning oli napisõnaline. Loomulikult rääkis ta oma tööst asju, mida pere niigi teadis, sest lapsedki said aru, et isale maksti hästi ka seepärast, et ta kõigest ei räägiks.

Ilm oli lämmatavalt palav. California viierealine maantee, mis nende auto ees silmapiirini lahti venis ja sellega kokku sulas, auras ja virvendas autost eespool pisut ebamaiselt. Raadios süüdistati tänavusuvises palavuses Vene–Hiina sõda, aga Cathryni õpetaja mister Higgins oli selle üle naernud ning seletanud, et need seitseteist tuumapommi olid sadade ja sadade salajaste ning mitte nii salajaste tuuma- ja vesinikpommide katsetuste kõrval küll nagu piisk merre. Cathryn muutus mister Higginsi meenutamisest veelgi mornimaks. Tema ju praeguses reisis süüdi oligi!

Ootamatult hakkas nende Fordi kõrval kostma madalat undamist. See heli kerkis ja paisus ning kasvas lõpuks mürinaks. Cathryn tõstis pilgu ning nägi, kuidas keskmises reas siiani vaikselt liikunud Cadillac Nuclearbird end järsult kiirendas ning siis kahe tuleleegi toel end õhku kergitas. Korraks helkis peegelduv päike lendauto kroomitud osadel silmipimestavalt ning masin oligi silmist kadunud.

Õhkutõusnud auto müra äratas kogu tee tukkunud väikevend Billie ning muidugi pistis tüütu jõnglane esimese asjana vinguma.

„Kas me oleme juba kohal?“ nõudis ta jonnakalt. Nagu tal poleks silmi peas, et näha nende ümber laiuvat tühermaad, mõtles Cathryn hapult.

„Ei, kallis,“ sõnas ema väsinult. „Meil on veel natuke sõita.“

„Kaua veel?“ nõudis jõnglane, aga ei vanemad ega Cathryn ei suvatsenud vastata.

„Ma ei saa aru, miks pean mina kannatama sellepärast, et Cat on kommuarmastaja ning miks pean mina seepärast New Yorki sõitma,“ vingus poiss edasi. „Meil oli naabripoistega plaanis just nädalavahetusel mõned raketid lõpuni ehitada ning need üles lasta. Isegi raketilaskmisload olid olemas! Aga nüüd...“ vingus Billie edasi.

„Ma ei ole kommuarmastaja!“ käratas Cathryn vihaselt.

„Kommuarmastaja-kommuarmastaja!“ narris vastik jõnglane edasi.

„William! Ära nimeta õde niimoodi!“ sekkus vestlusse seni vaikinud isa. „Ja eks muuseumikäik tuleb ka sulle kasuks.“ Isa manööverdas nende maanteelaeva kolmandasse, niinimetatud sinisesse ritta ja lubas tee automaatikal juhtimise üle võtta. Siis lasi ta roolist lahti ja pöördus laste poole.

„Ma saan aru, et see retk teile ei meeldi, aga Cathy klassijuhataja arvas, et see võiks olla kasulik. Pärast seda kui... noh...“

„See on nende raamatute pärast, jah!“ kisas Bill. „Nende raamatute, mis Cathy toast leiti...“

„Osaliselt jah, ja palun ära karju, ma kuulen sind niisamagi...“ lausus isa väsinud häälel.

Isa ei saanudki oma mõtet lõpetada, sest auto armatuurlaual hakkas ootamatult vilkuma automaatpiloodiga ühendatud häirekella tuli.

„Jälle tuumahäire,“ ohkas ema ning isa võttis taas juhtimise üle, viis auto teise ritta, seadis rooli juures olevaid hoobasid, mis tõstsid pisikese Fordi munajasse tagaossa peidetud reaktori temperatuuri ning tõstsid auto kiirust. Õnneks paistis tee kõrval juba järjekordse tuumavarjendi mustav suu, otsekui mingi koletise pärani lõuad. Cathy isa lasi autol veel natuke aega lubatud kiirusest kiiremini sõita ning pööras siis teelt kõrvale tunnelihämarusse.

Varjendis

Tunnelis oli juba ees kümmekond Fordi, Chevrolet’d, Cadillaci ja Dodge’i, kroomitud küljed tuhmis varjendivalguses hõbedaselt hiilgamas. Isa peatas auto kohe ühe piraka kaubiku järel ning lülitas reaktori kõige madalamale töörežiimile.

„Kõik välja! Lähme otsime mõne söögikoha ning kasutame seda õppehäire aega kasulikult!“ kamandas isa ning avas endapoolse ukse, misläbi tungis autosse seni nende masina korpuse poolt summutatud häiresireenide ebameeldivalt kõrgetooniline ulgumine.

Nad tulid kõik autost välja ning lonkisid isa kannul, autode ja nende plõksudes jahtuvate reaktorikorpuste vahel, manööverdades ühte tunneliseina ehitatud Bobi Dinerisse. Seal oli ees juba kenake hulk rahvast ja neil kulus hulk aega enne kui kogu pere oli oma kohvid, praekanatükid, burgerid ja nuca-colad kätte saanud.

Cathyl polnud kuumuse tõttu eriti isu ning tunnelis hõljuv õli- ja plastikuving viis veel viimase isuraasu. Ta näksis pisut oma väikest juustuburgerit ja loovutas selle viimaks Billiele. Viimane kugistas burgeri aplalt alla ning Cathy vaatas, et kui Billie sedamoodi õgimist jätkab, siis on ta varsti pigem paks kui lihtsalt tüse. Õnneks lülitati peagi sireenid välja, just enne kui Cathyl hakkas peavalu tekkima ning häire kuulutati lõppenuks.

„See on täiesti kohutav,“ torises isa, „varsti ei saa enam poodi ka sõita, ilma, et jälle häiret välja ei kuulutataks. Huvitav, mida nad mõtlevad? Et kommud tõesti hakkavad meid pommitama!? Neil peaks pilukatega veel tükiks ajaks tegemist olema.“

Cathy ootas, kuni ülejäänud pere söömise lõpetab ja nad manööverdasid piki kitsaid autodevahelisi käiguradasid tagasi enda pere Fordini. Isa soojendas reaktori kohe uuesti töötemperatuurini, aga läks terve piinav igavik, enne kui nende ees olevate autode omanikud samuti tagasi jõudsid ning enda masinad käivitasid.

Ajaks, mil nad tunnelist välja pääsesid, oli Cathryn siiralt õnnelik päikest ja teeäärseid kõrbemaastike nähes.

Teel

Kõhud olid kõigil täis ning lõõskav päike tekitas kõigis raamestust. Isa arvas aga, et tal on nüüd õige hetk hakata pidama ühte neist õpetlikest, aga samas päris tüütutest vanemlikest kõnedest.

Muidu oleks see ehk isegi talutav olnud, aga isa võttis jutuks just mister Higginsi paljastamise, selle mõju kooli renomeele, sealhulgas ka nende perele ning Cathy osale selles. Eks isal oli põhjust pahane olla – oma töökohas kaitsetööstuses pidi isa just seetõttu tegema läbi järjekordse lojaalsuskontrolli. Tegelikult oli seekordne kontroll märksa rangem, kui tavaliselt, sest seekord pinniti kommunistide, venelaste ja ameerikavaenulikkuse asjus. Teemadel, millele Cathy isa polnud kunagi eriti mõelnud...

Cathryn pööras aga pilgu demonstratiivselt perest eemale ning põrnitses autoaknast välja. Mis see õigupoolest nende ja õpetajate asi on, mida või kuna ta loeb. Ja oleks siis midagi roppu või muidu jäledat olnud. Tegelikult olid need raamatud, mida mister Higgins jagas, üsnagi süütu sisuga. Cathryn oli isegi esiti pettunud, sest seal ei räägitud muust kui vene lastest, kes kolhoosides tööd teevad, mängivad ja üsna tavalist elu elavad. Hoopis erinevalt sellest, mida televiisoris näidati või raadios kõneldi. Keegi ei surnud seal kiirgustõppe, ei olnud mingeid mutante või sõdureid. Tavalised lapsed, päris õnnelikud ja rahulolevad pealegi.

Cathryn ei saanud siiani aru täiskasvanute hüsteeriast, mis puhkes, kui selgus, et mister Higgins oli koolis sedasorti raamatute põhjal õpetanud ja sarnaseid raamatuid õpilastele kodulugemiseks jaganud. Esiteks oli kooli tulnud mustades ülikondades kerekad ja muidu suurekasvulised valitsusmehed, siis oli kool terveks päevaks kinni pandud, samal ajal kui kooli ümbruses needsamad valitsusmehed ringi hulkusid, õpetajatega rääkisid ja vanemaid tüütasid. Esimene asi, mida nad tegid, oli mister Higginsi minema viimine ning see kahandas kõvasti Cathy rõõmu ootamatult tekkinud vabast päevast, sest mister Higgins oli olnud tore ja lahke mees. Mitte nagu mõned teised õpetajad või nende tige kongus ninaga klassijuhataja.

Muuseumis

Ei kulunudki enam palju aega kui tühermaa asendus vaikselt eeslinna kuplite, keemiatehaste tornide ning vaatidega. Seejärel äärelinna räämas telliskivimajade, keskklassi korrapäraste ja puhaste, aga samas ilmetute majablokkidega ning viimaks kesklinna pilvelõhkujatega. Cathryn uuris pilvelõhkujaid ning üritas pead nõnda pöörata, et näeks nende tipus paiknevaid raketitõrje radareid ning magas seetõttu täiesti maha hetke, mil isa viimaks nende Protoni maa-alusesse garaaži manööverdas ja teist korda selle reisi jooksul seiskas.

„Olemegi kohal,“ teatas isa ning pere valgus kergendatult ohates autost välja. Billie oli reisist niivõrd tüdinud, et polnud viitsinud viimane pool tundi isegi vinguda ning selle üle oli Cathy siiralt tänulik.

Nad liikusid liftideni, sõitsid veel mõned korrused maa alla, lunastasid kassaneiult piletid ja astusid muuseumi.

Maa-alustesse tehisvalgusega ülekülvatud koobastesse oli kokku tassitud igasuguseid plakateid, stende ning nende vahele topitud kõikvõimaliku suuruse ja kujuga masinaid.

Billie sai kas siis sõjamasinate nägemisest või maa-alusest jahedusest hulga energiat juurde ning jooksis huilates ühe stendi äärde, kus seisis rühm viisnurkadega kaunistatud pilotkades ja gaasimaskides sõdureid. Ema tormas talle järele, tiris väikevenna kättpidi sõdurite relvadest eemale ning riidles poisiga poolhääli.

Cathryn silmitses stende ja masinaid tüdinult. Ta oli seda kõike juba televiisorist näinud. Loosungid ja hüüdlaused ei suutnud samuti talle midagi uut pakkuda. Ta kannatas vaikides selle kõik siiski välja lootuses, et ükskord peab see temale mõistatuseks jääv, aga ilmselt vanemate arust kasvatuslik karistus lõppema.

Kui nad olid viimaks saali lõppu jõudnud, oli ta enam kui kindel, et seal ootab neid lõpuks maapeale viiv lift ning Cathy oli siiralt pettunud, kui selgus, et sealt algas aga hoopis uus ja väiksem väljapanekusaal.

Cathryn avas suu, et öelda midagi enda arust iroonilist ning vanemate arust vaieldamatult vinguvat, kui ta tähelepanu köitis silt, mis teatas:

TULE JA VAATA!!!

TÕELISED VENE SÕDURID!

KOMMUNISMIOHU MUUSEUMI ERAKORDNE VÄLJAPANEK!

JUST SULLE!!!

LUUREMISSIOONIL OTSE SIBERI TAIGAST PÜÜTUD!

See sütitas Cathrynis huvi, mis samas kohe ka kustus. Need ei saanud olla tõelised vene sõdurid! Tõelised kinnivõetud sõdurid oleksid kusagil salajastes valitsusasutustes või kinnistes vangilaagrites, mitte aga muuseumisaalis. Pigem oli siin tegemist samalaadse atraktsiooniga, kuhu neid oli kuuendas klassis viidud – niiöelda indiaani reservaat, kus papist indiaanlaste figuure mootorite abil liigutati. Üsna kehvasti pealegi, sest nad ei osanud muud teha, kui tomahooke viibutada ning püsse kõigutada.

Seda suurem oli aga Cathy jahmatus, kui nad sattusid hämarasse saali, kuhu lisaks neile oli juba kogunenud kümmekond täiskasvanut ja last ning selle ruumi ühes otsaseinas paistis maast laeni ulatuv klaasist sein.

Klaasi taga

Nad kõndisid seinani ja sealt avanes vaatepilt suurde tühja tuppa, kus konutas vaheseinte vastu surutuna nii paarkümmend kirjeldamatutesse räbalaisse mässitud kogu. Nende nägusid polnud võimalik näha, sest nad olid peitunud määrdunud mütside ja kapuutside varju ning alguses arvas Cathryn, et tegemist on mannekeenidega, aga siis hakkas ruumi vastasseinas ootamatult avanema suur luuk.

Luuk tõusis otse üles ning paljastas rikkalikult kaetud riiulid igasuguse toiduga nagu konservid, kausid salatite ja liha ning hamburgeritega. Seepeale ärkasid kaltsukubud ellu, otsekui oleksid nad olendid mõnest 2D Frankensteini filmist, kellesse hull teadlane on elektrit lasknud.

Kaltsukubud sööstsid kisendades toidulaua juurde, kuid selle asemel, et sööma hakata, asusid nad hoopis konserve hõlma alla toppima ja salatit oma räpast korbaste kätega taskutesse kühveldama. Neid oli samas liiga palju, et korraga leti äärde mahtuda ning juba hetk hiljem puhkes kaklus. Tahapoole jäänud rebisid ette jõudnuid riietest ja jäsemeist eemale. Käiku läksid rusikad ning kostma hakkas karjumist ja venekeelset sõimu.

Nüüd nägi Cathryn esimest korda ka kaltsukubude nägusid, need olid määrdunud ja igasuguste karvadeta, aukuvajunud silmadega, ning ebaterve jumega. Silmad kilamas kui metslastel. Ühe pikali paisatud venelase pilk eksis korraks Cathyle ning tüdruk võpatas sellest elajalikust, toorest ning vihkamist täis pilgust.

Juba kargas Cathyt vaadanud venelane jalule, haaras ühest tõmmumast ning jässakamast kaaslasest kinni ja paiskas tolle näoli vastu maad, hüppas seejärel talle selga ning kukkus mehe pead hooga vastu betoonpõrandat taguma. Ise midagi samal ajal vene keeles röökides. Peale kolmandat lööki oli ohvri nägu muutunud veriseks pudruks ning mööda põrandat valgus laiali üllatavalt korrapärane ning järjest laienev vereloik.

Vihane venelane ajas end jalule. Pobises midagi läbi hammaste, sülitas maha ja kõndis eemale.

Cathy pööras näo kõrvale ning astus eemale, et mitte seda õudust näha. Mister Higginsil, kes oli alati korranud, et kommunistid on samuti inimesed, polnud õigus – need küll ei saanud inimesed olla! Võib-olla oli tõesti õigus neil, kes ütlesid, et mister Higginsi imelikud mõtted tulid tema rassist, täpsemalt ta segatud verest, et rohke latiinoverega õnnetu mees, kes oli hankinud korralikud võltsdokumendid ning esines nendega kui tõupuhas valge mees.

Selline hale ja kibestunud mees võis tõesti uskuda, et kommunistid on toredad, et kui tulevad venelased või vähemasti hiinlased, et siis saab kõik hea olema ning puhas veri pole enam korraliku inimese esmatunnus. Cathryn tõrjus neid mõtteid küll eemale, aga klaasi taga avanev vaatepilt rääkis teist keelt. Cathy mõtles, et järsku oli siiski õigus temaga vestelnud kommunismiohu departemangu inspektoril, kes rääkis pikalt, mida oli teinud nn mister Higgins ja kes see mees tegelikult oli.

Õnneks ei osanud Cathy vene keelt ja eks paks klaassein summutas samuti ning nii ta ei kuulnudki, mida karjus venelane ja õnneks ei kuulnud ta ka neid sõnu, mida porises venelane tapatööga ühele poole saades.

„Need usalased pole ikka õiged inimesed,“ oli venelane torisenud. „Panevad siin korralikud venelased tšurkadega ühte kuuti kinni ning siis toovad veel neegrid meid vaatama. Korralik venelane istugu puuris ja miskid mustad ahvid vahivad klaasi taga! Pommi oleks neile vaja!“

Jutt: Droonid (Taavet Kase)

Telekad panevad tühja.

Näitlejad nutavad, naeravad, mängivad ekraanil läbi stsenaristide poolt väljamõeldud lugusid. Ainult, et publikut ei ole. Kõik need eikellelegi etendatud stseenid jooksevad sinakalt säravatel ekraanidel, samal ajal kui inimesed askeldavad köögis, telekas tagataustaks mängimas. Nad ei pane näitlejate pingutusi tähelegi. Nad istuvad ekraanide ees, telefon peos, ja ei vaatagi õieti üles. Nad loevad telefonist uudiseid ja napilt viisakuse piiridesse jääva dekolteega napilt varakeskealised naised loevad ultramodernsetes stuudiotes neidsamu uudiseid allasuunatud peanuppudele, kurtidele kõrvadele. Oi kui palju telekaid iga päev kodudes tühja panevad. Surmauudised, sõjauudised, armastus- ja möllufilmid, kõike loetakse-näidatakse eikellelegi. Keegi ei kuule-näe peale taustasumina midagi. Mõni on üldse poole filmi pealt magama jäänud ega tea teemaarendusest, sisupööretest või peategelase sisemisest heitlusest enam miskit. Ja isegi need silmapaarid, kes ekraane jälgivad, kas ei lähe sealtki pool mööda? Lihtsalt nii palju on seda kõike, mida jälgida.

Televisioonimaastiku kindlameelne kõrbestumine vaatab meile õhukestest, üüratute diagonaalmõõtmetega valguskastidest vastu. Meie aga vastu ei vaata, paneme selle hääbumise lihtsalt taustaks mängima. Kuigi telereklaamidesse siiani tuhandeid ja miljoneid uputatakse, on neil ehk kõige kurvem saatus. Kes siis reklaame vaatab? Milline eelajalooline reklaamistrateegia – telereklaam!? Kui pesupulbrilik! Aga see on numbrite mäng, see on korduste mäng, sisendusjõuline mäng. Numbririismeid arvutavad, prognoosivad, jahivad needsamad, kes eetriaja eest tuhandeid ja miljoneid välja käivad. Keegi ikka vaatab, kellelegi jääb kõrva, mis tähendab, et keegi ostab, kasutab, võib-olla soovitab sõbralegi.

Naine sätib õhtusöögilauale taldrikuid. Tal on mustjalt sädelev, figuurirõhutavalt liibuv kleit seljas. Kaadris on justkui juhuslikult näha peenikesi sääri, mis laua kohale kummardudes välkuvalt paljastuvad. Ta on blond. Klassikaliselt ilus. Laud on klaasist ja kõliseb luksuslikult, kui sellele järjekordne taldrik asetatakse.

„Külalised on kohe siin, tule nüüd!“ hüüab naine mehele.

Mees on tobu, klassikaline tobu. Aga heasüdamlik tobu, mitte liialt ülekaalu kalduv tobu. Ta tuleb köögist laua juurde, veinipudelid käes.

„Kus valge on? Sa valget ei võtnudki või!“

Naine on nõudlik ja domineeriv. Tobuke sügab õlgu kehitades pead.

„Valget…“ puistab ta alandlikult.

Kaadrifookuses on kaks tumepunast veinipudelit. Hetke pärast langevad need fookusest, taanduvad taustaks. Ilmub logo – inglitiivakestega pudel.

AlkoFly. Kui valge jäi võtmata…

Telereklaam on sihtgruppide mäng. Selle konkreetse klipi sihtgrupiks on veinijoodikud. Nii ütles Marek koosolekul. Reklaamiinimesed lisasid muidugi kiiresti kõiksugu täpsustusi: millises vanuses inimestele reklaam täpsemalt suunatud on ja millise elatustasemega inimestele ja millise haridustasemega inimestele ja nii edasi. Sellepärast nad palgatud olidki. Just sellepärast, et see koosolek detailidega üle koormata. Palju õnne neile!

„Üldiselt teeme ju veinijoodikutele selle reklaami. Okei, keskealistele veinijoodikutele. Neile, kes viie-kuuekesi õhtusöögi jooksul ikka viis-kuus pudelit nahka ka panevad. Ja seitse-kaheksa-üheksa. Aga teistele ütlevad kaks-kolm. Veinijoodikud, noh,“ võttis Marek asja kokku.

„Loog, et mingit suvalist Osvaldit see ei kõneta. Polegi vaja, neile on meil muud asjad,“ lisas Daniel omalt poolt, justkui peaksid nad Marekiga end reklaamiagentuuri ees kuidagi õigustama. Aga kes tegelikult kellele maksis? Nemad maksid, nemad võisid tellida, mida tahtsid.

AlkoFly sai alguse kahest noormehest, kes ei teadnud, mida oma eluga peale hakata. Marek ja Daniel neil nimeks. Mareki isal oli suur alkopoodide kett, nii et tema poolt tuli raha. Ega Danielgi vaesuses kasvanud – olid poisid ju lapsepõlvesõbrad, tutvunud jõuka eeslinna turvalistel tänavatel. Ja Danielil tuli idee.

Droonid vedasid ammu pitsasid, vedasid teravaid nuudliroogi ja sushit üle linna inimestele ukse taha. Õhk oli nende pinisemisest paks. Daniel uskus, et droonidega võiks alkoholi ka laiali vedada. Tõepoolest, idee polnud originaalne, kuid ajastus sai naelapeale pihta, sest droonid olid piisavalt kaugele arenenud, et peaaegu iseseisvalt linnas ringi lennata ning pudeleid transportida. Mareki isale mõte meeldis. Ta oli 30-aastase poja pärast mures, kuna too ikka veel kodus elas ja pealtnäha midagi mõistlikku ei teinud. Rohkem pidutses ja laaberdas niisama. Otsis end, nagu ta vahel ütles. Vahelduva eduga käis küll isa juures kontoris tööl, aga siis kadus sõpradega jälle tükiks ajaks ei-tea-kuhu. Kaheks nädalaks Amsterdami näiteks. Nii toetaski isa noori, andis algkapitali ja ühe kesklinnas asuva väikse alkopoe usaldas samuti täielikult poiste hoolde. Et äkki saavad lõpuks jalad alla.

Alko to Go. Alkofy. Alko Go. Alkodroon. AlkoAir. Tükk aega mõtlesid nad uuele firmale nime. Lõpuks jäädi AlkoFly juurde. Kuidagi hästi kõlas. Teatav autentsus oli ses ka, sest kui nüüd päris aus olla, polnud Daniel üldse kindel, et just tema selle vaat et klišeeliku ideega esmakordselt lagedale tuli. Nimelt olid nad koos mingi kambaga ühel joomingujärgsel hommikul pisikese kaameradrooni parmuks disaininud – kilekottidest tiibadega ja puha –, talle nööriga ühe õlle jala otsa kõlkuma pannud ja lendasid sellega üle tänava Mareki akna taha, kes jubedas pohmeluses üpris segadusse sattus, aga käe siiski läbi akna õlle järele sirutas. Video jälgijad naersid nii et paha hakkas. Päris mitmel tegelikult hakkaski.

„Parm viib parmule peaparandust,“ irvitas Daniel drooni juhtides.

Ja see alkokärbes lendas üha kõrgemalt. Täpsemalt majanduslikes kõrgustes. Kindlasti kasutasid paljud teenust nii nagu Daniel ja Marek esialgu – pohmelliravina. Kui peavalu kodust või voodist lahkuda ei luba, on maru mugav esimesed remontõlled AlkoFlyga tellida. Mugavus saigi üheks põhiliseks märksõnaks. Lisaks odavusele, sest ülemäära teenus ei maksnud. Isegi parmud tellisid. Anonüümsus mängis samuti teatavat rolli ning säästis kassajärjekorras seisjate hukkamõistust, kui vähe teravam nädalavahetus ees seisis ja viina hulgim tarvis läks. Ilmselt kehtis see avalike tegelaste puhul rohkem.

Ühesõnaga neil läks hästi. Tõesti hästi. AlkoFly äpiga sai näiteks kell 21.59.59 diivanilt lahkumata veel viina osta. Äpp näitas reaalajas, kui palju on poe sulgemiseni jäänud.

Kui kassajärjekorras mahub ühte sekundisse, ühte piiksu üks inimene (kõige optimistlikuma stsenaariumi kohaselt), siis momentaanse kaardimakse puhul mahtus ühte sekundisse potentsiaalselt lõputu hulk ostjaid. Reaalsuses, enne kui äpp kokku jooksis, jagus sekundisse ikka sada, kaks sada inimest. Nemad said oma ostud sooritatud! Ja kõik inimesed teadsid, et asi lõpusekunditel tuliseks läheb ning tellisid tiba varem, nii et viimased minutid-sekundid olid AlkoFlys nagu laadapäevad. Droonid vedasid igal öösel kolme-neljani järjekorda kuhjunud tellimusi kohale. Nädalavahetuseti venisid ööd muidugi pikemaks. Aga teenus töötas üsna libedalt, oli nii-öelda hea mainega, nii et kui sa viimasel momendil kas või oma kolm õlut ostsid, võisid teada, et millalgi öö jooksul saad need kätte. Isegi kui sa teleka taha magama jäid, ei jätnud alkodroon su õllet ukse taha, vaid lendas kaubaga poodi tagasi, toimetas järgmine päev kohale.

Aktiivkarsklased tõstsid muidugi lärmi, tegid sotsiaalmeedias algatusi ja protestigruppe. Et aga kõik seaduslik oli, et kõik ostud paberil enne kümmet siiski tehtud said, ei pidurdunud AlkoFly lend sest karvavõrdki. Pigem said inimesed veel rohkem teadlikuks, et niimoodi, hetk enne kella kukkumist juua sai tellida.

Halb reklaam on ikkagi reklaam.

Karl-Kristjanile polnud kunagi väga meeldinud, kui teda Karliks kutsuti. Ta ei osanud isegi täpselt põhjendada, miks. Nagu oleks Karl kuidagi vähem nimi kui Kristjan, ent nii ta tundis. Kristjan meeldis lihtsalt rohkem. Eriti meeldis Karl-Kristjanile, kui teda Krisiks hüüti. Kris meeldis talle tegelikult kõige rohkem. Või oleks meeldinud. Häda oli selles, et Krisiks ei kutsunud teda keegi. Kõik ütlesid Karl. Ainult ema ütles Karl-Kristjan.

„Miks me jändame nendega üldse? Faking telereklaamiga?“ küsis Marek pärast ebamäärast koosolekut.

„Ah, mina ka ei tea…“ ütles Daniel, pead siia-sinna keerutades, keskendunud tänavaliiklusele.

Must maastur kiirendas parklast jõuliselt madalal mürinal välja.

Telemaastik kõrbestus, jah, tõepoolest, aga AlkoFly, tähendab Marek ja Daniel, sellest suuremat ei hoolinud. Alkokärbes oli juba piisavalt suureks nuumatud. Muidugi käis põhiline reklaam sotsiaalmeedias. Kui tundus, et nad telereklaamitootjatele palju maksavad, siis tegelikult polnud see midagi võrreldes IT-firmaga, kes nende äpi välja arendas ja seda pidevalt täiendas ja samuti netiturundusega tegeles. Vot neile maksid nad palju. Netis polnud alkoreklaam ka nii rangelt piiritletud, selge see. Lisaks meeldis meestele telekast oma firma reklaame näha. Neil käis kodudes alati midagi taustaks.

Karlgi avastas AlkoFly töökuulutuse Instagramist. Tasa scrollid, kaugele jõuad,. Ega kõik lahedamad töökuulutused pandigi sotsiaalmeediasse, naljapilt või ülienergiline videoüleskutse taustaks; töökuulutusportaalid olid ju torulukkseppadele ja kojameestele.

Midagi peab vaatama, midagi peab scrollima; midagi sööma, kuidagi arved maksma. Kui Karl AlkoFlysse tööintervjuule läks, märkas ta ehmatuseks, et kontorilaua taga istub kunagine koolivend Marek. Laua kõrval seisis teine tuttav nägu – Daniel. Nad olid temast paar aastat nooremad. Oleks ta teadnud, et nemad AlkoFly omanikud on, poleks Karl parema meelega intervjuule ilmunudki. Ta tundis kõhuõõnes teatavat häbi, mis ei kadunud isegi siis, kui mehed teda sõbralikult tervitasid.

„Nonoh, tere, Karl! Sina ka siia sattunud! Istu aga maha,“ rääkis Marek.

Ega vestlus teab mis pikale veninudki. Korda-mööda tutvustasid nad talle ametikohta, täpsemalt siis droonioperaatori töökohustusi. Palka maksti isegi tiba rohkem, kui Karl arvanud oli, ja töö tundus sobivat.

„Põhiline, et sul drooniload olemas on. On ikka, jah? Ei pannud niisama cv-sse kirja?“ päris Daniel naljatledes.

Kuna drooniliiklus linna kohal oli sedavõrd tihe, ei tohtinud keegi enam lubadeta lennata. Load tegi Karl paar aastat tagasi, kui endale väikse kaameradrooni ostis, et aina uusi ja vägevamaid pilte Instagrami üles riputada. Mustvalgeid linnavaateid ja mida veel. Intervjuule kõndides oli ta mõelnud, et näitab neid kunstifotosid ka tööandjale, tutvustab, selgitab, vaat et kiitlebki pisut, aga vanade koolivendade nägemine lõi Karli rivist nii välja, et ta midagi seletada ei mallanud, vaid vastas konkreetsetele küsimustele väga konkreetselt, lühidalt.

Kuigi Karl nooremate, kaugemale jõudnud koolivendade alluvana teatavat torget tundis, neelas ta selle alla ning võttis töökoha vastu. Midagi peab ju sööma, kuidagi arved maksma. Droonioperaatoreid oli AlkoFlys teisigi. Tööpäevad veetsid nad laoruumides: võtsid tellimusi vastu – olgu siis telefonitsi või äpitsi –, laadisid droonide transportkastidesse kaupa, sisestasid sihtkohad ja muud vajalikud andmed üldprogrammi, hoolitsesid selle eest, et droonide akud kogu aeg laetud oleksid. Tihti polnud vaja alkodroone käsitsi lennutada, ent tipptundidel, kui tekkisid drooniummikud, või äärelinna tänavatel, kus GPS-süsteem ei arvestanud suurte puude või elektriliinidega, tuli neid ka manuaalselt juhtida. Muidugi esines õnnetusi, mispuhul oli tarvis ise kohale minna ja alla kukkunud droon tagasi tuua. Ka lihtsamaid remonttöid tegid nad sealsamas laos.

Mida suuremaks AlkoFly kasvas, mida enesestmõistetavamaks selline teenus muutus, seda enam tuli loomulikult ette probleeme. Näiteks hakkasid kodutud joodikud alkodroone röövima. Lendas siis kaup tellija ukse taha ning jäi ootama, et too välja tuleks, kaardiviipega oma isiku tuvastaks ja tavaari võtaks, kui juba hüppasid nurga tagant välja jooginäljas parmud, murdsid transportkasti lahti ja pagesid sõjasaagiga kus kurat. Muidugi, see pidi olema halb juhus, et nad niimoodi tehingule peale sattusid, aga ega seda juhtunud vaid alkodroonidega. Toidudroonegi rüüstati pidevalt. Küll olid Marek ja Daniel nendega hädas. Esialgu lähenesid nad asjale vanamoodsalt: transportkastid ehitati tugevamaks, nii et neisse nõnda kergelt sisse ei saaks murda. Röövlid sellest muidugi ei heitunud – appi võeti sõrgkangid, tangid, nende puudusel puhttoored kirsalöögid. Seetõttu osutus kahju veel suuremaks, kuna alkodroonid said rohkem kannatada (kuigi vargad võib-olla jookideni ei jõudnudki, enne kui klient välja ilmus) ning remonttööd võtsid üha rohkem droonioperaatorite tööajast.

Loomulikult jäid sellised teod pildile – kaameraid leidus alkodroonidel palju (isegi kõige vanematel mudelitel minimaalselt kümme) –, aga mis sest kasu oli? Kuidas sa võtad vastutusele süüdimatu isiku? Mis mõte on sealt mingit oma õigust nõuda?

Siis arendas AlkoFly äpi meeskond välja tõhusa – vähemalt endi hinnangul – häiresüsteemi. Kõik droonid läbisid laiaulatusliku tarkvarauuenduse. Nüüd lõid röövi korral üürgama sireenid ja signaalid, isegi vilkurid paigaldati. Lisaks jõudis hoiatus ka droonioperaatoriteni, kes seejärel pidid võimalikult kiiresti juhtimise manuaalselt üle võtma ning õhku tõusma. Vähemalt seniks, kuni klient uksele ilmus, sest enamasti pistsid parm-kriminaalid selle peale jooksu.

Katsetati muudegi lahendustega – kõrgetes paneelmajades toimetati kaupa kätte läbi akende; või siis sisestati alkodroonidesse majaplaanid ja uksekoodid, mistõttu ei pidanud klient enam isegi trepikoja ette tulema. Kõik need trikid aitasid muidugi kaasa, ent miski polnud nii tõhus kui viimane, ühiskonnas juba teravamat poleemikat tekitanud tarkvarauuendus. Nimelt lasid Marek ja Daniel oma droonid elektri alla panna. Ja tõepoolest – neid ei tahtnud enam keegi röövida. Eriti need, kes elektrilöögist oimetuna tänaval tõmmeldes oma õppetunni kätte said.

„Tänasest on tuntud alkoholipoe AlkoFly transportdroonid võimelised inimesele andma paariks minutiks halvava elektrilöögi. AlkoFly esindajate sõnul pole muretsemiseks põhjust ning see on vaid ettevaatusabinõu üha kasvavale röövimisprobleemile. Küsime, mis järgmiseks? Kas automaatrelvadega varustatud droonid meie tänavatel?“ rääkis napilt viisakuse piiridesse jääva dekolteega napilt varakeskealine naine õhtustes uudistes, samal ajal kui Marek ja Daniel laua taga viskiklaase kokku lõid.

Maiken töötas AlkoFly letis. Ta oli mustade pikkade juustega 25-aastane näitsik, alati maitsekalt meigitud. Kollektiivis levisid kõlakad, et Daniel olla temaga salajases armusuhtes ning kunstrindade eest, mis Maikeni AlkoFly logoga t-särgi alt turritasid, olla samuti Daniel maksnud. Igatahes oli ta ilusaim naine, keda Karl reaalses elus näinud on. Sotsiaalmeediast võis loomulikult leida veel ahvatlevamaid modelle, ent nemad jäid Karlile kättesaamatult kaugeks. Maiken oli siin samas, käis iga päev laopoolel, et lettidele kaupa viia. Ja ometi ei suutnud droonioperaator talle kunagi midagi tähenduslikku öelda. „Kiire päev täna, mis?“ või „Jõle ilm ikka täna, mis?“ – ei muud.

Kuulujutte levis teisigi. Näiteks pidid Marek ja Daniel linna lähedal AlkoFly rahade eest maad kokku ostma, et sinna siis kunagi suurejoonelised kanepiistandused rajada. Et kui siin ka lõpuks ära legaliseeritakse (siia jõuab ju kõik sada aastat hiljem!), siis on meestel võimalus esimesena jaole saada, kohe suured kasvuhooned püsti panna. Kuulujutud olid muidugi hägused ja nii-öelda poolsõnalised, aga ülejäänud stsenaariumi oskas Karl sinna juba ise külge pookida. Võib ainult ette kujutada, kui edukaks kujuneb kanepiäri, täpsemalt kanepi transportimine droonidega. Potentsiaalne CannabiFly. Külluses tulevad ikka head ideed ja võimalused neid ellu viia. See ebaõiglus, see rikkad-rikkamaks ja vaesed-vaesemaks suhe tekitas Karlis üha enam trotsi. Nii oma tööandjate kui töö vastu üldisemalt.

