Peatoimetaja veerg 08/21 (Laura Loolaid)

Tere, hea lugeja!

Täna ma pikka juttu ei tee, sest pikk jutt kulus juba teise kohta ära ja kohe peab numbri üles panema.

Ütlen vaid "suur aitäh" kõigile, kes on saatnud kaastöid, eriti esmakordsetele autoritele. Ära heitu, kui sa ei näe oma tööd kohe praegu siin - läbitöötamine võtab oma aja ja ka järgmise kuu number kogub sisu. Tasa ja targu võtame teiega ühendust.

Lisaks kiidan keeletoimetuse brigaadi, kes suutsid väga palju hiliseid laekumisi läbi töötada.

Kaane joonistas, maalis ja kaunistas Jana Raidma.

Loe, kirjuta ja joonista sinagi!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

P.S.:

Meie kontaktide-leht sai pisut värskendust. Vaadake, kui ilus!

Marek Laane (23.09.1969–19.08.2021), sõpradele Kiilakas (Jüri Kallas)

Sõprade või lihtsalt lähedaste inimeste surm on vist asi, millega ei saa harjuda. Ma pole enam noor ja on enam kui ilmselge, et surmaga tuleb ühe sagedamini kokku puutuda, aga siis tuleb järgmine teade ning jälle oled sõnatu ja lömmis.

Ma ei julge päris kindlalt väita, mis aastal ma Marekiga tuttavaks sain, aga võin päris kindlalt oletada, et aasta 1986 või 1987, tõenäoliselt oli sügis või talv. Olime noored karvased, keda sidus punk ja lugemine. Sealjuures polnud mina punkar ja Marek kindlasti mitte tüüpiline punkar. Anarhist kindlasti, aga mitte selline, kellele piisas „kui seinale kritseldad A“. Ei, Marek luges ja uuris seda teemat põhjalikult – mäletan, et nägin teda lugemas mingit tsaariaegset nn jättidega venekeelset Max Stirneri raamatut.

Pungiga on seotud ka Mareki hüüdnimi Kiilakas. Mu kätte sattus üks pungilint, kus väljamaa pungi lõppu oli lindistatud ka kolm eestikeelset lugu. Esitajat ei tea ma tänaseni ja see võiski vabalt olla lindiomaniku enda katsetus primielektropungi vallas, nagu mõni meist oletas. Kolm laulu: ühte enam ei mäleta ning teine oli kurb ja maksimgorkiliku minekuga laul tehase asula neiust, aga vaat kolmas oli regivärsiliku tekstiga lugulaul kellestki kiilakast. See viimatimainitu avaldas Marekile jõulist muljet, sest ta pidevalt laulis: miks sa oled kiilakas, miks sul katki varrukas.

Marek oli ka päris tagasihoidlik natuur. Mäletan, kuidas ma kunagi Tallinnas (punkar) Liura juures WC-s istusin ja teatava protsessi käigus ajalehte lugesin. Protsess võttis aega ning ma jõudsin suisa spordiküljeni ja leidsin Mareki nime ristsõnameistrivõistluste esikümnest, vist oli kuues. Sain asjadega ühele poole, võtsin lehe kaasa, läksin tuppa ja küsisin Marekilt, et kas tõesti sina, mitte nimekaim. Võttis omaks ja rääkis meile pikemalt, kuidas ristsõna võidulahendamine toimub.

Ulmet ja üldse ilukirjandust luges Marek samuti. Mäletan, et kui me Lõuna-Eestist Tallinnasse mõnele kontserdile sattusime, siis kindlasti käisime ka antikvariaadis raamatuid jahtimas. Ükskord, kui miilits meid Balti jaamas kinni pidas ja miilitsapunktis ka kottide sisu ette näitama pidime, siis Mareki kotist välja ilmunud Loomingu Raamatukogu vihikute pealkirjad andisid kokku päris kummastava sõnumi: suur parukas, kaheksa torustikust kostvat häält, surm Tallinnas jne. Venekeelne miilits veeris püüdlikult pealkirju ja vangutas pead...

Ristsõnade ja Mareki teema sai kunagi päris ulmelise järje. Mul oli perestroikapäevil tellitud kümneid ajakirju, et põhimõtteliselt kõik, mida sai tellida ja kus ulmet oli. Oli ka paar ukrainakeelset ning siis ükskord avastas Marek neid lapates ristsõnad. Ristsõna peab saama lahendatud, eksole!? Ja siis mina tõlkisin küsimuse, kui Marek aru ei saanud, Marek ütles vastuse, ma tõlkisin selle ukraina keelde ja nii need ristsõnad suuresti ka lahendatud said.

Ja eks lugemise ja ajaloohuvi kokkupõrkest tekkis ka Mareki igapäevane leivatöö. Kui jätta kõrvale sajad tõlked ajakirjandusele, siis väärib märkimist pealt poolesaja raamatutõlke, mis lõviosas on just ajalooalased. Esimesed Marek Laane tõlked olid aga ulmetõlked kirjastusele Elmatar ja ööajakirjale Mardus: H. P. Lovecraft, Robert E. Howard, W. W. Jacobs ning Robert Silverbergi romaan „Aja maskid“. Hiljem ka Poul Anderson ja C. L. Moore kirjastuses Fantaasia, mis tegelikult olid omal ajal ilmumata jäänud tõlked ning Lovecrafti tõlgete kordustrükk kirjastuses Viiking. Ajaloohuvi ja ulme said aga kokku David Day „Tolkieni entsüklopeedia“ tõlkes, mille võib kahtlusteta asetada Marek Laane tõlgete koorekihi sekka.

Eks pisut kurvaks teeb, et Marek nii vähe ulmet tõlkis, aga sellel on üsna arusaadav põhjus. Marek Laane laialdaste ja sügavate teadmiste puhul oleks ulmetõlkimine olnud lihtsalt üks raiskamine, sest ajalooraamatute tõlkimisel sai ta omi teadmisi põhjalikumalt rakendada. Jah, ulmefännina teeb see mind kurvaks, sest ka tõlkeulme oleks taolist suurepärast tegijat vajanud, aga reaalsus on reaalsus. Mäletan ka, et ükskord, pärast Teadlaste Öö üritust, kui me jalgsi kõrtsi poole läksime, siis Marek rääkis, et tahab tõlkida Jack Vance’i. Küsisin, kas tal on juba mõne kirjastusega leping, aga Marek ütles, et teeks seda lihtsalt vabadel hetkedel enda tarbeks ja kui valmis saab, siis vaatab...

Siia lõppu peaks ma nüüd kirjutama midagi kokkuvõtvat ja ehk isegi pisut suurelist, sest Marek on seda väärt. Kuid ei oska ja tõtt-öelda pole ma ikka veel suutnud leppida-harjuda sellega, et Marekit enam meie seas pole. Küll tahan ma kirjutada, kuidas teade Mareki surmast sai põhjuseks, miks minuga võtsid sotsiaalmeedias ühendust ja suisa helistasid inimesed, kes polnud seda ammu või suisa mitte kunagi teinud. Lõi see teade neidki oimetuks ja oli ootamatu, suisa uskumatu.

HÕFF 2021: Fookuses Stanisław Lem (Jüri Kallas)

Alljärgnev on ülevaade-aruanne tänavusest HÕFFist, täpsemalt festivali sellest osast, mis keskendus Stanisław Lemi juubeliaastale, sest 12. septembril möödub 100 aastat ilmkuulsa poolaka sünnist.

Hakkasime Haapsallu küll varakult sõitma, aga praamindus ja suvised teeremondid tegid omad korrektiivid ning seetõttu jõudsime kohale enam kui täpselt. Niipea, kui autole parkimispaik leitud, sai pika sammuga astutud Haapsalu kultuurikeskusesse ning suht vahusena, aga täpselt kella kolmeks, mil algas esimene Stanisław Lemiga seotud üritus.

Stanisław Lemile pühendatud lugemispesa

Esimesena sai sõna Poola Vabariigi saatkonna kultuuriekspert Sławomira Borowska-Peterson, kes rääkis Stanisław Lemist üldisemalt, konkreetselt mehe lemmiknapsust ja magusalembusest, selgitas kuidas hääldada seda poolakate ł-i ning ka seda, kuidas ta Eesti antikvariaatidest Lemi raamatuid kokku ostis. Osa raamatuid jõudis raamatukogu näituseriiulile, ülejäänud aga kingikottidesse, mida jagati neile, kes temaatilistele küsimustele täpsemaid vastuseid andsid.

Poola Vabariigi saatkonna kultuuriekspert Sławomira Borowska-Peterson ja HÕFFi juht Helmut Jänes.

Foto: Ene Kallas

Seejärel sai sõna Katrin Reinmaa kirjastusest Päike ja Pilv, kes rääkis Stanisław Lemi kogumikust „Robotite muinasjutud“, selle tõlkimisest eesti keelde ning sellest, kuidas raamat omale uhked illustratsioonid sai.

Räägib Katrin Reinmaa kirjastusest Päike ja Pilv.

Foto: Kersti Brant

Lõpuks rääkisin ka mina Lemist ja ulmest üldisemalt ning rohkem Eesti ja maailma kontekstis.

Andrei Tarkovski „Solaris“

Stanisław Lemi fookuse järgmine punkt oli Andrei Tarkovski film „Solaris“, mis linastus kultuurikeskuse suures saalis.

Rääkisin enne filmi, kuidas Lem seda ekraniseeringut ei sallinud, aga ega ta üldse oma teoste ekraniseeringuid ei hinnanud. Rääkisin ka, et kuigi Tarkovski on Lemi romaani filmides algmaterjaliga päris vabalt ringi käinud, on tegu siiski ekraniseeringuga, mil omad väärtused ja mis kokkuvõttes annab siiski edasi romaanis olnud mõtted ja ideed.

Ööülikooli avalik salvestus

Alguses oli mul plaan minna vaatama HÕFFi ametlikku avafilmi, aga sattusin Sławomira Borowska-Petersoniga vestlema ning ta veenas mind jääma kohale ja kuulama Ööülikooli salvestust.

Jaak Tomberg ja Amdrus Laansalu.

Foto: Jüri Kallas

Kirjandusteadlase Jaak Tomberg ja Eesti Kunstiakadeemia õppejõud Andrus Laansalu pidasid avaliku loengu „Navigaator Stanisław. Taruteadvuse kosmoserändude päevikud: otse silmapiirini ja siis vasakule“ ning see oli üks huvitav ja hariv loeng, mida ma nautisin ja seda hoolimata viluks kiskunud õhtuilmast.

„Kihiline“ ja teised

Laupäeval, 14. augustil oli aga Lemi fookuse ehk olulisem üritus – lühifilmide valik.

Kavas oli Andrzej Wajda lavastatud lühifilm „Kihiline“ (Przekładaniec; 1968), mida Stanisław Lem pidas oma teoste ainsaks õnnestunud ekraniseeringuks. Film põhineb originaalkäsikirjal, mis omakorda põhineb Lemi enda draamatekstil „Kas te olete olemas, mister Johns?“ (Czy pan istnieje, Mr. Jones?; 1955, ek „Kultuur ja Elu" 1961; nr 12). Samuti oli kavas robotite muinasjuttude ühe jutu põhjal tehtud lühianimatsioon „Trurli masin“ (Maszyna Trurla; 1975) ja Tallinnfilmis valminud animatsioon „Pühapäev“ (1977), mis oma meeleolult haakus kenasti eelnevatega.

Poola Vabariigi erakorraline ja täievoliline suursaadik Eesti Vabariigis Grzegorz Kozłowski.

Foto: Ene Kallas

Kohal oli Poola Vabariigi erakorraline ja täievoliline suursaadik Eesti Vabariigis Grzegorz Kozłowski, kes seansi avasõnas rääkis eelkõige Poola ja Eesti suhetest. Poola Vabariik tunnustas Eesti Vabariiki de iure 27. jaanuaril 1921 ning seega on käesolev aasta ka meie riikide diplomaatiliste suhete juubeliaasta.

Seejärel sai sõna Poola Vabariigi saatkonna kultuuriekspert Sławomira Borowska-Peterson, kes rääkis, kuidas Stanisław Lem hindas Andrzej Wajda lavastatud filmi ja eriti selle peaosatäitjat Bogumil Kobielat.

Seejärel rääkisin mina filmi kirjanduslikust algmaterjalist ja ka sellest, et filmi kirjandusliku käsikirja põhjal valmis 1974. aastal Eesti Raadios kuuldemäng „Lipp-lipi peal, lapp-lapi peal“.

Foto: Jüri Kallas

Tasub ka mainida, et Haapsalu kultuurikeskuse fuajees oli avatud Stanisław Lemi muinasjutust „Automateuse sõber“ inspireeritud robotite näitus, mille on kokku pannud innovatsioonikeskuse Innokas robootikakeskuse noored.

Fookust toetasid Poola Vabariigi suursaatkond ja Adam Mickiewiczi instituut.

*

Kuuldemäng „Lipp-lipi peal, lapp-lapi peal“ (ERR)

Pikk tee minu kümnenda HÕFFini (Jaan Hansen)

Eelmisel aastal oleks täitunud mul 10. järjestikune aasta HÕFFil käimist. Ootus sõpru, tuttavaid ja mitmekülgset filmivalikut näha oli suur. Eriti tõstis ootusärevust, et lubati neljapäevast festivali. Kuid see, mille nimegi ei taha nimetada (tõsiselt, üleüldine väsimus sellest teemast on üsna reaalne ja tugev), sundis korraldajad tegema raskeid valikuid ja lülitama festivali tolleks aastaks ümber veebi. Kahjuks jäi selles formaadis festivalil osalemata, kuna, olles tolleks ajaks niigi palju arvutiekraani ees veetnud, ei tundunud veebikino eriti ahvatlev. Pärast sai küll mõeldud, et oleksin ju võinud ikkagi midagi vaadata, lihtsalt toetamise mõttes, kuid siis oli juba hilja.

Ja pikka aega polnud ka see kindel, kas sel aastal ikka saab Haapsalu kultuurikeskuse kinosaale külastada. Esialgne lootus oli, et 2021. aasta festival algab aprilli viimasel päeval, et anda mõnusalt filmilikult teatepulk maikuule üle. Kuid mida lähemale kuupäev tiksus, seda rohkem tekkis aimdus, et päris plaanide kohaselt ei pruugi ka sel aastal asi minna. Ja nii teatatigi märtsi alguses, et HÕFF proovib õnne hoopis 4.–6. juunil. Mis siin ikka – peaasi, et kohale saaks minna. Vilksamisi sai vaadatud väljakuulutatud filmide pildikesi, kuid seekord vajus kuupäeva jälgimine tahaplaanile ja mõttes olid muud argipäevased kohustused. Kuid siis kerkis Facebookis siiski silme ette teade, et ka juunikuine üritus jääb ära. Siinkohal tõsine ja siiras kiitus korraldajate järjekindlusele üritus ikkagi publikuga ära teha, kuna uueks ajaks kuulutati välja augusti keskpaik. Ehk oleks nii mõnigi sel ajal juba käega löönud.

Õnneks jõudis kaua-kaua oodatud kuupäev seekord tõesti kätte ja auto, mille reisijateks kaks kogemustega HÕFFi-fänni ja üks esmaelamust ammutama tulnud uustulnuk, asus Tartust teele Haapsalu suunas. Kuna reedene päev sisaldas ka töökohustusi, ei olnud võimalik startida Stanislav Lemi lugemispesa avamiseks ega „Solarise“ seansi ajaks, kuid poole kaheksaks õnnestus maanduda kinotoolidesse „Psycho Goremani“ seansile, mis andis festivalile ametliku stardipaugu.

Ja on hea meel tõdeda, et see algus oli igati meeleolukas. Kanada ulmekomöödia, kus ülivõimas tulnuksõdalasest Rümbarebumees (kui kasutada peategelase nime tõlkimisel uudissõna) peab alluma kasvatamatu plikatirtsu kamandamisele. On tore näha, kui näitlejad n-ö püherdavad oma rollides – seda eriti just vähem tõsiseltvõetavates filmides – ja tüdrukut mänginud Nita-Josee Hanna enesekindlus selle rolli väljamängimisel oli kahtlemata väga oluline osa filmist. Kuid oleks kuritegelik jätta mainimata praktilisi efekte, sh kostüüme, mille kavandamisest ja valmistamisest võiks ilmselt eraldi täispika dokumentaali teha. Nagu mitmes muuski aspektis selle filmi puhul paistis ka siin välja ehe lust, mis ajendatud armastusest filmikunsti vastu ja soovist teha midagi, mis oleks lihtsalt lõbus ja jabur. See missioon täideti edukalt.

Pärast filmi lõppu jäi veidi aega suhelda ja tuttavaid nägusid otsida, kuid peagi tuli tõtata järgmise teosega tutvust tegema. Sedapuhku kodumaine „Kratt“ mis linastus Haapsalu kultuurikeskuse kõrvale ülesseatud välialal. „Kratti“ vaatama asudes teadsin vaid, et film on saanud kiita ja üldine sisu on, et lapsed lähevad maale vanaema juurde ning ehitavad seal krati valmis. See oli kõik. Ei olnud vaadanud treilerit ega lugenud midagi pikemat.

Tänu sellele sain meeldiva üllatuse osaliseks, kuna tegu polnud lõppkokkuvõttes sugugi leebe koguperefilmiga, vaid täitsa kobeda õuduskomöödiaga, mille detailidesse laskumine oleks patt nende ees, kel film veel nägemata. Tasub siiski hoiatada, et lugu kisub veidi veriseks, kuid seejuures ei jäeta huumorit tahaplaanile. Ja maailmas oleks ikka midagi väga valesti, kui käheda häälega lausutud „Anna tööd!“ ei lisanduks Eesti filmitsitaatide kullavaramusse. Kes on näinud, see teab. Igatahes ei ole mingitki kahtlust, et lisaks minule meeldis film ka teistele vaatajatele, kuna seansi lõpupoole hakkas sadama vaikset vihma, kuid see ei heidutanud suurt kedagi ja film vaadati üha niiskemaks tõmbuvamate riietega rahulikult lõpuni.

Selle filmiga sai kauaoodatud HÕFFi esimene päev minu jaoks läbi. Viimase filmina oleks veel võimalik olnud vaadatud 90ndate jaburust „Tammy and the T-Rex“.

Kuna aga väsimus nõudis oma, ööbimiskoht polnud päris ümber nurga ja ilm ähvardaks hullemaks muutuda, otsustasin õhtu lõpetatuks kuulutada. Takkajärgi sai film siiski ära vaadatud ja võin julgelt soovitada neile, kellele (tõesti väga) jaburad ulmekomöödiad meeldivad. Sureva nooremehe aju pannakse mehhatroonilise sauruse sisse ja loomulikult see toimib. Film on põhjalik kompott ülepingutatud näitlemisest, napakatest stseenidest ja heas mõttes tobedatest tegelastest.