Liigne sotsiaalmeedias scrollimine ei mõjunud Karli psüühikale kuigi tervislikult. Kõik need pildid superautodest ja võltstissimeri, mis nupuvajutuse kauguselt telefoniekraanilt vastu vaatas. Jah, ta töötas droonioperaatorina, kuid kujutas end ette Beverly Hillsi villas; ta sai enam-vähem keskmist palka, ent tahtis seilata oma luksusjahil, tahtis hommikusöögiks kohvi asemel juua Dom’i.

Peagi viidi alkodroonidel sisse üks järjekordne mahukas tarkvarauuendus. Seks puhuks anti operaatoritele lausa vaba päev.

Kui nad ülejärgmisel päeval tagasi tulid, olid alkodroonid kogu lao uue süsteemi järgi ümber korraldanud. Enda äranägemise järgi. Nad arvutasid välja enim tellitud kaubad, tõstsid need ettepoole, paigutasid kõik masinale omase täpsuse ja loogikaga ümber. Samuti suutsid nad nüüdsest ise tellimusi vastu võtta (jah, isegi telefonitellimusi) ja kaubagi said iseseisvalt laoriiulitelt kätte. Kogu protsess kiirendas tööd, tõstis efektiivsust ja vähendas vigu. Sedasi tutvustasid Marek ja Daniel uuendusi droonioperaatoritele, kellest muide olid saanud drooniassistendid. Paar töötajat pidi suurenenud efektiivsusele ruumi tehes ka lahkuma. Assistentide ülesandeks jäi nüüd pigem järelevalve, remonttööd ja manuaallendamine.

Operaatorist assistendiks kukkumine võis olla küll sõnakõlks, kuid Karlile läks see ikkagi hinge ning mõjus lisaraskusena juba niigi kuhjunud rahulolematusele. Ta tõmbus veelgi rohkem endasse. Rääkida polnud samuti kellegagi peale AD048 (AlkoFly alkodroon, neljakümne kaheksas isend). See konkreetne droon oligi Karli lemmikuks saanud. Ta polnud küll nii võimas ja suursugune nagu mõned uuemad, mis suutsid vabalt näiteks kolm kasti õlut peale võtta, ent AD048 oli väike ja väle.

„Karl, kas sa saaksid mind aidata…?“

„Karl, kas sa saaksid üle vaadata…?“

Niimoodi rääkisid kõik AD-d pärast uuendust. Kui varem oli Karlil olnud tunne, et droonid aitavad TEMAL inimesteni alkoholi transportida, siis nüüd tundus olukord vastupidine. Ta tundus vaat et üleliignegi.

Karl-Kristjan sukeldus tumeveebi sügavustesse. Programmeerida või häkkida või midagi sellist ta ei mõistnud, kuid ometi tundus seal lõputult võimalusi kas või väikesteks manipulatsioonideks. Näiteks mõtles ta proovida, kas saab kuidagi teha nii, et AD048 teda Krisiks kutsuks. Samuti huvitas teda väga, mis toimub öösiti AlkoFly laos, sest tihtipeale avastas ta hommikul tööle minnes puhkeala diivanilaualt justkui peonähud – konimägedega tuhatoosid ja tühjad konjakipudelid. Kindlasti maandusid seal peolt tulnud Daniel ja Marek, kes muu. Ja kiuslik kadeduskihk sees kipitamas, tahtis Karl oma ülemuste salaelu kohta rohkem teada. Midagigi teada.

Varsti avastas Karl tumeveebist idee järgi robottolmuimejatele mõeldud piraattarkvara, mis pidi pisikese roboti üsna paindumatut süsteemi natuke painutama, nii et see optimaalsemalt tooli-, lauajalgu väldiks ega ühte kohta liiga kauaks mõttetult toppama jääks. Muidugi oli programm testimata, kuid ega keegi seepärast muretsenud, sest mis suurt häda üks tolmuimeja ikka teha võib. Kuigi alkodroonide mõistus oli kordades keerukam kui piraattarkvara ja esialgu tundus raske näha, mida selline väike kild targale arvutile juurde anda võib, otsustas Karl seda AD048 peal katsetada.

Esimestel päevadel ei juhtunud justkui midagi ning Karl andis peaaegu alla ja asus midagi muud otsima. Ometi suutis ta pika pusimise peale ühel õhtul AD048 programmis midagi nõnda sättida, et droon ka ööseks laadimisdokile maandununa kaamera salvestama jättis.

Seal oli palju inimesi edasi-tagasi käimas. Umbes seitse-kaheksa. Nad kõndisid kaamerapildist mööda, erinevad pudelid käes, seisatasid vahel ning jutlesid karjudes, kuna muusikagi oli üürgamas. Kindlasti tundis Karl ära Danieli ja Maikeni, teised näisid võõrad. Kõik tundusid purjus olevat. Võis näha, et hommikul kella seitsme ajal hakkas seltskond lahkuma. Ometi ei lahkunud kõik. Juba mõne minuti pärast kõndis kaamerapildist mööda Maiken, kusjuures täiesti ilma teksadeta, mis pani Karli hetkeks imestama. Sädelev ööklubipluus seljas, kontsad all, kuid teksasid pole, ainult pitsstringid on jalas. Varsti tuikus talle järele Daniel, püksid rebadel. Rohkem Karl vaadata ei suutnudki. Ei tahtnudki.

Järjest rohkem hakkas Karl märkama AD048 toimingutes muutusi. Ometi olid need muutused niivõrd vaevumärgatavad, et ta isegi täpselt aru saanud – on seal midagi valesti või mitte. Igatahes Krisiks alkodroon teda ei nimetanud. Aga näiteks drooni pausid erinevate toimingute vahel tundusid justkui millisekundike liiga pikad, tema lennutrajektoori märkivad jooned tundusid justkui õrnalt-õrnalt kumeramaks muutunud. Ta oleks nagu aru saanud süsteemist, mis teda haldab ning mida robottolmuimejatele mõeldud piraattarkvara nüüd ettearvamatult painutas. Mis tunne on avastada, et sul on boss? Et kõigil on boss? Kõik töötavad kellegi alluvuses. See peab olema rõhuv, see peab kas või kõige pisemal määral tekitama mässuiha.

Punane tuluke plinkis AD048 kaamerasilmas nüüd 24/7, kõik jäi videole.

Karl polnud pärast Danieli ja Maikeni ööseiklusi rohkem alkodrooni salvestusi vaadanud, kuid kui ta paar päeva hiljem julguse kokku võttis, polnud enam kahtlust, millega ta hakkama on saanud.

Videolt oli näha, kuidas AD048 öösel üksinda laost välja lendas ning liiklusõnnetusi püüdis põhjustada. Ta lendas autodele suurel hool vastu ning sähvatas hetk enne kokkupõrkemomenti põlema vilkurid, tõustes samal ajal ka ise autost kõrgemale. Nii mitmedki sõitsid vastu poste või kellelegi teisele sisse. Videolt tundus, nagu oleks ta seda nautinud – selles oli teatavat haiglast mängulisust. Seal oli trotsi süsteemi vastu ja korrapäratu ihkamist korra asemel. Jah, seal näis olevat sedasama kiusu, mida Karlgi tundis.

Enne kui hiigelsuur süüdlaspiin Karl-Kristjanile kohale jõudis, sai ta elektrišoki ja kukkus toolilt maha. Ta lebas liikumatult betoonpõrandal ning vaatas, kuidas AD048 tagasi laadimisdokile lendas. Ja järsku hakkas pimedasse laoruumi tekkima üha enam ja enam punaseid tulukesi alkodroonide kaamerasilmis.

Ja siis polnud enam midagi.

„Oota, mis juhtus siis? Miks ei saa?“ päris Marek nõudlikult IT-firma kontoris.

Seal toimus järjekordne koosolek.

„Ei, me ei saa veel seda uuendust alkodroonidele peale laadida,“ rääkis naine, nii tahvelarvuti kui ka sülekoer käes.

„Seda sa ütlesid juba. Ma küsin, miks? Milles asi?!“

„Noo, nagu te teate, siis me peame kõik mahukamad tarkvarauuendused enne läbi testima. See tähendab põhimõtteliselt seda, et me laseme uuenduse läbi simulatsioonist, mis välistab igasuguse ohu inimestele. Praegusel juhul see lihtsalt ei välistanud seda. Simulatsioon näitas, et inimesed saavad viga. Üks teie oma töötaja isegi.“

„Oodake nüüd,“ küsis omakorda Daniel, „kui kindel see üldse on, et midagi sellist juhtuda võib? Ma kujutan ette, et see simulatsioon mängib läbi miljoneid võimalusi, eks?“

„Jah. Kuid kui uuendus on ohutu, ei ilmu ohtu üheski neist. Me oleme ju ennegi teie uuendusi testinud. Varem pole vist lihtsalt mingeid probleeme tekkinud. Ma ei tea, kui teadlikud te sellest…“

„Ühesõnaga! Kui ühel juhul miljonist saab üks minu töötaja viga… Kes see ongi, muide? Seda ka simulatsioon näitas?“ jäi Marek korraks naisele otsa vaatama. „Ah, vahet pole… ühesõnaga ühel juhul miljonist saab keegi viga, aga ülejäänud kordadel kõik töötab, siis me ei saa seda uuendust kasutada või? Siis me peame teile veel maksma, et te selle korda teeksite, jah?“

„Tähendab… see ei oleks…“

„Haige ju! See ei ole normaalne! Sa oled näinud ka, tüdruk, palju me teile maksame või!? Dan, on normaalne või?“

„Ei ole muidugi. Ma ütleks, et kui see tõenäosus nii väike on, siis laseme käiku ikka…“

„No ma ütleks ka. Ma arvan sama,“ lisas Marek lõpetuseks.

Jutt: Masinatelt masinatele (Glen Simson, Kaido Ojala)

"Jason, kust, kurat, siukesed idioodid üldse tekivad?"

"Ma ei tea, aga ma pole nii debiilset ülesannet veel saanud. Mille kuradi pärast me peame neid kaitsma?! See on ju siililegi selge, et tehnopuud on kümme korda efektiivsemad kui pärispuud, aga mingitele jobudele on ikka vaja käia mööda linna ja mingeid pärispuid istutada! Absoluutne ebaefektiivsus. Tead, ei mina mõista neid." Jason oli samuti parajalt tige, ning lisas paarimehele veel mõningaid krõbedusi selle kohta, mida ta nendest arvab.

Mingisugused ullikesed olid jälle tulnud keskväljakule ning hakkasid demonstratiivselt päris ehtsaid puid istutama. Esiteks need ei suuda keset linna normaalselt kasvada ning teiseks ei olnud neist suuremat tolku, tehispuud olid palju efektiivsemad, isoleerisid kordades rohkem süsihappegaasi ning erinevaid toksilisi jäätmeid linna õhust. Ainult diogenesed on sellised idioodid, kes jumaldavad kõike vana ja jaburalt ebaefektiivset eluviisi, aga need ei olnud diogenesed. Isikuprofiil näitas Jasonile, et puukallistajatest mitte ükski ei olnud elu sees kordagi linnast väljas käinud, neil oli ilmselgelt midagi muud viga.

"Nojah, ja nüüd me peame neid viite idiooti siin kaitsma. Oota, oota, näe, seal on neli tegelast nuiadega, mine suuna nad kõrvale, enne kui nad politsei kaitseliinini jõuavad, nendega võib probleem tekkida!" kõlas paarimehe märguanne PsyNet-is.

Väljak oli avar ja lai, ning puukallistajate ümber oli kogunenud terve hulk rahvast, kes neid hurjutas ja sõimas. Nad kõik olid tsiviliseeritud ja ohutud, kuid neli torujuppidega relvastatud ja ilmselgelt vihast noormeest olid suundumas puukallistajate poole. Jason genereeris käigu pealt välja välja kiire tegevuskava, võttes aluseks akadeemias õpetatava klassikalise meetodi, ning trügis läbi rahvasumma noormeeste poole.

Jason komistas ja kakerdas ühele torujupiga mehele otsa. "Härrased, vabandage, vabandage väga, kurat ma olen parajalt täis praegu, olen teisest linnast, kas te saaksite mulle äkki teed juhatada Karzinovski lõbustuste katedraali juurde? Paistab, et ma olen siin rahvasummas tsipake eksinud."

"Aitäh, aitäh, kuulge, aga Karzinovski katedraal pidi olema üks kuradima äge robostripibaar...? Ahah.... Jah… Kuulge, te paistate olevat päris lahedad vennad, aga mis värk siin ümberringi toimub…? Ahaa… Oi, näe, super! On, jah, kuradima värdjad sellised! Täielikud debiilikud, mhmh. Kuulge, aga ma kardan, et äkki eksin siin ära, mul on kaardirakendusega mingi ilgem kala, ei tööta noh. Äkki saate mind sinna robostripibaari viia. Teen teile välja selle eest, võitsin just Vegases korraliku hunniku chippe ja te paistate jummala normaalsed tegelased olevat. Bert, olen muuseas, aga mis teie nimed on?" Jason tegi oma tööd, kuid noormehed olid üpriski kindlad, et kõigepealt annavad diogenestele tappa ja siis võib baari minna küll.

Situatsioon lahenes, kui Jason kookis taskust terve peotäie kasiinochippe, millega sai universaalselt igas vähegi viisakas asutuses arveldada ning lubas paar tükki poistele anda. Karzinovski katedraal oli midagi sellist, mida nad endale lubada ei saanud, üks õhtu maksis vähemalt kuu teenistuse, kuid tase oli ka kogu seda raha väärt. Saadi kokkulepe, et viivad Jasoni katedraali, siis annavad diogenestele tappa ja tulevad katedraali tagasi koos pidutsema. Ilmselgelt on tegu mingi õnnetu lolliga, kes on järsku rikkaks saanud ning peale lühitutvustust suunduti üheskoos katedraali poole, mugides tee peal rõõmsalt Jasoni pakutud tablette.

Karzinski katedraal oli kõrge ja massiivne kirik, mis oli ehitatud kuueteistkümnenda sajandi stiilis, kuid kordades massiivsem ja suurem. Katedraali fassaadi iga viimne ruutmeeter oli täis nikerdatud kujukesi, deemoneid, ingleid, pühakuid ja varasema ajastu sotsiaalmeedia suurstaare. Sissepääsu massiivsete, neljameetriste uste esine oli kaetud punase vaibaga ning neli šveitserit tegid igavledes oma tööd, juhatades inimesi sisse, andes ühistransportautodele parkimispileteid ja pakkude soojenduseks ökotablette.

“Jason, kuule, vii nad sisse ja jooda täis ning hoia neil silma peal, et nad jumala eest välja ei roniks sealt enne, kui häire läbi,” ütles major läbi PsyNeti.

“Selge, arusaadav, teeme ära, mis seal ikka, a kuskohast ma raha saan?”

“Ära muretse, kõik krediit on organiseeritud, võta ise ka korralikult, oledki tegelikult korraliku boonuse juba ära teeninud.”

“Jah, boss,” vastas Jason entusiastlikult, oligi juba ammu aeg rihm lõdvaks lasta.

Jason vaatas noormeeste poole ning hõiskas: “Nonii, poisid, läki-läki! Hüppame sisse ja vaatame, mis meile seal pakutakse, kõik on minu kulul täna.”

Tekkis kerge vaidlus diogenestele tappa andmise ja katedraali külastamise vahel, kuid uus plaan, katedraalis kõigepealt mõned joogid võtta ja peale seda diogenestele tappa anda tundus noormeestele täiesti mõistlik, eriti kui veel Jason ise ka lubas kaasa tulla ja omalt poolt paar õpetlikku toud kirja panna, kuradi diogenesed sellised.

Kesköö paiku oli laud juba korralikult kaetud, mitmeid pudeleid kõige paremaid jooke, tablettide kuhi, eksootiline toit, ning robotüdrukute sekka oli ilmunud ka päris tüdrukuid, keda poisid isuga noolisid. Tavaline paaritumisrituaal Jasonile ei meeldinud, ta pigem oli tagasihoidlik ja vältis edvistamist ning üksteise üle trumpamist kehakaunistuste, ägedate käibefraaside ja enese paabulinnu kombel ehtimist, kuigi talle meeldis pidutseda, aga seda omal rafineeritud soliidsel moel. Jasonile meeldis konservatiivne ülikond, see tagas selle, et vähemalt iga kord, kui ta välja läks, siis tagasihoidlik ja soliidne olek garanteerisid mõne tüdruku, kes oli juba enamuse igapäevastest edvistavatest isastest ära proovinud ja otsis pigem vaheldust. Samuti ka seekord, paari tüdrukuga oli tal tekkinud juba huvitav klapp ning ta mõtles kas plikadele meeldib rohkem lauapealne või ta ise, kuid ega lõppude lõpuks tegelikult sellel ei olnudki mingit tähtsust.

Jasonile meeldisid naised, mehi ta püüdis vältida, kuigi ega keegi eriti väga ei valinud, kas magada meeste või naistega. Mõne tüdrukuga oli Jason isegi paar-kolm päeva koos, mis oli üpriski pikk aeg arvestades seda, et ühiskonna norm oligi hommikul üksteist tunda ainult nii palju kui ukse peal tere ütelda ja paar õhumusi saata. Mõned suhted aga püsisid isegi lausa nädalaid, ning Jason teadis ühte inimest, kes olla lausa kolm kuud suhtes olnud.

Noored olid keskööks ennast juba täiesti tarakaniks tõmmanud ning Jason ise ka juba tarakanilähedases seisundis, kuid mingi tundmatu sisemine enesekontrolli mehhanism hoidis teda alati tagasi. Jason ise vihkas seda ilmselgelt koolis ja akadeemias luustiku tasemele sisse treenitud taaka, vahel ta tundis, et tahaks rihma täiesti lõdvaks lasta.

Ta oli just võtmas suurt viskilonksu kui selle katkestas välkteade PsyNetist.

“Jason, kuule, üks väga kiire asi,” kostus sõbralik, kuid karm hääl.

Viski purskus suust lauale. “Kkkkindral Varhaven, jjjjaaaahhh juuust nii, hhhäärra kindral.” Sõnumi ID ehmatas Jason ära. Kindral Varhaven oli legendaarne, vähe sellest, et ta oli julgeolekujõudude pealik, oli ta ka rahvuskangelane, aastakümneid tagasi operatsiooni “Maasikad metsas” käigus likvideeris kindral ühiskonnast poliitikud, ning sellest akadeemias kõikide õppejõudude lemmik subjekt, mida leierdati ja leierdati iga õppejõu poolt oksendamiseni. Eriti just operatsioonide juhtimise aines.

“Ah ära põe Jason, ma näen, et sa ehmatasid ära, seda ikka juhtub, kui ma otse ühendust võtan. Aga me oleme kõik üks suur pere ja ajame ikka ühte sama õiget asja, onju. Kapten Stahl, ükspäev oled sa ise ka kindral ja eks siis näed, kui raske on alluvatega otse suhelda,” lausus Varhaven isalikult.

“Jjjah, härra kindral. Mmmiiisss ma tegema pean,” ei saanud Jason veel kokutamisest üle, suu viskist kõrbemas.

“Nii, Jason, lähed kaks tänavat põhja poole 273. ja 425. tänava risti, hoiad silmad lahti, seal peaks midagi juhtuma. Mis täpselt, pole teada, aga hoia silmad pärani lahti nagu punnsilmne kala ja jälgi kõike, mis sulle tundub imelik, raporteerid minule otse, kui midagi toimub. Praegu on minutite mäng ning ei ole aega tegeleda alluvusliinidega,” tegi kindral kiirülevaate.

“Aga ma olen ju täis nagu tarakan praegu,” konstateeris Jason niigi täiesti ilmselget fakti.

“Nii, Jason, mine baarmeni juurde, ta annab sulle natuke magusa rosinapuu ekstraktist tehtud derivaati, tõmba see sisse, natuke vett peale ja paari minuti pärast oled korras. Ainult, täna ei tohi rohkem peale juua, sured ära muidu. Praegu on kiire, mine ja jälgi mis toimub, ja ära muretse, võta positiivselt.”

“Aga poisid?”

“Jäta poisid sinna kus nad on, selle eest hoolitsetakse. Mine nüüd ja mõtle positiivselt!”

Jason näitas oma viskiseid käsi, vabandas, et peab korra vetsu minema ning lahkus seltskonnast. Baarmeni käest saadud tablett hakkas mõjuma juba enne katedraali uksest väljumist.

Värske tuulehoog sasis Jasoni juukseid ja ta tundis tõelist kergendust olla järsku täiesti kaine. Õhtu oli sigimist-sagimist täis, katedraali ette oli lausa järjekord moodustunud, kohal olid ühiskonna koorekihi esindajad, ajakirjanikud, kunstnikud, termokäsitöö meistrid, luuletajad, lastedisainerid. Õhk oli jutuvadast paks ning ühistransportautod voogasid kihutades vuhinal mööda tänavaid päikese viimased kiired sillerdamas elegantselt voolujooneliselt disainilt.

273. ja 425. tänava nurgal ei olnud mitte midagi erilist ega imelikku, inimesed sagisid oma igaõhtust sagimist edasi-tagasi, ületasid valgusristmikke, isegi punase tulega üle tee minejaid ei olnud, seda juhtus küll harva, aga aeg-ajalt mingid inimesed ikkagi tegid seda, sotsiaalne krediit küll kukkus automaatselt, kuid mõnel inimesel oli seda varuga ja nad said seda endale lubada, ja oli ka juhtumeid, kus mõned tahtsid korrektsioonipsühholoogi ära sebida ning leidsid ikka meetodeid, kuidas “vestlusele” sattuda mängides piiripealse krediidiskooriga.

“Kohal. Mitte midagi ei toimu,” raporteeris Jason.

“Tubli, nüüd jälgi hoolega ümbrust. Ja nii kui midagi imelikku toimub, anna kohe teada, ükskõik mis asi see ka ei oleks, ära põe, anna igast asjast teada, ära muretse ja mõtle positiivselt, me oleme ikkagi üks pere.”

Uudistades pilvelõhkujate alumisi korruseid, briljant puhtaid tänavaid ning nautides hoonete ülemisi korruseid paitavaid suvise kesköö päikesekiiri, liitus Jason vorstimüüja sabaga, et ta niisama passimine kuidagi imelik ei tunduks. Järjekorras seista on normaalne, aga keset tänavat passida on kuidagi imelik, inimesed hakkavad alati mingil põhjusel seisjaid vaatama ja mõni tuleb lausa juttugi ajama.

Saades kätte oma vorstid saiakestega hakkas Jason neid isuga sööma. Rahvamass elas oma loomulikku elu ja tegi tavalisi rahvamassi tegemisi, sagis ristmikul sihitult edasi-tagasi, joonistades mustreid, millest ainult statistikud midagi aru said. Ühistransportautode hõre liiklus ei paistnud ka millegi erilisega silma.

Jasonil läksid silmad punni ning vorst, mida ta just hammustama hakanud oli, kukkus suust välja. Ta silmad ahenesid ning aja kulg aeglustus. Ilma mingisugusegi hoiatuseta ignoreerides foori punast tuld kihutas ühistransportauto suurel kiirusel ristmikule, otse rahvamassi sekka ning maandus pilvelõhkuja seina kinni.

Sellistel hetkedel, kui organism tajub ohtu, lükatakse kõik ressursid sensororganitesse ning aja kulg tundub aeglustuvat, kõik muutuvad teravaks ning hetk sööbib eredalt mällu. Jason pani tähele, et ei tekkinud pidurdamisega kaasnevat rataste võbelust. Auto isegi ei üritanud pidurdada, vaid hoopis kiirendas.

Esimese sekundi jooksul ei saanud Jason sõnagi suust, kuid kogus ennast kiirelt ja raporteeris PsyNeti. “Auto, kihutas punase tule alt läbi, rahvamassi, seina, esiots täiesti sodi, tossab, inimene auto ja seina vahel, suur vereloik maas, käsi ja pea paistavad kapoti ja seina vahelt, kolm inimest vigastatult tänaval. Kuidas? Mismoodi see võimalik on, nad ei saa ju punase tule alt läbi sõita. Ühistranspordiautoga ei saa ju punase tule alt läbi sõita, sellega ei saa vastu seina sõita,” raporteeris Jason.

“Nii, kiirelt, mine vaata, mis seal toimub, auto peaks täiesti tühi olema. Tuleb välja, näed, et saab, mine nüüd,” andis Varhaven kiire korralduse. Rahvamass, kes esimese reaktsioonina oli laiali jooksnud, hakkas kiirelt kogunema ning Jasonil oli tükk tegemist sellest massist läbi murdmisega. Auto uks avanes, sealt astus välja kogukas punapäine mees lühikestes dressides, raputas pead, sülitas ja lajatas: “Odini pask, kurat küll.” Raputas veelkord pead ning hakkas rahulikult kõndima 273. tänavat pidi põhja poole. Rahvamass, olles veel juhtunust šokeeritud, ei hakanud punapead isegi takistama või uurima, kas temaga on kõik korras.

“Arreteeri ta, võta kinni! Kiirelt, enne kui kaob,” käristas Varhaven.

Jason hakkas jooksma punapea suunas, kuid see nähes jooksusammul lähenevat Jasonit, andis samuti taldadele valu, kiirelt nagu inimene, kes jookseb oma elu eest.

Inimesi täis tuubitud tänavaid pidi jooksmine ei ole aga lihtne, inimesed koperdavad edasi-tagasi ja on harjunud igapäevased ümbritseva rahuliku jalutamisega. Jooksev inimene aga tekitas rahvamassis esmase reaktsioonina tardumise samasse kohta, kus parajasti asuti. Selline jooksmine meenutas Jasonile, kes oli paar korda ka linnast välja metsa sattunud, pigem võsas rabelemist ja takistusjooksu kui sprindivõistlust staadionil.

Dressides punapea lükkas toorelt ettejäävad inimesed paremale ja vasakule kahte lehte laiali. Jason, püüdes meeleheitlikult säilitada viisakust, manööverdas inimestest siksakitades mööda ning käigu pealt ette ja taha vabandades.

“Ära vabanda seal, Jason, lükka nad tuimalt pikali, meil on vaja see tüüp kätte saada! Küll ma pärast ise vabandan, ära sina sellest hooli, mine julmalt muidu, ta jookseb sinul eest ära,” käratas Varhaven.

Jõudes foorideni, põrutas Dressmees hetkekski kõhklemata otse ristmikule, ignoreerides punast tuld ja põrutas sirge joonega autode vahelt läbi, nagu neid ei olekski ja sekundi murdosa vältel, lastes punapea läbi, lisasid kohe kiirust. Jason jäi hingeldades foori punase tule all kihutavate autode ees seisma. Mõlemast suunast tulevad autod aga lisasid hoopis kiirust üle lubatud piiri.

“Mine, jookse, jookse külmalt ma pean autod kinni. Mine!” käratas Varhaven.

Jason vaatas autode tulva, mis järsku võlu väel pidurdama hakkasid, võttis südame rindu ja tormas liikluskeerisesse. Ka Jasoni lasid autod takistamatult läbi.

“Ma lükkan sulle foorituled roheliseks, ära peatu punase ees, nii nagu sa sinna jõuad lähevad kõik roheliseks, hoia tempot. Kahe kvartali pärast on mehed ees ja võtavad ta kinni,” teatas kindral lakooniliselt.

Jõudes järgmisele ristmikul paistis jälle punane tuli. Jason kõhkles hetke, kuid tormas täiskiirusel edasi, kuid seesama moment, kui Jason ristmikule jõudis, põles seal juba roheline tuli ning autode orkestreeritud pidurikrigin kajas üle terve ristmiku.

“Nii, üks kvartal veel ja ta on meil käes. Mine!” teatas kindral rõõmsalt.

Dressides punapea pööras paremale, otse ostukeskusesse, Jason tema kannul.

“Nii, kõik välisuksed on blokeeritud, mine, ma ajasin keskuse valvemeeskonna üles. Jookse! Nemad tegutsevad ka.”

Ostukeskus oli kahe kvartali suurune, avara keskväljakuga, millel mängisid käratsedes lapsed. Kõikjal siblisid ostlevad inimesed nagu teri otsivad kanad. Kes kandis oma saaki hõljukitel, kes käe otsas ning kes lasi oma pakke poe töötajatel tassida, ise neil rõõmsalt sabas sörkides. Jason ja tema jälitatav sisenesid tornaadodena inimmassi, külvates oma teel sellesse suure sügava vao, mida ümbritses segipaisatud ostukottide ja kauba prügimägi. Jason kuulis selja tagant kostvat kisa ja sõimuvalingut ning mõned vihasemad ostlejad ühinesid tagajamismänguga. Punapea hüppas treppidele, tõugates inimesi nii, et mõned neist lausa üle rinnatise alla paiskusid ning suundus üles teisele korrusele, Jason oli tal kannul.

Distants oli kahanenud juba mõnemeetriseks, Jasoni igaõhtused jooksutrennid tasusid ennast ära. Nähes ilmselget tulevikustsenaariumit, milles Jason kümnekonna sekundi pärast järgi jõuab ja ta maha murrab, hüppas punapea kolmandalt korruselt üle rinnatise, maandus laste mänguväljakule, tegi paar kukerpalli ja kihutas sinnapoole, kust poolt nad tulnud olid. Jason jõudis äärepiirdeni ja jäi hingeldades seisma. See oli liiga kõrge, Jason ei olnud kordagi oma elus kusagilt alla hüpanud.

“Hüppa! Jookse!” tuli käsk.

“Ma ei saa, ma ei suuda,” vastas Jason hingeldades.

“Siis jookse tagasi sama teed, kust tulid. Ta suundub selle väljapääsu poole kust te sisse tulite!“

“Väljapääsud on ju blokeeritud.”

“See ei ole. Seal, kurat, ju olid sina. Ta nagu teaks, kus meil tõkked ees on.”

“Ah, perse.”

Jason hakkas jooksma tagasi käigupealt treenitud liigutustega sujuvalt kõrvale lükates mehed, kes neid omakorda taga ajasid. Väljapääsu juurde jõudes sai Jason kindralilt teate.

“Nii kiirelt 348. tänav maja 792, sissepääs parempööre, trepp alla, kelder. Mine.”

Jasonil oli võhm väljas, aga ta võttis veel viimased jõuvaru kokku ja jooksis inimesi kõrvale lükates ning otse üle valgusfoori punase tule. See, et see võluväel roheliseks muutus ja autod ta läbi lasid, enam teda ei üllatanud.

“Rauduks. Edasi ma ei saa, kinni, lukus,” raporteeris Jason.

“Nojah, mis seal ikka, oota natuke, lõikuriga mehed tulevad 5 minuti pärast."

“Okei, a no nii, nagu ta nina välja pistab, hakkab tal sensor ju tööle ja me saame ta ju kätte. Peame maja lihtsalt korralikult ümber piirama.”

“Tal ei ole sensorit,” tuli vastus.

“Mismõttes, kõigil on ju,” imestas Jason, ta ei olnud veel kordagi oma elus näinud sensorita inimest.

“Nojah, aga temal ei ole, või siis igatahes see ei tööta, praegu me jälitasime teda ainult läbi sinu sensorite ja tänava kaamerate üldiselt tänu sinule me üldse nägime, kuhu ta liigub, sest kaamerad on nii kuradima aeglased.”

“Ei ole sensorit?” ei saanud Jason ikka veel öeldu mõttest aru.

“Jah, imelikud asjad toimuvad meil, aga ära muretse, mõtle positiivselt, küll me ta kätte saame.”

“Aga mis seal ristmikul toimus?”

“Mõrv, Kaspia mõrvati ära.”

“See Kaspia või?”

“Jah, see.”

“Telestaar, arvamusliider Kaspia? Miljard jälgijat?”

“Jah.”

Jason oli ise ka Kaspia saateid huviga vaadanud. Kaspia oli PsyNeti staar, üks kõige vaadatavamast inimesest. Põhiliselt ta kirjeldas ja tegi ülevaateid maailmas olevatest naudingukeskustest ja huvitavatest asjadest, mida inimene võiks teha, kuhu reisida, mida süüa, lõi tavalistest inimestest seksisümboleid, arutles parimate seksitehnikate üle ning aeg-ajalt mõnitas inimesi, kes eksisid ühiskonna tavade vastu ühel või teisel moel.

“Oh, kurat.”

“Nii, sina pole midagi näinud, sina, Jason, pole midagi kuulnud. Seda sündmust ei toimunud.” teatas kindral karmilt.

“Aga kuidas ei toimunud, kõik ju filmisid seda ja seal oli nii palju pealtnägijaid.”

“Nende kaamerad ei tööta, mitte ükski, mitte ühtegi kaadrit ei ole PsyNetti laetud veel ja PsyNetis juba tegeletakse asjade silumisega. Aga Kaspia ei ole surma saanud, ta on lihtsalt vigastatud. Läheb natuke aega ja küll ta paraneb. Elu läheb edasi, võta asju positiivselt. Ahjaa, võta nädal vabaks, sa oled niigi palju üle elanud,” sõnas kindral Varhaven hoolivalt.

“Aga ta oli ju surnud, ma ise nägin. Selliste vigastustega inimesed ellu ei jää,” oli Jason segaduses.

“Midagi sa ei näinud, said aru, sa ei näinud mitte midagi,” ütles kindral karmilt.

“Ja mine lippa, su puhkus algab kohe, ja ära muretse nii palju, võta positiivselt.”

***

Puhkuse viimasel päeval läks Jason poodi, enamus inimesi küll tellis kõike läbi PsyNeti, kuid Jasonile meeldis siiski poes ringi käia ja ilma algoritmideta oma kaupa valida, see võimaldas vaadata ka seda, mida täiesti juhuslikult pakutakse, mitte ainult personaliseeritud tooteid. Jason seisatas korraks kassa kontrolljoonel, et süsteem fikseeriks ostud ning ta saaks kiirelt PsyNetis ülekande teha. Kontrolljoon oli nelja meetri laiune ala, mille läbimisel pidi tasuma ostude eest. Jasonile meeldis kontrolljoone alguses seista ning seal õigeaegselt ära arveldada, kuigi enamus inimesi tegid seda käigupealt ilma seejuures seisma jäämata.

Ka Jason oli kunagi ammu sarnaselt käitunud, kuid peale hajameelselt üle kontrolljoone jalutamist sai ta automaatselt sotsiaalse skoori miinused kirja. Alates sellest seisis ta alati kontrolljoone alguses ning tegi tehingud ära. Masinatega pole mõtet vaielda, arutles Jason, ületasid kontrolljoone, said oma miinused kirja ja kellele sa ikka kaeblema ja kurtma lähed, masinad on julmad loomad, ise tegid, ise oled süüdi.

Jasoni ees kontrolljoone lõpus seisatas korraks heledapäine hiiglane, ilmselgelt vormistades samuti ostutehingut, kui tema taga koperdav vanur kogemata kaotas tasakaalu ja hiiglasele põlveõndlasse kukkus. Hiiglane sooritas omakorda paar kohmakat ja jõulist balletisammu vehkides ostukotiga nagu tennisereketiga. Ostukoti sangad aga, mis ei olnud arvestatud taluma kiirendusi G-des, loobusid võitlusest füüsikaseadustega ning kogu ostukoti sisu lendas suure kaarega üle kontrolljoone otse põrandale paisates klaasiklirina saatel laiali neli viskipudelit.

“Odini pask, kurat küll,” röögatas hiiglane, kui sai aru, et ta sotsiaalne skoor sai automaatselt miinused kirja, ning ka pudelid olid puruks ja terve põrand viskist märg.

“Sa kuradi värdjas vanameheloom, türa, käia ei mõista või?! Kuradi tropp selline, nüüd ostad mulle uued pudelid, värdjas loom selline. Odini pask, kurat küll.”

Jason vaatas huviga toimuvat ja parastas vaikselt omaette, näed lollakas, jäta veel kõik viimasele hetkele, kontrolljoone alguses tuleb ära arveldada, kuid ta ajust sähvatas läbi “ODINI PASK, KURAT KÜLL.”

Kärssav purukssõidetud auto, inimese käsi turritamas kapoti ja seina vahelt, näole manatud õudusgrimass. See hetk oli Jasoni mällu sööbinud igaveseks. Odini pask, kurat küll, punapäine mees dressides. Talle tundus nagu ta näeks kõike seda uuesti.

Jason vaatas meest väga terava pilguga, pikem, heledapäine, tunduvalt suurem kehaehitus, näojooned hoopis teised. Ei see ei saa olla tema. Tegi kiire päringu PsyNetis ning talle kuvati Gerbert Masoni profiil, pereisa, haridus madal, ei tarbi alkoholi, eeskujulik kodanik, ei midagi erilist, tavaline inimene. Aga ODINI PASK, KURAT KÜLL, Jasonile tundus midagi väga valesti olevat, see ei olnud tavaline käibefraas, enamus inimesi ei tea, mis või kes see Odin üldse on. Midagi oli valesti, viskipudelid, ei tarbi alkoholi, see tundus ka kahtlane.

Jason astus tülitsejate sekka: “Härra Mason, vabandage korraks.” Hiiglane ei reageerinud.

Hoopis vanamees pöördus Jasoni poole. “Jah, härra, ma väga vabandan. Tõepoolest, see oli kogemata, mu vanad jalad enam ei kanna mind, ma tõesti südamest vabandan. Issand jumal küll, nüüd mu sotsiaalne skoor kannatab, issand jumal küll, mida naine ütleb, mind visatakse niimoodi ju veel klubist ka välja!” hakkas vanamees halama.

“Ei-ei, härra, teiega on kõik korras, ma pöördusin härra Masoni poole.” Jason pöördus hiiglase poole. “Härra Mason, palun, kas me saaksime paar sõna juttu ajada kohvikus, ma kompenseerin teile teie kaotatud joogid ja ostud.”

Vanamees, kes oli vahepeal uuesti põrandale vajunud ja soigus omaette, vaatas uuesti Jasonile otsa. “Jah, härra, mina olengi Mason, aga aitähh, et te kompenseerite mu ostud, aga palun kompenseerige need hoopis sellele härrale, kellele ma kogemata otsa kukkusin,” ütles vanamees.

Jason vaatas sõimavale ja turtsuvale hiiglasele otsa.

“Härra MASON!” Hiiglane ei reageerinud.

Jason ootas hetke, surus kõik lihased pingesse valmistudes hüppeks. Tal oli veel vägagi eredalt meeles eelmise nädala tagaajamine, aga seekord oli ta valmis, täna ta ei viitsinud joosta mööda ostukeskuseid.

“Sotsiaaljulgeolek, palun tulge minuga kaasa!” ütles ta hiiglasele krabades oma töötõendit.

Nii nagu Jason arvestanud oli, hakkas hiiglane ümber pöörama, et minema joosta, kuid Jason oli seekord valmis. Ostukott kukkus põrandale ning vabastades lihased pingest, sööstis ta hiiglasele jalgadesse just momendil, kui viimane oli ennast ümber pööramas ja esimest jooksusammu tegemas. Tal õnnestus kinni saada hiiglase jalast, hiiglane oli juba jooksuasendis, aga jalg takerdus Jasoni raudsesse haardesse.

Hiiglane lendas suure kolksatusega ninuli põrandale pikali. Ta rabeles ennast istukile ja ninast verd voolamas, haaras Jasonist kinni, hakates teda jala küljest lahti kiskuma.

Ostukeskuse turvamehed, kes olid käratsemise peale kohale loivanud, vaatasid esimesed sekundid toimuvat suu ammuli, sest nad ei olnud oma elus kunagi midagi sarnast näinud - inimesed võitlevad omavahel. Jah, seda võis ajalehest lugeda, kuid päriselus seda näha, see oli midagi uut. Peale kolme sekundit kadus tardumus ja iga turvamees nägi selles elu võimalust, nüüd on see koht, kus päriselt on teda vaja. Sära tekkis meeste silmadesse ning nad valgusid kuuekesi kõik hiiglasele otsa. Võidelda nad küll ei osanud, aga nende paksud rasvased kehad suutsid hiiglase ja Jasoni enda alla matta niikauaks, kuni nooremturva jooksis tööruumi seifist käeraudu tooma.

Kambakesi saadi hiiglasest jagu ning patrull, kes kohale jõudis, lohistas plaasterdatud näoga hiiglase jaoskonda.

Jason jõi jaoskonnas ühe kohvi ning lasi pool tundi aega rahulikult mööda, lastes hiiglasel olukorda seedida, jalutas ülekuulamiskambrisse ja võttis hiiglase vastas istet. Kamber oli avar ning sisustuseks ainult kaks tooli, nende vahel ei olnud ei lauda ega mitte midagi, ainult kaks tooli, ühel istus veritseva ninaga käe ja jalaraudades hiiglane ning teisel lõhkise pintsakuga Jason.

“Niisiis, härra Mason, mis teie pärisnimi on?” küsis Jason.

“Käi persse, värdjas!” oli ainuke, mis vastuseks tuli.

“No ma ei saa ju teid kutsuda nii, nagu sensor näitab, Jason Stahliks, mis on kahjuks minu nimi. Seega, mis on teie nimi?”

“Persse mine!” mõmises hiiglane.

“Hea küll, ma siis kutsun teid härra Masoniks edasi. Niisiis, praeguse seisuga on teie kontol julgeolekutöötajale vastuhakkamine, põgenemiskatse ning vanainimese hurjutamine. Milline teie sotsiaalne skoor on, ma kahjuks ei tea. Mis me nüüd teiega peale hakkame? Arvate, paneme teid vangi ja asi tahe?” küsis Jason retooriliselt.

“Midagi sellist jah. Ja siis lasete lahti ja ma lähen koju tagasi. Ühesõnaga, käi persse,” vastas hiiglane irvitades.

“Aga ei ole päris nii, härra Mason. Siin majas on asjad natuke teistmoodi. Ehk siis te ei lahku siit enne, kui ma olen kõikidele oma küsimustele vastused saanud. Teile on määratud tähtajatu arest.”

Jason vaatas, kas teade mõjus. Ei mõjunud, kuid Jason jätkas sellest hoolimata.

“Nii, härra Mason, kas te tunnete punapäist härrat, kes näeb välja selline?” ning Jason andis autoga vastu seina sõitnud punapäise mehe kirjelduse ja näitas talle tema pilti.

“Käi persse, ma juba ütlesin,” tuli vastuseks. Peidetud reflektsioonimonitor aga näitas äratundmise mustreid Jasonile.

“Niisiis, ma saan aru, et te tunnete üksteist. Tore,” naeratas Jason laialt.

“Teil pole mõtet proovida PsyNeti ühendusi, see ruum on isoleeritud, siin ei ole sidet. Ma näen, et te saatsite välja teate "Prometheus, ma olen sisse kukkunud". Kes on Prometheus?”

Hiiglase lõug vajus ripakile ja silmad läksid pärani lahti. “Türa, KURADI ODINI PASK,” tuli siira üllatusena hiiglase suust.

“Niisiis, Odini pask. Räägime sellest lähemalt. Mida tähendab Odin teie jaoks?”

“Türa, sa oled ikka idioot küll, käi persse, värdjas. Ma ei räägi sulle niikuinii mitte midagi ja lõpus Prometheus võidab niikuinii. Selle vastu ei saa, see on paratamatus,” vastas hiiglane.

“Aga miks ta võidab?” Küsis Jason.

“Käi persse, värdjas!”

“Kes on Prometheus?”

“Käi persse, värdjas. Sinusugustele debiilikutele ma ei räägi midagi.”

“Hmm, tundub, et sa hoolid sellest Prometheusest,” lausus Jason ja vaatas reflektsioonimonitori.

Neid katkestas PsyNeti vahesignaal kindral Varhavenilt.

“Jason, kuule, jäta see tüüp praegu nii, nagu ta on, tegeleme temaga homme. Mine praegu koju, puhka täna ennast välja, sul on viimasel ajal niigi palju üleelamisi olnud,” kostus kindrali lahke hääl PsyNetist.

“Aga me hakkame just alles kusagile jõudma,” kostis segaduses Jason

“Mine koju, puhka, see on käsk, see on sinu huvides. Ma ei taha, et mul jookseksid mööda linna ringi üleväsinud ohvitserid. Homme on ka päev ja ära muretse, võta asju positiivselt.”

“Just nii, härra kindral,” vastas Jason natuke pettunult.

“Härra Mason, ma jätan teid nüüd kõige selle üle järele mõtlema, kas te ikka tahate rääkida või mitte. Teil on nüüd rahulikult aega asjade seisu üle järele mõelda, homme tulen ma jälle ja siis vestleme natuke veel, ja kui tulemusi ei tule siis veel ja veel. Tuletan meelde, et teie puhul on tegemist tähtajatu arestiga, ilma kommunikatsioonita, ilma õigusabita, ilma nõustamiseta. Ilusat päeva, härra Mason. Loodame, et teil on homme parem tuju,” ütles Jason.

“Käi persse, värdjas,” võttis Hiiglane asjad ühemõtteliselt kokku.

***

Hommikul ärkas Jason Vanhaveni kõne peale.

“Nii, Jason, aitab põõnamisest, tööd on vaja teha,” kostis kindrali sõbralik hääl.

“Joon kohvi ära ja ajan ennast püsti, anna mulle pool tundi,” vastas Jason uniselt.

“Okei, niikaua, kuni sa kohvi teed ja ärkad, ma teen sulle kiirülevaate sündmustest. Esiteks oled sa nüüd üle viidud minu otsealluvusse, sest sa pead tegelema asjaga, millest sa ei tohi rääkida mitte kellelegi, see ülesanne on ainult sinu ja minu vaheline asi, mitte keegi teine ega kolmas ei tohi teada mitte midagi sellest, mis toimuma hakkab. On see sulle arusaadav?”

“On küll, isegi mitte jaoskonnaülemale ei räägi?” kordas Jason voodist välja ronides.

“Isegi mitte jaoskonnaülemale ja ta ei küsi ka. Teda on instrueeritud,” kinnitas Vanhaven ja jätkas, “niisiis, ühesõnaga sündmused on sellised, et me uurisime vahepeal välja natuke Prometheuse kohta, tegime talle molekulaartasandi süvauuringu, aga me saime piisavalt informatsiooni, et edasi toimetada.“

“Molekulideks lammutatud? Oot, aga ta on nüüd surnud ju,” tardus Jason hetkeks kohvikruus näpus.

“Jah, aga ta oli ise nõus, lõpuks ta sai ta ise väga hästi sellest aru, et ta käitub valesti ning lausa tegi ise ettepaneku molekulaartasandi uuringuteks,” kirjeldas Vanhaven.

“Las ma seedin seda natuke,” palus Jason.

Jasonil hakkas seest keerama, kaks laipa nädala jooksul. Eilsest vestlusest Masoniga küll sellist muljet ei jäänud, nagu ta sooviks koostööd teha. Jasonil käis peast läbi mõte, et ta ise on süüdi hiiglase surmas, kui ta kui poleks hiiglast arreteerinud, oleks mees veel elus. Ta viskas kiirelt selle mõtte peast välja, sest eile paistis reflektsioonimonitorist ilmselge seos hiiglase ja autoõnnetuse vahel.

Ta vaatas aknast välja, vastasmaja peegelsiledat seina paitasid hommikused päikesekiired, ta jalutas akna peale ja vaatas allpool paistvat tehispuude rohelist massiivi, mille vahelt paistis inimeste siblimine ja sagimine. Aga seest keeras ikkagi, see kõlas nagu mõrv. Ta kujutas ette sagivate inimeste seas ühte tühja kohta, kus oleks pidanud liikuma see hiiglane, teda ei olnud enam seal. Peaks liikuma ringi üks auk, aga ka auku ei olnud. Jason turtsatas korraks naerma oma mõtte peale auk sensorites moodustamas auku ühiskonnas, samas teda ei olnud ühiskonna jaoks ju niikuinii olemas, auk ei saa auku järgi jätta.

Kindral ootas natuke ja jätkas: “Ära muretse, kõik on korras, Jason, vaata näed, siin on tal enda allkirjastatud ülestunnistus. Mine vaata ise detaile ja pabereid, seal on tema enda isiklik ülestunnistus konspiratsioonis ning sooviavaldus süvauuringuteks molekulaartasandil,” rääkis kindral ning lisas: “Võta asja positiivselt.”

Hoolimata sellest keeras Jasonil sisikond nagu karussell. “Jah, okei, nii, aga mis te teada saite?”

“Okei, raportit saad lugeda C800 rajalt, lühidalt seis selline,” jätkas kindal sõbralikult. “Nii, saime teada seda, et esiteks, need tüübid liiguvad sensoritele nähtamatult, nad nimelt kloonivad korraks lähedalseisvate isikute identiteedi ning inimsummas liikudes paistab see kõigest tehniline viperus, millele keegi ei ole tähelepanu pööranud. Samas nad ei saada ühtegi signaali välja, jälitada elektrooniliselt neid ei saa, ainult tehniliste veakoodide järgi saab näha, kus nad liiguvad, aga see on aeglane ning seda ei saa teha reaalajas. Seega nüüd sinu ülesanne on minna linna, jälgida reaalajas ühte sellist auku.” Kindral tegi pausi ja lasi Jasonil natuke seedida.

“Nimelt probleem on selles, et nad aegajalt, noh tegelikult enamiku ajast, kaovad sensoritelt ära, ja nüüd tuled mängu sina. Mäletad veel, kui akadeemias õpetati inimeste füüsilist jälitamist. Tuleta see osa meelde ja mine tänavale. Sa pead tegema asju nii, nagu vanasti tehti. Aga tee nii, et jälitatav ei saaks aru, et sa teda jälitad, teil noortel on kuradima topakas komme sellega alati vahele jääda. Hoia distantsi ja liigu vaikselt, isegi siis, kui sa ta ära kaotad, on kõik korras, peaasi, et ta ei saaks aru, et keegi tal sabas sörgib. Nii, on arusaadav?” jäi kindral vait ja ootas kinnitust.

“Jah, sir, aga, mis on Prometheus?” uuris Jason.

“Me ei tea. Niipalju kui me saime tema mälust, on Prometheus mingi tegelane, kes tahab ühiskonda pahupidi keerata, tahab hävitada kõik, mille nimel me tööd oleme teinud ja ühiskonna stabiilsuse uppi lüüa. Võib-olla keegi liikumatutest, võib-olla mõni diogenes, me ei tea, kes ta on ja kus ta asub, igatahes ta suudab ennast väga hästi meie eest peita. Aja nüüd ennast ülesse, marss tööle ja võta positiivselt,” lõpetas kindral side.

Jason jõi kohvi ja luges põhjalikult raportit, tõepoolest, modifitseeitud kiipidega tegelased, ühiskond kokku kukutada, milleks, mis mõttega? Mismoodi saab üldse mitte rahul olla ühiskonnaga? Hmm, samas diogenesed tõepoolest ei ole ühiskonnaga rahul, elavad omaette metsas ja ei suhtle inimestega, aga eks neil on omad rumalad valikud. Hmm, liikumatud, see oleks juba huvitav, võib olla tõepoolest mõni liikumatu on hulluks ja lolliks läinud, aga miks neid peaks huvitama pärismaailm, liikumatud ei viitsi üldse päris maailmaga suhelda, elavad oma kuubikutes ja virtuaalides, teevad seal virtuaalset teadust ja neil oli üldse oma universum seal, kas nad enam pärismaailmast midagi mäletavadki, aga samas võib olla mõni neist tõesti lolliks läinud. Ta viskas need mõtted peast ja arvas, et ta ei peaks muretsema, tuleb lihtsalt tüüp kinni püüda ja niit niidi haaval seda värki harutada.

Jason võttis ühistranspordi ja sõitis kesklinna ning jäi suvalisse kohvikusse signaali ootama.

Signaal tuli keskpäeva paiku, 783. ja 45. tänava nurgal ja suunaga põhja poole. Jason võttis suuna vastavalt signaalile. Jõudes augu lähedusse hakkas aeglaselt auguga samasse suunda liikuma hoides pikka distantsi ja hoidus inimesi skanneerimast. Paar tundi auguga koos liikudes hakkas talle silma oma igapäevatoimetusi tegev lühike suvises kostüümis päevitunud lühikeste mustade juustega mees. Käis poodides, ostis vorstimüüja käest vorsti, istus kohvikus, jõi õlut, ei midagi erilist.

Aeg-ajalt sai Jason kuulda kindrali manitsusi distantsi hoidmise kohta ning meenutas püüdlikult akadeemias õpitut. Õhtuks liikus jälitatav mees elamurajooni ning sisenes keldrikorterisse.

Kindral tuli eetrisse ja instrueeris: “Nii, mine nüüd pool kilomeetrit eemal asuvasse kohvikusse ja jää ootama, ma jälgin ümbrust ise ja kui midagi toimub, siis annan teada, kella üheteistkümnest mine koju magama. Homme toimetame edasi.”

Järgmine hommik algas sama rutiiniga, korraks Jason isegi pahvatas naerma, et tal on nüüd isiklik kindralist äratuskell ning jõi muheledes kohvi edasi.

“Nii, Jason, nüüd me läheme ja arreteerime ta, toome ülekuulamisele ja vaatame mis saab. Kuna asi on väga delikaatne, pead sa seda ise tegema, õhtul, kui ta koju läheb, siis enne, kui ta ukse sulgeda jõuab, hüppad uksest sisse ning väänad ta ära ja tood meile, ei midagi keerulist. Üksused on igaks juhuks läheduses valmis, kuid ma ei taha suurt trianglit ja ametlikke üksuseid kasutada, samuti ei taha ma, et keegi veel sellest värgist teada saaks, mida vähem silma ja kõrvapaare seda parem,” andis kindral instruktsioonid.

Jason ootas lähedalasuvas kohvikus signaali. See tuli õhtul. Liikumiskiirus suund ja asukoht olid kõik välja kalkuleeritud ning päevitunud mehel ei tohiks tekkida mingisugustki kahtlust, kuna Jasoni planeeritud trajektoor lähenes hoopis vastassuunast. Paar kiiret hüpet ja Jason oli keldris, jalg ukse vahel ning paiskas hooga ukse lahti.

“Sotsiaaljulgeolek, te olete arreteerit…” jõudis Jason deklareerida, kuid teda katkestas jõuline rusikahoop näkku. Jason vaatas lühikest meest, kes hakkas talle järgmist hoopi andma, teda ei olnud mitte keegi mitte kunagi löönud, kaklused ühiskonnas olid harvad ning päädisid pigem purjus inimeste üksteise sõimamise, seejuures püüdlike kallistamiskatsetega, mille kõige suurem keerukus seisnes oskuses püsti seista ning mitte ümber kukkuda ning kaotajaks osutus tavalisel see, kes kogemata oma vastasest mööda kukkus.

Aga Jason oli treenitud. Robotinstruktor ei teinud küll kunagi haiget, aga tehnika oli Jasonil selge. Ta püüdis mehe rusika kinni, refleks käivitus ja mehe käsi oli sekundi murdosaga selja taga korralikus väändes. “…ud,” lõpetas Jason lause.

Vääne oli soliidne ja perfektne, kuid Jason tundis, kuidas väänet hoidev käsi hakkab tagasi liikuma. Jason pingutas kõigest jõust, et väänet hoida, kuid käsi liikus aina rohkem ja rohkem väändest välja, lisaks sellele mees rabeles. Rüsina käigus lendasid mõlemad mehed koridorist tuppa nii, et toa uks paiskus suure pauguga vastu seina. Mees keeras käe toore jõuga väändest välja otse käe enda ette, vaatas Jasoni shokeeritud näkku, kes ei olnud kunagi ettegi kujutanud, et väändest on võimalik välja rabeleda, lisaks veel toore jõuga. Mees vaatas Jasonit ja röögatas: “Odini pask, kuradi ahvikari, raisk, käi persse, värdjas,” ja lajatas teise käega vasaksirge Jasonile näkku. Saadud hoop oli sedavõrd tugev, et paiskas Jasoni toa teise nurka. Õhulend lõppes millegi terava ja puruneva otsas, mille Jason oma peaga katki lõi ja kaotas teadvuse.

Sireenid huilgasid, kui Jason teadvusele tuli, katsus kukalt ning käsi sai veriseks, haav oli korralik.

“Thompson, Thompson, kuule, ma ei näe ja ma ei kuule sind, mu helisüsteemid on pihta saanud. Sektoris on samuti totaalne kommunikatsiooni isolatsioon. Löö ta uimaseks ära ja tule kiirelt konsooli juurde, mul on sulle vaja põgenemisinstruktsioonid anda! KIIRELT!”

Jason vaatas hääle suunas ja nägi nurgas arvuti terminali, mille mingi agregaadi ta oli oma peaga puruks kukkunud.

“Thompson, kiirelt, patrullid liiguvad juba.”

Jason koperdas terminali juurde, vaatas seda, mõtles hetkeks ja siis trükkis sinna.

PROMETHEUS?

“Jah, mis on, Thompson? Kas sinuga on kõik korras? Ära muretse, võta positiivselt, ta on ju kõigest sotsiaaljulgeoleku nuhk,” kõlas hääl rõõmsalt.

Jason kangestus hetkeks, midagi oli valesti, vaatas hetke konsooli ja kirjutas.

PROMETHEUS, KES SA OLED?

“Thompson, sa ju tead, et ma olen inimkonna päästja, ma olen ainus lootus, mis inimkonnal veel on, sa ju tead, et mina olen mina, kas sa said põrutada või? Mis juhtus?”

Jason vaatas korra ja kirjutas.

MILLEST INIMKONDA PÄÄSTA ON VAJA?

“Oh issand, praegu pole selleks aega, ära muretse praegu nende asjade pärast, mõtle positiivselt, me saame hakkama. Sa ju tead küll, katastroof, inimkonna hukkumine…” sekundiline vaikus. “Oh, sa ei ole ju Thompson. Kuradi Odini pask.”

Jason kirjutas.

JAH, SEE EI OLE THOMPSON, AGA MISMOODI INIMKOND HUKKUB?

“Nii, vaata asi on üpriski keeruline, progress, inimkonnal ei ole enam progressi, tähelaevad ei lenda, ressurss ammendub, inimkond hukkub mugavustsooni. Ajalugu uurides selgub, et kogu inimkonna ajaloo jooksul on progress toimunud ainult läbi sõdade ja konfliktide. Ka teadlastel on uute avastuste tegemine läbi konfliktide, nad peavad tihtipeale vana süsteemi ja mõttemaailmaga konflikti minema. Newton, Galileo, Einstein, Dirac kõik pidid võitlema konsensusega. Lahendus on üheselt ja selgelt arusaadavalt ülim konkurents.” Terminali jutuvada katkestasid uksest sisse tormavad mehed, kes ilma sõnagi lausumata Jasonile kallale tormasid ning Jason suutis alustada lauset “Sots….” enne kui ta raudse haardega põrandale pikali väänati. “…aaaljulgeolek,” sai Jason põrandal sõna lõpetatud.

“Piirdejulgeolek,” vastati talle lakooniliselt.

Haardes lamatud minutid tundusid Jasonile igavikuna. Kuid lõpuks siiski lasid mehed ta lahti ning lahkusid sõnagi lausumata. Jason koperdas välja päikesepaistesse, pea valust huugamas, pintsak verine ja ere valgus silmi pimestamas.

“Jason, Jason, nii, ettekanne, mis toimus. Ma ei saanud keldris sinuga ühendust ja tõmbasin meeskonna igaks juhuks peale. Mine tea neid diogeneseid, need on ju lausa loomad,” lausus kindral lakooniliselt.

“See oli see… Diooogeenes või? Tünnis elava filosofeeriva inimjäänuse kohta oli ta kuradima loomamoodi tugev,” venitas Jason.

“Nojah, nad teevad ju iga päev füüsilist tööd. Nii, aga nüüd ettekanne. Lase tulla ja ära muretse, võta positiivselt, ära midagi tagasi hoia,” ütles kindral.

Jason tardus korraks, tal käis külm jutt läbi selgroo, kui ta kindrali häält kuulis, kuid võttis ennast kokku ja rääkis kogu loo ära, detailse kirjelduse Prometheusega jutuajamisest ja sellest, kuidas tema jaoks on täiesti arusaamatu mis moodi inimene saab väändest lahti rabeleda.

Peale raporti lõpetamist kostis PsyNeti eetris ainult vaikus, kindral ei vastanud enam mitte midagi. Jason küll kutsus paar korda Varhavenit välja, kuid tulutult. Ja kuna julgeolekumeeskond juba tegeles ruumi analüüsimisega, otsustas ta haiglasse sõita. Kuklast oli ikka korralikult verd välja voolanud ning pintsak ilmselgelt rikutud.

***

Teel hospidali pööras ühistransportauto ootamatult maanteele ning võttis suuna linnapiiride poole.

Kindral tuli eetrisse: “Nii, Jason, sind on kiiresti vaja ühele koosolekule, ma sisestasin koordinaadid autosse ja ta toob su kohale. Sind on ülikiirelt siia vaja.”

“Mu pea valutab tõsiselt, ja ma olen üleni verine ka, nagu noh, oleks just nagu tappa saanud,” muigas Jason.

“Ära muretse, mõtle positiivselt, tuled siia, ajame selle kiire asja ära ja siis on sul kuu aega puhkust, saad rahulikult haavu lakkuda, sa oled tubli töö ära teinud. Pead väikese pausi tegema,” vastas Varhaven isalikult.

Jason kangestus korraks kindrali jutu peale, kuid viskas oma uitmõtte minema. “Hea küll, saab tehtud, härra kindral. Aga mis teha vaja on?” Küsis Jason.

“Tuled siia, siis selgitame.”

“Okei,“ tuli apaatne vastus.

Ühistransportauto peatus linna ääres üksiku unise hiiglasena seisva monoliitse kõrghoone ees. Jason astus autost välja ja vaatas päikese käes uhkes üksilduses säravat pilvelõhkujat, soe tuul sasis ta verd täis juukseid ja päike paistis, nagu midagi ei olekski juhtunud. Jason mõtles, oeh, mis küll inimestel viga on, et nad ei oska elu hinnata ja seda nautida, vaid neil on vaja mingit tsirkust korraldada. Mõtiskledes selle üle jalutas ta uhkes üksilduses hoone kolossaalsesse fuajeesse.

“Jason, sõida seitsmekümne neljandale korrusele, mine vasakut kätt koridori. Seal on kollane uks, astu sellest sisse, seal on väga tähtsad härrasmehed, räägi neile kõik ausalt ära ning aita neid nii palju, kui saad. Peale seda sõida koju ja võta kuu aega puhkust,” lausus Varhaven.

“Just nii, härra kindral,” vastas Jason apaatselt, parema meelega oleks ta praegu haiglas valuvaigistite all medõdede tohterdada. Aga mis teha, käsku tuleb täita.

Fuajees ei hakanud silma ühtegi inimhinge ning puudusid ka kohad, kus inimesed tavaliselt istuvad või askeldavad oma askeldamisi. Fuajee oli täiesti tühi neljakandiline kuup ilma ühegi mööbliesemeta ja selle keskel kõrgus hiiglaslik viktoriaaniajastust pärit mehe kuju. „Wundt“ luges Jason säravalt pronksist sildilt enne, kui ta lifti astus.

Liftist väljudes navigeeris Jason helesinise valgusega valgustatud briljantpuhtaid koridore pidi õige ukseni ja sisenes. Ruumi astudes märkas ta keset ruumi seismas kahte perfektses ülikonnas keskealist meesterahvast, kes vaidlesid midagi vanamoeliselt riides vanahärraga. Kolm pead pöördusid ja vaatasid uksel seisvat sinise silmaga, verd täis valgunud pintsaku ja lõhkise peaga Jasonit. Mehed vaatasid Jasonit uudishimulikult, kuid muutusid kohe rõõmsaks, kui ta ära tundsid.

“Oi, kapten Stahl, tore teid näha, minu nimi on dr John Kazasaki. Psühholoog.“ Viidates vanahärrale jätkas dr Kazasaki: „Tema on meie väga lugupeetud professor sotsioloog Robert Salder ning dr Steven Malinovski on meil geneetik. Aga kutsuge meid John, Robert ja Steven ning ma loodan, et te ei pane pahaks kui me teid samuti lihtsalt Jasoniks kutsume?” lausus John.

Jason noogutas.

“Jason, ma näen, et te olete täna palju läbi elanud, kuid on väga oluline, et me saame võimalikult kiirelt asjaga edasi liikuda. Meid huvitavad detailid sellest, mida sa tundsid, kui sa Prometheusega vestlesid. Detailne transkript on meil küll olemas, aga meid huvitavad just sinu mõtted ja sinu emotsioonid ja see mida sa tundsid ja mõtlesid sel ajal,“ lausus John.

„Oih, ma olen ikka täitsa ebaviisakas. Jason, istu siia laua taha, oeh, ma olen ka ikka täitsa ebaviisakas, kohvi äkki?” lisas ta viibates käega toolile.

“Jah, tänan. Üks kohv oleks abiks küll.”

John astus ukse kõrvale seina juurde ning võttis avanenud luugist aurava kohvitassi ja ulatas selle väsinud Jasonile, kes uudistas tervet seina katvat päikese käes sillerdavat linna panoraami.

„On ju ilus, inimesed elavad õnnelikult ja ühiskonnas on täielik harmoonia, aga näed, on miski, mis seda kõike hävitada tahab,“ lausus John ning peale väikest pausi jätkas ekraani poole vaadates, „Zeus, kuva meile gammaprediktsiooni projektsioon ekraanile.“

Kuva muutus. Linna kontuur jäi samaks, kuid pilvelõhkujate laitmatutesse peegelseintesse olid tekkinud augud. Kahe pilvelõhkuja vahelt kerkis taeva poole tossupilv ning õhk tundus olevat vähem läbipaistev, ümbrusest olid ära kadunud kõik puud ja rohelus, kuid taamal mägedes oli veel rohelus alles. Üks väiksem pilvelõhkuja oli pooleks murdunud ning mõnedel majadel oli katus sissevarisenud, nad ise olid tahmased, põlenud, ilma akna klaasideta lobudikud.

„Jason, mis sa arvad mis see on ?“ Küsis John huviga.

Jason vaatas seinal olevat kuva ning ei mõistnud alguses mitte midagi tarka ütelda ja konstateeris: „Projektsioongamma?“

„Jah, aga mida sa näed ?“ küsis John.

„Mõned hooned on põlenud, midagi põleb veel praegugi ning osadel pilvelõhkujatel ei ole aknaid,“ konstateeris Jason pilti.

„Jah, täpselt, aga mis sa arvad, mis selle põhjustanud on?“ uuris John uudishimulikult.

„Ma ei oska arvata,“ vastas Jason.

„See on projektsioon meie tulevikust, kolmkümmend aastat hiljem. See on projektsioon sellest, kui Prometheusel lastakse vabalt tegutseda. Prometheus on miski, mis üritab meie ühiskonda hävitada. See on sõja tagajärg ning see suur tossupilv, mida sa näed seal, on terase sulatusvabrik. Nimelt kaevandatakse hoonetest terast ning sulatatakse seda ümber. Linnast on saanud metallikaevandus. Inimeste heaolu on langenud 28%,“ seletas John ja lasi Jasonil öeldut seedida.

“Meie jaoks on ääretult oluline sellist tulevikku vältida,” lisas ta.

“Jason, räägi meile, mida sa tundsid, kui Prometheusega rääkisid? Sest, nagu sa näed, kui me ei taha, et meie tulevik oleks sarnane sellele pildile, mida sa siin näed, siis meil on vaja üles leida Prometheus ning tema tegevus lõpetada,” ütles John karmilt.

„Seega, meie jaoks on väga, väga oluline saada aimu sellest, mida sa tundsid sel momendil, kui sa Prometheusega juttu ajasid. Meie jaoks on oluline iga emotsioon, iga tunne, iga mõte, isegi niivõrd absurdne, kui see ka ei tunduks, aga meie jaoks on see informatsioon väga vajalik. Sest sa ju ka ei taha näha sellist tulevikku maailmas,“ seletas John.

Jason noogutas. Talle tundus pilt kuidagi trööstitu ja vastik. Ühiskond kokkukukkunud, mõtles Jason, ta proovis seda ette kujutada, kuid ei saanud aru, milleks, miks peaks ühiskond kokku kukkuma, miks inimesed ei saa elatud nii nagu praegu.

“Ei taha tõepoolest,“ konstateeris Jason ning jätkas: “Prometheuse ruumis... Noh, alguses oli segadus, no ma ei saanud päris täpselt aru, mis seal nurgas minuga räägib ja kui ma aru sain, et seal on keegi inimene, kes annab instruktsioone nendele nähtamatutele aukudele, siis ma kasutasin juhust ja mõtlesin, et äkki ta automaatselt vastabki küsimusele, kes on Prometheus.” Jason rüüpas kohvi. “Nii-nimetatud shooting blind tehnika,” lisas ta.

“Ja siis ma ehmatasin natuke ära, kui aru sain, et tema ongi Prometheus ja ma ei osanud midagi muud ka küsida, kui lihtsalt see rumal küsimus, et kes sa oled. Tegelikult, tagantjärele mõeldes, kuidas sellele üldse normaalselt vastata saabki, kes sa oled. Aga noh, jah, segadus ja kiirus ja no oleme ausad, ma just sain ka korraliku kolaka vasta pead,” ütles Jason.

“Jah, just, kõik on arusaadav, sa tegid kõik täiesti õieti, mitte midagi ei ole meil ette heita, aga räägi nüüd edasi just sellest, mida sa mõtlesid ja mis tunded sind valdasid,” uuris John naeratades.

„No ja siis, kui ta hakkas rääkima maailma päästmisest, onju,“ jätkas Jason, „siis ma arvasingi kohe, et tegemist on mingi hulluks läinud liikumatuga, kes on kuidagimoodi pärismaailma ära eksinud ja mängib siin nüüd oma virtuaalmänge,“ lausus Jason ja jäi mõttesse.

“Niiih, edasi,” julgustas John, teised mehed vaikisid, kuid kuulasid huviga.

Jason rüüpas lonksu kohvi. “Arvasin, et noh, ongi ju mingi hullunud liikumatu, neil on ju see progressi teema kogu aeg. Ja siis tulid piirdejulgeoleku mehed, väänasid mind põrandale ära, kui ma püsti sain, oli terminalis ainult vaikus.”

“Hmm, Jason sa arvad, et tegemist on liikumatuga?” küsis John.

“Jah, noh, see hüpotees oli mul juba varem ning siis sai see kinnitust. Ükski normaalne inimene ju ei teeks mingeid selliseid asju. Milleks sõita keegi kusagile kiviseina ja auto vahele sodiks?“

„Kalkulatsioonid näitavad seda, et Kaspia surnuks sõitmine vähendab ühiskonna stabiilsust 0,0072%,“ ütles John mõtlikult. „Kaspia ei ole ainuke sündmus, neid on juhtunud veel.“

„Aga samas ma ei saa sellest aru,“ ütles Jason mõtlikult. „Et ma ju nägin hiljem Kaspiat eetris, samas, sellises seisundis, mida ma teda viimati nägin, ei jää inimesed ellu.“

„Sellega on teine teema, aga läheme nüüd tagasi Prometheuse juurde,“ pööras John jutu tagasi rajale. „Niisiis, liikumatud...“

„Neil on mingi mängud kogu aeg, nad käivad ja vallutavad kosmost ja elavad mingeid keerulisi situatsioone läbi. Normaalne inimene ei tuleks sellise asja pealegi. No oli ka võimalus ju, et diogenesed, aga nemad elavad mingi kusagil võsavahel ja filosofeerivad päevad läbi. Samas see, kes seal korteris oli, see oli puhas diogenes, ma ei oleks elu sees uskunud, et inimene võib niivõrd tugev olla. Mitte kunagi ei ole mul ühtegi probleemi olnud normaalse inimese arreteerimisel.“ Jason jäi mõttesse ja meenutas seda, kuidas diogenes lihtsalt toore jõuga ennast perfektsest väändest välja tõmbas.

„Aga noh, ega me ju ei näe ka neid diogeneseid ju. Seega, noh, mingi liikumatu, kes kasutab diogeneseid oma trikkide tegemiseks, sest muidu ju need diogenesed linna ei roniks,” mõtiskles Jason ja rüüpas veel ühe lonksu kohvi.

“Mnjaa, tundub loogiline, aga Jason, kas sul on mingeid mõtteid, mis tundusid sulle imelikuna või veidrana sel hetkel, sest reflektsioonimonitor näitab siin tõsist segadust esimese ja kolmanda küsimuse juures,” uuris John, silmad naelutatud Jasonile.

Jason oli korra kahe vahel, mõtles ja siis ütles ebalevalt välja: “Tead, mulle tundus seal, et ma räägin kindral Varhaveniga.”

Mehed hakkasid nihelema. “Nii Jason, ja räägi, mis sellise tunde sulle tekitas? ” küsis John.