Teise päeva algusesse mahtus pikem jalutuskäik Haapsalu peal, Wakaliwoodi tunnine odav, kuid täitsa lõbus märul „Crazy World“ ja vanalinnas toimunud Haapsalu toidufestivali korduv väisamine. Õige filmilainele lülitumine toimus alles kell 19, kui suures saalis hakati näitama Mart Sanderi lühifilme. Kavas oli kaks pikemat ja seejärel väga lühikestest killukestest koosnev plokk. „Marzannas“ muutis Mart end tehnoloogiaga niihästi nooremaks kui ka vanemaks, et jutustada lugu pikalt hotellis elanud parunist ja tema elu muutnud sündmusest. „Vaikusetu“ peategelast jälitab kõikjal muusika, kuni ta kohtub sõjas kuulmise kaotanud viiuldajaga. Mõlemal lool on täitsa toredad puändid. See pole lühifilmide kategoorias sugugi alati iseenesestmõistetav. Väga lühikeste filmide plokk sisaldas huvitavaid ideid, kuid loomulikult on umbes minuti jagu kestva filmikese sisse raske palju sisu mahutada, seega vaataks nii mõnestki veidi pikemat uusversiooni. Näiteks arhiivis saja aasta tagust surma uurivast ajakirjanikust saaks teha kindlalt pikema loo, ehk isegi täispika filmi.

Sealt järgmine film oli katsumus. Tehniliselt võttes kuulub „Rikutud hing. Viirus“ ulmežanrisse, kuna on öeldud, et tegevus toimub postapokalüptilises maailmas. Parim, mida öelda saan, et on tore, et lavastaja Susanna Šmanjov oma eesmärgi täitis, stseenid purki sai ja nendega ka festivalile jõudis, kuid minu kui vaataja jaoks oli see film liiga väsitav ja ma ei pidanud lõpuni vastu. Kõik oli isegi trash-filmide kategoorias lihtsalt väga põlve otsas kokkuklopsitud maiguga. Mõned muigama võtvad kohad ei kompenseerinud pikka kestusaega ja väga halvasti kuuldavat dialoogi. Lahkusin saalist ajal, kui peategelased olid juba pikemat aega lõkke ääres lahanud maailma laastanud viiruse tagamaid. Seda lõkkestseeni salvestas meeleheitlikult autofookust otsiv (mobiili?)kaamera. Minu isiklik palve Susannale oleks teha vastavat tüüpi film – eeldusel, et on veel plaanis midagi sellist teha – veidi lühem, kuna tund ja 55 minutit venis tuntavalt, ja siluda vähemalt mõnda elementi veidi rohkem. Nt heli. Aga lõppude lõpuks on see autori enda otsus ja valik.

Laupäevane filmirida päädis Eesti krimiga „Õiglus 2“, järg filmile „Õiglus“, mis on, nagu mulle selgeks tehti, juba kultusfilmi staatuses. Ehk vaatan kunagi ka esimese osa ära. Ei kiirusta sellega, kuid ei välista, et see juhtub sobiva võimaluse tekkimisel. Teine osa oli õnneks lühike, nii et ei jõudnud ära tüüdata, aga ilmselgelt pakkus film nii mõnelegi vaatajale rohkem elamust ja äratundmisrõõmu, kui mulle. Kahjuks jäi rõdusaalis vaatamata efektirohkem lühike ulmefilm „Kosmilised masinad“, mis oleks ilmselt pakkunud vähemalt visuaalset elamust ja muusikavideolikku lähenemist. Parandan selle lünga esimesel võimalusel. Teadlikult jäi vaatamata Andrei Iskanovi „Põrgu nägemused“, mille puhul tundus, et see pole päris minu rida. Hilisem kontroll filmiklippe sirvides kinnistas seda veendumust. Pärast väikest suhtlusringi sai ka HÕFFi teine päev läbi ja oli aeg läbi vihma ööbima sammuda, et olla valmis viimaseks, üsnagi lühikeseks jäänud päevaks.

Pühapäev oli vaja võrdlemisi varakult Tartu poole teele asuda, seega mahutuski kavasse vaid üks film, Frida Kempffi „Koputus“, mis ulmežanrisse miskitki pidi ei mahu. Mõni huvitav element seal oli, kuid lavastaja enda väidetud sõnumit ma sealt ei leidnud. Meie autotäis filmihuvilisi hakkas pärast filmi tagasi Tartu poole veerema ja nii jäin Haapsalus ilma ka festivali lõpufilmist, milleks oli Trevor Stevensi „Jaakobi naine“. Kodus seda üle vaadates selgus, et tegu on küllatki omapärase õhustikuga ja huumorisugemetega vampiirilooga, mis ei mahu küll mu lemmikfilmide ridadesse, kuid kannatab ühekordse vaatamise ilusti välja.

Seekordne raskemalt tulnud HÕFF oli minu jaoks kümnes ja nagu ka kõikidel varasematel aastatel, jäi sellest mitmeid meeldivaid mälestusi. Seda nii filmide, seltskonna kui ka üldise melu poolest. Iga sellisel festivalil kogetud film, meeldis ta siis või mitte, on hoopis teistsugune elamus, kui lihtsalt tavaline kinoskäik või kodune vaatamine. Saan igale filmihuvilisele, kes pole veel Haapsallu sellele festivalile jõudnud, tõsiselt soovitada ära proovida. Samuti tuhat tänu Helmut Jänesele ja kogu tiimile, kes kõike vajalikku ette valmistavad ja festivali päevade ajal käigus hoiavad. Ei tasu kunagi pidada iseenesestmõistetavaks, et Eesti filmisõpradel on võimalus saada osa sedavõrd toredast üritusest.

Minimorsa esimene HÕFF (Laura Loolaid)

Lipule vaat!

Alustuseks pean ilusti ja ausalt üles tunnistama, et ka mulle oli see esimene päris-HÕFF. Tõsi, eelmisel aastal sai pisut virtuaalkino nähtud ja üle-võrgu sündmustele kaasa elatud - aga päriselt ikkagi esimene!

Päris avamise alguseks kohale jõuda ei õnnestunud ja nii püüdsin käigu pealt märkamatult melu sisse sulanduda. Edukamaks sulandumiseks tõmbasin pähe ka paar maski, ühendades funktsionaalse esteetilisega (prilli-udu sai pealekauba). Aga nagu ikka esimest korda võõras kohas, tõmbub inimpärdiku vaatlusvõimekus kitsale ribale kokku ning läbi tuleb vaid vähene ja tuttavam teave. Nõnda suutsin kõigist viitadest ja abistavatest kirjadest mööda vaadata. Pärast esimest logistilist paanikat sai siiski tauditõrje-paber esitatud, lubatäht randmele ja võluväeline pressipass kätte. Rohelisele punasele vaibale ei taibanud siiski avamise ajal tükkida (laupäeval etendasime Ulmeühingu ühistööna siiski etüüdi punases).

Ka kultuurimaja fuajees ei võtnud mu aju esimese hooga vastu, mis on kus, miks ja kellega, sestap määrasin kursi tuttavate sümbolite abil.

Ulmeühingu nurgakesest kujunes kolme päeva peale lõpuks omamoodi kindlustatud sõlmpunkt - ulmelipu taha sai kodinaid hoiule sokutada ja kui oli vajadus omad üles otsida, siis kõigepealt tasus vaadata just raamatuleti ligi.

Ütlesin Veikole tere, ajasin paar sõna juttu - siis oli juba julgem ümbrust avastada. Leidsin seinalt väljapanekult eelmised HÕFFid, millest olen ainult legende kuulnud, uudistasin laste-noorte meisterdatud roboteid (roboti-töötoa ja teiste Lem 100 albumite lingid leiab meie juunikroonikast), kiikasin grimmikunstnike alleele ja mõmisesin tuttavatele nägudele läbi-maski tervitusi.

Kuna siltidel viidatud saalid tundusid ikka veel Haapsalu oludega kohanevale ajule millegi müstilise ja kaugena, läksin kõige lihtsamat teed ehk otse peasaali, kus hakati festivali avama. Sissejuhatavate klippide jooksul avanes muuhulgas võimalus pisikeseks egotripiks ja rümbarebu sees püherdamiseks.

Fotograafi-pilte saab vaadata Pöffihundi albumitest.

Avafilmi Psycho Goreman olin küll kevadel teiste reaktoristide seltsis juba näinud, aga tool oli pehme, pidulik-põnev meeleolu oli õhus, otsustasin veelkord katsetada. Huvitaval kombel oli sama film teisel vaatamisel palju ägedam (eks suur lina ja tõhus kinoheli lisasid ka mõnu). Kuna teadsin juba tegelaste hulgas karta vastikut last ja tema nüri perekonda, oli nende väljakannatamine nüüd palju kergem. Ning kuna sisu oli tuttav, jõudsin sellevõrra muid nüansse rohkem tähele panna, nii et nüüd joonistus ka paremini välja KUI taotluslikult kogu see nõmeperedus paika on aetud. Grimmi-löga-butafooria-kollide osa sisust, mida esimesel vaatamisel tundus, et tahaks rohkem, jõudis seekord samuti täitsa paraja portsuna kohale. Niisiis, üle ootuste mõnus vaatamine.

Peasaali esine hakkas juba natuke tuttavamaks saama ja esimese uljama sammuna tegin tutvust kokteililetiga. Whisky sour julgestuseks käevangus, asusin uurima, mis õues toimub ja leidsin eest tuttavaid. Õuekino-eelsel mälumängu-raundil ei saanud ma nutitelefoni-puuduse ja vähese HÕFFIi-kogemuse tõttu kaasa lüüa, küll aga sosistasin Maretile rohkelt valesid vastuseid ette (parima mälleri-traditsiooni kohaselt).

Esimesel õhtul näidati õues Kratti - sellega sain kirja punktikese eesmärgi “vaadata võimalikult palju eesti filme” täitmiseks. Filmidest kirjutab Jaan pikemalt, sellepärast ma sügavuti sisu kallale ei lähe, aga noh - tore oli. Kui hüpata korraks järgmise päeva vestlusringi mõtete juurde, siis leidsin, et kui seesama lugu oleks esitatud kirjakunsti vahenditega, siis Reaktor võtaks selle mõnuga avaldada! Ainult vanemate narkolaagri osa soovitaks autoril kas põhjalikumalt lahti kirjutada või siis vastupidi, välja kärpida või siis kohaletuleku-montaaži laadis minimalistlikuks taandada, sest praeguses mahus ei hakka ta ülejäänud tervikuga tingimata kokku. Samas jällegi segakooriseltsi häbematu laulu sisse panek pani isiklikust äratundmisrõõmust kihistama ja manitsus, et haavast ei tohi terariista välja kiskuda, ajas instinktiivselt pöidlad püsti.

Poole filmi pealt hakkas tuntavalt tibutama - viski-julgestus kulus ära, ka oli hea meel, et karupüksid jalga said. Kui juba kõvem sadu peale tuli, selgus, et vihmajope oli pakkimisel koti kõrvale jäänud. Samas oli selleks hetkeks juba ükskõik, kui palju veel kaela sajab; toetasin kannad maha, pistsin minimorsa kotti varjule ja vaatasin filmi lõpuni. Sadu peletas päris palju vaatajaid tuppa ja nõnda tundus pisikese kangekaelse publikurakukesega küsimustevoor lõpus kuidagi eriti lahe. Alles hiljem meenus, et jäi küsimata, kas hüper-super-kõrgtehno-mõistusega robokratt oli tehtud Riga pesumasinast. Nojah, mõni teine kord.

Kuivama ja soojenema läksin taas peasaali (julgestuseks kulus nüüd ära juba topelt-tekiila). Seal näidati Isadepäeva, mis oli parimas mõttes Väga Halb. Lisandus meta-rõõm sellest, et Härra Hipster „Ai-mu-käsi” esimesest filmist oli siin silmaklapiga ja nii matšo, et igast poorist purskab tina, spermat ja vahtrasiirupit.

Kaks pluss kaks on seitse!

Teine päev algas reipalt. Otsustasin ekspeditsioonimeelselt pikaks päevaks valmistuda ning varusin strateegilisi toidu- ja joogivarusid (selgus, et asjata).

Kultuurimajja jõudsin nii vara, et sattusin koguni pinksiturniiri tunnistajaks. Et sportlik õhkkond üleliia ei nakkaks, tõmbusin siiski varsti nurga taha lebotama. Kinosaali veel sisse ei saanud, jälgisin hoopis, kuidas tuul puhub ja taevas selgineb.

Hommikuseks seansiks valisin Lemi-teema rõdusaalis. Esiteks eeldasin, et suuresaali-filme saab hiljem veebikinost ka vaadata, aga kammerlikum kogemus on paiga peal ja unikaalne ning teiseks, kui omad esinevad, siis tuleb ikka toetada.

Trurli masinat vaadates oli esimesest pilgust näha, kustkohast Machinariumi arendajad muu hulgas inspiratisooni on ammutanud.

Pärast filme toimus mänguline küsimustevoor, kus järjekindlalt valesti vastates (alguses valesti-valesti, seejärel õigesti-valesti) õnnestus Poola saatkonnalt kingiks saada Solarise uuem trükk!

Pärast esimest seanssi jõudis aga kätte see punkt, kui pidi hakkama muude kohustuste tõttu filme vahele jätma. Kuna Joel tegi ulmežürii tööd kaugjuhtimisel, olin nõus tema eest sõna võtma filmi-raamatu vestlusringis, mis pidi umbes-täpselt tunni pärast peale hakkama. Pöörane maailm oleks kestnud lõpuni vaatamiseks pisut liiga kaua ja lühifilmide seanss alanud pisut liiga vara. Niisiis jõlkusin huvitavates nurgatagustes (kultuurimaja hakkas nüüd juba päris tuttavaks saama), otsisin kohti visuaalvallatusteks ja jälgisin, kuidas hõbedasi mune läikima lüüakse.

Vestlusringis oli lõbus ja meil oli isegi paar inimest publikut! (Pilti tehti ka.) Pärast vestlust aga, kui ma pahaaimamatult oma plaane kinokavasse hakkasin sobitama, selgus et ulmežürii suundub linnusesse lõunasöögile. Kas saab inimene saatuse vastu!

Tagasi kultuurimajja jõudsime siis, kui hakkas koitma Mart Sanderi lühifilmide seanss ja saalijärjekorras jagati sponsorviskit.

Näidatud lühilugudest meeldis mulle kõige enam esimene, muusikaneedusega, aga ka ülilühi-ampsud töötasid mõnusalt.

Lõbusa dekadentsi lainel liikusime edasi sünnipäevapidulisse keldrisaali, kus õhus lendasid säravad konfetid ja kausi seest sai magusat jooki. Ma teadsin küll, et magus jook paneb pea purju ja see heaga ei lõpe, aga kausi sisu maitses nii hea, et tuli teine kulbitäis lisaks võtta.

Ulmeühingu ja kultuurirahva konsiilium, mis selleks hetkeks oli juba üsna mitmepealiseks paisunud võttis sihikule rõdusaali ja Kosmilised masinad. Seal saigi Kuri Saatus mind kätte - jäin keset kõige diibimat tehnomürglit ja välkuvaid visuaalse täiesti labasel moel tukastama.

Järgmisest filmist kannatasime välja viisteist minutit algustiitreid ja natuke peale, siis suundus ühendatud konsiilium kohvikulaua taha juttu ajama.

Sini-hele-roheline hommik

Kolmas päev enam nii reipalt ei alanud. Mõtlesin, et kui õigeks ajaks üles saan, lähen Elektrooniku seiklusi vaatama, aga pool tundi jäi puudu. Ega ma täpselt ei mäleta ka, mis osi ma temast kui palju näinud olen, igatahes tundsin, et poole pealt ei viitsi. Selle asemel läksin omaseks saanud ulmenurgakesse. Raamatulaud oli märgatavalt tühjemaks jäänud ja Veiko jutustas, kuidas ta öösel ja hommikul hakkas ulmenurgas omapäi seisnud pampude seest ja taskutest rahanutsakuid leidma.

Natuke oli vaja aega parajaks teha, siis peeti maha Haapsalu filmitööstuse teemaline vestlusring (aja parajakstegemise vilju võib näha postituse lõpus). Teadsin, et peagi pärast seda hakkab Tartu-seltskond kodu poole liikuma. Enne rakendasin veel kasulikult töösse Krafinna pärandatud puhvetipileti. Lõputseremooniat ja kiitusekirjade andmiste sel korral vaadata ei jõudnudki. Kahju oli sellest, et ei jõudnud õigel ajal lühifilmide programmi vaadata, sest neid veebikinos näha ei saanud (küll aga õnnestus tagantjärele ära vaadata Jakuutia etnoõuduse põimik, mis oli väga mokkamööda).

Igatahes on nüüd tee Haapsallu selge - jääme põnevusega järgmist aastat ootama!

P.S. Endla hostel ruulib!