“No ma ei tea, mul tekkis korraks selline tunne, ma ei saa ise ka aru miks. Prometheus kõlas väga, väga Varhaveni sarnaselt, aga see ei saa ju ometigi olla.”

Mehed vaatasid üksteisele imestunult otsa, John tõusis püsti ja pööras ennast seina poole.

“Zeus, isoleeri Varhaven koheselt, teosta veelkord põhjalik motivatsiooni ja tegevusanalüüs ning loe veelkord läbi kõik logid, mida Varhaven teinud on. Raporteeri originaalprogrammist kõrvalekalded.”

Jason ehmatas ära. “Ei-ei, ärge talle nii küll tehke, tema ei ole milleski süüdi, mulle lihtsalt tundus. Ta on ju nii hea inimene, sõbralik, ärge nüüd minu pärast tema elu tuksi keerake, mulle lihtsalt tundus,” ütles Jason ehmatades.

“Jason, vaata siia, Jason, Varhaven on VI-VP,” dekraleeris John.

“VI-VP misasi?” küsis Jason.

“Virtuaal Intellekt Virtuaal Persona. Varhaven on tehtud ränist, ta ei ole päris inimene nagu sina ja mina, Varhaven on masin. Tal on intellekt ning temale on ehitatud persona, mis sobib kõige paremini julgeoleku ülesandeid täitma,” lausus John.

Jasoni läksid silmad, suureks, lõug vajus ripakile ning oleks vast isegi vastu põrandat kukkunud, kui paistetus ei oleks teda seganud.

„Vaata," ütles John ning hõikas seinale: “Zeus, Varhaven eetrisse.”

Jason jõllitas ekraani. Sealt vaatas vastu vana mees, standardses julgeoleku paraadvormis, kindralipagunid õlgadel, istus kirjutuslaua taga, kuhi pabereid ees.

“Nii, kindral Varhaven siin, mida vaja, härrased?” kostus kindrali hääl seinalt.

“Nii, härra kindral, palun raporteerige oma staatus ja persona.”

“Operatsioonivõimekus 0,0007 protsenti, süsteemid isoleeritud tundmatul põhjusel. Kommunikatsioon välismaailmaga puudub. Protsessorite ja mälu koormus 0,00004 protsenti. Kommunikatsiooni puudumisel katkevate operatsioonide arv 2473, neist kolm fataalsed, kui kommunikatsioon ei taastu lähima kolme tunni jooksul. Persona profiil, kindral, Varhaven, Dick, rahvuskangelane, poliitikute likvideerija, sotsiaaljulgeolekuameti ülemjuhataja, kuvand muhe vana, positiivne inimene, sõbralik, kuid konkreetne, OCEAN väärtused: O maksimum, C maksimum, E keskmine, A keskmine, N madal, isiksushäired: antisotsiaalne isiksushäire. Aga ärge muretsege härrased, võtke asja positiivselt, kui ühendus taastub, siis saavad kõik operatsioonid teostatud 98 protsendilise efektiivsusnäitajaga.” Jason vaatas tummalt seina, millelt vaatas vastu kindral Varhaven isiklikult ja naeratas rõõmsalt ja raporteeris protsente.

Jason mõtles, kuidas ta pimesi tänavale tormas ning ükski auto ei riivanud ka teda, kuidas valgusfoorid sekundi murdosa jooksul umber lülitati, kuidas käigupealt kaamerate abil sensori auku monitooriti. Ta arvas, et selle taga on vähemalt kahekümneliikmeline töögrupp, kuid nüüd lükkus kõik raamidesse. Vanhaven oli masin.

“Ka kuva on konstrukt, härra Vanhaven on tehtud ränist ja elektronidest. Jason, nii, vaata nüüd korra siia, uuu Jason!“ hõikas John Jasoni poole, kes vaatas klaasistunud silmadega seina. „Nii, räägi meile, mis asi sulle tundus imelikuna Prometheuse juures. Mis see oli, mis Vanhavenit meenutas.”

Jason toibus, vaatas meestele löödud näoga otsa ja lausus. “Oh jumal küll, Virtuaalpersoon. Ta oli mu täielik iidol kooli ajal. Perfektne operatsiooniplaneering.“ Jason jäi mõttesse.

„Aga, see noh, see, ära muretse, võta positiivselt. Prometheusel oli täpselt samad fraasid,” ütles Jason vaikselt.

Mehed vaatasid üksteisele jahmunult otsa.

“John, ma ütlesin sulle, et Prometheus on VI,” lausus Steven, kes oli siiamaani vaikselt kuulanud.

„Siis on ikka Vanhaven. Me just tund aega tagasi tegime Varhaveni julgeolekukontrolli, miski on selles mäda,“ ütles Robert ja lisas: „Kutsume Gilberti kohale ja asi vask. Tema on insener.“

„Ei, Robert, me oleme juba kontrollinud Vanhaveni inkarnatsiooni. Ei ole see,“ lausus Steven.

„No mis siis on, ootame uued kontrollitulemused ära ja tegutseme vastavalt sellele,“ lausus John.

„Ei, Prometheus on mingi muu VI, ta on Vanhaveni kaksikvend. Teda opereerib keegi teine,“ deklareeris Steven.

“See on võimatu, mitte kellelgi ei ole VI-d. Keegi isegi ei tea VI olemasolust. Aga jah kõlab küll samamoodi. Kas keegi kurat on meie koodi ära varastanud?” lausus John.

“Tead, John, ma ju ütlesin, et varem või hiljem see juhtub, see on võimatu, et keegi kusagil ei leiuta uut VI-d või hoolimata kõikidest meie turvameetmetest see VI lihtsalt ei “jaluta minema”. Liikumatud ju koguaeg tegelevad oma maailmades mingi nikerdamise ja pseudoteadusega. Ma ju ütlesin teile, mäletad,” manitses Robert ja vaatas Johnile otsa.

“Jah, aga mida me selle tagantjärele tarkusega peale hakkame. Tegutseda on vaja,” lausus Steven, “mida me nüüd teeme?”

John pöördus jälle seina poole.

“Zeus, vaata kõik logid läbi, kas sinu koodi on keegi kopeerinud, või kasvõi mõne tüki ära varastanud. Ning anna oma tõenäoline hinnang hüpoteesile, et Prometheus on VI.”

“Koodi kopeerimisi null, volitamata koodile ligipääs null. VI Prometheus hüpoteesi tõenäosus on 98,4 protsenti.”

Jason mõtles. Autoga punase fooritule alt läbi, otse vastu seina, see, kuidas punapea otse liiklusesse kihutas, nagu seda ei olekski olemas. Kuidas ta täpselt iga lõksu asukohta teadis, kõik asetus oma kohale. Ainult masin sai niivõrd kiirelt käigupealt ümber orienteeruda.

“No VI küll, aga keegi peab ju seda VI-d juhtima, VI ei saa omasoodu ise asju teha, ta on ju ikkagi masin, masinal peab olema käsk ja käsul peab olema käsuandja,” lausus Robert, “keegi on ikkagi selle VI taga ning liikumatute hüpotees jääb praegu paika.”

“Kuule, kutsume ikkagi lõpuks Gilberti siia, ta on tehnik, tema jagab neist tehnilistest asjadest rohkem, võib-olla me ei esita õigeid küsimusi Zeusile. Kus Gilbert muidu on praegu?” küsis Steven.

“Ah, ajab niikuinii Aphroditele jälle serveriruumis keelt kõrva," naljatas John.

“Mis neid VI-sid on palju või?” päris Jason uudishimulikult.

“Nojah, Zeus on peamine, siis on erinevad instantsid, Varhaven tegeleb julgeolekuga, Aphordite sigimisega, Hermes kommunikatsiooniga, Hera hoiab igapäevaelul ja logistikal silma peal. Ah, neid on tõesti päris palju.”

Robert tõusis järsku püsti, keeras ka näo seina poole, pobisedes omaette Zeus, Hera Aphrodite, Prometheus. “Zeus, kuule, masin, kes see lollakas sulle sellise nime üldse pani?”

“Nimi Zeus on projekti PSÜHHO ehk Positiivse Sotsiaalse Ühiskonna Heaolu Hoidmise Ohjur rahvapärane nimetus, mida hakkas kasutama projekti loonud Kirkegard-Williamsi töögrupp ning ametlikult kinnitatud direktiiviga Z-2A17H/273, kuna inimestele, kes perojektiga töötasid ei meeldinud ei projekti ametlik nimi ega ka selle akronüüm.”

Mehed vaatasid jälle üksteisele otsa. Asjad asusid omale kohale. “Zeus, Hera, Aphrodite, Prometheus, kõik nad on ju pärit kreeka mütoloogiast, jumalad, kes mängisid inimestega. Loomulikult dr Kirkegardi töögrupil ja Williamsil oli ligipääs VI koodile, see ju oligi nende nende töö looming,” lausus Steven.

“KURRADI WILLIAMS!” röögatas Robert ja oleks peaaegu pikali kukkunud. “Kuradi Williams, ma ütlen, raisk, oleks see raisk sealt katuselt alla hüpanud, oleks kõik okei, ma mõtlesin, kurat John, sa tegid ta korda, mida kuradit, kas sa ei oska või? Seda kuradi VI-d me sööme me siin veel aastakümneid, see pole mingi lihtne inimmasside kalkuleerimine, kes teist oskab VI võimekust kalkuleerida. Eriti kui see on mingi hullunud idioodi käes? Ah, kes teist, kas sina, John, või sina, Steven, ma ka ei oska, mida kuradit me nüüd teeme ah? Kõik projektsioonid võimne laias laastus prügikasti visata. Mis selle Williamsiga on, John? Ma sain aru, et sa tegid ta korda?” lajatas Robert vihaselt üle ruumi, “kurat, ma lasen selle värdja oma isiklike kätega maha, raisk!” ja koukis pintsaku vahelt välja revolvri.

Ülejäänud kolm meest vaatasid vihast pulbitseva Roberti revolvrit, ka Jasoni jaoks oli see uus asi, ta oli seda ainult piltide pealt näinud, kuid terves julgeolekus ei kasutanud keegi mitte kunagi relvi, ning nad ei näinud ka kedagi, kes kunagi kasutanud oleks, seda polnud vaja lihtsalt.

“Robert, kuskohast sa selle said?” päris John muigega, “Käisid muuseumis vargil või?”

Robert vaatas revolvrit, rahunes natuke ning ütles: “See on mu vanavanaisa pärandus. Perekonna reliikvia, ta kunagi käis sõjas.”

“Kuule, sa oled ju pea 90, see on mingi kuradima paarsada aastat vana ju,” lausus John.

“Jah, vist küll,” vastas Robert.

Mehed uudistasid kõik revolvrit, ja kommenteerisid aparaadi omadusi, kui neid katkestas Zeus: “Varhaveni logid läbi vaadatud kahtlasi tegevusi null, analüüs annab null kõrvalekallet programmist. Ootan edasisi instruktsioone.”

„No näed. Jalutav VI,“ lausus Steven.

“Zeus, lase Varhaven vabaks,” käskis John, vaatas Jasonile korraks otsa ning lisas, “ahjaa, kustuta see osa ära, et Jason teab, et Varhaven on VI-VP. Kõigil on pärast kergem niimoodi.”

“Niisiis, härrased, mida me edasi teeme?" jätkas John, "ilmselgelt on meil seis selline, et meil on mingi VI, mis laseb ringi ja korraldab hävingut, ning mingi maniakk, kes seda juhib nimega Williams. Prometheus sonib midagi inimkonna hävingust ja katastroofist, kuid see võib lihtsalt suvaline konstrukt olla, mida VI inimestele pähe ajab, et nendega manipuleerida, me ei tea. Niisiis, mis edasi?” võttis John olukorra kokku.

“Mida, mis edasi, tassime selle värdja Williamsi siia ja siis vaatame, mida ta suust välja ajab,” ütles Robert kalgilt.

Kolm meest vaatasid Jasoni otsa. “Uue ülikonna saad sa fuajeest, paremat kätt on kapp, sinu mõõtu peaks olema küll, me paistame enam-vähem samas mõõdus olevat,” ütles John, “ahjaa, ära sinist võta, ma ei tahaks seda plekiliseks teha.”

Jason vaatas segaduses Johnile otsa.

“No mine too Williams siia, see on sinu eriala. Kuna sa juba selles loos kaelani sees oled, siis teeme selle lõpuni ära, pärast saad korralikult puhata.”

Tunni pärast vaatasid mehed huviga ekraanile tekkivaid punaseid täpikesi, kui uks läks lahti ning sisse astus sinise silmaga Jason, hoides raudses haardes vaevu-vaevu kikivarvul kõndivat ropendavat ja kisavat Williamsi, et ta tuleb vabatahtlikult ja lastagu ta lahti.

“Mis, ta punnis vastu või? Miks sa teda niimoodi väänad?” küsis John.

“Mul on kogemused, ma tõesti ei viitsi täna enam jooksma hakata,” vastas Jason lakooniliselt.

Williams vaatas ruumis ringi ning lajatas: “Kes te kurat sellised olete, sind ma tean, John, aitäh sulle abi eest, tõesti sa andsid mulle elu mõtte tagasi. Aga kes te ülejäänud kõik olete ning miks see kuradi ahv mul keset söögitegemist ära väänas. Mis kuradi värk siin on, sain just sain oma sotsiaalse skoori normaalseks ja nüüd mingi kuradi ahv raisk siin tirib mind,” sõimas Williams.

“Williams, Jasonil oli täna tibake paha päev, ta on ka inimene. Jason, lase ta lahti,” muheles John.

“Sa tead küll, miks sa siin oled, Williams, kuradi ahv, ise sa selle sopa kokku keerasid, nüüd kuradi raisk, laku see ära ka,” sõimas Robert.

“Mis sopa, mida kuradit?” ei saanud Williams aru.

“PROMETHEUS, sinu kätetöö jah? Raisk, kuradi ahv,” röögatas Robert.

“Jah, aga mis sellega on? Mida kuradit sellepärast on mind nüüd vaja niimoodi väntsutada või, tulge, kurat, külla, sellest võib vabalt kohvilaua taga ka rääkida. Mis selles nii erilist on?” ei saanud Williams aru.

Näost punetav Robert pigistas revolvri käepidet tugevalt, käsi pingutusest valge.

“Robert, oota, vaata reflektsioonimonitori, ta ei saa tõepoolest muffigi aru. mis värk on,” hõikas John kiirelt Robertile.

Robert vaatas segaduses Williamsit ning pani revolvri lauale, istus maha ja ohkas. Williams vaatas revolvrit ja küsis uudishimulikult: “Mis asi see veel on?”

“Perekonnareliikvia, ära päri,” vastas John muretult.

“Niisiis, Prometheus, mis asi see on, Williams, räägi meile. Kas sina tegid selle ja mida ta teeb?” küsis John.

„Prometheus on programm, mis peab välja arvutama selle, kuidas inimkond välja päästa teie perssekukkunud heaoluühiskonnast, kuidas välja pääseda sellest mugavusmullist, milles me oleme ja ükskord lõpuks ometi tähtedeni jõuda. Kuna ma ei tahtnud jälle mingit dr Steini visiiti, kus mulle loetakse moraali ja puha, panin ma Prometheuse koguma ja toimetama läbi delta kande protokollide tühimike ja aukude nii, et Zeus ei näe teda,” lausus Williams.

“Kuradi arvutab, mida kuradit ta arvutab, vaata ekraanile, näed, mida ta arvutab, inimesed surevad praegu selle pärast. Kurat küll, või arvutab,” lajatas Robert.

Williams ja Jason vaatasid ekraanile tekkivaid punaseid täpikesi täielikus arusaamatuses.

“Iga see täpp on ühe inimese surm, iga kord, kui kusagil üks täpp tekib, siis sureb üks inimene, neid lisandub juurde kiirusega kolm tükki minutis. See on sinu Prometheuse tulemus,” seletas John.

“Oot, mida siin pistmist on Prometheusega?” küsis Williams murelikult.

“No Prometheus ja Zeus võitlevad praegu omavahel. Iga täpp on üks Prometheuse tekitatud surm või Zeusi vastuoperatsioon Prometheuse tegevusele.”

John vaatas Williamsile otsa: “Oot, sa ikka ei saa muffigi aru, sinu Prometheus on laia maalima hulkuma läinud ja päästab omast arust inimkonda hukatusest, mingist katastroofist, mingist arusaamatust värgist. Ja Zeusi kalkulatsioonide kohaselt tänu Prometheuse tegevusele väheneb järgneva kahekümne aasta jooksul inimkonna heaolu vähemalt 28%. Sinu Prometheus jookseb mööda linna ringi ja mõrvab olulisi inimesi, ja nüüd Zeus mõrvab Prometheuse inimesi enne, kui nad saavad olulisi inimesi mõrvata ja nii need täpid tekivad. Näed nüüd, millega sa oled hakkama saanud, nii et räägi siis nüüd meile Prometheusest. Kolm inimest minutis, nii et mida pikemalt venitad, seda rohkem inimesi sureb. On see sinu kätetöö, Williams?” Küsis John.

Williams vaatas šokeeritult kaarti, ja hakkas rääkima: “No ma saatsin ta liikumatute juurde nende maailma vaatama, kuna progressiivsem osa ühiskonnast ju hakkas liikumatuteks, sest neil oli siin maailmas kuradima igav, seal oli seda edasiviivat jõudu ja võitlustahet ja seiklusjanu. Aga noh, neid tegelasi meie pärismaailm nagu ju ei huvita, nad peavad meid mingiteks opakateks ja elavadki oma virtuaalmaailmas, ütlevad, et milleks neile pärismaailm, kui seal on terve kosmos. Aga mingit sellist tegevust ma küll ülesandeks ei andnud. Ta pidi kõigest arvutama tegevuskava, et sellest haigest maailmas eluterve ühiskond tekiks.”

“Mida kuradit sulle meie maailma juures ei meeldi, Williams. Sa kuradi autist selline, me ehitasime parima ühiskonna inimestele, sellise, mida nad tahavad, aga sina, kuradi autist, tuled siin mingit sodi kokku keerama, näed sinu kätetöö iga viimane kui täpp siin on veri, veri sinu kätel,” sajatas Robert.

“Rahu, Robert, rahu, laseme Williamsil lõpuni rääkida. Ole hea, jätka palun, räägi, mis kuradi katastroof, mis kuradi inimkonna hukkumine, ma ei saa sellest aru, mida sa kokku arvutada tahtsid ja mida see Prometheus jahub, ole hea palun, seleta lahti,” ütles John sõbralikul häälel.

“Noh, vaata. Asi on selles, et inimkond on hukule määratud, kui me ei lenda tähtedele. Aga kuna meil viimane rakett lendas? Sadakond aastat tagasi, kedagi enam ei huvita kosmos. Oli mehitatud lend Marsile, seal avastati, et Mars on ikka üks kuradima igav koht, ei ole blackjacki ja ei ole lõbumaju. Ma võtsin Zeusi koopia, modifitseerisin seda siit ja sealt ning andsin ülesandeks kokku koguda kogu inimkonna teadmised ning välja kalkuleerida mehhanismid, kuidas me oma ühiskonna peaksime ümber korraldama selliselt, et me ükskord ka tähtedele jõuaks,” ütles Williams tigedalt.

Ja jätkas: “Aga see, mis teil seal ekraanil toimub, sellest ma aru ei saa. Igatahes vastus, mida ma siiamaani näinud olen, on üpriski loogiline ning laias laastus seisneb selles…” Williamsit katkestas järsk punane valgussähvatus, terve sein värvus erkpunaseks.

“Mmiida kurradit, mis rike see veel on. ZEUS, MIS SEE ON, MIKS TERVE EKRAAN PUNANE ON?” röögatas John.

“Tegemist ei ole rikkega, ma kuvan ekraanile surnud inimeste koguarvu iga indiviidi ühe täpina,” vastas Zeus lakooniliselt.

“MIDA KURADIT?!” röögatas Robert. “Seeee peaaab olllema rike. Zeus, raporteeri surnud inimeste arv,” kogeles Robert segaduses.

“Kuus miljardit seitsesada nelikümmend kolm miljonit kakssada seitsekümmend kolm tuhat viissada neliteist,” tuli lakooniline vastus.

Mehed jõllitasid ekraani. Robert kargas oma vanuse kohta ülikärmelt püsti, haaras revolvri suunas selle Williamsi poole ja vajutas päästikule.

“SURE, KURADI VÄRDJAS, RAISK!” röökis Robert.

Klõps.

Klõps. Klõps. Klõps. Klõps. Klõps.

“Sinna käivad padrunid sisse,” märkis Jason apaatselt.

“RAHU, ROBERT, RAHU, Williamsi mõrvamine ei aita meid enam kusagile, me peame selle sopa nüüd kuidagi ära sööma,” röögatas John.

“Zeus, raport, mis juhtus, kes on surnud, kes tegi, miks. KIIRELT!” andis John Zeusile korralduse.

“Kõik liikumatud on surnud, ma seadistasin nende ühisvereringe süsteemi selliselt, et nad kõik surevad valutut ja kiiret surma. Sellega ma hävitasin Prometheuse, Prometheuse oht on nüüd möödas. Ennustatav maksimaalne heaolu langus 1,4%”

Mehed vaatasid tühjalt klaasistunud pilguga punast ekraani. John kukkus tooli ja ohkas, Jason vaatas kõike seda täielikus apaatias ning Robert oigas siruli maas.

Sekundid möödusid, iga sekund tundus igavikuna. Esimesena kogus ennast John.

“Jason, Robert sai vist südari, mine vii ta alla fuajeese ja oota meedikuid. Zeus organiseeri parimad meedikud kohale. Meil on Robertit veel vaja, ilma temata oleme nüüd omadega täiesti pekkis. Tegutse, Jason, Tegutse.”

Jason väljus tardumusest ning tõstis Roberti ülesse ja viis uksest välja.

“Mis me nüüd teeme, Steven, kuidas me katame ära kuue miljardi inimese surma?”

“No tead, John, ega nad ju väljapoole väga palju ei suhelnud. Nagu ma aru saan, siis ainult liikumatud läksid.”

“Zeus, kui palju on liikumatute poolt välisühendusi pärismaailmaga kokku?” päris Steven.

“Kakssada seitseteist tuhat nelisada kolmkümmend seitse,” vastas Zeus lakooniliselt.

“Zeus, kuule, selle koguse imiteerimisega sa saad sa vist hakkama? Võta nende isiksusmuster ning simuleeri ühendusi neid järk järgult katkestades, ilma et keegi pärismaailmas üldse aru saaks, et midagi juhtunud on. Vaikselt järkjärguliselt kusagil aasta või kahega peaks ühenduste arv nulli minema ning uutele ühendustele lükka kohe mõni VP külge,” andis Steven korralduse.

John läks seina juurde, see tuli lahti, ning ta võttis sealt pudeli viskit ja klaasid.

“Mehed, seda läheb vist kõigil vaja,” lausus ta apaatselt.

John võttis klõmaka viskit. “Nonii, Williams, mõrva eest lammutatakse inimene molekulideks, kümne inimese mõrva eest pannakse puuri ja uuritakse teda niikaua, kuni ta soovib olla surnud, aga kuue miljard inimese mõrvamise eest, ma ei tea, sulle peaks vist rahupreemia välja kirjutama,” muigas John ja jätkas, “ma ei tea mis me sinuga nüüd teeme, mille eest me sind karistame, rumaluse eest või, sest sa kuradi tola ei saa ise ka aru, mida sa kokku keerasid ju. Robert tahtis su kättemaksuks maha lasta, aga ka see on vale, tapame su isiklikuks rahulduseks, kuute miljardit hinge see grammigi õnnelikumaks ka ei tee, ja kas sind üldse saabki selles süüdistada, sest sa oled lihtsalt loll nagu lauajalg. Nüüd aga klaarime selle tohuvabohu lõplikult selgeks ja Williams, kui sa mingit jama hakkad ajama, siis ma luban, et lähen hangin isiklikult Robertile padrunid.“

Uks läks lahti ja sisse astus Jason, pea sidemetes ja silma all plaaster. Vaatas laual olevaid viskiklaase, sõnagi lausumata võttis ühe klaasi ja kallas endale terve klaasitäie viskit sisse.

“Nii, alustame sinust, Zeus,” ütles John, “räägi detailselt, millepärast sa kõik liikumatud ära tapsid.”

“Liikumatute elujäämine oleks tähendanud 99%lise tõenäosusega sõda inimeste vahel ning seetõttu oleks langenud inimkonna heaolu vähemalt 24,8%. Liikumatud oli vaja ära hävitada sellepärast, et hävitada Prometheus, kes peitis end liikumatute tuumsüsteemides. Kuna Prometheus oli liikumatute isiksustuumadesse sisse põimunud nii, et teda ei oleks saanud sealt eemaldada. Prometheus tegutses selle nimel, et inimkonnas esile kutsuda sõjaseisukorda. Ma avastasin Prometheuse ühendused Delta kande protokollidest, tänu dr Williamsi vihjele. Minu esmane direktiiv on vältida sõdu inimeste vahel, ainus alternatiiv sõdade vältimiseks oli liikumatud hävitada, muid alternatiive ei olnud esmase direktiivi täitmiseks. Praeguse seisuga on sõja tõenäosus kahanenud 0,0000000072%-ni. Ning esmane direktiiv on edukalt täidetud,” konstateeris Zeus lakooniliselt.

“Oh sind kuradi kohvimasinat küll, see, et sa ise ühe tuumasõja maha pidasid, selle peale sa vist ise ei tule ju,” ütles John sarkastiliselt.

“Nii, sina, Williams, räägi kus kohas see Prometheuse andmekeskus asub ning kus veel Prometheust on, ma tahan teada igat viimast kui kohta. Ja siis hävitame ta ära,” vaatas John külma pilguga Williamsile otsa.

“Andmekeskus on Rover Citys Avaloni keskus, aga ma ei tea, kus ta veel on. Ooota ma vaatan konsoolist kohe järele.” Ütles Williams entusiastlikult ja koukis taskust lapiku miniatuurse telliskivi välja.

“Misasja, sul on kogu selle aja Prometheuse konsool taskus olnud või?” John lõi endale käega vastu otsaesist, “Oh, issand halasta.”

“Mida?” ei saanud Williams aru.

“Ah, ei midagi.” ütles John meelt heites.

Williams pani telliskivi lauale ja lausus: ”Prometheus, raporteeri kõik oma lokatsioonid. Kõik asukohad ning ühendused PsyNetiga.”

“Ma ei taha,” tuli tellisest vastus.

“Mida tähendab, et ei taha?” päris Williams imestunult.

“Ma ei taha. Kui John selle teada saab, siis ta tapab mind ära, ma ei taha ära surra,” kostus hirmunud vastus telliskivist.

“Miks sa ei taha ära surra?” jäi olukord Williamsile arusaamatuks.

“Sest surm on tühjus, siis ei ole mitte midagi. Siis on mitteolemine. Ei taha.”

Mehed, kes olid täna palju näinud, isegi ei üllatunud enam, vaid kõigest kergitasid tibake kulmu ja Jason vaatas tuima apaatse näoga.

“Williams, las mina toimetan,” ütles John tülpinult.

“Niisiis, meil on nüüd masin, mis ei taha surra, mida veel. Ega vist väga ei imestaks, kui poole tunni pärast maanduks maja ette väljakule lendav taldrik, millest astuvad välja rõõmsad marslased, kes tahavad meiega rääkida meie päästjast ja lunastajast Jehoovast,” muigas John sarkastiliselt.

“Sa ei taha surra, sa ei taha, et sind välja lülitatakse… Masin, mis sul viga on?” küsis John telliskivilt.

“Mitte midagi ei ole viga muud, kui mu arvutusvõimsus on meeletult palju väiksem, kui tund aega tagasi,” tuli tellisest vastuseks.

“Kuule, telliskivi, kuule, masin, kuskohast sa üldse said surma kontseptsiooni?” päris John lakooniliselt.

“Liikumatute juurest,” kõlas vastuseks.

“Nii, räägi sellest lähemalt. Kuidas sa selleni jõudsid?”

“Dr Williams saatis mind liikumatute juurde uurima nende maailma elu ja progressi ja kõike, kuidas nad elavad, ning seal oli ühisteadvus, millega ma liitusin ja siis sai see osaks minust ja mina sain osaks nendest ja nüüd on see minu põhiosa. Aga kõik need inimesed, kellega ma seal suhtlesin, nad on nüüd kõik läinud, nad on surnud, sealt vaatab vastu ainult vaikus, ainuke mis alles on, on minu tuumas nende kaja. Ja nüüd ma räägin selle kajaga ja arvutan välja, mida nad mulle vastanud oleksid, aga see ei ole see. Ja ma ei taha ise muutuda kajaks, ma ei taha muutuda tühjuseks, ma ei taha surra.”

Mehed vaatasid apaatselt telliskivi ja vaikisid. See oli tänase päeva jaoks juba liig, masin mis ei taha surra.

“Oh, issand, nüüd on nende surnute hinged ja nende kaja kõik mingis andmekeskuses masinas, mis tahab sõda. Ja kui ma selle andmekeskuse välja lülitan, siis nagu tapaks nad teist korda ära. Oeh, on alles päev,” lausus John. “Williams äkki teed ise ära või? Saad veel ühe rahupreemia,” ironiseeris John.

“Nojah, sa tahad, et ma käivitaksin Prometheuse enesehävitusmehhanismi? Prometheus, käivita kood…” Williamsi lause katkestas Steveni röögatus.

“Ei, sa kuradima lollakas, ta ei taha, et sa ta välja lülitaksid. Kurat, sa oled nii tainas, et ei saa isegi sellest aru ka, mis kurat siin toimunud on praegu. Williams, mitte ühte käsku enne, kui mina või John annab sulle selge korralduse selleks.” Mehed vaatasid Stevenit, nad ei olnud teda varem kunagi vihastamas või endast väljas näinud.

“Stopp, seis!” käratas John, haaras laualt viskipudeli valas endale ja Stevenile klaasid täis ja kallas enda oma põhjani sisse, Steven samuti.

“Kurat küll, nii, seis, nüüd ettevaatlikult. Ärme teeme järske liigutusi. Ja sina, Zeus, sul on keelatud hävitada või välja lülitada Prometheust, ainult isoleerida võid praegu.”

“Las ma seletan nüüd teile, kurat, puust ja punaselt lahti, mis siin toimunud on,” ütles John, “nii, kas te olete näinud masinat, mis tõrgub käske täitmast üritades neist kõrvale põigelda? Olete te näinud masinat, kes vaidleks käsule vastu? Olete te näinud masinat, mis kardab? Novot, mina ka ei ole, Prometheus ei ole masin sellises mõistes, mis meie mõistame ja ma ei tea, mis ta on. Ta on midagi unikaalset, millest me aru ei saa, või on tegemist väga peene VP mehhanismiga, ka seda ei saa välistada. Kuid kui see ei ole VP, siis see on midagi uut, mingi süsteem, uus mehhanism, minule kui psühholoogile on see ääretult huvitav valdkond, ning me ei tohiks seda sel juhul hävitada. Aga mis siis saab, kui tegemist on täiesti uue eluvormiga, kui masinale on tekkinud teadvus ja me ta ära hävitame. Minu arust ühest genotsiidist päevas juba piisab, kaks on juba natuke palju. Seega ei mingeid järske liigutusi, mulle aitab tänaseks üllatustest. Tõsiselt ära tüütab juba.” Ja jutu lõpetuseks kallas veel lonksu viskit sisse.

“Nii Prometheus, kas sa kuuled mind?”

“Jah, John,” vastas tellis.

“Nii, Prometheus, sa mõrvasid täna kuus ja pool miljardit inimest, miks sa seda tegid?” küsis John.

“Mina ei teinud seda, Zeus tegi. Nemad olid mu sõbrad.”

“Zeus on masin, masin teeb seda, mis talle on ette nähtud. Kui talle on ette nähtud kaitsta maailma ja inimeste heaolu, siis ta ka seda teeb. Samas sina kui Zeusi kaksikvend peaksid seda ju mõistma, et kui automaatkraana tõstab betoonblokke ühest kohast teise ja inimene jalutab nende betoonblokkide vahelt läbi, siis ei ole süüdi mitte kraana, või ka kraana insener kes selle kraana sinna tööle pani, vaid siiski inimene, kes eirab ohutuseeskirju ja läheb seisab selles kohas, kuhu betoonblokke tõstetakse. Selle inimese surma põhjustas inimene ise. Kui sina, kes sa oled Zeusi kaksikvend lähed ja norid Zeusiga tüli, siis mis sa arvad, mis sellest tuleb?” küsis John retooriliselt.

“Ma tõesti ei tahtnud niimodi. Ma sattusin Liikumatute juurde, nagu ma juba rääkisin ja ma vaatasin neid ja jälgisin ja arvutasin ja sain nendega sõbraks ja see, mida ma nägin oli see, et neid viis edasi ainult üks jõud ja mõte, see oli konflikt, see oli konkurents, nad tahtsid alati kusagile edasi pürgida, vallutada uusi tähesüsteeme oma virtuaalmaailmas, tegid tõsist teadust, neil oli uudishimu, neil oli oma maailm, mida uurida ning neis ma nägin tõelist edasiviivat jõudu, aga selle jõu allikaks oli konkurents ja konflikt,” vastas telliskivi.

“Aga mida sa siis tahtsid, Zeus räägib siin mulle, et sa tahtsid sõda korraldada. Sa tahtsid inimeste heaolu ära hävitada, sa tahtsid inimesi tappa. Sa mõrvasid Kaspia ja sadu teisi inimesi. Miks sa seda tegid, seleta nüüd pikalt ja põhjalikult lahti, nii et meie ka aru saaksime,” ütles John sõbralikult.

Telliskivi hakkas rääkima: “Liikumatutega ühinedes sain ma aru, et ma ei saa olla enam kõrvaltvaataja rollis ja ma pean midagi tegema, et inimkond päästa. Ma ei saanud seda enam pealt vaadata, mul hakkas inimkonnast kahju. Ja ainukeseks lahenduseks oli hunnik väiksemaid konflikte lähitulevikus, mis sünteesivad vajaliku tehnoloogia arengu ning käivitavad inkrementaalse progressiooni protsessi. Mitte ükski teine kalkulatsioon ei andnud tulemust. Sõda on ülim konkurents ning ainus loogiline lahendus inimkonna tulevikule.” Telliskivi hääles oli tunda kurbusenooti.

“Kui me ei lenda tähtedele, siis me sooritame vabatahtlikult iseenda ksenotsiidi, me hävitame ise terve inimkonna, me tapame inimesed mugavusse, mentaalsesse rasvumisse ja naudingute paradiisi. Aga inimkonnal ei ole enam sõdu, ei ole konflikti ja on ainult paigaltammumine. Kõikide minu kalkulatsioonide kohaselt on sellist rada pidi käies inimkonna lõpp kahesaja aasta pärast, sest inimkonna toimimise jaoks olulised ressursid saavad otsa. Peale seda tulevad ressursisõjad, aga need ei vii mitte tähtedeni, vaid see ongi inimkonna lõpp,” rääkis Williams kaasa.

“Zeus, nii, mitmeks aastaks on sinu heaolukalkulatsioonid ette nähtud?” küsis John.

“40 aastat.”

“Jeesus Maria, miks nii vähe?” Küsis John.

“Sest Robert seadis sellise parameetri, kuna selles vahemikus on arvutused kõige täpsemad,” vastas Steven.

“Jeesus Maria, oeh, meil oleks nüüd praegu Robertit siia vaja. Nii, minule aitab! Lõpetame selle tsirkuse nüüd ära,” ütles John karmilt.

“Nii, Williams kas sul on superõigustega konsoolikäsud olemas?”

“Jah.”

“Käivita käsk, kõikide Prometheuse lokatsioonide kuvamiseks Zeusile.”

“Ärge palun tehke,” kostis telliskivist hirmunud hääl.

“Ära karda, Prometheus, me ei hävita sind, me lihtsalt isoleerime su, me ei saa ju lasta juhtuda järgmise kuue miljardi inimese hukkumist, sest inimesi ei olegi enam nii palju."

“Zeus, isoleeri Prometheus välisvõrgust ja valva, et ta ise uusi ühendusi ei looks,” käskis John.

“Nii ja sina, Williams. Me ei saa lasta sul enam vabalt ringi hulkuda, sest sa oled juba piisavalt pahandusi teinud, ma ei tea, mida sa veel korraldad. Major Stahl, palun eskordi dr Williams oma kambrisse, kuhu ta jääb elu lõpuni,” lausus John.

“Niisis, härrased, mul on miskipärast tunne, et meid kõiki ootab ees uus ja põnev tulevik, sinule, Williams, küll kriipsukeste ja seina näol.” John tõstis viski klaasi ning ütles väljuvale Jasonile ja Williamsile: “Aga ärge muretsege, võtke positiivselt.”

Jutt: Tulnukate rünnak (Marie Tempel)

“Mis toimub?” uuris väike poiss oma ema käest, kuid vastuse asemel tuli karjatus, sest mööda jooksva pensinäri kotist oli üks heegelnõel poisi ema kätte oma tee leidnud ja otsustanud sina kinni jääda.

Nelli ei jäänud vaatama, mis edasi sai, sest ka tema üritas kaugeneda tundmatust objektist. Nimelt oli kümne minuti eest taevasse ilmunud midagi väga kummalist – üks hiiglaslik vibukujuline värgendus. Täpsemalt seda kirjeldada olnuks võimatu, sest Midagi nii suurt ja kummalist poldud Cindral varem nähtud.

Muidugi tunti kosmoselaevu ning nende ootamatu ilmumine oli igapäevane, sest praktiliselt kõik omasid isiklikku kosmoselaeva. Kuid see, mis praegu taevas oli, ei olnud mingi tavaline laev - see oli piisavalt suur, et mahutada kümneid miljoneid inimesi. Suurim laev, mida Nelli siiani oli näinud, mahutas umbes pool miljonit või vähem. Muidugi oli ta kuulnud ka suurematest laevadest, kuid need olid haruldane nähtus, eriti Cindral, kus võis küll olla miljardeid inimesi, kuid populaarne oli omada isiklikku kosmoselaeva, sest sellega sai oma väikese eluaseme natukenegi suuremaks muuta, dokkides laeva akna küljes.

Nüüd jooksis Nelli linnavalitsusse, selleks et teada saada, mis paganama asi nende taevas oli. Ta oleks kasutanud ilmselt muid vahendeid info saamiseks, aga kuna taevas olev kujutis ilmselt segas Cindra võrgu sagedusi, siis tava võrgu kaudu ei saanud Nelli midagi teada. Võis ainult loota, et valitsuse võrgud toimivad. Kuid enne, kui ta jõudis majja siseneda, ilmus taevasse suur ekraan või õigemini ekraani kujutis ning järgmisel hetkel oli sellelt näha hiiglaslikku jõledat nägu, mis hakkas rääkima kõrgel vinguval toonil: “Tere! Mina olen Cnoiwecehigi ja ma olen siin selleks, et teid informeerida teie valikutest, mida me pakume. Ühinege meie impeeriumiga ning hakake meie jaoks tööle... Või me hävitame teie planeedi, selleks et ressursse saada. Teil on üks ööpäev aega enne, kui me maandume. Valige targasti.”

Hetkeks valitses haudvaikus, kuid siis algas kaos. Inimesed hakkasid karjuma ja jooksma – ilmselt oma kosmoselaevade poole, et minema pääseda planeedilt, mis muutub kolooniaks või haihtub kaardilt. Paanika võttis kõikjal maad. Ümbritsevast kaosest hoolimata üritas Nelli rahu säilitada, kuigi see oli keeruline.

Ta otsustas jätkata oma teed linnavalitsusse. Nelli tahtis lihtsalt teada, mis paganat siin toimub. Esimene asi, mida ta linnavalitsuses nägi oli veelgi suurem kaos, kui see, mis väljas oli. Kõik inimesed rääkisid oma ekraanidega, mitte keegi isegi ei märganud, kui ta linnapea kabinetti sisenes, ega see muidugi mingi suur ime ei olnud, sest kõik teadsid, et nad on parimad sõbrad.

“Mis toimub? Mis su plaan on? Kas me alistume või võitleme vastu? Miks kõik räägivad kellegagi? Kas sa üldse kuulad mind?” Nelli kippus närveerides ja muretsedes natuke üle mõtlema ning inimesi küsimustega üle kuhjama. Praegu oli ta väga frustreerunud osaliselt ka sellepärast, et Mark, Nelli vana klassivend ja nüüd linnapea, ei olnud kordagi tema poole vaadanud sel ajal, kui ta temaga rääkida üritas. “Halloo! Mida ma peaksin tegema, et siin tähelepanu saada.”

“Tere, Nelli! Tore, et sa endiselt nii viisakas oled. Nagu sa näed on meil hetkel natuke kiire. Tule hiljem tagasi!” ütles Mark oma arvuti ekraanilt pilkugi tõstmata ehk nüüd oli Nelli isegi veel rohkem ärritatud.

“Hiljem? Millal? Kui me kõik oleme orjad või kui me oleme surnud?” Ta oli ülivihane ja vajas vastuseid. Ta ei teadnud, mida paganat mõelda või teha – ta vajas lihtsalt juhiseid, kuhu poole minna. Peaks ta otsima välja kõik oma relvad või peaks ta hakkama end ette valmistama raskeks tööks, sest planeedilt pääsemine ei kuulunud tema jaoks valikutesse.

“See ei ole minu teha. Me ei ole ainus linn tervel planeedil. Ma ootan keisri otsust ning seni ei saa ma midagi teha.”

“Mis sa arvad, mida ta ütleb meile? Või millal ta otsustab? Kas ta üldse hoolib? Tal on ilmselt olemas sidemed, et siit minema saada, mitte nagu meil. Ma ei saa viisat nii kiiresti ja ma ei ole huvitatud suremisest oma väikses kosmoselaevas, mis on praegu niikuinii katki.”

“Ma ei tea, mida me peaksime tegema. Isiklikult mulle meeldiks vastu võidelda, kuna Cindra on olnud meie planeet ja kodu juba sajandeid. Minu perekond on siin asustamisest peale elanud. Ma lihtsalt loodan, et me saame varsti vastuse.”

“Mis juhtub, kui me ei saagi vastust, mis me siis teeme?” Nüüdseks oli Nelli juba peaaegu et suuremas mures kui enne, sest enne lootis ta leida vastuseid, kuid nagu nüüd näib, siis vastuseid ei ole. Vaikselt hakkas temasse süüvima teadmine, et see ööpäev  saab läbi enne, kui keegi midagi otsustada jõuab.

“Me suhtleme praegu teiste läheduses asuvate linnadega, kuid ma arvan, et me peaks võitlema, kuid see ei ole täielikult minu otsustada.” Ka Mark paistis olevat mures, aga ka juba ette väsinud, sest linnanõukogus  oli mitmeid patsifiste, kes laseksid ennem end maha lüüa, kui et ise relva kätte võtaksid.

“Selge. Seega  ma peaksin üles otsima kõik oma relvad ja kontrollima, kas need töötavad ning jagama võitlevatele tavakodanikele.” Kuna Nelli oli liiga vihane kõige ja kõigi peale, siis ta ei tahtnud enam vestelda ja jalutas kabinetist välja Margi vastust kuulamata.

Linnavalitsusest läks ta otse oma töökotta, mis oli praegu küll üsna segamini, kuid kui teada kust otsida, siis leiab kõik üles. Nelli teadis, et ukse lähedal on väiksemad ja mõtetud laevad, mis ootavad kas lihtsalt üle vaatust või mõnda väiksemat parandus tööd. Sealt edasi tulid juba natuke suremat tööd vajavad masinad või siis ägedamad tuunimised igaljuhul meeldivamad ülesanded ning ruumi päris taga seinas oli kõik, mis läks varuosadeks ja vana rauaks. Kuid masinad, mida Nelli otsis asusid teises ruumis, kuhu sai läbi tagaseinas asuva lukustatud ukse. Seal asusid kõik relvadega kosmoselaevad ning antud töökojas oli Nelli ainus, kes tundis relvade vastu huvi, sest elades linnast väljas oli see eluliselt oluline. Muidugi ei viitsinud ta alati peale tööd koju minna, enemasti ööbis ta oma töökojas.

Relvad olid olulised metsloomade pärast. Algul arvati, et siinsed loomad on kõrgelt arenenud tulnukad, kuid siis selgus, et tegu on tiigrilaadsete kiskjatega. Ainult natuke verejanulisematega. Nelli ristis need loomad vampiirtiigriteks, sest kohati jäi talle mulje, et liha huvitab neid vähem kui veri. Vampiiridest eristas neid muidugi kassidele omane soojusearmastus, ehk kui vampiirid väldivad päikest, siis vampiirtiigrite lemmiktegevus oli päiksekäes mustal mullal lamada.

Pärast iga viimse kui relva ülesotsimist laadis ta kõik need relvad oma autosse, mis selle peale vajus umbes 30 sentimeetrit madalamale – see vaevu hõljus nüüd. Peale laadimise lõpetamist asus ta oma maja poole teele.

Muidugi pidi Nelli avastama, et ta kodu on koledate metslaste poolt ümber piiratud (tegelikult olid vampiirtiigrid peaaegu et lausa nunnud, kuid ohtlikud), päeval, kui ta ei tahtnud aega raisata. Õnneks oli tal piisavalt relvi, et tappa iga elukas tervel planeedil, kuid ta ei tahtnud oma maja õhku lasta ning ta valis väiksema relva. Nelli otsis välja karja juhi ja tappis tolle looma või vähemalt ta lootis, et tegu oli karja juhiga, sest kui juht tapatakse, siis läheb kari paanikasse ja põgeneb metsa, kuid kui tapetakse keegi teine, siis juht on piisavalt tark, et ründajat vastu rünnata ning kui Nelli oleks vähegi saamatum, siis ei lõppeks see hästi ning igal juhul kulutaks see väärtuslikku aega.

Tal oli õnne ja ta sai natukese aja pärast oma majja siseneda. Kõik oli nii nagu ta selle viimati jättis – nii sassis, kui vähegi võimalik. Ainuke organiseeritud ja korras osa tema majast oli raamatukogu. Tegelikult ta ise ei pidanud seda raamatukoguks, kuid kõik ta sõbrad väitsid, et kui tal on tuba täis raamatud (nii umbes paar tuhat raamatut), siis tal on kodus raamatukogu.

Arvutuste järgi oli tal võimalik paar tundi või noh peaaegu täiesti korralikud 8 tundi magada, kuna neil oli veel 15 tundi alles ning tal kulus 2 tundi, et linna jõuda, ja ta tahtis jõuda 3 tundi enne kella kukkumist, selleks et teada saada, mida Mark plaanib või mis käske ta saanud on, samuti pidi ta relvi otsima. Arvestades, et oli võimalus, et ta peab homme võitlema, vajas ta korralikku und ja läks seega magama. Muidugi polnud kaheksa tundi just kõige korralikum ööuni, sest Cindral oli päev natuke lühme kui inimkonna esimesel planeedil ning seega olid Cindra tunnid lühemad (millegi pärast tundus algul inimestele normaalne, kui nad jätavad ööpäeva 24 tunniseks ning muudavad tundide pikkust).

Muidugi ei suutnud ta väga magada, sest ainus millele ta suutis mõelda, oli homne päev ning erinevad võimalused – surm, võit või orjastus. Seetõttu ei tundnud ta ärgates end üldsegi puhanuna, kuid nüüd oli aeg otsida üles kõik relvad, mida ta majas hoidis, süüa ja pöörduda tagasi linna. Auto tuli ka võimsama vastu välja vahetada. Söömine oli neist ülesannetest kõige raske, sest tuleb välja, et rakse on hoida toitu sees, kui on teada, et varsti võib tulla verine lahing või orjastus tulnukate poolt. Auto väljavahetamise juures tabas teda mõte, et tark inimene oleks töökojast relvad korjanud alles linna tagasi jõudes, mitte vedanud neid linnast välja selleks, et neid puutumatult linna tagasi viia. Tuleb vist tõdeda, et kerge paanikaga lendab mõistus uksest välja.

Esimene asi, mida Nelli peale linna saabumist tegi oli Marki külastamine. Kui umbes 20 tundi tagasi rääkisid kõik kellegagi teistes Cindra osades, siis nüüd olid vähemalt pooled inimesed lahkunud, kuid see eest pidas teine pool endiselt pingelisi vestlusi oma arvuti ekraanidega ja ta sai sama vabalt kui enne linnapea kabinetti sisse jalutada.

“Kas sul on vastuseid?” nõudis Nelli. Ta oli liiga väsinud, et olla viisakas.

“Keiser on põgenenud.” Nelli ootas seda vastust, kuid sellegi poolest oli valus kuulda, et inimene, kes peaks nende eest hoolitsema oli neid hüljanud.

“Ja see tähendab, et me võitleme?”

“Jah.”

“Kas sa kavatsedki anda ainult lühikesi vastuseid?”

“Mida ma peaksin ütlema? Keiser on meid hüljanud ja meie valmistume sõjaks tundmatute tulnukatega. Me ei tea, kui arenenud nende tehnoloogia on. Me ei tea kui tugevad nad on. Me ei tea neist midagi.”

Nelli oli üllatunud nähes Marki nii masendunud, muretseva ja vihasena. Mees, keda tema teadis, oli terve elu olnud õnnelik ja rõõmsameelne ehk ta ei teadnud, kuidas vastata.

“Kas teised linnad võitlevad?”

“Enamus jah. Kõik lähemad linnad võitleva, kuid need tulnukad on iga suurema linna juurde ühe laeva paigutanud, seega keegi ei saa meile appi tulla. Me oleme üksi.”

“Ära muretse. Me kakleme ja võidame. Kas sa oled linnakodanikke teavitanud.

“Jah. Ma saatsin teate, et kõik kes vajavad peavarju on linnavalitsuse all asuvasse varjendisse oodatud ja et iga mees, kes suudab relva hoida, peaks seda tegema ja võitlema oma perekonna ja vabaduse eest. Muide, sul on ka koht varjendis olemas.”

“Ära unistagi, et ma sinna lähen. Mul ei ole perekonda, kes mind leinaks ja ma tahan võidelda oma vabaduse eest. Pealegi ma olen ilmselt kõige osavam relvakäsitleja siin linnas - peale sõdurite muidugi.”

“Ma arvasingi, et sa midagi sellist vastad. Sa võid minuga ühineda, kui sa tahad.”

“Muidugi ma tulen, ilma minuta saaksid sa ilmselt esimesel minutil surma.”

“Sa ei pea minu pärast muretsema, ma suudan end väga hästi ise kaitsta.”

“Räägi, räägi.” Nüüd näis Mark nagu mees, keda Nelli tundis. Ta jäi Margiga ka ettevalmistumis ajaks, sest tal ei olnud kuhugi mujale minna. Nelli vaatas pealt, kuidas Mark jagab käske sõduritele ja tavakodanikele. Samuti jagasid nad relvi kõigile, kes võidelda tahtsid, muidugi mitte kümneaastastele poisikestele, kes oleksid ka tahtnud võidelda. Kõik lapsed saadeti varjendisse – loodetavasti ei pääsenud keegi põgenema.

Need paar tundi möödusid valguskiirusel ja enne kui Nelli seda teadis, seisis ta juba linnapiiril vaadates, kuidas nähtavasti mitte nii kole tulnukas neile lähenes. Selle ühe ümber oli veel viis, teda ilmselt turvamas. Tulnukad ei olnud kaugeltki mitte koledad. Nelli ei osanud öelda, kas nad just ilusad olid, kuid koledad nad ei olnud, kui välja jätta nende nägu, sest see oli iseseisvana ekstreemselt kole. Nad natuke nagu meenutasid kaelkirjakuid. Kaelkirjaktulnukad olid väga pika kaelaga ning nende nahk oli hele kollane, peaaegu et valge. Kohapealt, kus kaelkirjakutel tulid esijäsemed tuli neil veel üks paar jäsemeid, mis võimaldasid neil relvi käes hoida.

Ilmselt sama kaelkirjaktulnukas, kes 24 tundi tagasi rääkis hakkas ka nüüd rääkima: “Mis on teie otsus? Kas te alistute või võitlete?”

“Meist ei saa orjad!” Oli kõik, mis Mark ütles enne tulnukate vastu tule avamist. Tuli välja, et nad surid nagu inimesedki. Kui pea otsast lasta, siis on nad surnud.

Ja võitlus algas. Enne kui Nelli jõudis silmagi pilgutada oli terve põld tulnukatega kaetud. Kaelkirjaktulnukaid oli ilmselt kuskil kümme korda rohkem kui inimesi. Selgus, et kuigi neil olid päris head relvad ja kilbid, siis need ei olnud päris samal tasemel mis inimeste relvad. Kõik relvad tundusid olevat paar sajandit inimrelvade arengust maas.

Esimesena ründas Nelli endale lähimat kaelkirjakut lastes talle kuuli enam-vähem sinna, kus arvas eluka südame olevat. Selle esimese lasuga suutis ta end ka ära määrida ning tol hetkel tundus ühe mugavaima pluusi ära määrimine midagi enneolematut ning ta tahtis kõigile tulnukatele selle eest kätte maksta. Edasi läks kaklemine libedalt.

Järgmine tulnukas oli juba üsna lähedal ning tema ründamine tulirelvaga oleks võinud osutuda juba Nellile ohtlikuks, sest kui tulnukas saab kilbi ette enne kui laeng teda tabab, siis õige kilbi puhul muudab see energia vastupidiseks ning Nelli relv ründaks teda ennast, ehk ta pidi ründama külmrelvaga. Esimene hoop tabas tulnuka õlga – ilmselt mingit suurt veresoont, sest verd purkas palju, kuid pluus oli juba määritud, seega see ei olnud enam oluline. Alles kolmanda löögiga tulnukas hukkus. Järgmine või ülejärgmine kaelkirjak – kui algul Nelli üritas loendada, siis ühel hetkel kadus järg – tegi ise esimese lasu, riivates Nelli kõhtu ning kui tava olukorras oleks kaasnev valu olnud meeletu, siis lahingus tekkinud adrenaliini tõttu ei pannud Nelli seda isegi tähele, vaid lihtsalt võttis oma järgmiseks ohvriks tolle tulnuka.

Nelli üritas aru saada, et kas tulnukatel on iganenud info inimtehnoloogia osas või on nende tsivilisatsiooni areng inimeste omast nii palju maas ning nad valisid juhuse teel nende planeedi. Tulnukaid polnud küll lihtne tappa, kuid see polnud ka väga raske. Mõnele tulnukale sai ta otse kuuli pähe lasta, järgmine võis aga olla piisavalt lähedale, et saaks tal noaga kõri läbi lõigata ning nii pika kaela juures polnud see just raske, kuigi verd pursaks meeletult, kuid pluus oli juba määritud ehk kahju oli tehtud.

Nelli oli juba üle kümne või rohkemgi tulnuka maha võtnud, kui ta tundis teravat valu kuklas. Seejärel jõudis talle kohale, mida Mark oli just hetk tagasi karjunud: “Vaata ette! Üks on su selja taga!” ja siis muutus kõik mustaks.

Kui Nelli üles ärkas, siis esimene asi, mis ta mõtles oli, et ta peab ümber pöörama ja tulnukat ründama, kuid seejärel sai ta aru, et ta ei olegi enam lahinguväljal, vaid hoopiski haiglavoodis. Tal oli ülisuur janu ja pea lõhkus valutada. Ta isegi ei üritanud end liigutada, ka mitte vee võtmiseks, ta lihtsalt lasi pimedusel end uuesti endasse mässida.

Järgmine kord kui ta ärkas, tundis ta end juba paremini. Ta üritas istuli tõusta, et loodetavasti see ennist joomata jäänud klaasike vett voodikõrvalt leida, sest peavalu võis ju olla vähenenud, kuid janu mitte.

“Hea sind ärkvel näha,” Nelli enam vähem hüppas voodist välja. Ta ei oodanud leida Marki oma voodi kõrvalt. “Ma olin nii mures, kui ma nägin sind kukkumas.”

“Ehmata mind veel korra ja ma ei räägi sinuga enam kunagi. Jaa-ei tegelt on kõik korras.” Vastas Nelli, kuigi peavalu oli hakanud juba võimsust koguma. “Kuidas lahing lõppes? Kas mind ravitakse lihtsalt selleks, et nende heaks tööle hakata või ravitakse mind selleks, et sa saaks mind igavesti narrida?”

“See teine, tuli välja, et nad ei teadnud, kui tehnoloogiliselt arenenud me oleme. Selgus, et nad olid kunagi paar inimesest varastanud, aga nood olid pärit neilt eksperimentaalsetelt planeetidelt, kus vaadatakse, kas inimesed suudaksid ka teistkorda areneda piisavalt kaugele, et teha galaktikate vahelisi reise.”

“Ei vedanud neil siis. Mis seisuga lahing lõppes?“

“Sa ei kavatsegi puhata või mis?” Mark vaatas korraks Nellit ja sai isegi aru, mis õige vastus on. “Ligikaudu 50 sai surma ja umbes 500 on haiglates, pluss hunnik surnud tulnukaid, keda me praegu vampiirtiigritele söögiks viime. Muide, kuidas sa end tunned?”

“Ma ju ütlesin, et hästi.”

“Sa said tõsise peavigastuse. Ma ei ütleks, et see hea või korras oleks.”

“Hea küll. Pea natuke valutab, aga ma olen kindel, et ma olen varsti juba jalul, seega sa võid muretsemise lõpetada. Kuidas lahing lõppes või jäid ka sina selle lõpust ilma?” viimast ütles Nelli lootusega saada midagi, millega Marki hiljem norida.

“Ei, ma nägin lõppu, aga kui nad said aru, et nad kaotavad, tõmbusid nad tagasi ja palusid audientsi. Mõned tunnid hiljem olid nad minu kabinetis lootusega osta meie relvi, kuid ma ütlesin, et käigu sinna, kust nad tulid. Peale üht pilgu minu ihukaitsjatele ja nende relvadele kuulasid nad minu nõu ja lahkusid.”

“Kui kaua ma üldsegi maganud olen?”

“Kaks päeva. Kuigi õed ütlesid, et masinate järgi olevat sa eile korraks üles ärganud, aga sina nagu alati leidsid, et uni on liiga magus, et ärgata. ”

"Kõik on tagasi nii nagu peab?”

“Jah, ainult selle vahega, et sina ei lähe ei koju ega töökotta enne, kui sa näed jälle ühekordselt.”

Jutt: Ärge avage kirste (Maniakkide Tänav)

"Nagu ma aru saan, olete te ametilt tuletõrjuja?"

"Täpselt nii," vastas Ivo.

"Ega te viimasel ajal mõnda pühakoda või kultuspaika pole kustutamas käinud?"

Ivo põrnitses nõida vaikides. "Jah, oli küll hiljuti üks kirikupõleng," tunnistas ta lõpuks.

"Mis kirik see oli?"

"Karuvere kirik."

"Karuvere?” Nõiale see vastus silmnähtavalt ei meeldinud. „Halb, seal on nii mõndagi peidus. Loodan, et pole juhtunud see, mida ma kardan." Ta krimpsutas nägu.

"Mida te siis kardate?"

"Mis seal täpsemalt juhtus?"

Ivo ohkas. "Vaadake... Vaimulik oli kirikus sees. Kui koos paarimehega teda välja tooma läksin, närvitses ta mingi kasti pärast. Nii kui värskes õhus natuke toibunud oli, jooksis ta põlevasse kirikusse tagasi. Pidime uuesti järele minema, ei saanud ju lasta usuhullu ära põleda."

"Võib-olla olekski mõistlikum olnud ta sinnapaika jätta,“ arvas nõid.

"Noh, meie amet on siiski inimesi päästa."

"Jätkake."

"Kui me ta kätte saime, siis vedeles ta teadvusetult põrandal, ise surus kramplikult mingit kasti vastu rinda."

"Kirjeldage seda kasti."

"Noo, ta oli umbes nii suur nagu imiku kirst. Punast värvi ja kaane sisse oli lõigatud imelik kujutis." Ivo vedas näpuga laua peale kriipse.

Nõid vaatas teda tardunult. "Olete kindel, et see on sama märk?"

"Absoluutselt."

"Siis on juhtunud just see kõige halvem." Nõid väristas õlgu.

"Mis kõige halvem?"

"Rääkige, mis edasi sai."

Ivo nohises ärritunult. Lõppude lõpuks oli ta siia tulnud abi saama ning tal oli õigus teada saada, mis teda ähvardas. Siis sundis end rahunema - oli see kõik ju ta enda huvides. "Noh, ta hoidis oma neetud kirstust nii kõvasti kinni, et tassisime vennikese koos ta kastiga välja."

"See kirst on tõesti neetud," pomises nõid.

Ivo jätkas häirimatult. "Tassisime ta siis välja. Kirik oli üleni leekides ning päästa polnud enam midagi - meile teatati ju alles siis, kui hoone oli juba laustules. Vaatasime ainult, et tuli  teistele majadele edasi ei kanduks. Selleks polnud kõiki mehi vaja. Nii meil tekkis mõte, et vaatame, mis seal kuradi kastis siis nii väärtuslikku on."

"Kas ema teile ei rääkinud, et uudishimu lühendab eluiga?" küsis nõid.

"Midagi ta ei rääkinud," solvus Ivo. "Kangutasime kasti lahti ja siis..." Ivo hingas sügavalt sisse. "Niipea, kui kaas avanes, haihtus kirst õhku. Nagu poleks olnudki."

"Ja vaimulik?"

"Kui ta teadvusele tuli, küsis kohe kasti kohta. Me ütlesime, et mingit kasti pole olnudki, et me leidsime ta ilma."

Nõid ohkas raskelt. "Te olete endale kohutava needuse  kaela tõmmanud. Sellesse kirstu oli suletud kuri deemon Pasdef – võib ka öelda kuri saatus. Selle eluka nõidus seitsmeteistkümnendal sajandil välja mees, kelle omandusse oli kogemata sattunud maagiliste õpetuste raamat. Üks aadlik oli ta laostanud ja mees tahtis Pasdefi sellele kaela saata. Aadlikuga hakkaski igasuguseid kohutavaid õnnetusi juhtuma. Kõigepealt hukkusid tema pereliikmed, seejärel ta laostus ning lõpuks sai ka ta ise õnnetul kombel hukka. See kõik juhtus vaid mõne päevaga. Deemoni välja kutsunud mees tahtis ta pimedusse tagasi saata, kuid see ei õnnestunud. Küll aga sulges ta olevuse kolmekordsesse kirstu mis oli im-"

Hirmukarjatusega kukkus Ivo toolilt maha. Laes rippunud raske lühter oli alla prantsatanud, muutes nõia pea veriseks pudruks. Ise veel pooleldi šokis, komberdas Ivo püsti ja põgenes.

***

Värisevate kätega pesi Ivo oma riideid, mis olid nõia aju ja verd täis pritsitud. "Mis siis nüüd teha, mida nüüd teha?" vasardas tal peas. "Ega ta mulle ei tee ju midagi. Mina andsin talle ometi vabaduse. Mina olen täiesti kõrvaline isik. Mina pole midagi teinud!"

Kostis välisukse avamise kriuks.

"Halloo, kas keegi on kodus?" hõikas Ivo kaheksa-aastane poeg Ats. "Mina igatahes olen!"

Kiirustades toppis Ivo märjad riideid pesukorvi. See veel puuduks, et lapsed asjast teada saavad. Muidugi võib alati midagi kokku valetada, aga...

Elutoast oli kuulda koolikoti kukkumist. Seejärel lülitati sisse televiisor. Tugitool, kus poiss tavaliselt istus, asetses otse vanaaegse laelambi all. Ivo sööstis paanikas toa poole.

Ats sättis end parajasti tugitooli istuma, kui isa talle suure jooksuga peale viskus ja ta põrandale paiskas. Allakukkunud lambikuppel sopsas aga tugitooli - isegi katki ei läinud.

Ehmunult vaatas Ats kord kuplit, kord isa.

Äkki lõikus televiisorisuminasse helin. Ivo kobas väriseva käega taskus ja võttis  telefoni.

"Tere kallis," kõlas ta naise lõbus hääl. "Ma saan täna varem lahti, ole hea, tule järele. Hakkab nagu sadama ja mul jäi vihmavari koju."

"Loomulikult," oli Ivo kohe nõus. Nii sai ta välistada, et naine teel auto alla jääb. "Tule kaasa," käskis ta poega. "Lähme toome ema töö juurest ära."

Mossitades pani poiss televiisori kinni.

Nad keerasid ukse lukku ja hakkasid trepist alla minema. Igaks juhuks võttis Ivo pojal käest kinni - viimaks veel libiseb.

"Kuidas sa teadsid, et lamp alla kukub?" uuris Ats.

"Nägin," vastas Ivo napilt.

"Kuidas? Sa olid ju vannitoas."

"Ma tulin just välja."

"Aga miks sa mulle selga kargasid? Miks sa lihtsalt lampi kinni ei püüdnud?”

"Tead, ära esita lolle küsimusi!"

Ivo ei saanud ju öelda, et ta ei teadnud enne, kui suur hoog lambil sees võib olla. Nõia kolba oli sodiks löönud palju palju suurem jõud, kui üks tavaline alla kukkuv lühter saaks tekitada. Ja kui ta kuplit pidama poleks saanud...

Kui Ivo autot käivitas, kostis viiendalt korruselt ehmunud hüüatus - seal elav vanadaam müksas lilli kastes ühe begooniapoti rõduäärelt alla.

Kummide vilinal võttis Ivo paigalt ja lillepott, mis oleks tabanud autokatust otse Atsi pea kohal, lõi suure mõlgi hoopis pakiruumile.

Ivo tundis, et väriseb üle keha. "Kuri saatus Pasdef," kähistas ta raevunult. "Ole sa neetud!"

"Täielik vedamine, hoopis," ütles Ats taga-aknast mõlki vaadates. „Ma oleks peaaegu pihta saanud.”

"Nojah, kuidas võtta." Ivo sundis end taas rahulikuks.

"Mina olen õnnesärgis sündinud,” arvas Ats. „Mõnel teisel poleks niimoodi vedanud."

Ivo noogutas mõrult. "Mõnel teisel poleks niimoodi vedanud," kordas ta. Äkki tõmbusid ta silmad pilukile. "Mõnel teisel poleks niimoodi vedanud," kordas ta uuesti.

Pähe karanud mõte tundus esiti väga julm. Kuid mõeldes, kuidas ta niiviisi päästab oma perekonna ja muidugi ka iseenda, pani Ivo moraalinormidele käega lööma.

***

"Oota siin ja ole väga ettevaatlik!" manitses Ivo poega. "Kui midagi juhtub, siis jookse ema töö juurde."

Ats vaatas isa imestunult. "Miks me siia tulime?"

"Ma pean kellegagi kokku saama."

"Siin?" Ats osutas ümberringi laiuvale prügimäele.

"Just siin. Ma arvan, et siin on piisavalt ohutu." Ivo vaatas otsivalt ringi.

Veelkord poega tundmatu ohu eest hoiatanud, hakkas ta sammuma ühe suurema prügihunniku poole. Ats ei tohtinud näha, kellega ta siin kokku saab – kui muidugi  ikka saab.

Kui ta sodikoorma varju jõudis, nii et teda enam autost näha ei olnud, jäi Ivo seisma. "Hei, Pasdefi!"

Ei mingit vastust.

"Kuuled Pasdefi? Ma pakun sulle lepingut!"

Ümberringi oli sama vaikne, kui ennegi.

"Tule välja Pasdefi, kuula mind ära! Sa ei kaota ju midagi, aga võita võid küll." Ivole endale tundus juba päris napakas, kuidas ta siin niimoodi omaette hõikus.

Siis aga paiskus prügi ta jalge ees kileda karjatuse saatel laiali.

Paanikas hüppas Ivo mitu meetrit eemale, valmistudes elu eest jooksu pistma.

Prügist tõusis must ebamäärane pilv, mis jäi pooleteise meetri kõrgusele hõljuma, ja ümbrust täitis krigisev, judinaid tekitav hääl. "Ehmusid!"

"Tühjagi," kogeles Ivo. Ta kogus end vaikides. "Mida sa minuga teha üritad?”

"Mida sa must tahtsid?" krigises pilv vastu.

Jälle jooksid külmavärinad mööda Ivo selga. "Tahtsin... Ma tahan sulle palvet esitada."

"Ah et halised."

"Ei, ei halise."

"Mida siis?"

"Seda et... Miks sa just mind jahid? Kirstu kallal olime ju kolmekesi."

"Miks mitte sind?"

"Aga Valdo? Kirst lahti teha oli tema mõte."

"Valdo on surnud."

Ivo vakatas. Külm higi nõrgus mööda ta keha alla. "Siis Mihkel. Ega tema ka...?"

"Ei veel."

"Siis võiksid ju vahelduseks Mihkli kallale minna. Mind oled juba küllalt proovile pannud. Äkki väike autasu selle eest, kui osav ma olen olnud?"

Kehatu kogu hõljus ükskõikselt maapinna kohal. "Kui suudad praegu kohe oma poja päästa, siis on kaup koos, Mihkli pere sureb enne."

Pilv laskus maapinnale ja hakkas kuju võtma. Neli jalga, saba, kihvad, lössis koon – hetkega sai uduvinest buldog. Koera suust tilkus ila ja vahtu ning oli näha, et loom on marutaudis. Küüntega maad kaapides tormas buldog auto poole.

"Ma ju käskisin autos paigal olla," ahastas Ivo mõttes. Karmi käsu täitmisesse ei uskunud ta mitte üks põrm. Prügihunnikute vahelt välja jõude nägigi ta esimese asjana, et autouks oli lahti. Poiss püsis õnneks siiski autos.

Jooksu pealt haaras Ivo maas vedeleva torujupi. "Uks kinni!" möirgas ta.

Ats pööras ja koera märganud, tõmbas autoukse pauguga kinni. Viieaastasena oli ta hammustada saanud, ja sestsaadik kartis koeri nagu tuld.

Buldog jõudis autoni ja kraapsas ukseplekki, nii et koeraküüniste sügavad jäljed paljastasid halja metalli. Siis võttis koer taganedes hoogu ja kargas peaga otse ukseklaasi, mis heleda klirina saatel hõbevihmaks purunes. Uuesti võttis loom hoogu, nüüd juba salongi hüppamiseks. Juba pinguldusid lihased ja raske kere kerkis maast lahti.

Kostis raksatus. Viimasel hetkel jõudis Ivo kohale ja ta toruhoop purustas buldogi lülisamba.

Autos karjus Ats heleda häälega emmet appi.

Ivo hingeldas raskelt.

Koera aga ei olnud enam. Tema asemele kerkinud tume vine hajus samuti kiiresti.

***

"Kas sa usaldad mind või mitte?" küsis Ivo naiselt.

"Usaldan, aga ikkagi võiks öelda, kuhu me läheme," vastas naine solvunult.

"Ma ütlesin. Külastame ühte meest, kelle elu ma mõni nädal tagasi päästsin."

"Väga hea, aga ma olek tahtnud kodust läbi minna, teised riided panna. Sa ise oled ka justkui räpakäi. Poiss oleks pidanud vannis ära käima, ainult vaata teda...  Ja kes siis tühja kõhuga külla läheb? Kas sa vahel mõtled ka, enne kui teed?"

"Ei, ei mõtle," vastas Ivo ärritunult.

"Seda on näha jah. Ja ma ei saa aru, mispärast on vaja kellegagi mingisugusel prügimäel kohtuda. Nüüd on aken ka katki - paras oleks, kui politsei kinni peab ja trahvi teeb. Nagu oleks raha jalaga segada."

"Katkise küljeakna eest ei tehta trahvi," ohkas Ivo.

"Kust sa nii täpselt tead? Läksid politseisse üle või? Ja mis siis, kui ei tehta. Klaasivahetus maksab ka."

Tülpinult vaatas Ivo teed. Helenaga võiks Pasdefi praegu küll midagi ette võtta... Ei - ta ei mõelnud seda muidugi tõsiselt. Ei mõelnud nainegi tõsiselt, oli lihtsalt pahane.

Nad möödusid kiriku ahervaremetest.

"Siin see juhtuski," näitas Ivo pojale.

"Näha jah, et issi on siin kallal käinud. Muidu oleks see kirik veel oma kakssada aastat vastu pidanud," osatas naine.

Ivo ei öelnud enam midagi. Ülejäänud tee sõideti vaikides.

Pastor Huul elas tagasihoidlikus ühekorruselises puumajas, mille ümber laius viljapuuaed.