Päeva materjal Wikipedias juulis 2021 (Taivo Rist)

KUU TEHNIKA: Sigatüüka ekspress (avati 1. juulil 2014)

Sigatüüka ekspress väljub Londonist King's Crossi raudteejaama platvormilt 9 3/4 ja sõidab Hogsmeade'i. See on üsna originaalilähedaselt ehitatud Floridasse Orlandosse Universal Orlando Resorti nimelisse lõbustusparki. (See pole Disneyland, mis asub 15 miili kaugusel Orlandost väljas, Universal Orlando asub üsna linna sees.) Universal Orlando jaguneb kaheks teemapargiks, Sigatüüka ekspress ühendab neid ja rongi lastakse ainult neid, kes on maksnud mõlema külastamise eest. Raudtee on 676 m pikk ja rong sõidab seda 4 minutit (enamik meist jookseks kiiremini). Rongil pole ümberpööramise kohta ning nii on vedur alati suunatud Hogsmeade'i ja mitte kunagi King's Crossi poole. Sõidu ajal näidatakse rahvale kaht eri videot sõltuvalt sellest, kumbapidi rong sõidab. Ekspress avati ilma reklaamikampaaniata 1. juulil 2014 ja juba esimese kuuga sõitis sellel miljon külastajat.

https://en.wikipedia.org/wiki/Hogwarts_Express_(Universal_Orlando_Resort)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: ambulotseetus (3. juuli)

Ambulotseetus tähendab ladina keeles kõndivat vaala. Temast või temasugustest põlvnevad vaalad ja delfiinid. Ta on üks ürgseimaid teadaolevaid vaalalisi ja ta elas uusaegkonnas eotseenis 49–48 miljonit aastat tagasi. Ambulotseetus on tuntud peamiselt ühe hästi säilinud luustiku järgi, mis leiti tänapäeva Pakistanist Punjabist. Tollal asus see India saarel, mida ekvaator läbis umbes keskelt ja mis polnud veel Aasiaga kokku põrganud – põrkamise tulemusena tekkisid Tiibet ja Himaalaja. Ta oli umbes 3 m pikk ja kaalus 141–250 kg. Ta võis välja näha nagu merilõvi ja maismaal kõndida sama kohmakalt. Tal olid võimsad jalalabad, mille jõul ta ujus. Kõige pikem varvas oli neljas varvas, 17 cm pikk. Jalalabadel olid lestad, aga sabauime ambulotseetusel polnud. Hambad polnud ühesugused nagu tänapäeva vaaladel, vaid mitmesugused ning nende põhjal on järeldatud, et ta varitses ja murdis elussaaki. Erinevalt krokodillist suutis ta närida.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ambulocetus

KUU ULMEAJAKIRI: "Imaginative Tales" (5. juuli)

"Imaginative Tales" oli ameerika ulmeajakiri, mida 1954–1958 ilmus 26 numbrit, ilusasti kahekuiste vahedega, ilma et ükski number oleks vahele jäänud. Avanumber oli 160 ja ülejäänud numbrid 128 lk paksud. Toimetaja oli William Hamling, kes avaldas seda endale kuuluva Greenleaf Publishing Company kaudu. Ajakirja peamine levitaja American News Company likvideeriti 1957 ja see andis väikestele ajakirjadele ränga löögi, millest Hamlingi ajakirjad "Imaginative Tales" ja "Imagination" ei suutnudki toibuda. Ühtlasi hakkasid sel ajal pehmekaanelised raamatud hästi müüma. Ajakirjas väga häid jutte nähtavasti ei ilmunud. Põhiautorid olid Charles Myers ja Robert Bloch. Myers kirjutas koomilisi lühijutte mehest ja tema imekaunist kujuteldavast kallimast Toffeest. Nendes alastusele ja seksile vihjati, aga otsesõnu ei mainitud, kirjeldamisest rääkimata. Võite vaadata Commonsist kaanepilte, mis on ebaharilikult lollid.

https://en.wikipedia.org/wiki/Imaginative_Tales

ESIMENE ARVUTIMÄNG: "Plants vs. Zombies" (11. juuli)

2009. aasta videomäng, mida nimetatakse torni kaitsmise žanri kuuluvaks. Kuva vasak serv on sinu kodu, mida tuleb kaitsta, paremast servast tungib peale sombide hord. Sombid liiguvad sirgjoones ja nende teele tuleb istutada taimi, mis sombisid tulistavad või neile muudmoodi kahjulikult mõjuvad. Kui üksainuski sombi jõuab kuva vasakusse serva, on mängija kaotanud. Mängus on 49 liiki taimi ja 61 liiki sombisid, kellest kõige vägevam on doktor Zomboss. Mängijatele meeldis Teivashüppaja-sombi, mis ületab takistusi. Tantsival Sombil on võime kutsuda ligi taustatantsijaid ja Michael Jacksoni lähedased püüdsid seda sombit ära keelata. Mäng algab seikluse moodis (50 taset), selle lõpetamise järel avanevad minimängude, vaasilõhkuja, Mina – sombi ja eriti raske ellujäämismood. Kriitika oli väga kiitev, seda peeti lihtsaks, kuid köitvaks, ja kunstistiili humoorikaks. Auhindadest võib mainida Kuldset Juhtkangi kahes kategoorias. Mäng on kohandatud mobiilidele ja konsoolidele.

https://en.wikipedia.org/wiki/Plants_vs._Zombies_(video_game)

KUU ULMEFILM: "Squirm" (14. juuli, esilinastuse 25. aastapäev)

1976. aasta ameerika õudusfilm. Georgia osariigis kukub tormi ajal elektrijuhe maapinnale ja selle tulemusena hakkavad maa seest välja ronima lihasööjad ussid. Õnneks pole nad mürgised: mitu tegelast pääseb ussihammustusest eluga. Siiski söövad ussid palju inimesi ära. Stsenarist ja režissöör oli Jeff Lieberman, kellele see oli täispikkade filmide osas debüüt. Tal oli võimalus saada peaosadesse Martin Sheen ja Kim Basinger, kuid Lieberman lükkas nad tagasi ja võttis nende asemele vähetuntud näitlejad. Pärast nimetas Lieberman end selle otsuse tõttu idioodiks. Pooled ussid olid kummist, kuid Georgia Okeanograafiainstituudist osteti 3 miljonit kaani ja Maine'ist toodi külmutatud vihmausse. Maine'i ajalehed kaebasid pärast, et kohalikud kalamehed ei leia enam pinnasest usse. Äriliselt oli film edukas, kuid kriitikute vastuvõtt oli leige, kõige rohkem kiidusõnu jätkus huumorile ja operaatoritööle. Tänapäeval on see saanud kultusfilmiks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Squirm

KUU FRANTSIIS: Paber-Mario (17. juuli, seni viimase mängu 1. aastapäev)

https://en.wikipedia.org/wiki/Paper_Mario

TEINE ARVUTIMÄNG:"Call of Duty: Modern Warfare Remastered" (27. juuli)

See on 2016. aasta esimeses isikus tulistamismäng, mille tootis Raven Software, 2007. aasta mängu "Call of Duty 4: Modern Warfare" uusversioon, mis on originaalile väga sarnane. Kasutaja juhib peamiselt Briti eriõhuväe seersanti John MacTavishit, ehkki mingil määral mängitavaid tegelasi on neli. Neist ühe, Lähis-Ida riigi presidendi mängitavus seisnab võimaluses tema pead pöörata, kuni ta hukatakse. Ulmelisus seisneb tuumaplahvatustes ja selles, et terroristid tulistavad USA idarannikut mandritevaheliste rakettidega. Pahalaste peamine pesa on seekord Aserbaidžaanis ja nendega on liidus vene ultranatsionalistid. Kriitika oli põhiliselt soosiv.

https://en.wikipedia.org/wiki/Call_of_Duty:_Modern_Warfare_Remastered

KUU ASTRONOOMIA: "Apollo 15" (30. juuli, kuundumise 50. aastapäev)

"Apollo 15" meeskonna moodustasid kapten David Scott, piloot Alfred Worden ja kuumooduli piloot James Irwin. Nendegi retkest möödub juba 50 aastat. Startisid 26. juulil, jõudsid Kuule 30. juulil, viibisid seal 2. augustini ja maandusid Havaist põhjas 7. augustil. Kaasa toodi 77 kg kive, sealhulgas 4 miljardi aasta vanune kivi, mis arvatakse pärinevat Maalt ja olevat kõige vanem Maalt pärinev objekt. Galilei oli korraldanud mõtteeksperimendi, et vaakumis kukuvad haamer ja sulg ühesuguse kiirusega, Scott kordas seda televisiooni otse-eetris ja näitas, et see vastab tõele. Scott ja Irwin said esimesteks inimesteks, kes magasid Kuu peal ilma skafandrita. Maandumisel kolmest langevarjust üks ei avanenud korralikult, aga kahest piisas. Tunamullu juba kirjutasin, et rahva mällu läks "Apollo 15" peamiselt postmargiskandaaliga (vedasid postmarke kosmosesse lootuses need hiljem tembeldatuna kallilt maha müüa), mistõttu kedagi neist rohkem kosmosesse ei lastud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_15

ESIMENE ASTRONOOMIAPILT: "Sojuz MS" (7. juuli, 5. aastapäev)

"Sojuz MS" on vene kosmoselaevatüüp, mida toodetakse aastast 2016 ja seni on neid tehtud 18. Peamine kasutaja on muidugi Roskosmos. Mass on 7 tonni, maht 10 m³ ja meeskonnas on 3 inimest. Üldiselt on lennud õnnestunud, ainult 10. lend läks nihu ja kosmonaudid pidid 50 km kõrguselt katapulteeruma – mõlemad jäid ellu ja terveks. See lend kestis ligi 20 minutit, mehitamata lend number 14 kestis 15 päeva, kõik ülejäänud 115–205 päeva (üks praegu käib). Kapten on alati olnud Venemaalt, aga ülejäänud meeskonnaliikmete seas on olnud teistegi riikide kodanikke, põhiliselt USA-st ja Jaapanist, aga isegi Araabia Ühendemiraatidest. Järgmisele, 19. lennule võetakse kaasa eesti päritolu vene näitlejatar Julia Peresild, kellest saaks siis läbi aegade esimene eesti päritolu kosmonaut. Plaanitud start on 5. oktoobril 2021 ja reis peaks kestma pool aastat. See on üle 20 aasta esimene kord, mil kosmoselaeva meeskond koosneb ainult Venemaa kodanikest. Kolmest liikmest kaks (sealhulgas Julia) on kosmoseturistid, kes hakkavad seal filmi väntama.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Soyuz_rocket_and_spaceship_V1-1.svg

TEINE ASTRONOOMIAPILT: Vaikuse baas (20. juuli, aastapäev)

Vaikuse baas on esimene koht väljaspool Maad, kus inimene maandunud ja kõndinud on. Juhtus see 20. juulil 1969. Nime sai ta selle järgi, et asub Vaikuse meres. Erinevalt Vaiksest ookeanist, mis on vaikne ainult nime poolest, on Kuu peal ka päriselt vaikne. 18 sekundit pärast laskumist teatas Neil Armstrong: «Houston, siin Vaikuse baas. Kotkas on maandunud.» Nime "Vaikuse baas" mõtlesid välja Armstrong ja Aldrin ise lennu ajal. Nad ainult hoiatasid lennujuhtimiskeskust, et see ikka aru saaks, millest jutt käima hakkab. Vaikuse baasis on tänapäevani sadakond maise päritoluga objekti, sealhulgas "Apollo 11" hea tahte sõnumid ja kuuvärinate mõõtmise seismomeeter, mis töötas kahjuks kõigest 21 päeva, lisaks muidugi Armstrongi ja Aldrini jalajäljed, viimased koos Aldrini saabastega, mis jäeti enne tagasitulekut stardimassi vähendamiseks maha. Vaikuse baas on California ja New Mexico kultuuripärandi registris, sest nende osariikide seadused ei nõua, et kultuuripärand peab olema tingimata osariigi maa-alal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Aldrin_Looks_Back_at_Tranquility_Base_-_GPN-2000-001102.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISM: Spiti jõgi (7. juuli)

Spiti jõgi asub Põhja-Indias Himaalajas Himachal Pradeshi osariigis. Ta voolab Satluj jõe ja Panjnadi jõe kaudu Indusesse, mis suubub India ookeani Araabia lahte. Spiti algab liustikust 4100 m kõrguselt ja tema suue on 2550 m kõrgusel, jõgi on 200 km pikk. Nimi "Spiti" tähendab "Vahepealne maa", see tähendab Tiibeti ja India vahel asuv. See piirkond on üks India kõige hõredamini asustatud paiku. Seal räägitakse spiti keelt, mis on tiibeti keelele väga lähedane, ja elanikud on budistid. Vaatamisväärsuste hulka kuuluvad dalai-laama lemmikkloostrid Key ja Tabo klooster. Juurdepääs sinna vajab eriluba, nagu nõukogude ajal Eesti saartele sõitmine vajas. Teed on viletsad ja talvetormid võivad need mitmeks päevaks täielikult sulgeda. Suure kõrguse tõttu tuleb valmis olla mägihaiguseks. Sellel pildil on Spiti jõgi endale saja meetri sügavuse oru uuristanud, foto on tehtud 3820 m kõrgusel maanteelt, aga ega ma korralikult aru ei saa, mis siin pildil ikkagi on.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:NH505_Spiti_Kaza_Losar_Jun18_D72_7797.jpg

KUU LOODUSEVIDEO: droonivaade Aegviidu Siniallikatele (14. juuli, 2½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Aegviidu_siniallikad_(Aegviidu_blue_springs).ogv

KUU KOSMOSEVIDEO: orkaan Dorian läheneb Bahama saartele (21. juuli, 9 sekundit)

Orkaan Dorian on Bahama kaugelt kõigi aegade enim kahju tekitanud orkaan –3,4 miljardit dollarit. Esikohta jagab ta kõige tugevamate tuultega maabunud Atlandi ookeani orkaanide edetabelis – 296 km/h. Kõige madalama õhurõhuga Atlandi orkaanide edetabelis jagab ta 5. kohta – 910 mbar. Hukkus 84 inimest, neist 74 Bahamal, ja 245 inimest jäi kadunuks, kõik Bahamal. See video on tehtud 1. septembril 2019, kui Dorian läheneb Bahamale kuuluvatele Abaco saartele. Kolmveerand Abaco majadest sai kahjustada ja inimesed kirjeldasid seda puhta põrguna. Donald Trump väitis, et peaaegu kõik ilmaennustajate mudelid näitavad, et Dorian tabab Alabamat – see väide oli täielik vale ning Riiklik Ookeani- ja Atmosfäärivalitsus tõttas seda ümber lükkama. Trump ajas muidugi oma joru edasi. Elu näitas, et Dorian läks Alabamast puhtalt mööda ega maabunudki USA-s, mõjutades seda ainult idaranniku lähedal mööda merd liikudes.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hurricane_Dorian.gif

KUU VANAFILM: "Loomade olümpia" (23. juuli, Tokio olümpiamängude avamine, 13 minutit)

Kui teile meeldis vene aja lõpu multifilm "Loomade jalgpall", siis meeldib teile ka see. 1928. aasta jaapani animafilm, mis sai inspiratsiooni Amsterdami olümpiamängudest. Eri liiki loomad võistlevad mitmesugustel kergejõustikualadel. Igal alal esineb vähemalt üks loom hästi ja vähemalt üks halvasti. Saate näha lendavat siga. Parimaks sportlaseks tunnistatakse elevant ja saate näha, kuidas rahvas elevanti õhku loobib. Mul oli hea meel, et istusin üksi ja võisin irvitada nii valjusti, kui ise tahtsin.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Animal_Olympics_(1928).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: spiraalkettast ümbritsetud täht (26. juuli, 3½ minutit)

Noor täht Hundi tähtkujus SAO 206462 on ümbritsetud planetaarkettast, millel on ebatavaline, spiraalharudega kuju. Planetaarketta läbimõõt on poole suurem kui Pluuto orbiidil. Nähtavasti hakkavad sellest kettast planeedid moodustuma. Pilt on ebatavaliselt selge ja lubab astronoomidel teha oletusi selle kohta, millest niisugune ketas koosneb. Seal võivad juba mingid protoplaneedid sees olla ja see võibki olla spiraalharude tekkimise põhjus. SAO 206462 avastati 2011.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Stars_Spiral.ogv

Tolmunud topeltettur 8: Mees nagu orkester (Rauno Pärnits)

On öeldud, et Edward John Moreton Drax Plunkett (1878-1957) oli paljude annetega mees, kes oli kõigis oma tegemistes märkimisväärselt hea. Ta oli maailmarändur ja osales Buuri sõjas. Ta oli ületamatu bridžis, hea autojuht, kes biograafide sõnul „kihutas nagu meeletu, aga siis kaotas huvi ja vaevalt enam kunagi ise rooli taha istus“, meisterlik kriketimängija, entusiastlik tennise- ja lauatenniseharrastaja, aga samuti hea krossijooksja. Aga tema suurimad kired olid jaht, kirjandus ja male. Küsite, et mis tööd ta tegi, et selleks kõigeks aega jätkus? Väga lihtne – ta oli aadlik, inglise peer, kaheksateistkümnes Dunsany lord, mille järgi võttis ta endale ka kirjandusliku pseudonüümi: Lord Dunsany.

Jaht oli härrasmeeste lõbu ning suuri saavutusi selles loomulikult olla ei saa. Lord Dunsany jõudis käia nii Aafrikas lõvijahil kui Indias tiigrijahil ning saavutuseks võib ehk tinglikult pidada kohalike radžade šokeerimist sellega, et lihtlabasele ohutust kaugusest loomade maha kõmmutamise asemel eelistas ta üks-ühele vastasseisu. Ta oli hea laskur ning jõudis tulla ka Iirimaa meistriks püstolilaskmises

Miks kirjandus? Oma mõju võib selles olla elukohal – Dunsany loss on üks vanimaid säilinud Iirimaa ehitisi (hakati ehitama 1180), kõige pikaajalisemalt ühe perekonna käes olnud loss ja samas ka Iirimaa vanim hoone, milles on järjepidevalt sees elatud.

Samuti jõudis ta üsna varakult tutvuda mitmete selliste maailmanimedega nagu William Butler Yeats ja Rudyard Kipling, kelle Dunsanyde residentsi tõi iiri põllumajanduse suurkuju, Edwardi onu sir Horace Curzon Plunkett. Yeatsi suust pärineb ka hinnang: „See mees on geenius.“ Hinnang pole loomulikult antud mitte Lord Dunsany fantasyteostele, vaid tema sulest pärinevale näidenditele. Konkreetselt pillati see ütles 1909. aastal sisuliselt kihlveo tõttu ühe õhtuga kirjutatud esimese näidendi „Sädelev värav“ (The Glittering Gate) kohta, mis muide on puhas ulme – murdvargast paradiisi väravate taga. Aastaid hiljem märkis Yeats, et on äärmiselt ebaõiglane, et selline jumalast antud talent on raisatud ühe aadlimehe peale, kel pole vaja igapäevaselt leiba teenida ja kes seetõttu raiskab oma annet paljude muude asjade kui kirjanduse peale. Lord Dunsany oli näitekirjanikuna äärmiselt edukas – teda on isegi nimetatud 1920te mõjukaimaks autoriks ning mingil hetkel mängiti Broadwayl samaaegselt viit tema erinevat näidendit. Tõsi, pärast majanduskriisi ta populaarsus teatrilavadel kahanes järsult ega taastunudki enam.

Aga kuulsuse tõi Lord Dunsanyle siiski tema fantasylooming, millega teda loetakse üheks kaasaegse fantasyžanri rajajaks. Väidetavalt olla ta esimene, kes hakkas looma isiklikku mütoloogiat päris nullist, paigutades tegevuskoha mitte planeedile Maa, vaid kuhugi... mujale. Tema jutukogu „Pegana jumalad“ (The Gods of Pegāna, 1905) ja romaan „Haldjamaa kuninga tütar“ (The King of Elfland's Daughter, 1924) on need kaks teost, mis on nö tänapäevase fantasykirjanduse esimesed pääsukesed. Neist esimese kohta ütles ta ise: „Ma püüdsin kokku viia ookeani ja Kuu. Minu teada pole seda keegi veel varem teinud.“Tema mõju on tunnistanud sellise ulmeklassikud nagu Lovecraft, Tolkien, Gaiman, Clarke, Vance ja Moorcock, kui piirduda vaid kõige nimekamatega. Kusjuures neist igaüks rõhutab erinevaid Lord Dunsany tekste.

Lord Dunsany fantaasialoominguga seoses tuli kord ette päris kurioosne olukord, kui äsjaloodud Iiri Kirjanduse Akadeemia (Irish Academy of Letters) ei tahtnud Lord Dunsanyt täisliikmeks võtta, kuna need kohad olla reserveeritud neile, kes kirjutavad Iirimaast ja iirlastest. Kuigi vaid aasta hiljem sai Dunsany liikmestaatuse, siis kerge solvumine jäi ning Lord Dunsany kirjutas hiljem mitu iiri mütoloogiast ainest saanud teost.