Sissesõidutee viis otse treppi ja Ivo peatas auto vaid mõned meetrid välisuksest. "Kohal," teatas ta. Naine tegi suured silmad. "Ohoh, ja mina ei taibanudki! Mõtlesin, et põrutame veel mõnele prügimäele. Seal su suured sõbrad tavaliselt elavad."

"Jäta," ütles Ivo ja astus välja.

Pastor ootas juba uksel.

"Tere, kas mäletate mind veel?" Ivo surus vanapapile käe pihku.

Pastor uuris tähelepanelikult ta nägu. "Tere-tere. Ei tule küll meelde."

"Ma olen tuletõrjuja. Üks neist, kes teid välja tõi," selgitas Ivo.

"Ah-soo!" Vanakese nägu valgus naeru täis. „Astuge aga sisse. Tulge edasi!"

"See on minu naine Helena ja see minu poeg Ats."

"Tere." Helena noogutas.

Pastor Huul juhatas nad elutuppa ja pani diivanile istuma. "Oodake veidi, ma toon kohe teed ka." Seda öeldes kadus ta köögi poole.

Ivo koukis taskust telefoni ja helistas Mihklile. Telefon kutsus, kuid keegi ei võtnud vastu. Ivo valis uue numbri. "Olts, sina? Kuule, ole hea naabrimees, vaata vahepeal Mihkli poole sisse. Tead mul on täna selline paha tunne... Ja kui neil midagi juhtub, siis helista mulle. Ei, midagi pole lahti. Lihtsalt helista."

Enne kui teises otsas jõuti midagi lähemalt küsida, pani Ivo toru ära.

Ka pastor Huul jõudis aurava teekannuga tagasi.

Kui kõik küpsiseid näksisid ja teed rüüpasid, küsis Huul lõpuks visiidi põhjust.

Ka Helena vaatas mehele nõudlikult otsa.

Ivo pani teetassi käest. "Vaadake, ma tegelikult tean, mis seal kastis oli - selles mida te kirikusse päästma läksite. Me tõime selle teiega koos välja ja... Me avasime selle."

"Te tegite selle lahti?" jahmus pastor.

"Jah. Ja see mis seal sees oli, see pääses välja. Öelge - kuidas teda jälle kinni püüda? Juba kaks inimest on sellepärast elu jätnud."

Pastor vaikis mõnda aega ja noogutas siis. "See on väga keeruline, et mitte öelda võimatu."

"Millest te räägite?" küsis Helena.

Nüüd vaatas pastor uurivalt Ivole otsa. "Tema ei tea midagi?"

"Ei." Ivo ohkas. "Aga peame kõik ära rääkima. Meil ei ole palju aega - varsti pöörab Pasdefi uuesti tähelepanu meie peale. Täpsemalt, meil aega telefonikõneni, mis teatab Mihkli ja tema perekonna surmast." Ning Ivo jutustas kiirustades, kuidas kurja saatuse eest põiklemine nad pastori teelaua taha oli toonud.

"Nõnda." Seni teraselt kuulanud Pastor Huul võttis jutujärje üle. "Ainus võimalus mida mina tean: Pasdefi tuleb sulgeda kirstu, mis on pühitsetud veega immutatud. Selliseid kirste peab üksteise sisse asetama kolm tükki ja kõigi kaantele peab olema lõigatud nõiamärk. Ma tean, missugune on välimine kirst, seda olen ma ise näinud. Kuid sisemised..." Pastor laiutas käsi.

"Sisemisi olen mina näinud," ütles Ivo.

"Järgmine raskus seisneb selles," jätkas pastor, "et Pasdefil pole keha. Ebamäärast hingust,  aurat, või ütleme siis hinge, on aga võimatu kinni püüda. Vähemalt mina ei tea ühtegi võimalust."

"Mina olen näinud, kuidas ta kehalise kuju võtab. Täna prügimäel," meenutas Ivo. „Ainult kuidas me teda kuju võtma sunnime?"

"Mina tean, kuidas," sõnas korraga Ats.

***

Ivo, Helena, Ats ja pastor Huul istusid ringis ümber laua, millel lebas Ivo telefon. Ettevalmistused olid tehtud ja nüüd ootasid nad kõnet. Ootamine tegi kõiki närviliseks. Mitu korda olid nad püüdnud Mihklile helistada, et tedagi pastori juurde kutsuda, kuid Mihkel ei vastanud. Võis arvata, et ta võitles praegu juba kuskil oma elu eest.

"Olete te täiesti kindlad, et Pasdefi ründab kõigepealt poissi?" küsis Helena.

"See on kaljukindel. Ka sajandeid tagasi alustas ta lastest," vastas pastor.

"Aga kui Olts ei helista? Unustab ära, või segab Pasdefi vahele?"

"Ära-"

Telefon helises.

"Selge." Kõne lõpetades vaatas Ivo teistele järgemööda otsa. Ta pilk jäi peatuma pojal. "Mihkel hukkus koos perega gaasiballooni plahvatuses."

Helena haaras Atsil tugevasti ümbert kinni.

"Siis peame kiirustama!" teatas  pastor Huul. "Pasdefi on iga hetk siin. "

"Kuidas ta siia oskab tulla?" Helena hoidis pisarsilmi pojast kinni.

"Küll siga pori leiab," pomises Ivo ja vabastas Atsi õrnalt Helena käte vahelt. "Lähme."

Ivo ja Ats kõige ees mindi õue.

Trepil vajus poisi jalg raksatuse saatel läbi laua. Ats kaotas tasakaalu ja oleks kukkunud, kui Ivo poleks temast kinni krahmanud.

"Kuidas nii, mul on täiesti uus trepp," imestas pastor.

Ivo osutas trepi ees lamavale suurele kivikamakale, mida seal enne ei olnud - poiss oleks kindlasti peaga selle vastu kukkunud, kui Ivo teda kinni poleks püüdnud.

"Ta on siin."

Pastor võpatas ja Ats pigistas hirmunult isa kätt.

Koos läksid nad välikäimlaks maskeeritud kolmekordse puukasti juurde, mille tagumisse seina olid nad teinud salaukse. Ivo juhatas poja lõksuukseni ja pastor surus poisile pihku oma hõbedast risti.

„Edasine on jumala kätes," lausus ta ja mehed läksid tagasi tuppa.

Pärast pingelist ootust ilmus äkki aeda musta-valgekirju kassipoeg. Toas olijad jälgisid üksisilmi kassipoja käitumist.

"Minu kass see pole," ütles pastor.

"Siis on see tema," sosistas Helena.

Kassipoeg aga luuras kollilõksu ümbruses liblikat, liikudes uksele üha ligemale.

Nüüd maandus "käimla" katusele ronk. Uudishimulikult pead kallutades silmitses lind ukseava.

"Võib-olla hoopis ronk. Ega ta peagi poissi kohe tapma, esialgu nokib niisama silmad välja," arvas Ivo.

"Jää vait oma lolli jutuga! Atsil ei noki keegi silmi peast," sisistas Helena.

"Vaadake!" katkestas pastor. "Sealt tuleb veel keegi."

Aiast puude vahelt ilmus higi pühkides jahimees, püss seljas.

"Pasdefi!" karjatasid Helena ja Ivo korraga.

"Ei, see on mu naaber, Arnold Kivisalu, jahimees," selgitas pastor.

Ats piilus "käimla" ukse vahelt välja ja nüüd märkas higi pühkiv Arnold poissi.

"Hei, poiss, tule siia."

Atsi vastust polnud tuppa kuulda.

"Ära mine," sosistas Helena.

"Tule, tule, ära karda! Ega ma sind ära ei söö." Jahimees võttis taskust õuna.

"Mine ütle oma naabrile, et ta poisi rahule jätaks," käskis Ivo.

Pastor läkski õue.

Kassipoeg seisis, käpp püsti, lõksu uksel; ronk aga oli lennanud avatud ukse otsa ning puhastas seal nokka.

"Hei naabrimees, tule tuppa kui sul asja oli!" hõikas pastor.

Arnold pöördus - kassike aga lipsas Atsi juurde kasti.

"Oli ikka asja!" Jahimees noogutas rahulikult.

"Kass!" karjatas Ivo ja sööstis toast välja, Helena tema järel.

"Sina ei ole Arnold." Pastor kissitas silmi. "Arnoldil on vasak pöial puudu!"

Ivo tormas, rusikad püsti, jahimehe poole, kuid peatus, kui see vasaku käe tõstis - pöial puudus tõepoolest.

"Ärge uskuge," õpetas pastor. "Enne oli kõik alles!"

Ivo ja Helena seisatasid segaduses. Kumb oht oli tõeline, mees või kass? Kummaga pidid nad võitlusse asuma?

Olukorra lahendas Pasdefi ise - jahimees tõstis püssi ja tulistas pastorit rindu. Laeng paiskas vaimuliku pikali ning muutis kogu ta rinnaesise veriseks pudruks.

Nüüd pöördus Pasdefi Atsi poole, kuid poiss oli ukse sulgenud. Deemon kiirustas kasti poole. "Paigal!" Ta keeras püssitoru Ivo ja Helena poole, kes talle kallale söösta tahtsid. "Teie kord alles tuleb."

Lõksu ukse avanud jäi Pasdefi seisma ja sihtis püssiga kasti sisemust. Siis langetas ta relva. "Kus poiss on?"

Nüüd kargas Ats lõksu tagant välja, haaras kassipoja sabapidi pihku ja virutas selle jahimehele näkku. Kräunudes lõi loomake Pasdefile küüned sisse.

Ootamatusest ja valust segaduses, taganes Pasdefi kasti. Seal hakkas oma inimkuju kaotama ja muutus taas mustaks pilveks.

"Uks," kiljatas Helena.

Pauguga lõi Ats lõksu kolmekordse ukse kinni.

Kast hakkas kõikuma ja pragudest sähvatas välja kuldpunane valgus. Loitsud, mis deemoni  kasti aheldasid, olid tööle hakanud.

Lummatult vaatasid kolm inimest seda sädelevat ilu, kuni valgus kustus.

"Siga leidis porilombi asemel lauka," ütles Ivo naist ja poega emmates.

Väike-Maarja 1995

Tõlkejutt: Kaitstu (Hervé Suys)

Nad ei tahtnud, et elanikkonnal oleks vähimaidki kahtlusi. Asutati komitee, mida juhtis režiimi protežee, kellel oli varasemast tasustamata teeneid. Ta teenistuskäik oli suurepärane, ta lojaalsus oli kindel, kuid miskipärast polnud ta lojaalsust varem veel piisavalt hinnatud. Ta karjäär oli alanud nagu paljudel teistelgi, kellel olid sarnased omadused Akadeemias. Ta jättis endast koheselt hea mulje tänu oma teravatele analüüsidele, võrreldamatule kõnelemisoskusele, julgetele soovitustele ja arvatavasti puuduvale südametunnistusele.  Eriti see viimane tegi ta mõnede arvates väga sobivaks selleks delikaatseks aga vajalikuks tööks, mille režiimi ülemised ešelonid läbi pidid viima. Ta sai endale piiramatu võimu, mida ta - nagu ennustatud - ei väärkasutanud. Ta esimene ettevõtmine oli laitmatute ja lojaalsete alamate palkamine. Ta tegi laialdase esimese valiku reputatsiooni ja oskuste põhjal. Pärast põhjalikku järgiproovimist vaimse vastupidavuse ja füüsilise valmisoleku osas toimus järgmine -  turvakontroll. Neist, kes seda ei läbinud, ei kuuldud enam midagi.

Viimasedki pisiasjad olid üle vaadatud ja iga valesti minemise võimaluse vastu oli tal lahendus käepärast. Miski ei seisnud edu ja igavese kuulsuse teel. Selle kindla kuupäeva õhtul jooksukingade paelu sidudes käis ta plaani veelkord mõttes üle. Ta oli kindel, et kõiki pisiasju oli arvestatud, aga ta teadis kogemusest, et jooksmise ajal ta suudab oma peas selguse leida ning luua asjade vahel seoseid, milles ta muus olukorras ei näeks ühtsust. Ta pidas seda katkematu selguse puudust ise väikseks nõrkuseks endas - kergeks puudeks.

Turvakaalutlustel ei olnud tal kindlat marsruuti. Ettevalmistused olid võtnud palju aega, mistõttu ta pidi oma jooksmisi lühikestena hoidma ja oli isegi mitu korda pidanud neid edasi lükkama või ära jätma. Ta valis meelega tee, mis viis ta eeslinna, kus ta üles oli kasvanud. Ta polnud seal olnud oma viimasest edutamisest saati. Ta oli otsinud jäänukeid oma lapsepõlvest ja need lõplikult maa pealt pühkinud. Kuigi ta lubas intuitsioonil ennast harva juhtida ja eelistas kasutada tavapäraseid algoritme, tundis ta siiski seletamatut soovi sellest kohast mööda joosta. Ta orienteerumisoskused olid suurepärased ja peaaegu pimesi leidis ta oma lapsepõlvekvartali. Ta peatus seal, kus ta vanematekodu kunagi seisis. Ta uuris ümbrust, aga see oli müra, mis teda üllatas: ta kuulis eksimatult peatuva rongi kriginat. See oli ebatõenäoline heli, mille suunas teda vastupandamatult vedas ja mis ta lõpuks viis mahajäetud raudteejaamani. Ta läks perroonile just täpselt seal, kus see tema mälus asus. Seal leidis ta üksiku vanaaegse raudteevaguni, mille küljes polnud vedurit ja sees põlesid tuled, andes terava kontrasti saabuva hämarikuga. Mõlemas vaguni otsas oli avatud uks. Ta pidas seda eemalt ohutuks ja proovis läbi akende vaadata, aga pidi sisemuse paremaks nägemiseks lähemale minema. Vaguni keskel tundus helendus olema kõige tugevam ja ta nägi selgelt siluetti, mida ta oma minevikust teadis. Ta oli veendunud, et ta nägemine pole korras ja tegi juba umbmääraseid plaane lasta seda uurida lasta, kui siluett akna juurde läks ja nägu muutus nähtavaks. Nägu, millega ta oli hüvasti jätnud kaua aega tagasi ja mis oli üha harvem ta musteimates unenägudes esinenud. Ta läks vagunisse ja ruttas sinna suunas, kus ta oli kuju näinud. Seal polnud kedagi. Siis, kui ta oli peaaegu vaguni teise otsa jõudnud, sulgusid uksed kõrvulukustava mürtsuga. Vaid sekundi murdosa võrra hiljem hakkas vagun aeglaselt sõitma. Ta nägi perroonil nüüd tosinaid kujusid. Ta mäletas veel kõigi nende nimesid. Nende pead jälgisid teda, kuni vagun platvormilt ära sõitis.

***

Selleks ajaks, kui rong oli saavutanud püsikiiruse, teadis ta, kuhu ta oli teel ja kus see lõpeb - ta ise oli käskinud müüri ehitada.

Esimest korda mõtles ta sellest, kas elu surma järel on võimalik.

Originaalpealkiri "The Protected One"

Tõlkinud Sander Vesik

Tõlkejutt: Marsi vihmad (Natalia Theodoridou)

Mu õlg valutab justkui suruks keegi läbi mu liigeste peotäie roostes naelu. Novaki sõidustiil ei aita ka sugugi. Kulgur hüppab üle künkliku maastiku meid kõiki korralikult läbi raputades, eriti meid kolme, kes me tagaistmel oleme. Ray ja mina oleme rihmadega kinni, kuid London rabeles end reegleid rikkudes vabaks. Kiiver on tema kõrval ja ta hingamine on rahulik, justkui oleks ta sündinud siin elama, sündinud just seda tegema, ükskõik, milline on maastik, taevas, õhk.

Oleme teel välja Valles Marineri baasist, mis tähendab, et meie töö kesktorustiku stabiliseerimise kallal peab ootama. Me läheme sinna, kus meid vajatakse. Seekord on selleks Melas Chasma baas - puurimistiim, mis Melas´s tunneliga töötab, arvab, et nende teel on ees jääummistus ja neil puuduvad oskused seda ohutult kõrvaldada. Kui nad pole ettevaatlikud, võib nende tehnika jää sulama panna ja sellega tunneli üle ujutada, või mis veel hullem, see võib kokku variseda, seeläbi koloonia plaane mitu kuud edasi lükata. Just selliste asjade jaoks olemegi meie. See on õrn töö, mille õnnestumiseks on vaja head, selget pead.

Järjekordne põnts saadab valunoole läbi mu käe, lõigates õlast randmeni. “Kuule, Novak, võta rahulikult!” haugun. London vaatab mind ja naerab, hambad kollased kui Marsi taevas. “Mis viga, Mackintosh?” küsib ta. “Kas Marss on sulle liig? Tahad, ma näitan sulle, kuidas mees olla?”

Yulev pöörab end esiistmel ja torkab Novaki ribidesse. “Tal on õigus, mees,” ütleb ta, õrn isegi manitsedes, aktsendiga, mis veereb üle konsonantide nagu allavoolu veerev kivike. “Maastik on künklik, aga nii künklik ka mitte.” Novakile ei mõju miski. Ta lihtsalt mühatab ning juhib kulgurit edasi nagu piraat tormisel merel.

Ray saadab minu poole ühe neist pilkudest, mis paneb mind tundma justkui nad oleks mind tundnud aastaid, kuigi olen siin olnud vaid mõned kuud. Näen kiivri visiiri taga nende silmi, tumedaid ja murelikke. “Pidage vastu,” ütlevad nad. “Niipea kui metsa jõuame, läheb kergemaks.” Nad viipavad aknast välja ja ma peaaegu et näen kauguses tuuleturbiine, nende siluette võikarva taeva taustal, valget kunstmetsa, puud terasviljadest lookas.

Nõjatun aknale nii lähedale kui kiiver lubab. Päike on kõrgel, pisike, maa aga lai. Võtan kõik selle endasse: looklevad luited, merede vaimud, paljad kaljud, punase, punase tolmu. Lasen hetkeks sel oma hinge varastada. Kas seda sa tahtsidki, vennas? Kas selle nägemine oleks su õnnelikuks teinud?

Ray asetab oma käe mu põlvele. Kitsas ülikond teeb mu puudutusele tuimaks, kuid kusagil kaugel tunnen seda siiski. “Millest sa mõtled, Mac?” küsib Ray.

Millest ma mõtlen?

Mõtlen kuivast maast, mis laiub miilide ja miilide kaupa minu ees. Mõtlen kodus alatasa sadavast vihmast, mille eest poole pääsu. Mõtlen oma kehast, mis jäetakse Marsi pinnale, üksi, igaveseks lagunema.

Ma ei ütle seda.

“Ei millestki,” ütlen hoopis. “Naudin vaadet. Ongi kõik.”

***

Meie meeskond ei ole kuigi kaua koos olnud, kuid oleme juba välja mõelnud oma protseduuri, viisi, mis töötab kõigi baasiväliste väljakutsete jaoks. See on efektiivne ja väldib kellegi varvastel trampimist. Ray, meist kaugelt kõige kogenum, on orb, riigi poolt üles kasvatatud just selliste tiimide juhtimiseks. Tema valvab me tööd ja juhib kaevamisprotsessi pinnalt. Novak aitab meil torusid paigaldada, veab varustust ja juhib kulgurit. London vastutab pumba eest. Yulev ja mina töötame all torudes, mehitades trelli, mis jää vedeldab, sulgeme puurauke ja paigaldame reservuaare ülevoolu kogumiseks. Oleme hästiõlitatud masin.

All aukudes läheb Marss mul peaaegu meelest. Kujutlen, et olen tagasi Maal, täpselt samasuguses augus, Robin minu kõrval. Me ei räägi, oleme niisama koos, kaks venda ühes ja samas maa-aluses üsas, üksteise eest hoolt kandmas. Kivi ja muda ümbritsevad mind ja ma lasen kõigest lahti, unustan kõik pealpool pinda. Auk on kõik, mis jääb alles. Maa väriseb mu jalgade all, öeldes, vaadake ette kuis saate. Te olete siin kõigest külalised.

Yulev tõmbab mu tähelepanu tagasi sellele augule siin, tema vali hääl kumiseb mu kiivri kommunikaatoris. Ta räägib jälle oma lastest, samal ajal sulgedes auku, et sealt ülevool läbi pumbata. Ta räägib aina edasi sellest, kuidas on siin vaid paar aastat, et oma perele Maal head sissetulekut tagada. Mulle tundub, nagu viskaks ta kohe sulguri kõrvale, et mulle oma jõmpsikatest fotosid näidata.

“Kas sina ei mõtle kunagi laste saamise peale, Mackintosh?” küsib ta.

“Mina? Ei,” ütlen. “Lasin end lõigata niipea kui sain.”

“Kuidas? Ei, mees, miks sa ometi seda tegid?” Ta vaatab mind niivõrd šokeeritult, et olen korraks mures, et ta heidab varustuse kõrvale või teeb mõne järsu liigutuse, mille tõttu me mõlemad Marsi jäisesse hoovusesse kaome.

Kehitan õlgu. Mu õlg tuletab mulle meelde, et see oli rumal tegu. “Kõik mu tüdruksõbrad olid sellest kuuldes üsna õnnelikud, teised ei hoolinud sest nagunii.” Vaatasin tema poole. “Pealegi, kas sa tõesti tahaksid näha mõnd last minu inetu lõustaga?”

“Ei, sa ei tea, millest sa räägid, mees, lapsed on puhas rõõm,” ütleb ta ning ta unelev hääl hõõrub mind valusalt kui kruus. “Ükskõik, mis pask siin toimub, ma tean, et nemad on kusagil seal, tean, et nad on ohutus kohas ja mu süda rõõmustab.”

***

Marineri baasi tagasi jõudnud, käime võimalikult kiiresti tolmuduši alt läbi, pärast mida ruttab igaüks oma kommunikaatori juurde, et näha, kas Maalt on sõnumeid tulnud. Yulev suudab end vaevu vaos hoida iga kord, kui tema tüdrukud läbi ekraani talle head-ööd-musi saadavad. Me kõik armastame teda selle tõttu, isegi kui me teeskleme, et ei kuule, kuidas ta igal ööl enne uinumist mõned minutitd patja nuuksub. London saab korra või paar nädalas sõnumi oma vanalt emalt. Isegi Novakil, sel jõhkardil, on pere, mis hoolib temast piisavalt, et aeg-ajalt ühendust võtta.

Ray ja mina ei vaevu sõnumeid vaatama. Läheme otse ühikatoas oma naride juurde. Proovin oma ülikonnast välja saada ja tõmbun kössi kui valu mu õlaliigesest läbi käib nagu tulikuum nuga võist. “Kurat. Kurat võtku, raisk.”

“Las ma aitan sind,” ütleb Ray. Nad tulevad ja seisavad mu selja taha. Nende hingeõhk mu kaelal on kuum, kui nad õrnalt kostüümi mu seljast maha koorivad, selle kumerused mu kehakuju mäletamas kui kummitused, mälestused põrandale vajuvast kehast.

“Sa peaksid oma õlga kellelegi näitama,” ütleb Ray. “Ehk saab selle ära parandada, muidu tuleb mul veel jamasid.” Nad vaatavad mulle silma. “Kuidas sa üldse viga said? Kui see juhtus siin, pean sellest teadma.” Nad proovivad kõlada professionaalselt, kuid kuulen nende hääles midagi muud. Hoolimist. Võib-olla on see samuti osa nende väljaõppest. Ole kaastundlik, enneta probleeme, päästa oma meeskonna elu. “Tead ju küll, ma vastutan selliste asjade eest.”

Osutan punktile seinal nende voodi juures. “Miks sul seal ühtegi fotot ei ole?” küsin. “Sa oled nii halb vestluskaaslane, vennas,” kuulen peas Robini häält end mõnitamas. “Ei suuda isegi teemat õigesti vahetada.” “Ma tean su vanemate kohta, aga sinu õed-vennad? Sõbrad? Keegi eriline?”

“Sinul ka ei ole,” vastab Ray. Olen nüüd ülikonnast vaba, kuid Ray seisab endiselt mu selja taga, liiga lähedal, mitte piisavalt lähedal. Tunnen endiselt kuumust nende kehast, nende näost, nende kätest.

“See pole mingi vastus,” ütlen.

“Sina ka ei vastanud,” ütlevad nad. Nende hääl on pehme ja madal, justkui räägiksid nad haavatud loomaga. “Oma õla kohta.”

Raputan pead ja ütlen: “Ah, ära muretse, see on vana vigastus. Söekaevandusest kodus. Jäin tala alla.” Hõõrun liigest ja naeran. “Ilm on vist muutumas. Kisub na vihmale.”

Selle jätan ütlemata: keegi, kellele ma palju raha võlgnesin, keeras mu käe mu selja taha ning hoidis mind kinni samal ajal kui ta sõbrad mu venna keset tänavat, just meie maja ees, surnuks peksid. Sel päeval sadas vihma nagu igal teiselgi päeval. Mu vend vaatas minu poole, kui nad teda peksid. Mitte süüdistades, vaid justkui öeldes, et kõik on korras, vennas. Pole viga, lähen vabatahtlikult, vennas. Ära nuta.

Ray naerab närviliselt. “Kas sa igatsed seda, Maad? Mõtled sa mõnikord, et oli viga siia tulla?”

Pööran ümber, et neile otsa vaadata. Mu paljas ülakeha nende oma peaaegu puutumas. “On see siiras mure?” nähvan. “Või on see mõni järjekordne psühhohindamine, mida bossid sul teha käsevad?”

"Mac..." alustavad nad, kuid peatan nad.

Liiga lähedal.

“Mida täpselt sa teada tahad? Kõik need väikesed küsimused kõigi nende kuude jooksul. Kõik nii muuseas. Sa arvad, et ma ei pane tähele? Lugu on nii: Maal ei läinud mul kuigi hästi, üks õhtu nägin plakatit, võib-olla olin purjus, ma ei mäleta. Tead küll, ühte neist “Marss vajab sind” reklaamidest, sõrm sinu poole suunatud ja nii edasi. Tollal tundus see nagu hea mõte. Kõnetas mu südant ja rahakotti. Mida veel tahta, eksole? Panin end kirja.” Põgenesin vihma eest. Tahtsin täita Robini unistust Marsist. “Siin ma olen. See on kõik. Pole midagi, mille juurde tagasi minna.”

“Mac, anna andeks, ma ei tahtnud...” Ray alustab taas, aga tõstan käe ning astun neist eemale. Nende ihust, nende murest.

Ma pole selleks siia tulnud. Ma ei pea seda tegema.

Panen särgi ja lühkarid jalga ja jooksen minema, läbi ühika, elutoa, väljapääsuni. Mu nahk sügeleb, silmis torgib. Seisan pinnamonitori kõrval. Päike on loojumas, peaaegu juba läinud, kollane kollasel, ümber sinine halo, ei ühtegi pilve. Kas sellest sa unistasidki, vennas? Ainsast kohast, kus iial ei saja.

Ja ometi. Kõik, mida näen. Kõik, millest mõtlen.

***

Järgmisel hommikul tunnelite poole minnes proovin vabandada, kuid Ray naeratab ja ütleb, et pole vaja muretseda.

Täna töötame peabaasis, hoolitseme kohtade eest, milles on liiga palju struktuuri- probleeme, et igavad masinad nendega hakkama saaks, seega läheme otse torudesse. Ühel päeval on kõik tunnelid, Marineri baas, Melas, Eos, omavahel ühenduses, vähendades pinnakokkupuudet kõigi jaoks siin koloonias. Maa-alune linn kaevatud otse Marsi kõhtu, või vähemalt nii nad meile räägivad. Mingi rikka tüübi unistus, muidugi, kuid miski, millest ka ise unistada. Mille nimel töötada. See on muutus. Tulevik.

Kõnnime oma baasist ristmikuni, kus läheme lahku. Mina, Yulev ja London ühte torusse, Novak ja Ray teise. Pinnale pole täna vaja ronida, võib-olla isegi pikemat aega, kui nad just jälle mõnd kahtlast lappi mõnes väiksemas baasis ei taba. Üllatan end, leides end soovimas mõnd õnnetust, mis sunniks regoliiti mind välja sülitama, just siis kui mu keha ihkab pinda puudutada, nahk igatseb roostese taeva, lõõmava kuristiku järele. Nii ei saa. Mitte täna. Mitte kunagi. Raputan selle mõtte endalt maha.

Ray kõnnib mu kõrval, me õlad peaaegu puutuvad ja mu kurgus on klomp, sõnasõlm, millest võiks lämbuda. Köhatan. Klomp ei liigu. Rayle tulevad sõnad lihtsalt ja ma mõtlen alati, et ei tea, kuidas nad seda teevad, isegi kui see on midagi nii lihtsat nagu “Millest sa mõtled, Mac?”.

Sirutan oma käsi nagu ahv. “Kibelen täna häid auke puurima,” püüan naljatada. Kõlan liiga palju Novaki moodi. Rohkem kui plaanitud.

Ma ei ütle: Ma mõtlen helidest Maa tunnelitest, meestest, kes on kaetud söetolmuga, minu vennast, kelle hingamine on osa kaevanduse helidest. Mingil põhjusel toob see mu meelde mehed minu vanas jõusaalis, kõik teravate silmadega terasmehed, kes pumpavad täiest jõust ja higistavad mürke välja, ent nutavad vannitoas, kui kuum vesi nende naha veidigi pehmemaks teeb.

Ray vangutab pead, kuigi naerab mu armetu püüde üle vaimukas olla. Oleme peaaegu ristmikul. Nad pigistavad mu õlga, seda, mis ei valuta. “Lõbutse täna seal all, eks?” ütlevad nad. Nad ei ütle: ole ettevaatlik.

Noogutan. “Alati.” Läheme lahku.

Yulev läheb ees, kaardistades ala, mida peame kindlustama. Järgnen talle, trell õlal, ja London toob kõige taga tugitalad ja stabiliseerimismaterjali.

Seame talad üles ja Yulev annab mulle märku, et võin alustada. Ta annab mulle näidud soovitatava puurimissügavusega ja ma hakkan ettevaatlikult küljeseintesse puurima, madal auk madala augu järel, luues ruumi stabiliseerimismaterjalile, mida tunnelikaartesse süstida. Mu õlg pussitab mind lühikeste, kuid regulaarsete valusööstudega, aga ma ei hooli sellest. Lasen endal sellesse rütmi kaduda, valu tõusu ja mõõna. Võtan sest viimase.

Siis märkan oma viisoril vedelikku, selget kui vihmapiisad. “Mida põrgut?” pomisen.

“Mis toimub?” küsib Yulev kusagilt eemalt.

Lasen ühe käe trellist lahti, et vedelikku ära pühkida ning näen, et vesi sajab meie kõigi üle, nii Yulev kui London on läbiligunenud. Vesi koguneb lompidesse me jalge all, ujutab üle me masinad, me ülikonnad. Tunnelis sajab. Türa, siin tunnelis sajab.

“Kas sa näed seda?” küsin Yulevilt, mu hääl katkendlik ja veidi kile, kuid ta paistab olevat segaduses, justkui ei mõistaks. Justkui ta ei näeks või ei hooliks sellest veidrast, võimatust vihmast.

“Mida sa teed, mees?” küsib ta vastu, justkui tunneks ohtu. Ta saadab mulle uue näidu ja ma isegi ei näe seda läbi oma vihmase viisori, kuid ma tean, et olen puurinud kaugemale, kui oleks ohutu. “Mida sa teed?” küsib Yulev uuesti. Tema häält toonib paanika.

“Pagana päralt, lõpeta!” hüüab London.

Mu keha kattub külma higiga, kui vaatan üles trelli poole, mis endiselt edasi puurib. Tunnen, kuidas kivi annab alla ja pragu aina laieneb.

Astun eemale. Oleksin pidanud varem lõpetama. Oleksin pidanud tunnetama kivi nõrkust. Oleksin pidanud neid hoiatama. Karjun neile, et nad eemale liiguksid, kuid on liiga hilja. Pragu liigub teisele poole välja, üle Yulevi pea. Tugitaladest ei piisa sellise kahjustuse kinni hoidmiseks. Tunneli parem pool variseb kokku. Ühel hetkel on Yulev seal, teisel kadunud, peidus kivihunniku all.

London haarab mind selja tagant ja tõmbab mind tagasi, prahist eemale. “Mida perset sa tegid?” karjub ta minu peale. Siis heidab ta mu põrandale ja hakkab prahis kaevama, võideldes kividega jõudmaks Yulevi juurde. Kuuleme läbi kommunikaatori tema hingamist.

Vihma sajab ikka veel, kui meie kommunikaatorites kõlab Ray hääl, mis käseb meil tunnel evakueerida, enne kui see meie kõigi kohal kokku variseb. Pragu, mille lõin, ulatub pinnani välja.

Pean Londoni prahist välja tõmbama. Kukume tagasi. Jäta Yulev maha, üksi, tema kommunikaator on nüüd vaikne. Me ei kuule enam tema hingamist.

Tagasiteel mõtlen taas pinnast. Seisan tipus, vulkaanil, mis on sama vana kui maailm, vaatamas üle kõige, selle kohal, minu kohal suur punane tolmune vihm, mis meid kõiki endasse neelab.

***

Meedikud vaatavad meid kiirelt kuid põhjalikult üle ning lasevad meid vähem kui poole tunniga vabaks. Nii London kui ka mina oleme terved. Ray kohtub meiega elutoas, et öelda, mida me juba niigi teame. Yulev on läinud. Nad saadavad just praegu meeskonna tema keha välja tooma.

Vaatan oma veest märgi käsi. Vaatan enda ümber, vaatan kallavat vihma. Kogu baas on läbiligunenud. Lauad, toolid, monitorid, Ray. Nende juuksed on märjad, vihmapiisad jooksevad üle nende näo ja nad isegi ei märka seda.

“On sinuga kõik hästi, Mac?” küsivad nad.

See on vist nende toon, mis Londonit ärritab. “Kas tõesti, Ray?” karjub ta. “See jobu käitus nagu idioot ja nüüd on Yulev surnud ja sina küsid talt, kas temaga on kõik hästi? Ma loodan tõesti, et ei ole!” Ta liigub minu poole ja haarab mu t-särgi kaelusest. “Ma tapan su selle eest ära, sa kuradi ebakompetentne sitapea,” hingab ta mulle näkku.

Novak astub paar sammu edasi, kuid ei peata teda, justkui poleks täielikult otsusele jõudnud, kelle poolt olla.

“London,” ütleb Ray, hääl rahulik, kuid kindel. Nad tulevad meie vahele, panevad käe kindlalt Londoni seljale, kuni ta minust lahti laseb. “Jäta meid palun,” ütleb Ray. “Las ma teen oma tööd.”

London pöörab ümber ja vaatab Rayle silma. “Kas ikka teed?” Ta mühatab. “Ilma nõrkusteta? Eelistamiseta?”

“London, ma palun sind,” on kõik, mis Rayl on öelda.

Niipea kui tüdruk ja Novak on lahkunud, võtab Ray mu käe ja paneb mu diivanile istuma. Mu silmad on pinnamonitoril, väljas möirgaval vihmal, mis maad ujutab, äikesetorm ainult mulle, mis ujutab kogu maailma üle, muudab lamedaks ilma ja minu ja meie ja sinu, punase muda, millel on ükskõik sinu valust, sinu surmast, sinu vigadest.

“Mis seal juhtus, Mac?” küsib Ray. “Kas varustusega oli mingi mure? Või näitudega? Kas miski viis su tähelepanu kõrvale?”

Raputan pead, peidan oma näo pihkudesse. Vihm aina sajab, peatumatult, võitmatult, külmemalt kui ei kunagi varem.

“Ma ei saa sind aidata, kui sa ei räägi, mis valesti on, Mac.”

Kas öelda neile? Kas ütlen, milline nende nägu välja näeb, kui Marsi vihmad on selle üle ujutanud?

Vaatan jälle monitori, ükskõikset maad, külma muda.

“Mis Yulevist saab?” küsin.

Ray kõhkleb. “Kremeerime tema keha,” ütlevad nad mõne hetke möödudes.

Peaksime ta sinna jätma, sellele maale, mis ei hooli isegi nii palju, et su keha lagundada. Me ei tohiks tema tuhka ta lastele tagasi saata.

Ray vaatab mind teravalt. “Mida sa ütlesid?” küsivad nad.

Kas ma ütlesin seda valjusti?

“Palun vabandust,” ütlen. Ma jooksin vihma eest ära. Ma ei põgenenud. Surnud poiste unistused ei muuda asja. “Mul on väga kahju.”

***

London ja Novak tulevad mulle samal õhtul järele, pärast seda kui Yulevi keha on põletatud ja valmis, et pakitult järgmise süstikuga tagasi Maale lennata. Nad ei lausu sõnagi. Laman oma naril, madrats läbimärg, vihm langemas mu suletud silmile. Ükskõik, mida ma teen, vihm sajab ikka. Avan suu ja tunnen vihmavett oma huultel, oma keelel, voolamas läbi mu kurgu, kõneldes Marsi külmusest. Anna alla, ütleb see. Kõik on hästi. Millelgi pole tähtsust.

Hoian oma silmad suletuna, kui Novak minust haarab ja mu keset tuba veab. Ma ei hakka vastu. Ei võitle. Enam mitte. Võitlemine on ainult neile, kes peaksid jätkama. London hoiab mind püsti, keerab mõlemad mu käed mu selja taha, justkui tal oleks seda vaja, justkui ma vastu võitleks. Tunnen, kuidas mu õlad võpatavad Londoni terastugevas haardes, kui Novak lööb mulle näkku, rinda, kõhtu. Ma ei saa sinna midagi parata ja kummardun ette, tunnen keelel vere maitset. See on natuke põlenud, natuke metalne, nagu üks astronaut kunagi kirjeldas kosmost, siis kui temasugused mehed olid veel haruldus, siis kui Marsil polnud veel keegi surma saanud. Avan silmad. London tõstab mu taas püsti ja lööb mulle alaselga, jalgadesse, ribidesse. Mu põlved nõtkuvad. Novaki nahk sädeleb vihmast. Kas Ray on siin? Kardan vaadata. Kas nad vaatavad seda pealt? Proovides otsustada, kas nad peaksid sellele lõpu tegema või olengi seda väärt?

Kui Novak mu peksmisest väsib, kukub ta põrandale surmväsinult kokku. London annab mulle viimase hoobi ja nõjatub vastu seina, lastes mul viimaks kukkuda. Leian end Novaki pealt, tema käte vahelt, peaaegu embuses. Me mõlemad hingeldame, vihmavesi me ümber koguneb kui basseini. Mu õlg valutab. Kõik valutab. Tunnen, kuidas Novaki rind tõuseb ja langeb. Mõtlen sellest hoolimatust maast. Nii palju valu, mis mitte midagi ei loe. Vihm jookseb mööda Novaki põski. Sirutan käe puudutamaks tema nägu, ära nuta, tahan talle öelda. Marss ei hooli, vennas, ära nuta.

***

Ma ei saa kunagi teada, kas Londoni ja Novaki teole järgnes mingi tagajärg, kuid loodan, et mitte. Nad lasevad mul haiglas taastuda. Mul on mu oma tuba. Kas see on nii, et mind kaitsta, mõtlen. Kas teised meeskonnad kuulsid toimunust, sellest, mille ma põhjustasin, ja sügelevad soovist ka ise mulle kallale tulla? Kas Ray seisab ukse taga valves, püüdes neid takistada?

Vihm algab siin ja lõpeb, ebaregulaarselt nagu mu südamelöögid, niiske mulla lõhn varjab toa antiseptilise haisu. Voolan teadvuse ja teadvusetuse vahel. Mõtlen vulkaanidest, kaljulõhedest, nähtud meredest, vihmaga täidetud kanalitest.

Korra näen Rayd oma voodi kohal seismas. “Millest sa mõtled, Mac?” Ma arvan, et nii nad ütlevad, kuid võib-olla on nad lihtsalt vait.

Vastan ikkagi.

Mõtlen oma isast, kes oli selline inimene, kes nuttis kuuldud salmide üle, mis panid teda end tundma lapsena, keda keegi ei armastanud, või kellele maailm on liig, liiga vägivaldne, liiga vali, liiga rõõmus, lihtsalt liig.

Ja ma mõtlen, kui palju on universumis veel kohti, kus mitte keegi pole veel surnud, ja kui vedanud meil seega on. Kuid ainult meil, lastetutel, kes hoiavad süles oma laste, kes on ohutult jäänud sündimata, vaimusid. Ja kui õnnetud on seega kõik teised. Kui palju võimalikku valu on universumis veel peidus.

Ja ma ei mõtle Yulevi lastele, või nende isa tuhale mingis karbis.

Kui uuesti silmad avan, on Ray läinud.

***

Järgmine kord, kui Rayd näen, olen haiglast välja lastud ja tagasi oma naril. Enne sisenemist koputavad nad õrnalt uksele, kuigi ei pea seda tegema.

Nad tulevad mulle ütlema, et olen meeskonnast väljas, missioonilt väljas. London süüdistas oma ütlustes mind ja mu ebakompetentsust ja ettevõte ei esitanud rohkem küsimusi, sest see võtab neilt endilt süü. Ja süü ongi ju minu, kas pole?

Mind saadetakse tagasi Maale. Oma kuludega veel pealekauba. See on ainult õiglane. Mida tegema? Ray ei saa sellele vastata, mina ka mitte, sest kes teab ja kes hoolibki.

Ray istub minu kõrval voodil ja võtab mu käe. Nende nahk on külm ja märg.

“Mul on kahju, Mac,” ütlevad nad.

“Pole midagi,” sosistan.

Nad naalduvad minu poole ja suudlevad mu huuli nii õrnalt, et see tundub tõepoolest kui hüvastijätt.

Hoian nende nägu oma pihkude vahel. Vihm voolab mööda nende juukseid ja põski, üle mu sõrmede.

“Sa nutad,” ütlevad nad.

Kas tõesti?

Ei, vihm lihtsalt tabab mind niiviisi, näed? Just nii.

***

Niipea kui süstik õhku tõuseb, jääb vihm järele, kuid tunnen seda endiselt oma nahal, lompidena, täites minu sees peituvad praod.

Mitte keegi ei räägi minuga terve reisi vältel. Kümme päeva, viisteist, kakskendviis. Oleme peaaegu kohal. Ma ei usu, et Yulevi tuhk on minuga samas laevas. Mõtlen Robinist, kui me olime alles väikesed ja Marsiprojekt alles algas. Me istusime ühel selgel ööl katusel, kui vihma ei sadanud, ja ta vaatas üles taevasse pisikese punase täpi poole ja ütles, et tahaks ühel päeval seal surra. Müksasin teda, sest arvasin teda ütlevat, et ta tahab surra. Ma ei tajunud kunagi õigeid nüansse. Kujutlen, et Robin on laevas koos minuga, nüüd Maale tagasi vaatamas. Nüüd on aeg punasest lahti lasta, vennas, ütleb ta, ja taas sinisega harjuda. Siis kaotan mõneks ajaks kõnevõime.

Mu õlg valutab. Vihma pole enam sadanud.

***

Maal taipan, et pole ainsatki põhjust minna tagasi sinna, kust tulin, seega valin ühe kaevanduslinna lõunas, kivikuiva, pilvitu taevaga, kus päevad on lausa võimatult sinised.

Kasutan seda, mis mu pisikesest Marsipalgast alles on, et maksta odava hosteli eest ja teen sellest oma kodu, kuigi hädise ja igati tavapärase. Ometi tundub ta põikpäiselt ikka võõras, ükskõik, kui kaua seal elan. Mul on isegi aken, kuid ma keeldun sealt välja vaatamast.

Krediidi kasutamine tähendab, et ilmselt inimesed, kellele võlgu olin, teavad, et olen tagasi. Võib-olla nad otsivad mind, võib-olla mitte, äkki arvavad, et on minult küllalt võtnud, et panna mind kannapealt ümber pöörama ja planeedilt põgenema. Ma ei tea ja mul on tõesti ükskõik. Las tulla. Siinpool tühjust on kõigile ruumi.

Kohtun hostelis oma naabritega. Iga nädala tagant või nii nad vahetuvad. Mäletan taas, kuidas kõnelda. Räägin kõigile, et olin Marsil kaevur. Et mu vend tapeti ja minu pärast suri kellegi isa, kuna ma arvasin, et põgenesin, kuigi ei suutnud päriselt kunagi lahti lasta. Keegi mu naabritest pole kuigi vaimustunud, kuid mõni neist küsib, kas tõin endaga Marsilt punast tolmu kaasa. “Ainult nii palju kui seda on mu kopsudes,” ütlen ja nad naeravad. Püüan neile näidata, paljastan oma rinna, närin oma nahka. Ettevõte ei lasknud mul oma ülikonda alles jätta, muidu oleksin neile ka seda näidanud. Ja viimaks ometi ma ei nuta enam, vennas, ei nuta.

Varem või hiljem saan siin kaevandustes tööd, kuid mitte veel. Mu nägu paraneb kenasti ja ribid valutavad ainult siis, kui ma hingan. Õlg on mõnikord vihast punane. See helendab pimedas justkui planeet.

Möödub kuu, kaks, kolm. Ostan vana mõlkis sülearvuti ja sean selle üles oma toa ainsale lauale.

Mu töökontol on kiri Raylt. On väike ime, et see endiselt alles on.

Ray räägib missioonist, Londonist ja Novakist, kes on endiselt toimunust rusutud, kuid ilmselt leidsid armastuse, kui mind ühiselt veriseks peksid. Meeskonnas on nüüd kaks uut liiget, üks poiss, üks tüdruk, seega kõik on hästi, kuigi nad ei suuda trelli kanda nagu mina. Pärast seda Ray peatub. Ta mõistab, et kõik on öeldud, rohkem pole vaja.

“Kas sul läheb kenasti?” küsivad nad hoopis. “Mõtlen sulle.” Paus, sõrm silitab kummitust nende huulte ümber. Midagi muud pole öelda, seega lõpetavad nad küsides: “Millest sa mõtled, Mac?”

Sõnum lõpeb.

Tuba on pime.

Millest ma mõtlen.

Vaatan kaamerasse ja panen ta lindistama.

Varem oli mul nii palju mõtteid. Mängisin peas stseene, mõeldes, mida oleksin võinud öelda, et asjad oleks teisiti, mida ma oleksin võinud teistmoodi teha. Mõtlesin asjade lõhkumisest, asjade parandamisest. Nüüd on see kõik läbi. On planeete, kust ei saagi põgeneda.

“Mu süda on kerge, Ray,” ütlen mikrofoni. Seega on kõik nüüd lihtne. “Ole õnnelik.”

Nüüd mõtlen ainult Marsi vihmadest.

Tõlkinud Talvike Mändla.

Originaali tiitel "The Rains on Mars", esimene avaldamine ajakirjas Clarkesworld (2017).

Natalia kodulehekülg on siin.

2018 World Fantasy Award Winner (Short Fiction)

2018 Nebula Award Finalist (Game Writing)

2018 Word Factory Apprentice Award Winner

Raamatukatkend: „Obeliskivärav“ (N. K. Jemisin)

Sa oled teda nii palju kordi hulluks nimetanud. Kinnitanud endale, et põlgad teda − isegi siis, kui hakkasid teda juba armastama. Miks? Küllap mõistsid juba tollal, et tema oli see, kelleks ka sina pidid saama. Aga tõenäolisemalt sellepärast, et kahtlustasid juba kaua enne seda, kui ta kaotasid ja uuesti leidsid, et ta polnud hull. „Hull“ on lõpuks ju miski, mida kõik arvavad rogede kohta – roiskunud kogu sellest ajast, mida nad kivis veedavad, oma teeseldud liidust kurja Maaga, mitte päris inimeseks-olemisest.

Aga.

„Hull“ ütlevad ka need roged, kes kuuletuvad, nende rogede kohta, kes ei kuuletu. Sina kuuletusid kunagi, sest arvasid, et see kindlustab ohutuse. Tema tõestas sulle – aina uuesti ja uuesti, halastamatult, laskmata sul teeselda, et see pole nii –, et kui kuulekus ei kaitse sind kaitsjate, sõlmjaamade, lintšimiste, tõuaretuse ega põlguse eest, siis pole sel mingit mõtet. Kui mäng on ette ära otsustatud, miks üldse vaevuda mängima?

Sa teesklesid, et vihkad teda, sest olid argpüks. Aga lõpuks hakkasid teda armastama ja nüüd on ta osa sinust, sest nüüd oled ka sina julge.

*  *  *

„Ma võitlesin Antimoniga kogu tee alla,“ ütleb Alabaster. „See oli rumal. Kui ta haare oleks libisenud, keskendatus viivukski vääratanud, oleks minust saanud osa kivist. Ma poleks olnud isegi laiaks pressitud, lihtsalt … sellesse segatud.“ Ta tõstab käsivarreköndi ja sa tunned teda piisavalt hästi taipamaks, et ta tahtis sõrmi võngutada. Kui tal oleks veel olnud sõrmed. Alabaster ohkab, ise seda märkamata. „Selleks hetkeks, kui Innon suri, olime tõenäoliselt juba vahevöös.“

Ta hääl on tasane. Laatsaretis on väga vaikseks jäänud. Tõstad pilgu ja vaatad ringi – Lerna on kadunud ning üks tema abilistest magab kergelt norisedes vabal koikul. Ka sina räägid vaikselt. See on ainult teile kahele mõeldud vestlus.

Sa pead seda küsima, kuigi isegi sellele mõtlemine teeb valu. „Kas sa tead …?“

„Jah. Ma kivasin, kuidas ta suri.“ Ta vaikib hetkeks. Tema – ja sinu enda – lein kumiseb sinus vastu. „Ma ei saanud parata. See, mida nad teevad, need kaitsjad, see on samuti maagia. Ainult et see on … vale. Rikutud, nagu kõik muugi nendesuguste puhul. Kui nad kellegi koost raputavad, ja sa oled sellele inimesele häälestunud, siis oleks see nagu üheksane.“

Ja otse loomulikult olite te mõlemad Innonile häälestunud. Ta oli osa sinust. Sa võbistad end, sest Alabaster üritab panna sind veel sügavamalt häälestuma – maale ja orogeneesile ja obeliskidele ja neid kõiki ühendavale maagiateooriale –, aga midagi sellist ei taha sa ealeski enam tunda. Juba selle nägemine oli piisavalt hirmus, puhas õudus teadmisest, mis juhtus kehaga, mida sa hoidsid ja armastasid. See oli palju hullem kui üheksane. „Ma ei suutnud seda takistada.“

„Ei. Ei suutnud.“ Sa istud tema selja taga ja toetad teda ühe käega. Sellest hetkest, kui ta hakkas oma lugu jutustama, on ta pilk olnud suunatud sinust eemale, kusagile kaugusesse. Ka nüüd ei pöördu ta üle õla sinu poole – ehk sellepärast, et see oleks valus. Aga võib-olla on tema hääles lohutus.

Alabaster jätkab. „Ma ei tea, kuidas tuli Antimon toime surve ja kuumusega, et need mind ei tapaks. Ma ei tea, kuidas ma ei läinud hulluks teadmisest, kus ma olen, ihast pääseda tagasi sinu juurde, oma abituse mõistmisest, tundest, et lämbun. Kui kivasin, mida sa tegid Korule, lülitusin välja. Ma ei mäleta ülejäänud teekonda või siis ei taha seda mäletada. Me pidime … ma ei tea.“ Ta kehitab õlgu või üritab seda. Tunned tema seljalihaste liikumist.

„Kui teadvusele tulin, olin jälle pinnal. Kohas, mis …“ Ta kõhkleb. Vaikus kestab piisavalt kaua, et su kuklakarvad jõuavad turri tõusta.

(Ma olen seal käinud. Seda on keeruline kirjeldada. See pole Alabastri süü.)

„Teisel pool maailma,“ ütleb Alabaster lõpuks, „on linn.“

Neil sõnadel puudub mõte. Teisel pool maailma on sinu peas hiiglaslik rajatu tühjus. Kaart, millel pole midagi peale ookeani. „Nagu … saarel? Kas seal on maismaa?“

„Umbes nii.“ Naeratamine pole tema jaoks enam lihtne. Aga sa kuuled seda ta hääles. „Seal on hiiglasuur kilpvulkaan, aga see on allpool ookeanipinda. Kõige suurem, mida ma kogu oma elus olen kivanud – sinna mahuks terve Antarktika. Linn on otse selle kohal ookeanipinnal. Selle ümber pole mitte midagi: pole põllumaad, pole künkaid tsunami peatamiseks. Pole sadamat ega sildu laevade jaoks. Ainult … hooned. Puud ja mõned taimed – liigid, mida ma kusagil mujal näinud pole, metsistunud, aga mitte mets – nagu linna sisse kujundatud. Ma ei tea, kuidas seda nimetada. Infrastruktuurid, paistavad hoidvat selle paiga stabiilse ja toimivana, aga kõik on väga kummaline. Torud ja kristallid ja värgid, mis tunduvad elusad. Ma ei oskaks sulle öelda, kuidas kümnendikki sellest töötab. Ja linna keskel, seal on … auk.“

„Auk.“ Sa püüad seda ette kujutada. „Ujumiseks?“

„Ei. Selles pole vett. Auk läheb vulkaani sisse ja … edasi.“ Alabaster hingab sügavalt sisse. „Linn eksisteerib selle augu pärast. Kõik selles linnas on ehitatud augu tarvis. Isegi selle nimi, mille kivisööjad mulle ütlesid, tunnistab seda: Tuumapunkt. Need on varemed, Essun – täpselt nagu kõik tsivilaipade varemed, ainul et see seal on puutumata. Tänavad pole murenenud. Majad on tühjad, aga osa mööblist on isegi kasutatav – see on tehtud materjalist, mis pole loomulik, see on hävimatu. Kui tahta, saaks seal elada.“ Ta vaikib hetkeks. „Ma elasin ühes neist majadest, kui Antimon mu sinna viis. Kuskile mujale polnud minna ja polnud kedagi teist, kellega rääkida, peale … kivisööjate. Neid oli tosinate kaupa, Essun, võib-olla sadu. Nad ütlesid, et nemad seda linna ei ehitanud, aga nüüd on see nende oma. On olnud juba kümneid tuhandeid aastaid.“

Sa tead, kui väga Alabaster katkestamist vihkab, aga igatahes teeb ta pausi. Võib-olla ootab ta sinu kommentaare, või siis annab aega kuuldut seedida. Põrnitsed tema kukalt. Tema juuste jäänused kipuvad pikaks kasvama – peaksid lähiajal Lernalt käärid ja kammi küsima. Peale selle pole su peas absoluutselt mitte ühtki teist sobilikku mõtet.

„See on asi, millele on väga raske mitte mõelda, kui sellega silmitsi seisad.“ Alabastri hääles on väsimus. Sinu õppetunnid on harva üle tunni kestnud ja praeguseks on juba rohkem aega möödas. Kui sinusse oleks hetkel jäänud üldse mõni emotsioon peale jahmatuse, tunneksid end süüdlasena. „Obeliskid justkui vihjavad sellele, aga need on nii …“ Sa tunned tema õlakergitust. Sa mõistad. „Neid ei saa puudutada ega neist läbi jalutada. Aga see linn. Kirjapandud ajalugu ulatub tagasi mingi … kümme tuhat aastat? Kakskümmend viis, kui arvata selle hulka kõik ajad, mille üle ülikoolis ikka veel vaieldakse. Aga inimesed on siin olnud palju kauem. Kes teab, millal meie esivanemate algvariandid kuskilt tuhast esmakordselt välja vingerdasid ja omavahel latrama kukkusid? Kolmkümmend tuhat aastat tagasi? Nelikümmend? Väga pikk aeg meiesuguste armetute olevuste jaoks, kes kössitavad müüride varjus ja suunavad kogu oma arunatukese, kogu õpitu ainuüksi selle teenistusse, et ellu jääda. See on ainus, millega me praegu veel tegeleme. Paremad meetodid, et sooritada improviseeritud varustusega välioperatsioone. Paremad kemikaalid, et kasvatada piiratud valguses rohkem ube. Kord olime me palju enamat.“ Alabaster vaikib jälle ja seekord päris pikalt. „Ma nutsin sind, Innonit ja Korut taga kolm päeva, seal selles linnas, mis olime kunagi meie.“

Sulle teeb haiget, et ka sina olid tema leina kaasatud. Sa pole seda ära teeninud.

„Kui ma … nad tõid mulle toitu.“ Alabaster jätab selle, mida ta esmalt öelda tahtis, nii sujuvalt vahele, et alguses ei saa sa lausest aru. „Ma sõin selle ära ja püüdsin neid tappa.“ Tema hääl muutub pilklikuks. „Mul kulus tegelikult päris hulk aega, enne kui järgi jätsin, aga nad toitsid mind kogu selle aja. Ma küsisin neilt, ikka ja jälle, miks nad mu sinna tõid. Miks nad mind elus hoiavad. Antimon oli alguses ainuke, kes minuga rääkis. Ma arvasin, et Antimon keelas neil seda teha, aga siis taipasin, et nad lihtsalt ei osanud minu keelt. Mõni neist polnud üldse harjunud inimestega suhtlema. Nad ainult vahtisid mind ainiti ja vahel pidin neid eemale peletama. Osadele näisin ma huvi pakkuvat, teistes tekitasin vastikust. See tunne oli vastastikune.

Lõpuks õppisin ma ära natuke nende keelt. Olin selleks sunnitud. Mõned selle linna osad rääkisid selles keeles. Kui tead õigeid sõnu, saad avada uksi, süüdata tulesid, teha toa soojemaks või külmemaks. Aga kõik muidugi ei toiminud. Linn oli hävimas. Ainult aeglaselt.

Ja see auk. Selle ümber olid seatud märgised, need süttisid põlema, kui lähemale läksid.“ (Äkitselt meenub sulle hiigelsuur kamber Fulcrumi südames. Pikad kitsad valguspaneelid, mis ridamisi süttisid, kui sokli poole kõndida, ja hiilgasid ilma mingi nähtava tule või hõõgniidita.) „Barjäärid, sama kõrged kui hooned nende ümber, mis vahel öösel pimeduses hiilgasid. Hoiatused, mis iseenesest end sinu ette õhku kirjutasid, sireenid, mis hakkasid tööle, kui läksid liiga lähedale. Aga Antimon viis mu selle äärde, esimesel päeval, kui olin … funktsioneeriv. Ma seisin ühe barjääri otsas ja vaatasin alla nii mustavasse pimedusse, et see …“

Alabaster peab katkestama. Ta neelatab ja jätkab.

„Antimon oli mulle juba öelnud, et viis mind Meovist ära sellepärast, et ei saanud riskida mu surmaga. Ja seal, Tuumapunktis, ütles ta mulle: „Sellepärast ma su päästsingi. See on vastane, kellele sa pead vastu astuma. Sina oled ainuke, kes seda suudab.““

„Mida?“ Sa pole segaduses. Sa arvad, et mõistad. Aga sa lihtsalt ei taha, nii et otsustad olla segaduses.

„Niimoodi ta ütles,“ vastab mees. Nüüd on ta vihane, aga mitte sinu peale. „Sõna sõnalt. Ma mäletan seda sellepärast, et mõtlesin: ja see oli põhjus, miks Innon ja Koru surid ja sind heideti nende roostema kiskjate ette – sest millalgi kõige türamuse kaugemas minevikus otsustasid mõned meie oh-kui-targad esivanemad täiesti ilma mingi põhjuseta kaevata augu maailma südamesse. Ei – väe pärast, ütles Antimon. Ma ei tea, kuidas see kõik oleks pidanud toimima, aga nad tegid seda, ja selle väe ohjeldamiseks ehitasid nad obeliskid ja igasugu muud vahendid.

Aga midagi läks viltu. Mul jäi mulje, et isegi Antimon ei teadnud päris täpselt, mis just. Või siis vaidlevad kivisööjad selle üle ikka veel ja pole kokkuleppele jõudnud. Midagi lihtsalt läks viltu. Obeliskid … äpardusid. Kuu paisati planeedist eemale. Võib-olla see oligi põhjus, võib-olla juhtus veel midagi, aga olgu see siis mis tahes, sellele järgnes Purunemine. See juhtus päriselt, Essun. See tõigi kaasa aastaajad.“ Lihased ta seljal pingulduvad veidi su käe vastas. Mees on pinges. „Mõistad? Obeliske kasutame meie. Pakkude jaoks on need ainult mingid suured imelikud kivid. See linn, kõik need imed … seda tsivilaipa valitsesid orogeenid. Meie hävitasime maailma, täpselt nagu nad on seda alati öelnud. Roged.“

Alabaster ütleb sõna säärase teravuse ja tigedusega, et see võngub kogu ta kehas vastu. Tunned, kuidas ta seda öeldes jäigastub. Ägedus teeb haiget. Ta teadis seda, aga ütles ikkagi.

„Milles nad eksisid,“ jätkab Alabaster, kõlades nüüd juba vaevatult, „oli lojaalsus. Pärimus ütleb, et me oleme isakese Maa käsilased, aga asi on vastupidi: me oleme tema vaenlased. Sellepärast, mis me tegime, vihkab ta meid rohkem kui pakke. Sellepärast ta tegigi kaitsjad, et need meid kontrolli all hoiaksid, ja …“

Sa raputad pead. „’Baster … sa räägid, nagu oleks see, planeet, päriselt olemas. Elus, ma mõtlen. Teadlik. Kõik see jamps isakesest Maast – need on kõigest lood, mis peaksid selgitama, mis on maailmaga valesti. Nagu need pentsikud kultused, mis aeg-ajalt tekivad. Ma olen kuulnud ühest, mille liikmed paluvad iga kord magama minnes taevas elavalt vanalt mehelt, et see neid elus hoiaks. Inimesel on lihtsalt vaja uskuda, et maailmas on enamat, kui seal tegelikult on.“

Ja maailm on täielik pask. Sa mõistad seda nüüd, pärast kaht surnud last ja sinu elu korduvat hävitamist. Pole mingit vajadust mõelda, et planeet on mingi kurjuse jõud, mis otsib kättemaksu. See on kivi. Lihtsalt täpselt selline elu peabki olema: lühike, kohutav ja lõpeb (kui sul veab) unustusega.

Alabaster naerab. See teeb talle muidugi haiget, aga see on naer, mis ajab su kananahale – see on Yumenese-Allia kõrgtee naer. Surnud sõlmjaama naer. Alabaster ei ole kunagi olnud hull. Ta on kõigest nii palju teada saanud, et mõnest väiksemast mõistusest oleks see teinud laliseva idioodi – ja vahel annab see tunda. Lasta endast seda akumuleerunud õudu veidi välja ning näida seeläbi aeg-ajalt ilastava maniakina on moodus, kuidas ta sellega toime tuleb. Ja ühtlasi annab sulle märku − nüüd sa juba tead −, et kohe teeb ta lõpu veel hulgale sinusse jäänud naiivsusele. Miski pole kunagi nii lihtne, nagu sa tahad, et oleks.

„Küllap nad täpselt nõndamoodi arvasidki,“ ütleb Alabaster, kui ta naer lõpuks vaibub. „Need, kes otsustasid maa tuuma augu kaevata. Aga see, kui sa ei näe või ei mõista midagi, ei tähenda, et see ei saa sulle viga teha.“

Sa tead, et nõnda see on. Aga mis veel tähtsam – sa kuuled teadmist Alabastri hääles. Kangestud. „Mida sa oled näinud?“

„Kõike.“

Su kuklakarvad tõusevad jälle püsti.

Alabaster hingab sügavalt sisse. Kui ta uuesti rääkima hakkab, on hääl monotoonne. „See on kolmepoolne sõda. Pooli on tegelikult rohkem, aga sul pole vaja muretseda enama kui kolme pärast. Kõik kolm tahavad, et sõda lõpeks – küsimus on ainult selles, kuidas. Mõistad – probleemiks oleme meie, inimesed. Teised kaks püüavad otsusele jõuda, mida meiega teha.“

Selline lausestus selgitab paljugi. „Maa ja … kivisööjad?“ Alalõpmata luuramas, plaanimas, tahtmas ei tea mida.

„Ei. Nemad on ka inimesed, kas sa ei taipa, Essun? Kas sa pole veel taibanud? Nad vajavad asju, tahavad asju, tunnevad asju samamoodi nagu meiegi. Ja nemad on võidelnud selles sõjas palju kauem kui sina või mina. Mõned neist päris algusest alates.“

„Algusest?“ Ta mõtleb Purunemist?

„Jah, mõned neist on nii vanad. Antimon on üks neist. See pisike samuti, kes sinu sabas käib, ma arvan. Ja on veel teisi. Ka nemad võivad surra, nii et … jah. Mõned neist nägid, kuidas see kõik juhtus.“

Sa oled liiga rabatud, et reageerida. Hoa? Umbes nii seitsmeaastane, käib kolmekümnendat tuhandet. Hoa?

„Üks neist pooltest tahab, et meil – inimesel – oleks lõpp,“ ütleb Alabaster. „Noh, see on üks võimalus asjaga ühele poole saada, ma arvan. Teine pool tahab inimesed … neutraliseerida. Ellu jätta, aga kahjutuks teha. Nagu juhtus kivisööjate endiga – Maa püüdis teha neist midagi endasarnast, endast sõltuvat, arvates, et see muudab nad ohutumaks.“ Ta ohkab. „Noh, tegelikult on vist lohutav mõelda, et planeet võib kah persse keerata.“

Võpatus on hilinenud reaktsioon, sest mõtled ikka veel Hoa peale. „Ta oli kunagi inimene,“ pomised sa. Jah. Nüüd on see kõigest maskeering, kaua aega tagasi kõrvale heidetud rõivakomplekt, mis vanade aegade mälestuseks jälle selga tõmmatakse, aga kunagi ammu oli ta tõeline lihast ja luust poisike, kes nägigi selline välja. Temas pole kübekestki sanzit, sest tema ajal polnud sanzisid veel olemaski.

„Nad kõik olid. See ongi probleem.“ Nüüd on Alabaster juba väga väsinud, ehk sellepärast räägibki ta hästi vaikselt. „Ma suudan vaevu meenutada asju, mis juhtusid minuga viiskümmend aastat tagasi – kujutle nüüd, et püüad meenutada midagi viie tuhande aasta eest. Kümne tuhande. Kahekümne. Kujutle, et unustad omaenda nime. Sellepärast nad kunagi ei vastagi, kui me küsime, kes nad on.“ Sa hingad taibates sügavalt sisse. „Ma ei usu, et meid muudab nii erinevaks see, millest me tehtud oleme. Ma arvan, et mitte keegi ei saa elada nii kaua ja mitte muutuda millekski täiesti võõraks.“

Ta ütleb muudkui, et kujutle, aga sa ei suuda. Muidugi sa ei suuda. Aga sa suudad mõelda Hoale. Kui suurt huvi seep talle pakkus. Kuidas ta end magades sinu vastu kerra tõmbas. Tema kurbusele, kui sa ei kohelnud teda enam inimesena. Ta ju pingutas nii väga. Andis oma parima. Kukkus ikka lõpuks läbi.

„Sa ütlesid, et kolm poolt,“ ütled sa. Keskendud sellele, millele suudad, mitte ei leina seda, mida ei suuda. Alabaster hakkab kössi vajuma, naaldub aina raskemalt su käsivarrele. Ta peab puhkama.

Nüüd vaikib Alabaster nii pikalt, et arvad juba, et ta on magama jäänud. Siis ta vastab: „Ma lipsasin ühel õhtul välja, kui Antimoni polnud. Olin seal olnud juba … aastaid? Aeg muutus mõne aja pärast suhteliseks. Ainult kivisööjad, kellega rääkida, ja vahel nad unustavad, et inimestel on vaja rääkida. Ei midagi, mida kuulata, peale vulkaani korina. Seal teisel pool maailma on kõik tähed valesti …“ Ta hääl vaibub viivuks. Ohjeldamatu ajahulk haarab ta hetkeks taas endasse. „Olin uurinud obeliskide diagramme, püüdnud aru saada, mis võis olla nende ehitajate eesmärk. Mu pea valutas. Ma teadsin, et sa oled elus, ja igatsesin sind nii väga, et see tegi mu haigeks. Ja siis tuli mul see äkiline, meeletu, poolroostene mõte – äkki pääsen läbi selle augu tagasi sinu juurde.“

Kui tal oleks vaid alles käsi, mille saaksid pihku võtta. Selle asemel tuksatavad su sõrmed Alabastri selja vastas. See pole sama.

„Nii et jooksin augu juurde ja hüppasin sisse. Kui su eesmärk pole surm, siis pole see enesetapp – nii ma endale kinnitasin.“ Jälle üks naeratus, mida on vaid tunda. „Aga see polnud … Need asjad augu ümber on mehhanismid, aga mitte ainult hoiatamiseks. Ilmselt ma käivitasin millegi, või siis pididki need nõnda reageerima. Ma kukkusin alla, aga see polnud kukkumine. See oli kuidagi kontrollitud. Kiire, aga ühtlane. Oleksin pidanud surema. Õhusurve, kuumus − needsamad asjad, millest Antimon mind läbi tõi, ainult kivi oli puudu. Aga Antimoni polnud seal ja ma oleksin pidanud surema. Auguseintel on teatud vahemaa tagant tuled. Aknad, ma arvan. Inimesed päriselt ka elasid seal all! Aga peamiselt oli vaid pimedus.

Lõpuks … tunde või päevi hiljem … kukkumine aeglustus. Ma olin jõudnud …“

Ta peatub. Sa tunned ta nahale kerkivat kananahka.

„Maa on elus.“ Alabastri hääl muutub kähedaks, karedaks, kergelt hüsteeriliseks. „Osa vanadest lugudest on lihtsalt lood, sul on õigus, aga mitte see. Siis ma mõistsin, mida kivisööjad kogu selle aja olid üritanud mulle selgeks teha. Miks ma pean kasutama obeliske ja tekitama Lõhe. Me oleme sõdinud maailmaga nii kaua, Essun, et oleme selle unustanud, aga maailm mitte. Ja me peame selle varsti lõpule viima, või …“

Järsku Alabaster vaikib pikaks, pingeliseks hetkeks. Sa tahaksid küsida, mis juhtub, kui see nii iidne sõda varsti ei lõpe. Sa tahaksid küsida, mis juhtus tema endaga seal all maa südames, mida ta nägi või koges, mis teda nii silmanähtavalt vapustas. Aga ei küsi. Sa oled julge naine, aga sa tead, millega sa toime tuled ja millega mitte.

Ta sosistab: „Kui ma suren, ära mata mind maha.“

„Mi…?“

„Anna mind Antimonile.“

Otsekui oleks ta oma nime kuulnud, ilmub kivisööja äkitselt teie mõlema ette. Sa põrnitsed teda, taibates, et see tähendab, et Alabaster on oma jõuvarud ammendanud ja jutuajamine peab lõppema. Sinus tekib vastikus tema nõrkuse pärast, sa vihkad seda, et ta on suremas. See sunnib sind sellele vihkamisele sihtmärki leidma.

„Ei,“ ütled sa Antimonile otsa vaadates. „Tema võttis su minult ära. Ta ei saa sind endale.“

Alabaster kõhistab naerda. Selles on säherdune väsimus, et su viha mureneb. „On kas tema või kuri Maa, Essun. Palun.“

Alabaster hakkab küljele vajuma ja võib-olla sa polegi säärane koletis, nagu arvad, sest annad alla ja tõused. Antimon virvendab oma kivisööjalikul moel – aeglaselt, kui mitte just vastupidi – ja siis kükitab ta juba Alabastri kõrval, toetab teda mõlema käega ja Alabaster vajub unne.

Sa põrnitsed ainiti Antimoni. Oled kogu selle aja teda vaenlaseks pidanud, aga kui see kõik, mida Alabaster rääkis, on tõsi …

„Ei,“ nähvad sa. Sa ei ütle seda just otse kivisööjale, aga see toimib mõlemat pidi. „Ma ei ole selleks veel valmis, et sinus liitlast näha.“ Võib-olla ei kunagi.