Lisaks näidenditele ja fantasyle kirjutas Lord Dunsany ka luulet, esseid, artikleid, ülevaateid jms, nii et ainuüksi tema bibliograafia on mahukas mitmesajaleheküljeline tellis. Ilmselt enamik ulmefänne ei tule selle pealegi, et 1950. aastal oli Lord Dunsany nimi üles seatud ka Nobeli kirjandusauhindade nominentide sekka.

Kõige suuremaks kireks oli Lord Dunsanyle ikkagi male. Ta alustas nuputõstmisega juba koolieas, võib-olla onu Horace eeskujul, kelle tasemele hilisem peer tegelikult ei jõudnudki (Horace’i konto ehteks on kaks võitu hilisema esimese male maailmameistri Steinitzi üle ja pea pool sajandit hiljem ka viik samuti hilisema maailmameistri Capablanca vastu; hinnatud karika Plunkett Trophy, mille peale mängiti pea kogu XX sajandi vältel, pani samuti välja Horace). Oma autobiograafias mainib ta malet ohtralt ja vahel lausa lehekülgede kaupa järjest, muu hulgas on ta kirjutanud: „Tee, mis viis valele rajale, oli male, sest see oli nii rahuldustpakkuv, et võis täita kogu su elu.“ Ning ta otsustas teadlikult malemängimist vältida. Paraku see väga ei õnnestunud. Kuid ta jäi eluaegseks harrastajaks, kes tõstis nuppe nii kohaliku külasepa kui India radžadega, aga ka laevakaptenitega oma maailmareisidel – märkimist väärib lause tema autobiograafiast: „Ma pole kohanud ühtki laevakaptenit, kes ei mängiks hästi malet...“ Samuti lause ühest kõnest: „Male on tegemistest hõivatud meeste vaimne turgutaja.“

Ta oli kauaaegne Iiri Maleliidu president, nagu ka Kenti krahvkonna Maleühingu president. Eriti vedas Sevenoaksi maleklubil, mille presidendiks ta oli lausa 54 aastat. Paljud allikad omistavad talle ka Iiri meistritiitli males, ent see pole korrektne. Ebaõige tõlgitsus on tõenäoliselt pärit seigast, et 1924. aastal Lord Dunsany võitis Tailteanni mängudel (kahe maailmasõja vahel iga nelja aasta tagant toimunud iiri rahvuslik spordi- ja kultuuriolümpiaad) kolmest tugevusgrupi turniirist keskmise tasemega võistluse; tema oma sõnade järgi „ma polnud Iirimaal veel kunagi malet mänginud, seetõttu pidasid kõik mu vastased mind ülbeks ja asjatundmatuks sinivereliseks ning pongestasid kõigest väest võidu peale. Kui nad aga taipasid, et ma tegelikult oskangi mängida, oli juba hilja.“ Lord Dunsany mängutasemest annab ehk kõige parema ettekujutuse 1929. aasta Belfasti-Dublini matš 21 laual, kus Lord Dunsany mängis dublinlaste kaheksandat lauda. Tema maletajakarjääri tipphetkeks võib lugeda viiki simultaanpartiis Capablanca (male maailmameister 1921-27) vastu.

Lord Dunsany oli ka väga heal tasemel maleülesannete koostaja, kelle mitmed konksuga nuputused kuuluvad tänapäevalgi male kullafondi. Neist tuntuim on ehk see neljakäigune:

Valge algab ja matistab nelja käiguga.

Lahendus on äärmiselt lihtne, kui ära tabada, et antud seis on võimatu (musta lipp ja kuningas on valepidi), mistõttu tuleb malelauda kõigepealt 180° keerata.

Vähe on neid inimesi, kes on leiutanud uue malevariandi. Lord Dunsany on üks neist. Dunsany male on tõelise fantaasia sünnitis, kus ühe täiskomplekti malendite vastu astub „lugematu hulk“ ettureid. Mängitakse seda tavamale reeglite järgi. Tänapäeval mängitakse rohkem küll Dunsany male edasiarendust nimega Hord ehk hordechess.

Ei ole imestada, et Lord Dunsany ühendas oma lemmikhobid. Eelkõike peetakse silmas tema lühijuttu „Kolme meremehe gambiit“ (Three Sailor’s Gambit, 1916), mis on üks kõige antologiseeritumaid maleteemalisi lugusid läbi aegade. Loo sisu on lihtne: tulevad kõrtsi kolm madrust ja tahavad panuse peale mängida. Aga ainult kolmekesi koos. Ja nad võidavad kõiki, ka maailma tugevamaid. Hoolikas pealtvaataja märkab, et tegelikult ei tunne ükski kolmest meremehest käikegi, nende eest mängib hoopis üks deemonlik kera... Olgu mainitud, et kummalisel põhjusel on esmatrükis loo pealkirjaks teksti sees „Kolme meremehe kihlvedu“ (Three Sailor’s gamble), kuid sisukorras „Kolme meremehe gambiit“. Maleteemalisi jutte on Lord Dunsanyl muidugi veelgi, aga neis ulmeline osa on üpris vähene, kui sedagi.

On öeldud, et kui reastada kõik poeedid, kes eales on malest kirjutanud, siis Lord Dunsany on nende seas lausa trumpäss.

Maleajakirjad olid oli Lord Dunsany jaoks olulised avaldamiskohad, kus ta peale maleülesannete ja temaatiliste artiklite avaldas ka oma kirjanduslikumat loomingut. Nö firmamärgiks sai poeetilised epitaafid malemaailma lahkunud suurkujudele. Alljärgnevat on vahel isegi nimetatud kõige kaunimaks maleteemaliseks poeemiks läbi aegade:

Öeldakse, et üks kunst kasutu on igat puhku

Õhtu läbi nuppe tõsta siis

Kus nii õhin, triumf kui remis

Seal väärtusetu olla igat juhtu.

Kuid siiski, kui maletaks kõik need

Kes õelaid plaane ligimeste vastu hauvad

Meil oleks alles linnad veel

Mis nüüd on tolm ja lugematud hauad

Ei saa jätta mainimata, et tema viimane eluajal trükki jõudnud kirjutis ilmuski maleajakirjas vaid nädal enne surma.

Galaktikaimpeeriumi annaalid 4: analoogilise ideeulme pankrot (Raul Sulbi)

Karl Schroeder: Lockstep. 351 lk.

Tor. New York 2014.

17-aastane Toby McGonigal on jõukast perest pärit nooruk – nende innovatsiooni- ja teadushimulisele ärivaistuga perele kuulub näiteks üks terve planeet. Päikesesüsteemi äärealadel üht perekonna jaoks vajalikku missiooni täites jääb aga Toby kosmoselaev tehnilise rikke tõttu kadunuks. Toby ise siirdub rikkis laevas, mis ei ole enam võimeline asustatud planeetidega ühendust võtma, külmaunne, arvates, et see on tema lõpp. Kuid siis äratatakse ta unest, tema laev on leitud ning ta avastab, et aeg on 14 000 aastat edasi liikunud, suur osa galaktikast on inimestega asustatud ning mis kõige üllatavam, seda galaktilist impeeriumi juhib tema enda perekond – ta noorem vend Peter on selle kummalise moodustise jõhker türann. Toby aga avastab end erinevate fraktsioonide ja grupeeringute mängukannina, kes kõik teda enda huvides ära kasutada tahavad. Ning tema vend tahab miskipärast ta surma. Algab põgenemine ühest kummalisest maailmast teise, veel kummalisemasse.

Kõlab nagu parima Heinleini 1950ndate noorteka algus? Jah, kõlab küll, aga paraku ei ole kanada ulmekirjaniku Karl Schroederi romaan «Lockstep» (ma ei oska seda pealkirja kuidagi tõlkida) seda mitte. Ja seda peamiselt seepärast, et teose peategelaseks ei ole inimesed, keskseks inimeste omavahelised suhted, vaid on maailm, see äärmiselt võõrik ja kirju ning värviline tulevikumaailm. Või veelgi täpsemalt: teose peategelaseks on ulmeline idee. Üsna grandioosne ja üsna detailselt esitatud idee seejuures.

Kuidas saab Toby perekond 14 000 aastat hiljem elus olla ja galaktikaimpeeriumi juhtida? Nad on omal ajal avastanud ja patenteerinud külmaune tehnoloogia ning hakanud seda jagama terve inimkonnaga. Kuna valgusest kiiremini kosmoses liikuda kuidagi ei saa, siis töötab see tulevikumaailm, see galaktiline föderatsioon nii, et inimesed siirduvad reisideks teistele planeetidele, teistesse tähesüsteemidesse külmaunne ja samamoodi siirduvad sünkroonselt ja regulaarselt kindlaks ajaks külmaunne ka kõigi maailmade elanikud. Või noh, mitte päris kõik.

Kardan, et see kõik kõlab ikka veel – täiesti eksitavalt – põrgulikult huvitavalt. Tõsiteadusliku fantastika meistriks loetav Schroeder on selle pöörase idee üsna detailideni välja töötanud ja see tundub tõesti loogiliselt ja tehniliselt töötavat, aga ärge oodakegi, et ma viitsiksin seda põhjalikumalt lahti kirjeldada, kuna see on lihtsalt kohutavalt igav. Konflikt selles maailmas tekib loomulikult sellelt pinnalt, et sedasorti külmaunne siirdumise kontroll on valitseva kliki käes («pahad tegelased»), kes jagab seda jao pärast, on ka alternatiivsed, tehniliselt ebakindlamad unetehnoloogiad, mida kasutavad kõiksugu põrandaalused küberpunklikud gängid («head tegelased») ja palju muud taolist.

Schroeder on selles arvustuste tsüklis käsitletud autoritest kindlasti kõige profim kirjanik, tema lause on neist vaieldamatult kõige kirjanduslikum, olgu tegu siis kirjeldava, jutustava või autoriteksti (autori mõtisklusi, heietusi) vahendava lausega. Selle käesoleva tsükli seni kõige täiskasvanulikuma lause juures on kentsakas, et ka romaan «Lockstep» on kaubastatud kuhugi noorteka ja tavalise täiskasvanute ulmeromaani piirimaile, sooviga mõlemast segmendist koort riisuda.

Schroederi suurim probleem ja minu jaoks suurim pettumus peitub aga selles, et ta ei ole enam kui 30 aastat väldanud kirjanikukarjääri jooksul aru saanud, mis peaks olema kirjanduse, sealhulgas ka ulmekirjanduse aines. Selleks peaksid mõistagi olema inimesed, aga Schroederil on maailm, ulmeline idee. Selline põhimõtteline viga annab aga tulemuseks romaani, mis on kui saepurubrikett. Neelad ja lämbud, neelad ja lämbud, sest nii kuiv ja maitsetu on see kõik.

Seda võib nimetada ka Analogi ulmeks. Analoogiliseks ulmeks. Ameerika ulmeperioodika turu keskseid ajakirju Analog muutus nimelt peatoimetaja Stanley Schmidti ajal (1978–2012) eriliselt kuiva insenertehnilise ulme avaldamiskohaks ja igavusest sai väljaande sünonüüm. Ei ole viitsinud välja uurida, kuivõrd see praeguse peatoimetaja Trevor Quachri ajal viimase üheksa aasta jooksul on muutunud (vaevalt), aga igatahes just selles ajakirjas ilmus detsembrist 2013 kuni aprillini 2014 järjejutuna ja alles siis omaette köitena see romaan.

Ja Analogile väga iseloomulik see romaan ongi: põhjalik maailmaloome, autori ilmselge vaimustus sellest ja ulmelise tuleviku-idee äärmiselt detailne väljatööde ning esitus. Ning autori üsna täielik ükskõiksus oma tegelaste suhtes: need on nii skemaatilised ja tüütut juttu ajavad tüübid, et haigutus ähvardab lõualuutraumaga lõppeda. Õieti ongi see üks pikk ja tüütu reisikiri, sest peategelane Toby rändab ühest äärmiselt kummalisest ja värvikast maailmast teise ja neid kõiki meile kirjanik Schroeder ka piinarikka järjekindlusega kirjeldab, aga ei muutu selle reisi ajal huvitavaks tegelaseks Toby, ei muutu värvikaks potentsiaalselt vägagi värvikas põrandaaluste küberpunklike isetegevuslaste gäng, millega Toby ajuti koos reisib ning kus on üks tüdruk, kellega nagu tekiks mingi säde. Aga siis lükkab autor selle sädeme sahtli taganurka, sest on ju vaja kirjeldada pikalt ja põhjalikult neid tulevikumaailmu ja lahti seletada seda kummalist ühiskonda kooshoidvat külmaune süsteemi majanduslikku ja sotsiaalset toimimist. Ja Schroeder teeb seda süstemaatiliselt. Niipea, kui tegelaste vahel hakkavad tekkima mingidki huvitavad suhted, niipea, kui dialoog hakkab igavustsoonist väljuma ja keerad kasvava põnevusega lehte, et kas nüüd, kas nüüd ometi läheb asjaks, siis tapab kirjanik selle lootuse ning asub jällegi suurima vaimustusega kirjeldama mingit uut maailma, mingit uut tehnilist ulmevidinat vms.

Schroederi tulevikumaailmade sünkroonse külmaune-kontseptsiooni juures on mõned põnevad nüansid: näiteks selles, kuidas valitsejad seda võimalust koha peal oma inimestele jagavad (motiivid, kus «lossides» elav aadelkond ei vanane, aga neid ümbritsevad alamad, kes seda tehnoloogiat nautida ei saa, siiski vananevad jmt), aga need põnevad liinid jäävad korraliku arenduseta. Jah, kogenud ulmekriitik Paul di Filippo võib vaimustusega üles lugeda, kuidas Schroederi romaanis leidub viiteid Edmond Hamiltoni «Tähekuningatele», Neil R. Jonesi professor Jamesoni tsüklile, Heinleini ja Andre Nortoni noortekatele, Philip José Farmerile ja Vernor Vinge’ile, aga miks mitte ka Orson Scott Cardi Enderi-maailmale või Frank Herberti «Düünile». Jah, need di Filippo märgatud peened viited on siin tõesti kõik olemas, aga mingit lisaväärtust nad ju ei anna, kui tekst ise kõigist lugejapoolsetest pongestustest ja korduvatest katsetest hoolimata ellu ei ärka.

See raamat näitab ilmekalt ära, et pelgalt ulmelised ideed, ükskõik kui pöörased tahes, ei saa olla kirjanduse aineseks. Kirjanduse aineseks on inimesed ja nende omavahelised suhted. Ka tulevikuromaanis, ka ulmeromaanis. Ei saa öelda, et seda tegelaste interaktsiooni romaani arenedes ja lõpu poole üldse ei tekiks, aga sinna jõudmine on säärane kolgata, et tahaks poodi nööri ja seebi järele rutata, et oma piinad lõpetada. Ei ole vahet, kas su peategelase nimi on Toby McGonigal või Kalle Moskar – kui sel tegelasel lugejale ikka midagi öelda ei ole, kui ta on üks stereotüüpsete joontega puunukk, siis ei loe, mis pööraseid ulmeideid tema ümber puistata või värvikaid tulevikumaailmu maalida. Kirjandust ei sünni.

«Galaktikaimpeeriumi annaalid» on rubriik, milles leiavad arvustamist viimastel aastatel inglise keeles ilmunud ulmeromaanid, mille süžees on kesksel kohal... jah, te arvasite õigesti: galaktikaimpeeriumid.

Galaktikaimpeeriumid on ulmekirjanduses üsna tuntud teema, mille tegi maailmakuulsaks mõistagi Isaac Asimovi «Asumi»-sari, millest sai omakorda inspiratsiooni George Lucas oma «Tähesõdade»-saaga kurja Galaktikaimpeeriumi loomiseks. Kummalisel kombel ei ole ulmekirjanduse Kuldajast (1940ndad), varasemast pulp- (1930ndad) ja protoulme (–1930) ega hilisklassika perioodist (1950–1970ndad) peale «Asumi»-lugude tegelikult kuigi palju näiteid otseselt galaktikaimpeeriumidest rääkivatest teostest, mõnedes tekstides on üle-galaktikaline tsivilisatsioon või suur riiklik moodustis küll tegevuse taustaks, aga eriti seda teemat ei lahata. «Asumi» ja «Tähesõdade» vahele jäävast perioodist (1942–1977), tõsi küll, leiab paari raamatu jagu lühijutte ja jutustusi ning mõne temaatilise antoloogiagi, mis käsitlevad galaktiliste impeeriumide teket, arengut ja hävingut. 1980–1990ndate militaarulme buumi ajast leiab juba üsna palju kosmoseoopereid – nüüd juba peamiselt romaani- või romaanisarja vormis –, milles kusagil foonil eksisteerib mõni impeerium või paar konkureerivat deržaavat, kuid ometigi pole need impeeriumid tollegi perioodi teostes kesksel kohal.

Kummalisel kombel on aga just sel sajandil ja eriti sajandi äsja lõppenud teisel kümnendil ilmunud üksteisest täiesti sõltumatult hulk kosmoseoopereid, just jällegi romaanivormis, milles galaktikaimpeerium on teose süžees üsna kesksel positsioonil, kas siis sündmuste käivitajana, tegelaskonna ühendajana või siis lausa vaat et teose peategelasena. Käesolevas arvustuste sarjas on lähima umbkaudu aasta jooksul kavas igakuiselt tutvustada olulisemaid neist teostest ka Reaktori lugejatele. Vaatlusele tulevad siiski vaid päris kirjastustes ilmunud ja toimetusliku sõela läbinud tekstid, lõppenud kümnendil tohutult moodi läinud ja pöörases mahus ilmuma hakanud (näiteks Amazoni platvormi kasutavad) isekirjastuslikud militaarsed kosmosemadinad kui amatöörkirjandus jäävad sellest valikust rõhutatult välja.

Reaktor käis Voronjas! (Laura Loolaid)

27. augustil, kui pikk näitusesuvi Voronjas hakkas lõppema, kogunes Reaktori/Ulmekirjustoa delegatsioon külaskäiguks, et ise järele katsuda, mismoodi teadus, kunst ja ulme siis ikkagi kokku hakkavad. Delegatsiooni kuulusid Katre, Reidar, Loviise (hällis), Agur, Laura.

Käsil on tauditõrje-kontroll. Külakoer hoiab silma peal.

Kohapeal uudistasime kõigepealt omal käel teoseid ja avastasime kirjanduslikke nurgataguseid. Muuhulgas veendusime, et galerii poes on suurepärane raamatuvalik!

Eriti põhjalikult tuhnisime muidugi ulme-raamatukogus. Seda nii lihtsalt avastamiseõhinast, äratundmisrõõmust (Estookini küberlammas!), kui sulaselgest omakasust. Nimelt, koos näitusesuve lõppemisega lähevad näituseraamatukogu kasvandikud müüki - jälgige teateid ulmekanalites!

Kui kohale jõudsid kuraatorid Kaija ja Tõnu, tegime põnevusega kaasa teaduse-ulme-kunsti tuuri, pärast aga istusime nendega natukeseks juttu ajama. Jutuajamine tuli tegelikult päris pikk ja selle kajastust saab lugeda juba septembri Reaktorist.

Pildistas Katre

Kojusõidul palusin igaühel nimetada ühe teose või paiga, mis jäi eriti meelde.

Katre arvates oli kõige kutsuvam saun - seal eksponeeriti teadusfotosid. Saunamiljöö, eriti vana tuhm peegel tekitas fotodega koos eriti mõnusa kontrasti. Katre arvas veel, et kogu kohapealne miljöö väärib kiitmist - tekib tahtmine Voronjasse jäädagi ja seal loometööd teha.

Agurile avaldas muljet DNA-piibel: grandioosne, raske mõistusega haarata. Nagu kosmos!

Muidugi, juhtmed ja plinkivad tuled ehk Püha Endel meeldis ikka ka.

Reidarit kõnetasid just teaduse võtmes pehmed robotid - robotitoas oleks hea meelega veel pikemat ettekannet kuulanud. Veel meeldisid Markus Kasemaa joonistused, mis sobiksid raamatusse abstraktseteks illustratsioonideks.

Ma ei tea, kas täpselt needsamad tööd, aga osa Kasemaa joonistusi kõnetas mindki tugevalt - need meenutasid lapsepõlves hullupööra meeldinud animafilmi “Nuril”.Veel leidsin isiklike seoste rõõmu morbiidsete skulptuuride nurgakeses - vaat, kui tuleb nurga tagant rümpsik ja hõikab “kuku!”

Nagu öeldud, pikem jutt tuleb järgmises numbris. Aga lõpetuseks lisan paar meeleolukat märkamist, mis vist otseselt ei kuulunud näituse juurde.

Eurocon 2021 ehk miks mind see aasta ei olnud Estconil (Taavi Kalju)

15.-18. juuli see aasta toimus Itaalias Fiuggis Eurocon 2021. Eurocon on Euroopa Ulmeühingu egiidi all toimuv iga-aastane Euroopa ulmefännide kokkutulek, mis ei toimu eraldi üritusena, vaid toimub mõne teise Euroopas korraldatava kokkutuleku raames. See aasta oli selleks kokkutulekuks DeepCon. DeepCon on Itaalia väikelinnas Fiuggis alates aastast 2000 iga-aastaselt toimuv kokkutulek, mis algselt oli Star Treki fännide kokkutulek (kokkutuleku nimigi tuleb sarjast Star Trek: Deep Space Nine, mis sel ajal telerites jooksis), kuid kiiresti kujunes kõiki meediume ja ulmeliike hõlmavaks kokkutulekuks. Lisaks ulmele on DeepConil tugevasti esindatud ka teaduslik pool. Algusest peale on DeepConi üheks partneriks olnud Itaalia Kosmoseagentuur, seega on kokkutulekul üheks peaesinejaks olnud ka mõni tippteadlane või astronaut. Tavaliselt toimub DeepCon märtsis ja ka see aasta pidi DeepCon (ja Eurocon) toimuma märtsis, kuid kahjuks piirangute tõttu lükati see edasi täpselt Estconi ajale. DeepConi raames on Eurocon varem toimunud aastal 2009 ning lisaks on DeepCon olnud kaheksa korda toimumiskohaks Italconile, Itaalia ulmefännide kokkutulekule, mis nagu Eurocongi, toimub mõne teise Itaalias korraldatava kokkutuleku raames. Ka seekord toimus Italcon DeepConi raames. Seega sai minna kolmele kokkutulekule korraga.

Kuna oli puhkus ning plaan ka Itaalias natuke rohkem ringi vaadata, siis maabusin Napolis juba 10. juulil. Napolis tervitas mind 42-kraadine kuumus, kuid õnneks otsustas kuumalaine natuke põhja poole kolida ning pärast paari 30+ kraadist päeva saabusid 20+ kraadised ilmad koos vihmahoogudega. Ehk siis selline tüüpiline Eesti suvi, mis jätkus kuni Euroconi lõpuni. Alles viimastel päevadel Roomat külastades tõusis temperatuur jälle üle 35 kraadi. Pärast viit päeva Napolis, kus sai külastatud Pompeiid, Vesuuvi ja Napoli katakombe, algas minu reis Fiuggisse juba 15. juuli hommikul kell kuus. Mingil mulle siiamaani mitte teada oleval põhjusel oli Napoli metroo seisnud juba paar päeva, seega tuli rongijaama kõmpida umbes neli kilomeetrit läbi Napoli kesklinna. Miks metroo ei töötanud, ei teadnud kohalikudki. Arvati, et vist on streik. Igatahes pidi seda tihti juhtuma.

Edasi läks sõit kiirrongiga Rooma, kus pidin ümber istuma Fiuggisse mineva bussi peale. Kuid Roomas tekkis esimene tagasilöök. Itaalias on bussipeatused suhteliselt märgistamata, ning ega kohalikud, ega ka paar äppi, mis ma alla laadisin, teadnud täpselt kust buss võiks minna, näidates igaüks eri suundadesse. Pärast pooleteisetunnist otsimist nägin õnneks, kuidas mu buss ära sõitis ja seega tuvastasin ka peatuse. See aga tähendas, et Euroconi avamisele ma enam ei jõudnud. Õnnelikult järgmise bussi peal, sain ma teada, et ma polnud ainuke, kes säärase kadalipu pidi läbima. Brasiillasel Santiagol, kes küll pea kümme aastat Šveitsis elanud ja molekulaarbioloogina Euroopa Molekulaarbioloogia Laboris töötanud ja hispaanlasel Carlosel, kes ka Euroconile suundusid, oli mulle bussis pea identne lugu rääkida.

Õnnelikult Fiuggisse jõudnud, ootas mind seal kohalik eestlane Greta, kes aitas mind üritusele ära registreerida. Ja pärast asjade hotelli paigutamist sain suunduda esimesse loengusse, milleks oli Itaalia ulme renessanss, ehk siis tänapäeva Itaalia ulme. Kahjuks järgmine paneel, Horvaatia ulmest, fännidest ja kokkutulekutest, jäi ära esinejate hilinemise tõttu piirangute pärast. Seega järgmine paneel oli tõlkeapsudest ja ulme tõlkimisest eri riikides. Mulle kohe tuli meelde kurikuulus Zerothi robootika seadus.

Protector Room ehk nn. suur saal kus toimusid enamik inglisekeelseid paneele.

Edasi suundusid kõik õhtust sööma ning peale õhtusööki jätkus üritus pisut vabamas vormis. Nimelt oli kavas EATCON. EATCON on traditsiooniline DeepConi üritus, kus külalised võtavad oma regioonidest kaasa head ja paremat süüa-juua ning üheskoos tarbitakse see ära. Sai maitsta eri Itaalia regioonide juuste-vorste-sinke ja küpsetisi, veine, siidreid ja kohalikke puskareid. Paul Belgiast oli kaasa toonud kastitäie belgia mungaõllesid, mis õnneks minu klaasis ja hiljem kõhus maandusid, kuid sain maitsta ka paljusid teisi jooke. Laualt ei puudunud ka pudel Vana Tallinnat. Selline meeleolukas oleng kestis varajaste hommikutundideni, kuni hotellitöötajatel meist kõrini sai ja nad terrassil, kus oleng toimus, tuled kustu panid. Viimased kaks kanget, mina ja iirlane David, lõpetasime Davidi 25-aastase iiri viski pudeli juba kottpimeduses.

Kuigi eelmine öö venis päris pikale, sai järgmisest päevast minule paneelidest osavõturohkeim päev. Esiteks paneel Lewis Carrollist ja matemaatikast tema Alice’i lugude taga. Edasi tuli loeng Saksa ulmest, mida pidasid kirjanikud Robert Corvus, Bernard Hennen ja Arno Behrend, ja kus tutvustati saksa ulmet keskajast kuni tänapäevani koos näidetega mida tasuks saksa ulmest lugeda.

Arno Behrend, Bernard Hennen ja Robert Corvus paneeli pidamas.

Nimekiri saksa ulmest, mida peaks kindlasti lugema. Eesti eksperdid on selle nimekirja juba põhjalikult maha teinud.

Järgnes ühe peakülalise Ian McDonaldi ja Francesco Verso vestlus Euroopa ulme versus maailma ulme. Jutust küll koorus välja, et see maailma ulme on enamasti Ameerika ulme, ning vestlusteemaks oli põhiliselt kuidas mitte-ameeriklasena Ameerika kirjandusmaastikul läbi lüüa. Puudutati ka teistes keeltes kirjutatud raamatute inglise keelde tõlkimist ning nende raskustest läbi lüüa kõrgema hinna tõttu. Tervest loengust jäi kummitama mõte, et meie igapäevaselt tarbitud ulme (ja ka muu kultuur) on ikka räigelt Ameerika poole kaldu.

Itaalia väikese ulmekirjastuse Future Fiction omanik Francesco Verso ja kirjanik Ian McDonald vestlushoos.

Pärast väikest pausi kuulasin loengu Prantsuse ulmest millele järgnes loeng Luksemburgi ulmest. Prantslaste loengust jäi kõlama kurb mõte, et prantsuse ulmefännid tunnevad ennast muu maailma ulmefännidest suhteliselt isoleerituna. Põhjuseks sellele on prantslaste vähene inglise keele oskus. See paneel oli ka ainuke paneel, mis kasutas tõlgi abi, kuigi ka tõlgil (kelleks oli üks prantsuse ulmefänn) jäi aeg-ajalt inglise keelest puudu, et kõike räägitut ära tõlkida. Prantslaste vähese inglise keele oskuse taga on aga nende haridussüsteem. Nimelt ei õpetata prantsuse tavakoolides inglise keelt, seda on võimalik õppida vaid eliitkoolides. Kõik filmid ja multikad, mis televisioonis ja kinos jooksevad, on dubleeritud, seega prantsuse lastel on väga vähe kokkupuuteid inglise (või muude) keelega. Ka fännist tõlk polnud inglise keelt lapsena koolis õppinud, vaid hiljem teismelisena/täiskasvanuna iseseisvalt omandanud. Samas ulme tundub olevat Prantsusmaal viimasel ajal populaarne. On palju uusi kirjanikke, mitu ajakirja ja toimub mitmeid kokkutulekuid. Aga kahjuks väljaspoole prantsuskeelset kultuuriruumi jõuab sellest vähe.

Prantslaste paneel. Kirjanikud Ugo Bellagamba, Anouk Arnal, Sybille Marchetto ja tõlk.

Vastupidiselt prantslaste paneelile oli Luksemburgi paneel palju rõõmsameelsem. Kuigi väike, siis Luksemburgis ulmeelu keeb. On olemas oma ühing, toimub iga-aastane LuxCon, mida külastab keskmiselt 200 inimest, toimuvad igakuised kokkusaamised (iga kuu teisel pühapäeval) ja neil on igakuine raadiosaade kohalikus raadios, kus tutvustatakse ulmet. On oma ajakiri ja kümmekond aktiivset ulmekirjanikku. Ka tõlkeid ilmub omajagu, kuigi enamus luksemburglastest räägib väga head inglise, prantsuse ja saksa keelt.

Luksemburgi Ulmeühingu asutaja ja pikaajaline sekretär (asutamisest kuni tänaseni) Gérard Kraus andmas aru Luksemburgi ulmemaastikul toimuvast.

Laupäeval sai kuulatud kahte peakülalist Ian McDonaldit ja Chase Mastersoni. Mõlemad olid sellised tunniajalised loengud oma elust ja karjäärist. Ian McDonald on inglise ulmekirjanik Põhja-Iirimaalt Belfastist, kelle kolm juttu on ka eesti keelde tõlgitud (Solomon Gursky päevad, Hulpivad koerad ja Botanica Veneris: Rathangani krahvinna Ida kolmteist paberilõiget). Chase Masterson on aga Ameerika näitleja, kes tuntud sarjast Star Trek: Deep Space Nine. Nende kahe loengu vahel võtsin ma paariks tunniks aja maja ja tegin ühe jalutuskäigu linna peal. Fiuggi on väike spaa-linn (11 tuhat elanikku) umbes 60 km kaugusel Roomast. Fiuggi on põhiliselt tuntud oma termide pärast, mis kasutusel juba Vana-Rooma ajast. Ka Fiuggi mineraalvesi on väga populaarne, näiteks Napoli-Rooma rongipileti sees oli pudel Fiuggi vett ja pakk küpsiseid. Ega muud linnakeses väga polegi, kui vanad termid, paar kirikut ja palju spaahotelle.

Ian McDonaldi autoritund.

Oma jalutuskäigult tagasi jõudnuna avastasin kurvastusega, et olin maha maganud Itaalia ulmekunstniku Maurizio Manzieri loengu (kelle illustratsioon kaunistab ka Euroconi kava raamatukese kaant) ning maandusin hoopiski Itaalia astronoomi ja ulmekirjaniku Licia Troisi loengus kuidas usutavalt kujutada võõraid planeete oma loomingus. Oli huvitav.

Pärast pidulikku õhtusööki, kus jagati ka torti, kuna Euroopa Ulmeühing sai 50 aastat vanaks, jätkus õhtu auhinnagaladega. Välja jagati kolmed erinevad auhinnad. Esimesena sai välja jagatud DeepConi auhinnad parimale ulme- ja parimale fantaasiaromaanile. Järgnesid pea 30 kategooriat Itaalia ulmeauhindu. Eestlastele võiks huvi pakkuda, et parima tõlkeromaani auhinna võitis Roger Zelazny Üksildane oktoobriöö ning parima filmi kategoorias võitis Tenet. Muuseas Üksildane oktoobriöö oli viimane Zelazny romaan, mis Itaalias trükivalgust nägi, kõik teised on juba ammu tõlgitud. Auhinnagalad lõpetasid Euroopa ulmeauhinnad. Euroopa Suurmeistriks valiti Maurizio Manzieri ja selle aasta parimaks autoriks Viktor Pelevin.

Värske Euroopa Suurmeister Maurizio Manzieri.

Pika õhtu lõpetas DeepConi traditsiooniline kostüümivõistlus (cosplay). Internatsionaalse žürii ette, mida juhtis värske Euroopa Suurmeister Maurizio Manzieri ja kus olid veel Ian McDonald koos naisega ja Chase Masterson koos mehega, astus kümmekond tegelast Star Treki, Honor Harringtoni, Miles Vorkosigani, The Expanse’i universumitest kuni Alice Imedemaani välja. Pärast pikka vaidlust otsustas žürii valida parimaks Hanne Madeleine Paine’i Iirimaalt, kes kehastas Camina Drummerit sarjast The Expanse. Arvatavasti võitis Hanne žürii südamed mitte ainult oma tõetruu kostüümi, vaid ka väga hea näitlejaoskuse tõttu, kui ta esitas Drummeri sütitava kihutuskõne kolmanda hooaja üheksandast episoodist, milles vöölaste laev Behemot siseneb esimesena Ringi.

Ja niimoodi, täiesti märkamatult ja väga kiiresti, oligi kätte jõudnud Euroconi viimane päev. Ega viimasel päeval palju jõuagi, seega jõudsin ainult ühte loengusse, kus Itaalia astronoomid Licia Troisi ja Giuliano Giuffrida lahkasid tehnikat ja teadust, mida on kujutatud Jaapani animes. Nendega pidi liituma ka astrofüüsik Marco Casolino, aga piirangute tõttu ei saanud ta Jaapanist tulema, kus ta töötab. Oma eelnevad paneelid oli Casolino pidanud Skype’i kaudu, kuid just sel pühapäevasel ennelõunal otsustas Itaalia internet streikida, ning ühendust temaga ei saadudki. Kuna Jaapani animes väga kodus pole, siis rohkemat ma sellest loengust rääkida ei oskagi.

Peale lõunasööki oli aga aeg istuda Mauro autosse, kes sõidutas mind väga lahkesti mu Rooma kesklinnas asuvasse hotelli. Oma reisi viimased neli päeva veetsingi ma Roomas, külastades Colosseumi, Pantheoni ja Vatikani ning nende ümbrust. Teisipäeval korraldasid Gino ja Greta ka väikese järelürituse Roomas, kui nad kutsusid Roomat väisama jäänud välismaa ulmefänne Colosseumi kõrval asuvasse vanas juudi ghettos olevasse juudi restorani õhtust sööma. Peale korraldajate ja minu olid kohal Santiago ja Gérard koos naise Kasiaga Luksemburgist. Kahjuks John ja Hanne Iirimaalt ei saanud meiega liituda, kuna pidid ootamatult Roomast ära lendama Kesk-Euroopa üleujutuste tõttu.

Kokkuvõtteks võib öelda, et oli väga tore ja meeleolukas reis. Järgmine Eurocon toimub 7.-10. aprill 2022 Luksemburgis LuxConi raames.

Raamatuarvustus: Maakeelne „Koleduste väljapanek“ (Jüri Kallas)

Eesti keeles on ilmunud J. G. Ballardi romaan „Koleduste väljapanek“. Või on tegu siiski jutukoguga? On ju praktiliselt kõik selle köite tekstid ilmunud varem ajakirjades või eraldi vihikutena.

1966. aasta märtsis ilmus briti ulmeajakirjas Impulse esimene Ballardi pentsik jutt, üks neist, mida autor ise nimetas kondensromaanideks. Järgmistel aastatel ilmus erinevates ajakirjades enamus tekste, mis 1970. aastal moodustasidki köite „Koleduste väljapanek“. Lõviosa tekste ilmus ulmeajakirjas New Worlds ja kirjandusajakirjas Ambit – tõsiasi, mis annab teadjale inimesele üsna kenasti kätte ka raamatu laadi. Ulmekirjanduse uue laine radikaalsem ja literatuuritsevam ots oleks üsna täpne määratlus.

Olin raamatu mitmeid peatükke varasemalt juttudena lugenud ning kuigi ma tekste võrdlema ei hakanud, oli selge, et raamatu tarbeks on neid kohendatud-muudetud. Rääkimata sellest, et eestikeelne tõlge pole tehtud 1970. aasta väljaandest. Tiitellehe pöördel on küll kirjas, et originaali copyright on aastast 1990, aga sellise sisukorraga köide ilmus esmakordselt alles 2001. aastal.

Välismaised bibliograafiad liigitavad teose jutukoguks. Eks alust selleks ju ole, sest kõik tekstid on varem ilmunud ja ega need omavahel ka eriti seotud pole. Samas, raamatus on igale jutule lisatud peatüki number ja see annab piisava õigustuse köidet romaaniks nimetada. Kuid üldiselt on küsimus vormist üks vähemtähtsamaid, kui antud köitest rääkida.

Jutud-peatükid pole küll omavahel eriti seotud, aga koos lugedes tekib mingi suurem pilt küll, segasevõitu ja hakitud, aga tekib. Ja eks taoline harali tekst oligi vist Ballardi eesmärgiks. Pole ju J. G. Ballard kunagi see päris tavaline ulme olnud. Hakitud, lühikeste lõikudega kirjutamislaadi proovis ta esmakordselt vist juba 1964. aastal oma suurepärase jutus „The Terminal Beach“.