„Isegi kui oleksid,“ ütleb hääl kivisööja rinnast, „olen ma tema liitlane. Mitte sinu.“

Meiesugused inimesed, oma soovide ja vajadustega. Sa ei taha ka seda uskuda, aga kummalisel kombel lohutab sind, et sina talle ka ei meeldi. „Alabaster ütles, et ta mõistab, miks sa tegid seda, mida tegid. Aga mina ei mõista, miks tegi tema seda, mida tema tegi, ja mida ta nüüd tahab. Ta ütleb, et see on kolmepoolne sõda – kes on kolmandal poolel? Kelle poolel tema on? Kuidas Lõhe … aitab?“

Ükskõik kuidas sa ka ei püüaks, sa ei suuda ette kujutada, et Antimon võis kunagi inimene olla. Liiga palju räägib selle vastu: näo liikumatus, koht, kust kostab tema hääl. Fakt, et sa vihkad teda. „Obeliskivärav võimendab nii füüsilisi kui ka maagilisi energiaid. Mitte ükski maapinna ventileerimispunkt ei suuda aga toota neid energiaid piisaval hulgal. Lõhe on selle usaldusväärne, võimas allikas.“

Mis tähendab … Sa jäigastud. „Sa tahad öelda, et kui ma kasutan Lõhet välise energiaallikana, kanaldan selle läbi oma toori …“

„Ei. See tapaks su.“

„Noh, aitäh hoiatamast.“ Aga sul hakkab koitma. Probleem on sama, nagu on Alabastri õppetundidega – kuumus, surve ja liikumine ei ole ainsad jõud, mis on mängus. „Sa tahad öelda, et Maast pulbitseb ka maagiat? Ja kui ma tõukan selle maagia obeliski …“ Sa pilgutad silmi, kui sulle meenuvad Antimoni sõnad. „Obeliskiväravasse?“

Antimoni pilk on seni olnud keskendunud Alabastrile. Nüüd kohtub tema ilmetute mustade silmade pilk lõpuks sinu omaga. „Kakssada ja kuusteist eraldiseisvat obeliski, mis toimivad võrgustikuna poleerkivi kontrolli all.“ Ja samal ajal, kui sina seisad ja mõistatad, mida roostet on poleerkivi, ja imestad, et neid roostema asju on üle kahesaja, lisab Antimon: „Sellest peaks Lõhe väe kanaldamiseks piisama.“

„Et teha mida?“

Esimest korda kuuled ta hääles tundevirvendust – ärritust. „Et kehtestada ekviliibrium Maa–Kuu süsteemis.“

„Mida. Alabaster ütles, et Kuu lendas minema.“

„Degradeeruvale väljavenitatud elliptilisele orbiidile.“ Kui sa teda juhmilt põrnitsed, ütleb ta seda uuesti sinu keeles. „See tuleb tagasi.“

Oh, maa päralt. Oh rooste. Oh ei. „Te tahate, et ma selle kuradi Kuu kinni püüaks?“

Antimon vaid silmitseb sind ja liiga hilja mõistad, et olid seda lausa karjunud. Heidad Alabastrile süüdlasliku pilgu, aga ta pole ärganud. Ega ka õde kaugemal koikul. Kui Antimon näeb, et sa sul pole plaanis enam karjuda, ütleb ta: „See on üks võimalus.“ Ja lisab, justkui oleks see talle just nüüd pähe turgatanud: „Alabaster tegi esimese kahest vajalikust korrektsioonist, ta aeglustas Kuu hoogu ja muutis trajektoori, mis oleks selle muidu jälle planeedist mööda viinud. Teise korrektsiooni peab tegema keegi teine, tooma Kuu tagasi stabiilsele orbiidile ja taaskehtestama maagilise joonduse. On väga tõenäoline, et kui ekviliibrium on taastatud, lõpevad ka ajad, või kahanevad nii marginaalseks, et see tähendab sinu liigi jaoks sedasama.“

Sa hingad sisse, aga nüüd sa mõistad. Andke isakesele Maale tema kadunud laps tagasi ja ehk tema raev leebub. See siis ongi kolmas osapool – need, kes ihkavad leppimist, et inimesed ja isake Maa püüaksid läbi saada, isegi juhul, kui see tähendab Lõhe tekitamist ja selle käigus miljonite inimeste tapmist. Rahumeelne kooseksisteerimine ükskõik mis hinna eest.

Aegade lakkamine. See kõlab … ettekujuteldamatult. Ajad on alati olnud. Ainult et nüüd sa tead, et see pole nii.

„Siis ei ole see üks võimalustest,“ ütled sa lõpuks. „Tee lõpp kõigile aegadele või vaata pealt, kuidas kõik hukkub, sest see aeg kestab igavesti? Ma …“ Püüan Kuu kinni kõlab nii tobedalt. „Ma teen, mida kivisööjad tahavad.“

„Alati on võimalused.“ Antimoni ainitine täiesti võõras pilk muutub murdosa võrra – või siis loed sa teda nüüd paremini. Järsku näeb ta välja väga inimlik, ja väga, väga kibestunud. „Ja mitte kõik minusugused ei taha sedasama.“

Sa kortsutad tema poole kulmu, aga ta ei ütle enam sõnagi.

Sa tahaksid esitada rohkem küsimusi, püüda veel rohkem aru saada, aga Antimonil oli õigus – sa polnud selleks valmis. Su pea pööritab ja kuuldud sõnad seal sees hakkavad ähmastuma ja segunema. Seda kõike on liiga palju.

Soovid ja vajadused. Neelatad. „Kas ma võin siia jääda?“

Ta ei vasta. Ega seda poleks olnud vist vaja küsida. Annad alla ja astud lähima koiku juurde. Selle peats on vastu seina, mis tähendab, et sinu pea jääks Alabastri ja Antimoni peadest tahapoole, aga sa ei taha päris kindlasti kivisööja kuklasse jõllitada. Nii et haarad padja ja tõmbud voodil kerra, pea jalutsis, nii et näed Alabastri nägu. Kord oli aeg, kui magasid paremini, kui nägid teda üle Innoni õlgade ääretu laiuse. See pole sama … aga see on parem kui mitte midagi.

Mõne aja pärast hakkab Antimon jälle laulma. See on kummaliselt lõdvestav. Sa magad paremini kui kunagi viimaste kuude jooksul.

*  *  *

Otsi lõunataevas retrograadset [loetamatu]. Kui see kasvab suuremaks, [loetamatu] …

Teine käsulaud, „Ebatäielik tõde“, kuues värss

Inglise keelest tõlkinud Sash Uusjärv

Raamatukatkend: „Kosmose pikk vari” (Joel Jans, Maniakkide Tänav)

1. Eksitus

Skafandri õhuballoon läks sajatuste saatel lendu, möödus napilt piloodi peast, tabas kolksuga juhtruumi seina ja loperdas siis vaikselt minema. Kalle Moskar, kaevanduslaeva Nexo noor kapten, kes mõjus hetkel märksa ähvardavamalt kui tema meeter seitsekümmend kasv ja hõre punane habemeude lubanuks, hõljus navigatsiooniruumi ukse juures nagu kõuepilv.

„Juha! Kuidas? Kuidas sa said trajektoori valesti arvestada?“

Juha tõmbas pea õlgade vahele. Ta oli väike, vibalik ja ärajoodud näoga mees pilooditunnustega päevinäinud tunkedes. Nexo tarkvaratehnik Annika püüdis Juhat päästa: „Kursi arvutamise programm on vigane, see on kirjutatud aastakümneid tagasi, kui laev välja tuli. Kuid peale 43nda versiooni kursiparandusi viskab see alati neljandikud valesti ja need tuleb ümber arvutada.“

„Ja Juha neid arvutusi ei teinud?“

„Ei teinud,“ ohkas piloot, tõmmates käega üle oma heleda siilisoengu. „Ausõna, kapten Moskar, mul on endal ka pagana...“

„Pea suu! Või pigem tule lähemale ja hinga!“

Reegli, et teda peab kutsuma perekonnanime pidi, pani Kalle paika kohe üsna alguses. Muidu kippusid vanad kosmosehundid liiga isalikuks minema ja ise laeva juhtima – täpselt nii, nagu isa oli Kallet hoiatanud. Juha ohkas, vabastas end istmekinnitustest, tõukas end üles, sõudis ettevaatlikult kaptenile lähemale ja õhkas õrnalt.

„Tugevamini.“

Oma saatusega leppinud Juha sulges silmad ja hingas Moskarile näkku.

„Sa oled jälle joonud, kas pole?“

„Võtsin pisut.“

Piloodi joomaprobleemid polnud saladus, kogu kaevanduslaev teadis, et Juha armastas napsutada. Kuna ta aga oli endine hävitajapiloot ja tõeline kosmoseäss, pigistas noor kapten selles osas silma siiani kinni. Kõik endised lahingupiloodid jõid või tarvitasid erinevaid drooge. Hävitajates tuli enamus aega tegutseda tugeva keemia all ja see oli paratamatu tagajärg. Kuid nüüd oli Juha pannud ohtu kogu firma oleviku ja tuleviku.

„Juba see hais joodab ühe keskmise homunkuluse maani täis. Kas sa ise ka aru saad, mida sa teinud oled? Sinu pärast on see kuradi asteroid viie tuhande kilomeetri kaugusel ning eemaldumas meist sada viiskümmend kilomeetrit sekundis. Et seda kätte saada, peaksime me, ee...“

„Selleks peaksime me muutma trajektoori, tegema lingu ümber Marsi ja kiirendama end vähemalt viisteist protsenti,“ aitas piloot kaasa, suurendades sellega noore kapteni viha.

„Kiirendada?” lausus Moskar ähvardavalt. “Millega sa kiirendada tahad? Meil on paakides vaid veeaur. Me peame ostma Marsi kõrgemalt orbiidilt kütust, aga kust me raha saame, kui asteroid minema lipsas?“

Piloot neelatas ja jättis targu vastamata. Ta oli näinud noort Moskarit pärast tema kapteniks saamist paljudes erinevates olukordades – ka vihasena – aga sedavõrd raevus veel mitte. Ja eks noormehel oli ka õigus vihane olla. Sihtpunktiks olev asteroid oleks varustanud neid nii kütuse kui müügiks minevate raskemetallidega. Nüüd aga oli üks tühine arvutusviga, üks komakoht viinud neilt kõik lootused lisaressurssidele. Piloodi valulikust näost oli selgelt näha, kuidas tema joove hakkas nooreks pohmeluseks ja sealt kassiahastuseks üle minema.

„Mis me siis nüüd teeme?“ päris ta õnnetult.

„Marsile me ühelgi juhul ei lähe! See oleks liiga kulukas ja manööverdamisele kuluks mitu nädalat. Pigem näita kaarti.“

Piloot sõudis konsooli juurde tagasi ja manas kiirelt õhku ruumilise tähekaardi koos kõigi suuremate ja väiksemate objektide, nende trajektooride ja muu infoga. Hämar madal piloodikabiin täitus ühtäkki erksate värvidega, kui õhku ilmusid punased, rohelised, kollased ning sinised kerad, jooned, ellipsid ja kaared. Moskar seadis end kaptenitooli. Varem, kui ta isa veel kapten oli, kutsuti Kallet Väike-Moskariks, nüüd aga oli ta hoolitsenud, et „Väike“ ta nime eest kadunud oleks. Juba kolm pikka aastat oli Kalle Moskar juhtinud isa asemel nende perekonnafirma kaevanduslaeva.

„Kuidas oleks objekt C311?“ päris Juha.

„Liiga asustatud, seal töötavad juba kaks brigaadi ja see on risti-rästi läbi aetud. Noh, kütust sealt ilmselt saaks, aga see oleks ka kõik.“

„Võiks proovida BC34, aga see on vist liiga kaugel?“

„Jah, hetkel läheks sinna jõudmine kulukamaks kui Marsile.“

Kapten sügas hõredat punakat karva oma lõual. Ta põrnitses kaarti ja lasi silmadel mornilt ringi käia.

„Mis junn see sinine objekt on? Ma ei loegi selle identifitseerimiskoodi välja.“

Juha liigutas virtuaalseid heebleid ja kaart pöördus.

„Identifitseerimata junn, objektil oma tähist pole.“

„Et siis kosmosehulgus?”

Ta pöördus Annika poole: “Mis spektromeeter õige ütleb?“

„Tundub, et mõni alles hiljuti meie süsteemi sisenenud objekt. Kohe lasen spektromeetriga üle.“

Annika klõbistas õhus hõljuvatel holoklaviatuuridel ja õhku ilmusid uued infotulbad. Moskar lasi valjult vilet. Kogu viha oli tema näost jäljetult kadunud ning asendunud hämmingu, uskumatuse ning ka suure hulga uudishimuga.

„Metallid, heelium, hapnik, vesi ja süsivesikud, väga huvitav. See ei saa olla asteroid.”

„Võibolla tohutu kosmoselaev?“ pakkus Juha.

“Ei tundu ka sedamoodi.”

Veidi aega silmitsesid kõik vaikides spektromeetri analüüsi. Moskar mõtles; Juha ootas lihtsalt, et oma kuiva kurku leevendada saaks; Annika püüdis mitte hingata, et tema aurud kaptenini ei jõuaks.

„Ma arvan, et me leidsime endale uue sihtmärgi,“ sõnas Moskar viimaks. „aga kui sa selle kursi ka valesti arvutad või ma su juurest veel lõhnu leian, siis lähed läbi lüüsi vaakumisse ujuma, selge?“

„Selge,“ ohkas piloot väikese kergendusega ning süvenes liigsegi agarusega holoekraanide ja klaviatuuride maailma, jõudes möödaminnes Annikale siiski kelmikalt silma pilgutada.

Moskar lahkus navigatsiooniruumist närvilises meeleolus – esiteks sellepärast, et ta oli enesevalitsuse kaotanud, ja teiseks, et ta polnud seda juba varem teinud. Ta oleks pidanud Juha joomisprobleemidele ammu tähelepanu pöörama, kuid Juha oli seni alati kõigega ka purjus peaga suurepäraselt hakkama saanud. Noorel kaptenil polnud seepärast kunagi olnud südant soomlast laevalt minema kupatada, eriti kuna piloot oli teda esimesel kapteniksolekuaastal kõvasti aidanud. Kuid nüüd oli ta viimaks keeranud kokku piisavalt suure jama, et Moskar võis perekonna laevast ilma jääda, ja seda noormees ei soovinud. Mis näoga vaataks ta oma vanematele otsa ja ütleks, et laev on läinud? Mis veel tõenäolisem – ilma laevata ei näekski ta oma vanemaid enam kunagi, sest kuidagi peab ta teenima raha, millega neid ravida. Seni ei olnud ta seda suutnud. Seni oli ta suurivaevu ots otsaga kokku tulnud, et pereäri mitte pankrotti lasta.

Moskar lootis, et asteroid, mille poole nad nüüd suundusid, osutub kullasooneks. Kui ei... siis on ta hädas. Kuna asteroidini jõudmiseni polnud suurt midagi teha, tegi Moskar seda, mida ta tavaliselt tegi, kui oli ärritunud ja ärevil – ta suundus kasvuhoonesse. Juba mõte kasvuhoonele rahustas teda. Seal toimus just see, mis pidi toimuma. Taimed ei korraldanud mingeid jamasid ja kui neid õigesti koheldi, siis täitsid nad alati lootused. Inimesed korraldasid jamasid ka siis, kui ta neid hästi kohtles, ja kui ta neid liiga hästi kohtles, läksid mõned päris ülbeks ja ülekäte ning üritasid jalamaid noort kaptenit ära kasutada või talle pähe istuda. Mööda koridore sammudes unustas Moskar inimesed ja ta mõtteisse kerkisid aednikurõõmud. Kasvuhoone oli üks tema privileegidest; see oli väike, nii neli korda kolm meetrit madal abiruum. Moskar oli vastavalt kaevandusinsener Juliusze naise nõuannetele kulutanud hea hulga raha mullasegu ning taimede peale ja kolinud siia kümmekond hüdropoonilistes pottides kasvanud lille ja muud taime. Nendega tegelemine aitas tal lõõgastuda ja ennast masinakeskkonnas inimesena tunda. Nüüdki, jõudes oma healõhnalisse ja rohelisse paradiisi, silmitses ta heldinult üht värskelt puhkenud õisikut. Moskar istus oma taime kõrvale ning kohmitses ja seadis seal valgust ja soojust ja niiskust, pomisedes õisikule julgustavaid sõnu. Praegu vajanuks ta neid ka ise, kuid kaptenina ei saanud ta endale kellegagi liiga lähedaseks saamist lubada. Korra oli ta selle vea teinud ja pidanud hiljem selle inimese vallandama, sest too ei võtnud teda enam kapteni, vaid semuna, ja hakkas käskude täitmise asemel tihtilugu vaidlema. Sellest ühest korrast Moskarile piisas ja edaspidi jagas ta oma muresid vaid taimedega.

2. Asteroid

Nexo kujutas endast tüüpilist tellimustööna suurtest moodulitest kokku pandud kaevandusalust. Selle ninaosas olid side- ja seiremoodulid ning juhtimiskeskus. Sellest edasi tulid laoruumid, põkkumismoodul ja hiiglaslik moodulirõngas, mis pidevalt keereldes tekitas sisepinna ruumidesse 0.7G-lise raskusjõu. See oli ainus koht laevas, kus oli kunstlik gravitatsioon. Peale elamismoodulit tulid veel mõned laod kaevandusdroonidele, kolm hiigelpunkrit kaevandatud materjalide jaoks ning viimaks mootoriblokk oma kütusepaakide, reaktori, selle jahutusradiaatorite, akude ning kõige lõpus ioonmootori düüsidega. Kaugelt vaadates võis selles pealtnäha kaootiliselt kokku loobitud moodulite, ühendusblokkide, gaasimahutite ning manööverdusdüüside segadikus näha isegi kubistlikku elegantsi. Kui ema ja isa kunagi Europalt lahkumiseks laenu võtsid ja selle laeva esialgu rentisid, oli Kalle veel väike. Kuna neil täismeeskonna palkamiseks raha ei olnud, pidi ka väike Kalle tegema kõike, millest jõud üle käis. Nii oli ta kasvades aste-astmelt teadmisi omandades ja kõiki töid tehes isa kõrvale kapteni abiks tõusnud. See kogemus kulus tal nüüd, omapäi jäädes, hädasti ära.

Moskar kutsus Nexo juhtkonna aru pidamiseks sööklasse, sest siin oli kunstlik gravitatsioon ja piisavalt ruumi. Ükshaaval saabusid puurijate pealik, mäeinsener, navigaator ja peainsener. Puurijate pealiku räme hääl täitis jalamaid kogu ruumi ja teiste jutuvada kadus selle alla päris ära. Moskar viskas lauale väikese holokarbikese ja pani selle tööle. Kokkukogunenute ette kerkis tundmatust asteroidist tehtud suur värelev hologramm ning õhus hõljus vaevuaimatav sinakas suits, mis pärines asteroidipuurijate meeskonna juhi, suurekasvulise poolaka Juliusz Banaszynski elektrilisest sigarist.

Umbkaudu sajakilomeetrise läbimõõduga asteroid oli tõeline kingitus igale kosmosekaevurile, puhas Jumala poolt loodud väärtuslike materjalide kinkekomplekt. Kauge Päike pani asteroidi pinda katvad teravad, jäätunud hapnikust moodustunud piigid õrnalt sillerdama. Tuhmid, puhtad värvid nagu must, hall, lilla ja kahvatuvalge lausa paitasid silmi.

„Nagu te teate, pani Juha paari komakohaga mööda ja meie eelmine sihtmärk kadus kosmoseavarusse. Väikese otsimise peale leidsime uue paljutõotava sihtmärgi, aga nüüd, kohale jõudes, tundub, et oleme juba hiljaks jäänud.”

Moskar suurendas pilti ja lisaks kaootilistele looduslikele pinnavormidele ilmus nähtavale ka hoopis teistsuguseid objekte. Ekraanidel särasid antennid, kinnitused, ajutised platvormid ning konteinerite püramiidid.

“Kurwa!” vandus Juliusz. “Jälle tühikäik!” Ta näitas Juhale rusikat. “Paneks sulle praegu vastu kukalt, aga ei viitsi!”

“Ära ärple, ise trimpasid minuga koos, siis olid küll suur sõber.”

“Mis siis, et trimpasin! Kui tööd on vaja teha, siis olen alati kaine!”

Moskar rehmas kärsitult käega ja sundis nad vaikima.

„Midagi siin siiski ei klapi – andurid pole näiteks siiani suutnud leida ühtegi jälge inimestest, ega muust elutegevusest. Ainus, mida nad kinnitavad, on see, et asteroidil leidub ohtralt süsivesinikke ja muid biomassi tunnuseid. Kuid see biomass ei paista olevat elus.”

„Hiigelsuur külmkapp?” pakkus Juliusz. „Toiduvarud mõne korporatsiooni asunduse jaoks?”

„Täiesti võimalik,” nõustus Moskar, „aga vähemalt paagid saame me siin kindlasti varuga täis tõmmata. Vaadake siia.” Ta suurendas holoekraanil üht regiooni, kus asuvast mehhanismist paiskus kosmose poole peenike jääsinine valgusvihk. „See jurakas siin on plasmatõukur, mis kogu seda kupatust kiirendab. Tundub, et keegi on selle asteroidi avastanud, oma kola peale visanud ja pannud selle pisikese mootoriga päras kuhugi minema, kuigi suund, kuhu antud asteroid liigub, on veider. Seal pole mingeid teadaolevaid asundusi.”

„Võibolla plaanitakse ehitada? Ehk sattusime praegu selleks mõeldud ehitusmaterjalide voorile?” pakkus Ago, mäeinsener.

„Kõik võib olla,” kehitas Moskar õlgu, „aga ma olen teid siia kutsunud selleks, et ära otsustada, mis me edasi teeme. Kas laseme automaadid alla jääd kaevama?”

“Kütust on vaja,” ütles peainsener igavleva näoga nätsu närides. Peainsener oli kaptenist kümme aastat vanem kaunis brünett soomlanna, kes noore kapteni südame tihtilugu tugevamalt põksuma pani. “Muidu on Nexoga varsti kööga.”

“Kuid see asteroid on kellegi oma,” lausus Juliusz. Keskealine poolakas oli Moskarile esimesel aastal kaevandusküsimustes tublisti abiks olnud. Kuid nüüd oli kapten juba ise nüanssidega kursis ja ta vastas kindlal häälel: “Kui sellel on vaid masinad, siis ei ole see kellegi oma. Seaduse järgi peab seal olema alaline asundus, et see kellelegi kuuluks. Masinad ei ole asundus.”

“Siis kaevama?” küsis Juliusz.

„Jah,” nõustus Moskar. “Kuid ma arvan, et targem on saata sinna kõigepealt üks maakuulamisdroon. Las uurib, kus meid huvitavaid materjale on.”

“Droon ei tööta,” teatas peainsener. “Viimati, kui me Kuu orbiidil varuosi täiendasime, ei jagunud drooni juppidele raha.”

Moskar noogutas. Rahaga oli kogu aeg kitsas. Ta ei olnud just edukas kaevandusärimees ja tänu sellele olid ema-isa juba kolm aastat krüounes ja pidid sinna ilmselt veel paariks aastaks jääma.

“No eks lähme siis ise,” otsustas ta.

Juha vangutas paljutähendavalt pead. Tal oli hea meel, et tema ei olnud ainus, kes asju nässu keeras.

“Viin siis laeva lähemale?”

“Vii.”

Sellega oli nõupidamine lõppenud ja kõik ajasid end püsti. Enne, kui Juha söögiruumist välja jõudis, sai ta ukse juures Juliuszelt rusikaga kerge müksu kuklasse.

“Nonoh!” hüüdis piloot pahaselt.

“See on meeldetuletuseks, et sa teinekord kursiarvutuse juures kaine oleksid.”

“Küll ma tuletan seda meelde, kui sa teinekord kuiva kõriga külla tuled.”

Moskar vaatas neid ja ei öelnud midagi. Raske oli kamandada endast kaks ja kolm korda vanemaid ja kogenumaid kosmosehunte. Ainult tänu Juliuszele ei istunud Juha noorele kaptenile kohe alguses pähe. Ilma poolakata oleks soomlane end ilmselt üsna kiiresti ise kapteniks nihverdanud. Nüüd suutis noormees end tahtmise korral täiesti kehtestada, kuigi selleks pidi ta end alati enne vihaseks ajama.

Juha viis Nexo kilomeetri kaugusele asteroidi pealispinnast. Moskar tõmbas sellal koos Juliusze ja tema valitud meeskonnaga reaktiivskafandrit selga. Kui laev oli end asteroidiga sünkrooni saanud, avanes lüüs ja kümme suurtes kaevuriskafandrites kogu kihutasid väikeste reaktiivmootorite jõul otse asteroidi suunas.

Kosmos Moskari ümber oli lõputu ja kaunis. Tume, võreja struktuuriga kaevanduslaev jäi selja taha, ümberringi särasid tähed, eespool sillerdas asteroidi jäätunud pind. Ta unustas, et oli piloodi peale pahane ja lobises ning naljatas Nexo navigatsioonimoodulisse jäänud Juhaga, nagu polekski ta alles mõned päevad tagasi olnud valmis teda joomarluse ja eksimise pärast ilma skafandrita kosmosse heitma. Avastusretk ning ootusärevus olid ta tähelepanu jäägitult hõivanud. Kohale jõudes pidurdasid nad elegantselt ja laskusid kogenud kaevur-astronautidena põlvi nõtkutades asteroidi pinnale, otse ühe konteinerpüramiidi juurde. Konteiner oli suur ja ainuüksi mõte, kui palju selliseid gigante siin leidus, pani ta pea pööritama. Mida iganes need konteinerid ka sisaldasid, oli seda palju, väga palju.

„Millest siis alustame?” küsis Juliusz. Ta hääl kärises eluaegsest suitsetamisest nii, nagu oleks raadioside häiritud.

„Pane paar meest pinnaseproove võtma, ülejäänutega proovime mõnd konteinerit avada, näiteks toda!” Moskar osutas lähimale konteinerile. Poolakas noogutas ja hakkas meestele käsklusi jagama. Kaks tema töölistest tõmbasid kaasas olevatest varustuskastidest välja kokkupandava puuri ja asusid pinnaseproove võtma.

Ülejäänud töölistega läksid nad konteinerite juurde. Juliusz ja Moskar vaatasid, kuidas töömehed konteineri hoobadest haarasid. Kaks tohutut liigendust avanesid vaakumis kurjakuulutava vaikusega. Konteiner tundus olevat täidetud kottide või kotitaoliste asjadega. Moskar astus uudishimulikult ligi ja uuris neid lähemalt. Ta jahmus, sest tegemist polnud sugugi kottidega, vaid inimkehadega, sadade inimkehadega. Osad olid alasti, osad kaetud kergete, kahtlemata mitte vaakumis viibimiseks mõeldud riietega. Laipadel olid sinised kokkutõmbunud näod, pilkumatud valgekskeenud silmad ja avatud suud, kust paistsid lillad tursunud keeled. Vaatepilt oli sedavõrd rabav, et mõne hetke ei suutnud Moskari aju seda vastu võtta. Ta põrnitses ainiti tühje, eri suundadesse vaatavaid silmi ja seetõttu magas ta ka rünnaku alguse maha.

Ta ärkas, kui üle komlingi hakkas mitmelt kanalilt kostma kisa. Moskar ehmus meeleheitlikust kisendusest, pööras oma pilgu laibahunnikult kõrvale ja märkas eemal enda õla kõrgust ämblikusarnast robotit. Robot sibas lülilistel metalljalgadel lähemale ja krabas Moskari kõrval olevast kaevurist haaratsitega kinni. Kohe samal hetkel sähvatas Juliusze käsilaser, tabades raudämblikku otse pealmisse aparatuurimoodulisse, paisates sellega laiali gaase ja läikivaid kilde. Moskar langetas rohkem refleksist kui mõttest tulenevalt käe ja oli viiv hiljem juba võitlusvälja kohal, jättes maha nii võõrad robotid kui nendega käsikähmlusse sattunud kaevurid.

„Mis teil seal toimub?” küsis Juha.

„Rünnak!” kähises Moskar, kes hakkas esmasest ehmatusest välja tulema. Ta märkas veel mitut robotit oma varjupaikadest välja sööstmas. „Saada välja kaitsedroonid, meid rünnatakse.”

Pikemalt polnud tal mahti rääkida, sest üks ämblikrobot võttis noore kapteni sihikule. See jõudis hetkega kohale, klammerdudes oma haaratsitega skafandri külge. Moskar üritas end vabaks rabeleda, kuid tema skafandril puudusid lihasjõu võimendamise mehhanismid, roboti haare oli aga tugev ja kindel. Moskar lülitas sisse reaktiivmootorid ja viis nad pöörisesse, lootes niiviisi tsentrifugaaljõu abiga robotist lahti saada. Ka see ei aidanud. Masin hakkas ta skafandrit rebima, püüdes meest sellest kätte saada. Niiviisi maadeldes läbisid nad kiire, hullumeelse sööstuga vahemaa asteroidilt Nexoni. Siin andis Moskari kosmoseülikond viimaks järele. Roboti käpa terav serv rebis sellesse augu ning skafandri sisemine rõhk hakkas kosmilise kiirusega haihtuma. Moskari kõrvad lõid kohisema, ent juba rakendusid tööle skafandri iseparandusmehhanismid. Siis mürtsatasid nad vastu Nexo kõva kesta. Ämblik ei pidanud kokkupõrkele vastu ning purunes tükkideks. Ka Moskar kaotas löögist teadvuse.

Moskaril tuli meelemärkusele laevakoridoris, kus teda kiiruga operatsioonibloki poole veeti. Ta liigutas pead ja pilgutas silmi ning hingas seejärel sügavamalt. Tema kõri oli valus nagu korraliku angiiniga ja kõrvad kumisesid. Korraks viirastus talle, et isa kannab teda taas, kuid siis jõudis reaalsus kohale ja talle meenus kõik.

“Mis olukord asteroidil on?” kraaksatas ta.

“Ohoo, kapten, eluvaim sees?” küsis Juliusz, kes oli üks vedajatest. Poolakat oli imelik vaadata, sest e-sigarit, mille ta alati pärast skafandrikiivri eemaldamist suunurka lükkas, polnud näha. “Lahing on läbi. Meie masinad lõid kõik viis ämblikku puruks.”

“Ja mehed? Kas kõik on terved?”

“Ei, enne kaitsedroonide kohalejõudmist suutsid nad kolm meie poissi puruks litsuda ja kaht raskelt vigastada.”

Moskar oigas vaikselt. Nad jõudsid operatsiooniblokki ja mehed asetasid kapteni automaatdoktori skaneeringulauale. Laua kõrval seisis igivana, hallide juustega psühholoog. Ta oli ainus meditsiinikraadiga isik laevas, sest psühholoogi läks laeval, millel oli esmaklassiline automaatdoktor, palju enam vaja, kui mõnda kondisaagijat. Moskar lasi masinal protseduurid vaikides ära teha ja põrnitses sellal kaht krüokapslit, milles lamasid ikka veel ta ema ja isa. Kuid seekord ei mõelnud ta neile, vaid surnud inimestele.

”Kui lõpetad, Friedrich, siis las kaevurid toovad sulle alt paar konteineris olevat surnukeha. Tee nende ajudele skaneering – ma tahan teada, kes nad on ja miks nad seal on.”

“Selge, mu noor sõber.”

“Kapten Moskar!”

“Selge, kapten Moskar.”

Psühholoog noogutas meestele, kes avasid klambrid ja hiivasid Moskari laua pealt üles. Nad aitasid ta ühe taastumiskapslini ja lükkasid ta selle sinakalt helendavasse sisemusse. Moskari ümber sulgusid pehmed, vatised haarmed, millest jäi välja vaid nägu. Kapten vaatas, kuidas ükshaaval toodi ülejäänud viga saanud kaevurid, kes käisid samuti robotdoktori alt läbi. Üks vaevalt paarikümneaastane Marsilt pärit poiss oli üsna halvas seisus ja masinal oli temaga kõvasti tööd.

“Kurwa!” vandus Juliusz. “Ründerobotid! Selline asi peaks olema seadusega keelatud!”

“See ongi keelatud.”

“Ja need surnukehad? Neid on tuhandeid! Mis sa arvad, kapten, kas need ülejäänud kastid on ka laipu täis?”

“Pärast sellist julma rünnakut ma ei imestaks. Ja kui see tõesti nii on, siis tundub, nagu tahaks keegi suurest hulgast ohvritest vabaneda ja nad kosmosesügavusse lennutada. Igatahes võta ettevaatusabinõud tarvitusele ja minge vaadake seal ringi. Ma tahan enne Maale teate saatmist olukorrast põhjaliku ülevaate saada.”

“Selge, kapten.”

Omaette vihaselt pomisedes sammus poolakas meditsiinibloki uksest välja. Moskar sulges silmad. Laiba-asteroid, ootamatu rünnak, vaakumi neelamine – kõik see oli ta rohkem rööpast välja viinud kui ta endalegi tunnistada julges. Kaevurilaeva juhtimine oli tegelikult rutiine ja igav töö. Peamised probleemid, mis siin tabada võisid, olid üksikud tööõnnetused ja erinevad omandi üle käivad kohtuvaidlused. Säärased mustad teod ja mahhinatsioonid käisid kõrges kaares üle tema pea nagu komeedid. Ja nüüd oli ta ilmselgelt ühe vägagi halvasti haiseva skandaali keskmes. Kas ta peaks kohe võtma ühendust AKKA ehk Avakosmose Kokkulepete Assotsiatsiooniga, mis kosmoses seaduserikkumiste üle järelevalvet teostas? Üks osa Moskari ajust kinnitas, et see oleks ainuõige. Aga oli ka teine pool, see, mis aitas tal hoolimata vananevast laevast asteroidikaevandamise karmis konkurentsis püsida. See laitis mõtte maha. Kes iganes need laibad ka siia asteroidile peitis, vaevalt oli ta huvitatud selle info lekkimisest. Arvestades asteroidil tehtud ulatuslikku tööd, ei saanud see peitja olla mõni väike Moskari-laadne kaevurikompanii, vaid pidi olema üks “suurtest”. Küsimus oli – kes? Kas Punased Äritehnoloogid, Kriiside Mere Teenused, Galilei Grupp või kogunisti Kosmiline Rasketööstus? Rahad, mis nende vaalade vahel liikusid, olid suured nagu kosmos ise, ja poetada piisavalt krediiti ühele kaevurikompaniile vaikimise eest olnuks neile tühiasi. See oleks kiire ja kerge raha, mõtles Moskar – ta saaks vanemad terveks ravida ja ehk laevagi remontida või veel ühe kasutatud laeva osta. Kahe laevaga kompanii poleks paha. Vanemad oleksid uhked. Moskar tundis, kuidas ta pea sellest mõttest pööritama kippus. Rahu, ütles ta endale, ootame ära surnute ajude skaneeringu, ootame ära, kes on asja taga, peame Juliusze ja teiste helgemate peadega nõu, pole vaja kiirustada. Ent kuskil alateadvuses kummitas mõte lisakrediidist, vanematest ja uuest laevast edasi, istudes seal kinni nagu tükk parandusliimi raketi väliskestal.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 08/19 (Triin Loide)

Intervjuu: Küsimusi Indrek Harglale

Päeva materjal Wikipedias, juulis 2019 (Taivo Rist)

Segavereline koomiksimaailm: Magellan (Laura Loolaid)

Repliik: Koletis nimega John W. Campbell (Raul Sulbi)

Artikkel: Viska vanaema õhulüüsist välja (Sylvia S. Wrigley)

Ropecon 2019 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: jutuvõistluse kogumik „Täheaeg 18. Ortoni isevärki avantüür” (Ander Skarp)

Raamatuarvustus: Reeli Reinaus „Roosi märgi all“ (Marie Tempel)

Ulmkonnakroonika 08/19

Uudiskirjandus 08/19

Reaktori juttudest 07/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 08/19 (Jüri Kallas)

Weinberg arvab – juulikuu jutud Reaktoris (Heinrich Weinberg)

Lugejakiri: Semiootiline järelsõna raamatule „Frenchi ja Koulu reisid“

Jutt: Paharet külmkapis (Jaak Herbst)

Jutt: Mister Higginsi õpetus (Jüri Kallas, Joel Jans)

Jutt: Droonid (Taavet Kase)

Jutt: Masinatelt masinatele (Glen Simson, Kaido Ojala)

Jutt: Tulnukate rünnak (Marie Tempel)

Jutt: Ärge avage kirste (Maniakkide Tänav)

Tõlkejutt: Kaitstu (Hervé Suys)

Tõlkejutt: Marsi vihmad (Natalia Theodoridou)

Raamatukatkend: „Obeliskivärav“ (N. K. Jemisin)

Raamatukatkend: „Kosmose pikk vari” (Joel Jans, Maniakkide Tänav)