Autor annab endale suurepäraselt aru, et tõenäoliselt pole ta raamat igaühe lugemisvara ning hoiatab avasõnas ausalt lugejat ning soovitab nn romaani lehitseda ja vaadata, et ehk jääb mõni huvitav koht silma ja siis sealt harutama hakata. Põhimõtteliselt midagi mänguraamatu ja interaktiivse wõrgukirjanduse vahepealset ning sellisena tugevalt oma ajast ees.

Tunnistan ausalt, et kuigi ma lugesin raamatut järjest, jätsin ma mõne lõigu siiski vahele ja nii mõnestki libisesin diagonaalis üle. Jah, kiire lugemine see polnud. Mingi elamuse ma siiski sain ja ilmselt loen korra veel, et kui tekstiklotsid suuresti paigas ja mõningane tervikpilt olemas, et siis saab lugeda juba teatavas raamistikus.

Minu peas ja lugemiskogemuses asetus „Koleduste väljapanek“ kahe teise romaani vahele. Pisut konarlikum kui William S. Burroughsi „Nova Express“ (1964) ja kuidagi diibim kui Brian Aldissi „Report on Probability A“ (1968).

Kindlasti on teatavas seltskonnas Ballardi romaanist ülbe rääkida, eriti olukorras, kus enamik kaasarääkijaid-kuulajaid pole seda lugenud ning rääkijast jääb tõenäoliselt diip mulje. Võimalik, et ma olen pessimist, aga oletan, et selle raamatu läbilugejate hulk jääb eesti keeleruumis kahekohaliseks arvuks. Ostjaid ja lehitsejaid on kindlasti rohkem, aga lugejate hulka tõstaks küll vaid mõni kiuslik õppejõud, kes kusagil kõrgkoolis oma kursusel selle kohustuslikuks lugemisvaraks kuulutaks.

Kas käesolev arvustus on negatiivne? Kindlasti mitte! Pigem lugemishoiatus. Mitte hoiatus mitte lugeda, pigem hoiatus eesootava asjus, et pärast poleks õiendamist, et küll see Ballard ikka on üks loetamatu saast. Ma saan aru, et igasugune eelinfo on enamjaolt eksitav ja ei anna täit pilti, aga lugejal on võimalik valida ning kui kohe üldse ei sobi, siis võib ju pooleli jätta, ei pea hambad tangis raamatut purema ja pärast igal võimalikul juhul kaeblema.

Kuigi formaalselt ulme, ei julge ma seda ulmefännidele soovitada. Ei, pigem hoiatan, pigem tõrjun ning seeläbi siis püüaks anda vihje, et järsku keegi isegi võiks. Kuid igaüks loeb omal vastutusel!

Aga ikkagi on mul hea meel, et „Koleduste väljapanek“ on nüüd maakeeles saadaval. Jah, see kirjastusakt on ülbus kuubis, aga ma pean antud eestindust vajalikumaks kui olid seda sama autori „Unenägude täisühing“ ja „Päikese impeerium“.

Ma tean, et ma unistan ja see unistus ei saa kunagi teoks, aga ootaks nüüd maakeelde mõnda J. G. Ballardi varast apokalüptilist romaani, näiteks kristalliseeruva maailma oma, või kui unistustega iseäranis ülbeks minna, siis suisa maitsekat jutuvalimikku. „Crash“ ja „Koleduste väljapanek“ meil juba on, et nüüd võiks midagi klaarimat kah võrdluseks...

J. G. Ballard

Koleduste väljapanek

Tõlkinud Jan Kaus

Salv

2021

192 lk

Raamatuarvustus: Deborah Harkness „All souls” (Elar Haljas)

Olen korduvalt olnud kade Mel Gibsoni (või õigemini tema tegelase) peale filmis „Mida naised tahavad” – tal vähemalt õnnestus see enam-vähem välja uurida. Mina aga pean, suuremaid ämbreid vältides, kasutama oma kesiseid telepaatiavõimeid igapäevaste väljakutsete lahendamisel. Nii proovingi aeg-ajalt abikaasale ette sööta erinevat ulmekirjandust, -filme ja -sarju, mis minu arvates tema tunnustust pälviks. Siin on mul muidugi omakasu täiesti sees – happy wife, happy life. Seega leides ennast järjekordse lugemislistis oleva audioraamatu seeria kallal, ei osanud oodata, et varsti satub sama raamatutriloogia mu huviorbiiti hoopis telesarjana. Deborah Harknessi „All soulsi” seeriast on eesti keeles ilmunud ainult triloogia esimene raamat – 2016. aastal „Nõidade avastus”, sama nime all toodetakse ka TV-sarja („Discovery of Witches”). Kuna abikaasa väga ingliskeelseid raamatuid lugema ei jõua ning kuulata ei taha, siis võtsime koos ette sarja, millest on hetkel valmis tarbimiseks kaks hooaega. Olgu juba etteruttavalt öeldud, et minu arvates selline mitte mingeid erilisi tundeid tekitav suhteliselt keskpärane urban & historic fantasy tõi mu kontole korralikult plusspunkte.

Sisu poolest ei ole tegu millegi väga uudsega: ports vampiire, nõidu ja deemoneid, kes ennast inimkonna eest varjates proovivad tänapäeva ühiskonnas hakkama saada. Kusjuures, deemonite üleloomulikkus seisneb nende vaimsetes oskustes, täites „hullu teadlase” rolli ja genereerides uusi ideid. Kui tavaliselt tegeletakse romaanides pigem üleloomulike elanike kontrollimatu vohamise probleemidega, siis antud juhul läheneb autor veidi teise nurga alt ning peamiseks kandvaks ideeks on hoopiski võimetega olendite väljasuremine. Positiivse poole pealt peab mainima, et probleemi lahendamisele lähenetakse teaduslikke meetodeid kasutades. Teiseks kandvaks teemaks läbi sarja on müstiline iidne loitsuraamat, mille peategelane kogemata juhtub laenutama ning ka tagastama, kuid mida erinevad osapooled on juba aastasadu jahtinud ning hiljem raamatukogust teost enam ei leita. Ning muidugi on ka veel kolmas tegevusliin – tohutult romantiline, alguses kohati isegi vihkav, aga hiljem vägagi kirglik keelatud armastus nõiast alkeemiaajaloo õpetlase Diana ja aastasadu vana vampiirist geneetikaprofessori Matthew vahel.

Esimeses raamatus on väga palju häid tempokaid stseene, kus maagiat voolab külluslikult, aga on ka täiesti jaburaid uimaseid veiniõhtuid, mida oli võrdlemisi tüütu heliraamatust kuulata. Ilmselt oli autor raamatut kirjutades avastanud enda jaoks veinimaailma ning valas oma värskelt omandatud teadmised otse raamatusse. TV-sarjas on õnneks sellest õpitud ning stsenaariumis on rohkem tegevust ja vähem molutamist. Ekraniseeringus on veel kõrvalekaldumisi: tuuakse juurde täiesti uued tegevusliinid, et liikidevahelist konflikti veelgi rõhutada ning seda tehakse niivõrd hästi, et sarja esimene hooaeg on võrreldes raamatuga tunduvalt huvitavam. Raamatusarja kohta on öeldud, et tegemist on „Videviku” saagaga täiskasvanutele. Jah, raamat on täiskasvanulikum, tehnoloogiliselt läbimõeldum ja ka maagiasüsteem on täiesti toimiv, aga samas on raamatusse pugenud ka igavad igapäevased olelused ja veinikõrvased heietused, mis loo tempot alla tõmbavad. Fun fact – isegi peategelast mängiv näitleja Teresa Palmer on väga sarnane „Twilighti” staari Kristen Stewartiga.

Kui raamatu esimeses osas etendatakse pigem Romeo ja Julia armastuslugu koos tegelaste tausta ülesehitusega, siis sarja teises osas võetakse šnitti hoopiski „Võõramaalase” sarjast ning kogu tegevus tõstetakse keskaega, 16. sajandisse. Peategelased lähevad kaugesse minevikku treeninglaagrisse, et oskuseid ja infot koguda ning naasta lahinguvalmilt tagasi tänapäeva. Ajarännu kontseptsioon on väga sarnane raamatus „Ajaränduri naine” toodule – ei teki maailmade lahknemisi minevikus tehtud muudatuste pealt, vaid pigem saab saata nii esemeid kui ka teateid enda tulevikku. Samas on ka üks väga suur erinevus: tegelane, kes satub võõrasse aega, võtab seal paikneva originaali koha üle ja too paigutub siis omakorda ajajoonele, kust ajarändur tuli. Keskaegse elukorralduse kirjeldus on pigem ilustatud ja lihtsustatud loole sobivaks, detailid on pealiskaudsed ja rõhku pannakse rohkem tegelaste omavahelisele draamale, põimides juttu igal võimalusel kuulsaid ajaloolisi isikuid. Samas on esimese raamatu igavat täidet tunduvalt vähem ning tänu sellele on ka raamat asjalikum ja telesari järgis raamatu sisu suhteliselt kiivalt.

Triloogia lõpuvaatuses tullakse jälle tagasi tänapäeva ning „Videviku” saaga paralleelid tulevad ka siin esile, kui peategelane kõikidele ootustele vastupidiselt käima peale jääb. Toimub üks suur tohuvabohu, kus leitakse lahendused nii müstilisele viljatusele kui ka muudele maagilistele probleemidele. Aga seda kõike tehakse (vähemalt raamatus) suhteliselt halvasti: peamisteks murekohtadeks viimases raamatus on tegelaste käitumismaneeride ebajärjepidevus, maagiasüsteemi väärkohtlemine ning detailide omavahelised konfliktid. Tundub, et autor on võimalikult palju erinevaid rohkem ning vähem huvitavaid liine ja teemasid kokku kuhjanud, aga ei ole nende omavahelisi toimimisi lõpuni selgeks mõelnud ning head raamistikku paika pannud. Raamatut kuulates võib nii mõndagi andestada, aga korralikust sarja lõppakordist jääb siin puudu. Meenutab veidi väikest last, kes soovib jäätist kõikide lisadega ning kui oma kaunistatud magustoidu kätte saab ja sööma asub, siis on põhikoostis – jäätis – juba ära sulanud. Loodetavasti 2022. aastal ilmavalgust nägev TV-sarja kolmas hooaeg suudab oma head kvaliteeti jätkata ja raamatust parima välja destilleerida.

Üldiselt kõlbab antud raamatusari lugeda küll, eriti kui tahta tavalise naisteka asemel midagi veidi ulmelisemat. Õnneks pole tegu päris „Viiekümne halli vampiiriga”, aga ääri-veeri püüdleb selleni. Teisalt, TV-sarja julgen soovitada küll – selline üle keskmise huvitav ja tempokas ning ka raamatu möödalaskmiseid on ekraniseeringul vähendatud või vähemalt ei torka need nii karjuvalt silma. Ning kui ulmesugemetega raamatu peale võib nii mõnigi inimene nina krimpsutada, et „Mingi ulme ju“, siis fantaasiaelementidega sarju ja filme vaatavad nad samal ajal hea meelega.

Raamatuarvustus: Manfred Kalmsten „Raske vihm” (Elar Haljas)

Päris äge, et viimasel ajal on avaldatud mitmete ulmeautorite esikteoseid. Kalmsteni kogumikust olin paari paremat pala juba eelnevalt läbi erinevate teiste raamatute lugenud ning lootus oli, et ka ülejäänud raamatusse kogutud teosed on taseme poolest sarnased – mitte küll alati minu maitsega ühtivad, aga siiski head jutustused. Õnneks enamik vastaski ootustele ning tänu sellele on minu silmis tegemist igati korraliku debüütkogumikuga. Üldiselt kinnitab sama arvamust ka kodumaine ulmekogukond, sest antud kogumikus on koos lausa kolm Stalkeriga pärjatud juttu.

Raske vihm

Omapäraselt ülesehitatud maailm, kus flirditakse korraga nii teaduse kui ka fantaasiaga. Rõhuv ja kurnav foon jõudis lugejateni väga hästi. Ka peategelane suutis tekitada piisavalt sümpaatiat, et tema tegemiste vastu tekiks huvi. Loo sisu oli väga hästi läbimõeldud, kuid teostus oli kohati veidi rabe ning lahendustega mindi kergema vastupanu teed. Igati korralik avapauk!

Kuuekandjad

Pisikene vinjett reaalsusvalvuritest, kus oli oma mõte ja moraal täitsa olemas, aga sellisel kujul jäi sisu poolest veidi liiga lahjaks: oleks tahtnud, et taustamaailma ning kogu loo põhjuseid oleks veidi rohkem lahatud.

Lumemarjaveri

Antud lugu oli korra mul juba varem laualt läbi käinud „Täheaja“ kogumikus ning mulje on ikka veel sama, et tegu on minu jaoks liiga staatilise ja uimase palaga, kus tuleb endale ette kujutada lahendusi ja tagamõtteid. Selline paras külaagoonia minu arvates.

Loheisand

Jällegi selline staatilisem ning pigem psühholoogiline triller, mis oli teostatud tegelikult täitsa korralikult. Kuna aga ei saanud väga hästi aru, kuhu tahab autor selle looga jõuda ja mis tundeid lugejas äratada, siis ei tekitanud mingit huvi ja ununes lugemisega samas tempos.

Vampiiriprobleem ja selle mõnetine lahendus

Veidi toekam tükk ja kohe hoopis parem minek. Tegelased ei ole küll väga minu maitse, pisut liiga pohhuistlikud joomarid, kohati lausa asotsiaalse käitumisega. Aga kogu maailmaloome oli see-eest väga hästi teostatud ning ka lõpplahendus enam-vähem. Oleks peategelased veidi rohkem šarmantsemad olnud, oleks väga hea jutustus olnud.

Valitsusaeg I – Kroonitants ja Valitsusaeg II – Kuningaringlus

Minu jaoks ilmselt kõige kehvemad kaks lugu selles kogumikus: liiga palju asju oli omavahel segamini sisse laotud ning väga segaselt lugejateni toodud. Samuti ei kõnetanud ka tegelased mitte kuidagi ning kuna puutepunkti ei olnud, siis lugu ise tundus selline jabur tohuvabohu.

Põgeneda rottidelinnast

Jällegi suutis autor luua väga rusuva postapokalüptilise maailma, mille raskust oli lugejal igal leheküljel tunda. Ning taas pistis autor muidu nii puhtasse teadusliku ulme teksti ka tükikese maagiat. Tegelased suutsid endale kaasa elama panna ja lõpp oli sellel seikluslikul lühilool mõnusalt pöördeline. Minu arvates jäi aga puudu just põhjendustest ja jällegi taustast, et miks tegelased just nii käituvad.

Optimus – plekid paradiisil

Huvitav küberpungi-katsetus ning ideedega mängimine, aga minu arvates isegi lõpupuänt ei suutnud lugu päästa. Vajaka jäi viimistlusest: tundus veidi tahumatu ja rohmakas.

Tundmatu surm

Maailma ülesehitus oli väga hea ja isegi tegelased suutsid huvi äratada. Aga loo mõnus kulgemine tapeti ära mõttetu edasi-tagasi hüplemisega, mis minu arvates ei andnud loole mitte midagi juurde. Kui nüüd kogu lugu lineaarselt ära jutustada ja panna veidi veel „liha” kontidele, saaks juba päris huvitava ning köitva fantaasiajutustuse.

Murtud Süda

Minu arvates antud kogumiku kõige parem lugu, kuna tempot ei lastud kordagi käest ära, maailma ülesehituse kirjeldused olid põimitud ladusalt loo käiku ning tegelased panid endale kaasa elama. Alternatiivajalooline maailm tundus väga ehe ning teoloogiline müstika lisas veel ühe dimensiooni juurde. Samas peategelastest noorpaari omavaheline käitumine enne ja pärast isakotta jõudmist tundus väga tehislik ning elukauge. Lõpplahendus oli rahuldav, aga veidi jäi üllatusmomendist puudu. Vabalt oleks võinud ka kogu loo jutustada puhtalt alternatiivajaloolise jutuna – ilmselt ka see oleks väga hästi toiminud.

Estconi ulmedisko 2021: vampiirid (Veiko Belials)

Sel aastal ulmediskot ette valmistades olin püsti hädas – tuli välja, et muusikavideoid vampiirindusest on tohutult. Nagu ikka, otsustasin lõpuks teha valiku, kus oleks lugu, mida räägitakse, veel parem, kui puändiga ja veel parem, kui täiesti jabur. Nii näiteks jäi Estconi vaatamisest välja The Tenorsi ja Lindsay Stirlingi eepiline, aga suht sisutühi Who Wants To Live Forever.

Ka on sel korral erinevaid muusikastiile ehk rohkemgi, kui tavaliselt.

Aga ma ei suutnud panna vastu kiusatusele alustada seegi kord siiski zombidest, kes olid eelmise aasta peategelased. Siin nad on – õllezombid! USA ansambel Red Fang looga Blood Like Cream. Prillidega tüüp, kes baari jookseb, on Fred Armisen, telesõu juht nende kodulinnas. Tänu sellele loole pääses bänd David Lettermani sõusse esinema.

Aga nüüd juba vampiiride juurde.  Alustuseks ports videoid, mida ma Estconil ei näidanud. Selliseid esinejaid nagu Pet Shop Boys ja DJ BoBo või Muse teatakse niigi ja selgub , et ka nemad pole vampiiridest niisama mööda käinud.

Pet Shop Boys, Heart. Video eeskujuks on Murnau 1922. aasta film Nosferatu – Eine Symphonie des Grauens. Muide, kas tunnete selles loos hambulise tegelasena ära Gandalfi - Sir Ian McKellen´i?

DJ BoBo, Vampires Are Alive. Tähelepanuväärne on ehk vaid seik, et selle looga esindas DJ Bobo 2007. aasta Eurovisioonil Šveitsi. Laulu tabas samalaadne satanismiskandaal, nagu tänavu Küprose laulu – konservatiivne kristlik partei Šveitsi Föderaalne Demokraatlik Liit esitas toona peaaegu 50 000 allkirjaga avalduse selle laulu konkursilt tagasivõtmiseks. Nad süüdistasid laulu satanismis ja rõhutasid, et see võib olla eksitav ja isegi soodustada teismeliste enesetappu.

Muse, Thought Contagion. Videot on võrreldus Michael Jacksoni „Thrilleriga“.

Viplalasoenguga tegelinski, kes järgmises videos toimetab, on Wayne Static USA industrial metali bändist Static-X. Nende laule võib kuulda filmides „Universal soldier 2: The Return“, „Saw III“, „Resident Evil“, „The Crow: Salvation“, „Queen of the Damned“, „Dracula 2000“, „Scream 3“, „Punisher: War Zone“ ja „The Texas Chainsaw Massacre“. Nagu loetelust näha võib, on bänd ulme-ja õudustemaatikaga kursis. Lugu kannab nime Cold.

Huntress, Sorrow. California hevibänd trööpab isuga lesbiliste vampiiride teemat.

Freaks, The Creeps. Lugu surnukuuri turvamehest ei saa ju hästi lõppeda, ega? Tegu on elektroonilise muusika bändiga Inglismaalt.

JP, Chrissie & The Fairground Boys. If You Let Me. Tegu siis legendi staatuses bändi The Pretenders asutaja Chrissie Hynde looga. Ka koolikiusamine ei lõpe hästi.

In Extremo, Vollmond. Saksa folk-metal ansambel, kes on keskaegsete ballaadide ja muu keskaegse muusika töötluste juurest aina enam jõudnud omaloomingu esitamiseni.

Estconil alustasin sissejuhatuseks aeglasema ja melanhoolse Kid Cudi looga No One Believe Me. Cudi on ameerika räppar, kes on palju mänginud ka filmides, muuhulgas osalenud ka Westwordi sarja kolmes episoodis. Laul on kirjutatud filmi „Night Fright“ 2011. aasta uusversioonile.

Läheme käredamaks ja teeme kohustuslikud traadipiinamise lood kohe alguses ära. Warkings on suhteliselt noor bänd, kes tegi oma esimese singli 2018. Rahvusvaheline koosseis austria laulja Georg Neuhauseriga. Bändi kontseptsioon on see, et need neli "sõjakuningat" (Tribuun, Viiking, Ristisõdija ja Spartalane) kohtusid Valhallas, moodustasid bändi ja Odin saatis nad maa peale metal´it levitama. Warriors on üsna täpselt see, mida nad teevad.

Power-metaliga ka jätkame. Saksa ansambel Powerwolf, kes on ka Eestis esinenud, kasutab oma loomingus ohtralt Transilvaania libahuntide ja vampiiride temaatikat. Erand pole ka lugu Killers With The Cross. Ja nagu vampiirinduses kombeks, ei puudu ka kaunid naised.

Teine Saksa ansambel, kes ekspluateerib peamiselt vampiiriteemat, on Blutengel. Näitena nende loomingust lugu Vampire. Selles loos on vampiiridega ohtralt kaasnevat seksuaalsust ja omasooiharust (just lesbilisust) veelgi rohkem. Miks see nii on, et vere imemist erootiliseks peetakse, jäägu targemate uurida, aga näib, et vampiirid võiksid LGBT kogukonnale küll meele järele olla – vähemus ju nemadki.

Lisaks veel üks näide nende repertuaarist – Nachtbringer.

Erootilisust ekspluateerib ka briti sünthwave´i viljelev Gunship. Vahelduseks vampiirianimet, kus saavad kokku kõige tuntumad vampiirikütid, kellele siiski ärtust ära tehakse. Dark All Day.

Nüüd vahelduseks midagi ekstrajaburat – Nitemayor, Vampire. Video räägib enda eest ise. Igal juhul oli see üks neist videotest, mis rahva Estconil turtsuma pani. Pärl!

Briti ansambel Nothing But Thieves looga Forever & Ever More. Peaosas on BBC Radio 1 DJ Cel Spellman, kes veedab puhkust. Pisut teistlaadi visuaalne lähenemine vampirismile.

Mõnusa vaba aja veetmisega tegeleb ka ameerika duo The Chainsmokers loos You Owe Me. Ka selle video kohta ei saa palju rääkida, ilma, et video sisu paljastuks.

Argyle Goodsby The Uninvited. Ameerika laulja Goolsby on alati olnud lummatud krüptosooloogilistest koletistest, õudusfilmidest ja õuduskirjandusest, mis koos Appalahhia folkloori- ja kummituslugudega on tema laulukirjutamise peamine inspiratsioon. Tema loomingut mõjutavad ka kuldaja esteetika, saksa ekspressionistlikud filmid ja üldse tummfilmide ajastu.

Fall Out Boy  A Little Less Sixteen Candles, a Little More 'Touch Me' Lugu kandis algselt nime A Little Less Molly Ringwald, a Little More Samantha Fox. Video nomneeriti 2006. aastal konkursil Best Video Inspired by a Film at the First Annual Fuse Fangoria Chainsaw Awards. Video sissejuhatus on paroodia filmile „The Lost Boys“, stiil jäljendab väidetavalt „Blade´i“, ilmselt on veel viiteid erinevatele filmidele. Video osalevad ka mitmete teiste ansamblite liikmed (Panic! At the Disco; Gym Class Heroes, The Acadeny), samuti bändi enda turvaülem (preestrina) ja valgustaja.

Jaburuse määr kasvab. Briti elektroonilise muusika duo Goldfrapp lugu Alive on tegelikult aastast 2010, aga vaadake, millised 80.-aastate diskopepud! Küll on selles loos kuuldud Eltoni-stiilis klaveriakorde, küll ABBA-stiilis lõikavaid kitarre ja pehmeid süntesaatoreid, küll Billy Joeli või ansamblit The Feeling. Aga kus te enne olete näinud, et black-metali näomaalingutega tüübid diskovõimlemist teevad?! Kaheksakümnendatel ei nähtud sellest undki mitte! Video on saanud inspiratsiooni Olivia Newton-Johni videost „Physical“.

Nonii, vinti juurde! Hoopis omanäolise (või hoopis Willy Wonka-näolise) verest toitumise versiooniga on välja tulnud saksa laulja Bela B., kodanikunimega Dirk Felsenheimer. Lugu kannab nime Tag mit Schutzumschlag.

Tag! looga Scarves. Selline veidi nunnukas...

Ja kui juba nunnundusest rääkida, siis saab veel nunnumaid vampiirikaid teha. Ja kus mujal kui Fright Rangeri loos Oh Oh Oh Sexy Vampire.

The Key of Awesome on YuoTube´i kanal, mis keskendub paroodiatele. Nende loo Twilight Sucks! Emo Vampire Song pealkiri räägib ise enda eest.

Stiili, mida viljeleb Smokey Bastard on nimetatud keldi folkpungiks. Lugu Yuppie Dracula panebigal juhul jala tatsuma.

Aga kõige magusam peab ikka lõppu jääma. Nagu Toots ütles: õite magus! Nii lõpetab seekordse ülevaate miski, mis on nii halb, et jõuab ringiga teise otsa ja on kaugelt parem kui hea – Hunx and His Punx Ameerikastlooga I Vant To Suck Your C**K. Sellist rahva reaktsiooni pole ma ühelgi varasemal ulmedisko ettekandel kogenud – vast ainult india robot sai veidigi ligilähedale. See polnud enam naer, see oli möirgamine. Ja see ekstaatiline, pea orgastiline möirgamine kestis terve loo vältel. Ja mina, loll, oleks selle peaaegu näitamata jätnud!

Pärast sellist asja oleks patt veel midagi kobiseda. Lõpp. Täitsa lõpp!

Mängututvustus. Hellblade: Senua’s Sacrifice (Manfred Kalmsten)

Ja oli jälle hetk, mil ajus kiskus umbseks ning ma otsisin mõnda kolmandas isikus hack and slash mängu. Sellist, kus peab end läbi kollihordide raiuma, et vabastada tee järjekordse kirstuni, mis sisaldab nänni uute sädelevate turviste ja leegitsevate mõõkade näol. Teate ju sedasorti mänge küll, eks ole. Kui hästi läheb, saab lõpus printsessi ära päästa ja puha.

Alustuseks ütlengi, et „Hellblade: Senua’s sacrifice“ ei ole sedasorti mäng. Absoluutselt mitte. Ei mingeid varandusekastikesi. Nii nagu alustad, nii ka lõpetad ja ainuke asi mis muutub, on see, et sa saad uue mõõga, aga see on selline story-driven värk.

Ja kollide kohapealt, et mitte et neid poleks, on, aga nende juppideks hakkimine moodustab vaid napilt poole kogu mängust. Võitlusmomendid on miskid, mis tekivad aeg-ajalt. Ülejäänud aja veedad sa üsna lineaarse ülesehitusega kuid visuaalselt sigalahedas maailmas ringi joostes, ümbruskonnast ruunimärkide kujutisi otsides, illusioone purustades/kokku sulandades ja vahel ka mõtlemisega, et mida fakki ma nüüd tegema pean.

„Hellblade“ ongi kõhedusttekitav, õõvastav ja surmsünge segu hack and slashist, mõistatuste lahendamisest ja ajukepist.

Siin mängus ei ole healthbari, ega ka mitte mini-mapi, millel helendaks küsi- või hüüumärgikesed. Ei, sa oled üksi. Oled ainult sina ja hääled sinu peas.

Eluspüsimise anatoomia on, et kui sa saad liiga palju pihta, siis sured ära ja seega, kui Senua hakkab võitluse ajal liiga vaevaliselt komberdama, siis väldi aeg-ajalt pihta saamist. See laeb su nähtamatu healthbari uuesti täis.

Ja surra ei saa sa lõputult. Kohe esimesel veerandil pakub Senua ennast pimedusele ja sellel on tagajärg. Pimedus võtab ta käe ja iga kord kui sured või mõne suurpahalase tapad, levib see mööda su kätt aina ülespoole ning kui peani jõuab, oled sa surnud. Ükskõik kui üllad on su kavatsused - kurjust ei saa võita kurjusega...

Teine, mis sind rännates aitab, on focus ehk keskendumine. Vaja läheb seda nii mõistatuste lahendamisel kui ka lahingus. Kas siis mõne kolli eriomaduste nullimiseks, varjust välja toomiseks või lihtsalt igale võitlusmängule kohustusliku bullet-time’i aktiveerimiseks.

Maailma poolest on „Hellblade“ põhjala mütoloogiast täidetud mäng. Selline sõge, pööreterohke ja nõelterav lugu, mis on täidetud kurbuse, valu, vihkamise ja hirmuga. Infot poetatakse sulle tükkhaaval ja sedagi justkui vastu tahtmist. Selge on ainult see, et Senua plaan on minna Helheimi, et sealt enda surnud kavaler tagasi tuua. Aga surnute maailma valitseja Hela pole jumal, kes kergekäeliselt kedagi elavate hulka tagasi lubaks.

Nii peadki sa rajama endale tee avades ruunilukku pandud väravaid ja lüües maha erinevaid pooljumalaid, põgenedes pimeduses varitsevate kollide või sind labürindis jälitavate tuledeemonite eest ja kõike selleks, et jõuda sihtmärgini, ainsaks saatjaks sosinad sinu peas.

Mängu helitaust on asi, mida ei tohi eraldi märkimata jätta. Rohkem kui lihtsalt märkimisväärsed on juba ainuüksi need tõsisele psühhoosile viitavad sosinad, mis su tegevust kommenteerivad, omavahel vaidlevad või aeg-ajalt ka natuke nõu annavad. Just selle viimase pärast tasub nendele erilist tähelepanu pöörata. See on mäng, mis nõuab, et su meeled oleks valvel. Et sa teaks, millal keegi sind võitluse käigus selja tagant ründab või millal pimedusse peitunud koll sind rünnata kavatseb.

Lõppkokkuvõtteks võib öelda, et see on heas mõttes mäng haigetelt inimestelt haigetele inimestele. On palju sarnaseid jooni „Dark Soulsiga“, aga nii vähe kui neid saab võrrelda, siis pean mainima, et vähemalt minu hinnangul lööb „Senua’s Sacrifice“ „Dark Soulsil“ jalad alt. Ausalt. See on veel süngem, veel jõhkram, veel parem.

See on mäng, mis jätab sinusse jälje.

Poolteist mänguarvustust: We Happy Few ja A Plague Tale: Innocence (Riho Välk)

Käesolev aasta on andnud rohkem põhjust arvutimängude mängimiseks, isegi kui suvi on olnud ehk liigagi suvine. Poolteist arvustust aga sellepärast, et We Happy Few jäi lõpuni mängimata põhjustel, mida allpool lahkan.

We Happy Few.

Meid heidetakse alternatiivsetesse 1960ndatesse, kus britid olid teises maailmasõjas sakslastele kaotanud ja okupeeritud. Wellington Wellsi linnakese elanikud on sõjakaotusele, virelemisele ja kõigele muule halvale leidnud aga huvitava lahenduse. Rõõmu nime kandvat droogi jagatakse igal teisel tänavanurgal putkadest, see on segatud kraanivee sisse, ning kõik elanikud kannavad rõõmsaid maske. Elu on ju nii paganama mõnus, kui kogu aeg Rõõmu tarbida. Ja hoidku selle eest, kui sa Rõõmu ei tarbi, siis oled sa nõme tujurikkuja! Tujurikkujad aga õõnestavad head ja rõõmsat ühiskonda, sellise kohtamisel on sinu kui kodaniku kohustus ta kohe normaalseks peksta. Tujurikkujate leidmisel on abiks ka uhked leiutised: laksijad, piilurid, rõõmumõõtjad ja suuremandad. Tänaval silma paistmine näiteks jooksmise, hüppamise või liigse jõllitamisega võib samuti lõppeda sellega, et kohalikud haaravad torujuppide ja labidavarte järele.

Mäletan, kui selle mängu reklaam välja tuli. Näpuotsaga Orwelli jälgimissüsteemi, aga peamiselt ikkagi Huxley motiivküsimus: “sa ju ometi ei taha teistest erineda?”, sekka lubati värvilise graafika ja düstoopia õuduste vahel pendeldamist. Peaaegu oleks võinud ju mängu lausa eeltellida. Siis aga jäi see lõputusse arenduspõrgusse kinni, tuli järjest beetaversioone ja parandusi, kuni olin juba veendunud, et asi jääbki igaveseks arendamisse. Suur oli mu üllatus, kui tuli välja, et juba 2018 oli mäng plaadile pressitud ja müüki paisatud. Selle fakti avastasin ma muidugi kuskil kaugel mängu keskel, kui ma olin juba korduvalt nentinud, et “noh, pooliku asja kohta käib kah.”

Mis meil siis mängu poolelt toimub? Kõigepealt saad mängida Arthur Hastingsina, kes on üsna keskmine kodanik, teeb oma väikest tsenseerimistööd, kuni talle meenub, et oot-oot, kunagi oli tal ju vend ka. Siis tekkib tal organismis Rõõmuga väike tõrge, mille tagajärjel näeb ta läbi, et puhkeruumi toodud kringel on tegelikult rotilaip, mida kõik rõõmuga peksavad ja mugivad. Oojaa, düstoopia, tule ja näita enda rüvetut palet.

Jah, düstoopiat me saame, aga kahjuks taandub mäng jube toorele “selleks, et siit kohast edasi saada, pead kokku korjama kolm türnüüblit ja need kokku siduma.” Ehk siis tohutus koguses on edasi-tagasi trampimist, et leida mõni võti, dokument, õige riietus vms, mis kõik nõuavad omakorda alammissioonide läbimist. Näiteks oli ühest kohast läbi saamiseks vaja torutöölise tunkesid. Tunkede meisterdamiseks oli vaja kaht õmbluskomplekti ja kaht erinevat kangast. Otsisin mis ma otsisin, no ei leidnud. Lõpuks surusin miilitsale pudeli puskarit pihku, muukisin tema selja taga luku lahti ja lidusin minema, enne kui miilits kaineks sai.

Järgmine asi, mida ma tahaks kritiseerida, oleks sügavuse ja tagajärgede puudumine. Rõõmu tarbimine tekitavat mälukaotust ja ma tõsiselt kartsin, et kui mul see mõõdik täis saab, unustan ma venna olemasolu ära ja muutun uuesti juurviljaks. Samuti kartsin ma Rõõmu üle doseerida. Kartsin Tujurikkujana vahele jäämist. Isegi Rõõmupohmakat kartsin. Viimane aga muudab umbes minutiks värvid külmaks ja koledaks (umbes nagu Eestis novembris) ja külainimesed saavad aru, et sa oled Tujurikkuja. Lahenduseks on minutiks põõsasse varjuda. Üledoseerimine paneb sind liblikaid oksendama. Mälukaotus aga on tuumapohmakas, mis läheb ka minutiga üle. Ja ongi kõik. Tegin endale elu raskeks, vältisin doktoreid, kes Rõõmuta inimesi lõhnast ära tundsid, põiklesin laksijate ja muu kola eest. Jah, realistlik, aga sama hästi oleks ma võinud algusest lõpuni Rõõmu all ringi joosta ja pohmakavärinaid prügikasti taga välja magada. Mingi katk käis ka ringi ja tappis inimesi, nii et igaks juhuks oli mul antibiotsisüstal taskus. NPCd veel hoiatasid mind, et katkuhaiged lähevad enne surma hulluks, aga mumeelest hakkasid nad lihtsalt klišee-šotlastena karjuma.

Kõige toorem koht oleks aga tegelaste mudelid. Neid on terve mängu peale kokku umbes kuus. Meeskodanik, naiskodanik, miilits, vanamutt, doktor ja sõdur. Neid on siis kergelt erinevates variatsioonides, aga kõik on täpselt ühe ja sama disaini, käitumise ja jutuga. Linnaelanikud on viisakates riietes, linnaäärse tühermaa elanikud käivad kõik ringi räsitud pintsakuga, mida hoiab kinni üks nööp. Võib-olla taheti, et see võimendaks monotoonsust ja ühesuguseks voolimist, aga tehniliselt tundub see laisa lahendusena.

Teine laisk lahendus on masingenereeritud kaart. Jah, nad ei viitsinud kaarti joonistada, nii et igal mängijal on veidi erinev maailm. Reaalsuses näeb see välja sedasi, et sul on tohutult pikad majade koridorid, mistõttu ei ole sul kuhugi joosta ega peituda. Eksisid ära? Nüüd pead veerand tundi järgmise müüriauguni trampima.

Stoori? Arthur üritab meenutada, mis ta vennaga juhtus, trambib ühest linnaotsast teise, avastab, et sakslaste tankid olid papist maketid ning on nõme oma ekspruta vastu. Tõesti, see kõik on kahjuks just nii igav.

Kiruda ja hädaldada võib vist veel üsna pikalt, proovin lühidalt. Kogu relvade, moonakoti ja meisterdamise süsteem on üks suur häda. Kunagi ei tea, mida vaja läheb, nii käidki kaamelina ringi. Sama häda on relvadega - kõik need kaaluvad tohutu palju, kuid lagunevad paari löögiga. Sellel teemal jätkates: kogu võitlussüsteem on üks “vehi kaikaga ja looda parimat” stiilis kaos. Mitte isegi võimatult raske, aga jube tüütu.

Nalja sai ka. Esimene lõbus missioon oli, kui pidi põrandaalusesse ööklubisse sisse saamiseks kummist kassikostüümi selga tõmbama ja siis kui teistele sarnastele tolgustele elektripiitsa andsid, itsitasid ja oigasid nad mõnust. Veel lõbusam oli aga missioon, kus pidid võluseentega oma mõtteväravad avama ja siis seenehallukate all miski šamaan-seenesöötja kahjutuks tegema, samal ajal endale kõrvalmissiooni jaoks vajalikku haruldast linast kangast põue toppides. Majas sees pidi pidevalt seeni peale sööma, et tripp ei lõppeks, mis sind automaatselt majast välja viskas.

Mängisin Arthuri loo lõpuni, sain teada, mis ta vennaga juhtus ja pidin leppima, et sellega ongi Arthuri seiklused läbi. Mäng pakub veel kahe tegelase seiklusi: ühe naistegelase ja ühe vana šotlase. Siinkohal tuli mängu see, et Arthurina mängimine olevat kõige loomulikum ja mõnusam: sa ei paista silma, suudad hädaolukorras minema joosta ning kakluses oskad ka lüüa. Naistegelane lüüa ei oska, pead uimastavaid parfüüme meisterdama ja neid näkku pritsima. Šotlane aga ärritavat ainuüksi oma eksistentsiga kõiki kodanikke ja miilitsaid, nii et temaga oleks pidanud kogu aja varjudes hiilima. Ja lisaks mesitarusid rüüstamas käima. Ahjaa, naistegelasel oli laps ka, keda tuleb kussutamas käia. Ma tõesti, tõesti ei viitsinud, ning koos Arthuri loo lõpuga lõppes ka minu mängukogemus.

A Plague Tale: Innocence

Parem mäng! Tõsiselt

Kõigepealt: mängu sain Epic Store’ist tasuta. Epic jagab üldse päris palju mänge tasuta välja, soovitan jälgida.

Arvustuse lihtsustamise huvides mugavdan-vabatõlgin väljamaa nime näiteks Katkulooks. Millest Katkulugu siis räägib? Meid heidetakse Lõuna-Prantsusmaale aastasse 1348. Kes ajalootundi enam ei mäleta, siis saja-aastane sõda brittidega oli selleks hetkeks käinud 11 aastat. Et elu sõja ajal igav ei oleks, ründavad linnasid mustade rottide hordid, kes omakorda levitavad musta katku. Lisaks kõnnivad ühel päeval prantsuse inkvisitsiooni sõdurid de Rune’ide mõisasse ja tapavad kõik peale meie 15-aastase peategelase ja tema väikese venna. Keskajal elamise võlud.

Nii algab meie tegelaste seiklus: Amicia peab käekõrval vedama jonnakat viieaastast, kellel lisaks on hädine tervis ja kohati tüütu iseloom. Sest ta on viiene, kes on kogu elu olnud emme poputamise all. Kogu see dünaamika töötab tegelikult väga hästi, muutes tegelased siirasteks, kuigi nad vahepeal kipuvad ühtesid ja samu fraase korrutama, mis illusiooni rikuvad. Enamuse ajast juhib mängija Amiciat, aga vahel on ka vaja Hugona läbi augu ronida ja uks lahti teha.

Ühest kohast teise liikudes saame üsna kiirelt teada, et väikevend Hugol on veider side katkurottidega, aga samas teeb see teda haigeks. Õpime alkeemiat, leiame sõpru, ning lahendame mõistatusi. Sisu ja tegelased on väga hästi kirjutatud, neile on mõnus kaasa elada, dialoogid mõjuvad loomulikult, keegi ei pinguta üle. Kõrvaltegelased on täpselt parajad - täidavad oma rolli, kuid ei pressi läbi pisarate kogu oma suguvõsa ajalugu ega ole ka masingenereeritud papist tegelased.

Katkulugu on selgelt hiilimismäng. Amicia on 15-aastane plika, kes on küll linguga osav, aga lähivõitlust kui sellist see mäng ei tunnista. Ei kujuta ette, kui palju kordi ma selles mängus surma sain, sest seda juhtub palju. Õnneks ei ole, erinevalt eelmisest mängust, surmasaamise järel vaja veerand tundi ühest kaardi otsast teise trampida. Paaril korral loobusin n-ö realismist ning jooksin paar korda ükskõikselt läbi vaenlaste surmani, et uurida, kuhupoole ma hiilima peaksin. Siiski pole Amicia päris äpu, ning kuna tegu on konsoolimänguga, siis “sihtimine” käib umbes veerand ekraani täpsusega. Väga meeldiv detail on, et linguga vastaseid tappes karjatab Amicia iga kord meeleheitlikult Mitte läbilõikavalt ja pealetükkivalt, kuid on selgelt aru saada, et tegemist ei ole sõjaprintsessiga, kellele meeldib vereloigus tantsida.

Katkulool on siiski üks laiem puudus, mis samal ajal on paljude jaoks selle tugevus. See on moodne pildiraamat, kus vahepeal pead natuke actionit tegema. Mänguna on ta tegelikult ikka jube lihtne. Päris palju on mõistatusi, mis koosnevad 2-3 sammust. Kogu mäng kanaldab sind algusest lõpuni ettemääratud suunas, mingit omavoli ja avastamist ei ole. Tegelikult võiks rohkem mänge sedasi töötada ning jätta vahele võltsvabaduse ja halvasti disainitud ja ebaloogilised mõistatused. Oleme keskajas ja lükkame põlevaid künasid, et rotte minema hirmutada.

Graafika? Vist kõige ilusam mäng, mida olen mänginud. Witcher 3 sai ilusaks modida, aga see on ilusam. See omakorda rõhutab pildiraamatu atmosfääri. Vahepeal tegid rottide hordid veidraid trikke, aga pigem tasuks kiita, et mäng suutis nii palju sibavaid objekte üsna talutavalt joonistada sealjuures maha põlemata.

2022. peaks ka järg tulema.

Mõlemast mängust korraga:

Millegipärast kubisevad tänapäeva mängud mitmetest väikestest detailidest, mis ei pruugi ühe mängimisel silma jääda, kuid kui neid mitu tükki järjest võtta, hakkab häirima. Esiteks, mõlemal mängul on veendumus, et tegelased suudavad nähtamatuks jääda ainult üht tüüpi heina sees. Katkuloos olid vaenlased vähemalt piisavalt nutikad, et sind heina seest otsima tulla, kui We Happy Few kodanikud võisid seista vaibasuuruse heinatuusti kõrval ja sind jõllitada, kuid õlgu kehitada ja koju minna. Mõlemal on häda taskutega, kuid erinevas võtmes. We Happy Few puhul torises Arthur mul pidevalt “Ma ei ole mingi kaamel, viska kola vähemaks”. Sest kõik relvad kaalusid palju, kuid purunesid paari löögi peale. Mõne suurema kakluse käigus sai ikka 3-4 kurikat või labidat puruks pekstud. Samuti ei olnud kunagi õrna aimu, mida võib järgmise jupstüki meisterdamine või progressiooni jaoks tähtis külamees sinult tahta. Katkulugu annab sulle hästi väikesed taskud, kuid selle eest vedeleb kola kõikjal. Mängude puhul oled ikka harjunud, et enne kui kuskilt toast lahkud, sobrad igaks juhuks sahtlid läbi, äkki hiljem on leegitseva laskemoona jaoks väävlit vaja. Või pistad vaasi põue, et selle viskamisega valvurite tähelepanu hajutada. Mitte siin. Iga kord kui mõni vaenlane nähtavale ilmub, antakse sulle paar savipotti ja hunnik viskemoona meisterdamiseks vajalikke materjale.

Mängude pikkused: Katkuloo läbimängimine võttis mul 14 tundi ja ma nautisin pea iga minutit sellest. We Happy Few esimene, ehk siis Arthuri osa võttis mul 20 tundi. Sally ja Ollie lood peaksid kumbki võtma umbes 10 tundi, kuna mõlemas on poole vähem missioone kui Arthuri loos. Katkuloo miinuseks oleks, et arvestades selle turuhinda, võiks ta veidi pikem olla. We Happy Few puhul aga oli selgelt tunda, et kui pool ajast ei kuluks trampimisele ja taskute majandamisele, saaks mäng paari tunniga läbi.

Kokkuvõtvalt:

We Happy Few: 4/10

A Plague Tale: Innocence: 9/10

Reaktori juttudest 07/21 (Tõnis Hallaste)

See kuu räägin nimedest.

Kui alles ülikooli läksin, ehmatasid mind esimesel kursusepeol ühe mulle tundmatu inimese kolm sõna. Läksin õppima ülikooli kirjandust, mis on ju ometigi humanitaarala, mis tähendas seda, et esmakursuslasi oli palju (mu mäletamist mööda 68 inimest), kellest poisse oli üsna vähe (6-10). Nii et kui alles jõudsin sinna peole ja kui kogu kamp liikus Zavoodi, küsis üks vanema kursuse tüdruk: „Nii et kes sina siis oled?” Ütlesin oma nime ja ta ütles äratundmisrõõmuga: „Sina oledki Tõnis!” Mina jõudsin mõelda, et mul on kõigis senistes loengutes riided seljas püsinud, ma pole seni avalikus kohas jauranud ja pole midagi ülemäära piinlikku öelnud ega teinud – kust ta mind juba teadma peaks?

Pärast ilmnes, et kolmanda kursuse naistemassi väheste poiste seas oli üks Tõnis ning teisel kursusel nõndasamuti. Olin seega selle kursuse Tõnis.

Räägin vahepeal novellist „Tema, Jumal“, autoriks Jaak Herbst.

Vestlussaate Essenderi tänaõhtune külaline on keegi eriline – mees, kes väidab end olevat Jumala. Esimene veerand juttu on vestlust grimeerijapiigaga ja paar sõna režissööriga ja muu täitematerjal, seejärel tuleb intervjuu ise – ja lõpus tuleb intervjueerijal Rasmusel küsimus, mis võiks enam kui kindlalt kinnitada külalise jumalikkust.

Ütlesin intervjuule (või tead, praegu võiks küll kasutada toredat omakeelset vastet „usutlus”) eelneva kohta „täitematerjal”, kuna see oli nagu hoovõtu mõttes ja polnud teksti põhilisim osa. Ometi oli see kuidagi kõige lootustandvam osa tekstist. Kas oli ka huvitavaim koht – noh, tegelikult mitte. Ei tormaks kellelegi reklaamima, et oh, te lihtsalt peate lugema, täitematerjal on jumala OK. See lihtsalt täitis oma ülesannet kõige paremini. Millegipärast see algus tekitas tunde, et oh, siit võiks hakata tulema.

Edasine oli aga nõudlikum ja sealt ei tulnud seda minu jaoks päris viimseni. Usutlus tundus mulle veidi väära rõhuasetusega intervjueerija poolt (tegelikkuses ei hakkaks küsima, et noh, olgu, oled jumal, aga milline jumal neist kõigist – pigem eeldaks, et „millal sa siis hakkasid end pidama jumalaks” jne. Välja arvatud juhul, kui on kuidagi veenvalt põhjendatud, et seda ei saa vaidlustada mitte kuidagi ja et kõik usuvad veendunult. Mida siin ka pole.). Ja kui hakkas tulema konkreetselt religioosseid küsimusi, olid need kenasti, mõistlikult lahendatud (näiteks „milline kõigist” – lahendus oli suht Baha’i usu kanti, et kõik jumalad on ühe kõikeühendava ja kõikejuhtiva teadvuse eri paled, täitmaks inimkonna eesmärki.) Sellist teemat oleks muidugi lihtsam naljaks pöörata, üks häid naljalahendusi oli „South Parkis”, kus põrguväravatel tunnistati, et te kõik võisite olla vagad usklikud, aga et mormoonidel oli ainsana õigus, seega nad on ainsana taevas. Tore aga, et Herbst ei jaura nende naljadega, need suht habemega.

Lõpulahendus, et Jumal-olend polegi jumalik, vaid on kõrgtehnoloogiline tulnukas, kes on aga multiversumieelne teadvus, kes on loonud ka meie universumi [aa, SPOILERID! Ärge lugege seda lauset!], ei töötanud mu jaoks. Ta on lihtsalt teistmoodi jumaltulnukas, aga olemuslikult ikkagi Jumal...? Või noh, mingi mõiste tajumise nihe peaks siin aset leidma, kus kõikvõimas olend ei saa olla jumal ja tunnistatakse, et ta polegi, vaid ta on hoopis... Ent see, mis ta vastab, ei tühista tema jumalikku kõikvõimsust (pealegi on ta selle universumi loonud, nii et kui mitte teistlik jumal, siis igatahes deistlik). Oma väitel otsustab ta mitte kehastuda kõikvõimsaks jumalolendiks, sest see ei klapiks tema imagoga...? Sellise lõpu idee jäi kahjuks ebaselgeks ja tekitas tunde, et religioossed teemad on maru ebausaldusväärne valdkond, seal on raske midagi teha nii, et oleks ka originaalne ja et see, mis ütled, poleks teistpidi võttes lihtsalt (liht)labane. Kiidan siiski seda, et mu maitsele olid külalise vastused üldjoontes mõistlikud lugeda ja tegelikult oli toredalt seeditav tekst. Läks ju normaalselt alla ja ei tekitanud teemade osas räiget trotsi (mis kohmakama teemakäsitlusega võib vahel juhtuda). See lihtsalt polnud ka kuigivõrd eriliselt hea tekst.

Jätkan nimede teemaga.

Hiljem ilmnes, et vastavad kirjanduslikud Tõnised on ka täitsa, noh, hullud kirjandusinimesed. Või kas just hullud, aga vaat et püüeldamatud minu silmis. Üks kirjutas arvustusi, mida oma vormilt (ja ehk ka mahult) sobinuks mu hinnangul avaldada Keeles ja Kirjanduses. Teisest on saanud üks oma põlvkonna paremaid luuletajaid (muuseas, Tõnis Vilu mingeid luuleraamatuid on Jaak Tomberg vaadelnud ka ulmelises kontekstis – mingi aeg mõtlesin Reaktorissegi kirjutada Tõnis Vilust kui luuletajast, kelle mingitest asjadest on täitsa võimalik saada tugevalt ulmelise elamuse). Ja samas pole ta ulmik.

Hiljem olen näinud poelettidel ja lehtede arvustusterubriikides, kuidas on tehtud juttu ka Tõnis Tootseni raamatust „Esimene päev” – mis on samuti toekas ja ulmeline raamat (tegevus toimub ikkagi 2034. aasta Tallinnas). Ta pälvis romaaniga, mis oli pealegi tema kirjanduslik debüüt, Kulka vabaauhinna preemia. Nii et jälle üks tugevalt kirjanduslik Tõnis, kes on otsapidi ulmeline. Ja ometi mitte ulmik.

Vahepeal üks jutuarvustus: „Armumine on viga“ - Karmo Talts.

Sõjasulane räägib parun Bofi seiklustest oma sõbra Jüütiga, aga oot, poolepealt ei räägi ta koos Jüütiga, sest see murdis kaela. Raamjutustuseks nahistamiseelne libekeelne jutt hooradega. Eri päevad ja eri sündmused, üks oli röövkäik, teine oli võitlus ebamaiste olenditega (veekoletis elementaal ja muud). Jutustaja peremees, parun Bof otsustab kuningat kukutada. Ent oma roll on ses kõiges mängida ka kõrtsitüdrukul...

See jutt ei klappinud kuidagi minu maitsega. Esiteks võinuks kuidagi paremini käivitada lugeja jaoks sündmuste ahelat, hetkel algas mingi ebamääraselt nilbe raamjutustusega, siis jätkus mingi märuliga (mis polnud ka põnev – sellist röövkäiku saaks ju põnevalt jutustada). Häiris, et hilisem maagia lisandumine võlulauto ja elementaaliga ei muutnud jutustamisviisi mingilgi moel (tüdrukuid vaimustada püüdev suurustleja peab ju selgeks tegema, miks on elementaal võitmatu kummituslik olend, kellega võitlemine tapaks igaühe peale tema ja ta isanda). Pööre teksti keskel (parun Bofi tapmine) tuli mu jaoks veidi eikusagilt. Lugesin üle ja nägin, et selle otsuseni jõudmist ei kirjutatudki välja – ja ega see polnudki otseselt varjatud, aga ei haakunud mu jaoks selle teksti rütmiga. Lõpulahendus – tüdruku põimumine tüübi jutustatava süžeega – polnud ehk miskit ülioriginaalset, aga andis kogutervikule teatava mõtte. Peategelane kui manipuleeritud isik...

Pärast nägin, et üks asi, millega autor mu maha raputas, oli teatav ebajärjepidevus jutustamismaneeri juures. Poolepealt sai kõrtsiplikadele suurustlemisest niisama jutustus, kuid autor ei markeerinud üleminekut kuidagigi. Ja lõpus jälle raamjutustus hooraga, aga nüüd oli juba juttu armastusest, mis tuletas meelde, miks mulle noorena kunagi ei meeldinud, kui raamatutes räägiti armastusest. Väga elavalt tuletas meelde seda tuima „milleks see nüüd siia lisandus?” Ei mõjunud ülemäära loomulikult jutustatud tekstina, millest oli kahju, autor on voolavamalt kirjutanud.

Jälle mõne sõnaga nimedest.

Mingi hetk olin bussiga teel kesklinna poole. Bussis teel sinna nägin üht pigem nägupidi tuttavat ulmeinimest, kes oli teel Rait Piiri raamatuesitlusele („Hinged mõõgateral”, ütlen ma reklaami mõttes). Rääkisime sellest, mis selle raamatu juures tõmbab ja mida üldse suvel loetud sai. Ta korraks ei ühendanud ära, et ma ju ulmik, nii et üllatus veidi, et ma temaga ulmeasjadest rääkisin. Ta oli küll tuttav, aga ma ei mäleta, kas kirjutab Reaktori jutte või aitab ta mõnda ulmekirjastust, ilmselt olin minagi talle samavõrd ebamääarane persoon. Seetõttu küsis ta üle, mis mu nimi on.

„Ma olen Tõnis.”

„Aa, sina oledki Tõnis!”

Ses sõnastuses mõjus lause kuidagi nii üllatavalt, et kui ta oma nime ütles, ei jäänudki see meelde.

Nüüd järgmisest jutust „Zeelased“, autoriks Meelis Looveer.

Zeelased näitavad tähekaardil planeedile Maa ja ütlevad, et sinna otsustavadki minna – seal on palju elusolendeid, kes hõustideks sobivad, näiteks humaanid. Plaan minna alla (varustatuna translaatori ja bläääästeri ja muude anglitsismidega), leida kütust ja tulla tagasi, et siis edasi otsustada. Lugu hargneb nüüd mitmes suunas – esiteks kuueaastased Liisbet ja Karmen kohtuvad tulnukate zeelastega ja neil on nendega tore (muuseas on esimese kontaktiga liivakookide tegemine, mis on ka teises selle kuu tekstis, nii et ma ei saa aru, mis värk sellega oli). Hiljem politseiülem Andres ja konstaabel Juri tegelevad rohelise mehikesega. Hiljem ilmub kolonel Jänes. Hiljem blond pruunisilmne kaunitar leitnant Kadakas. Aga Zuuzuu ja Zyyren, kes on tulnukad, mingi hetk „rasestavad" Karmeni isa ja seal juhtus see, mis ühes tuntud tulnukafilmis veel juhtunud, üsna legendaarsel moel.

Mulle ei meeldinud see tekst üldse. Tulnukate zeelaste nimed (Zuuzuu ja Zyyren polnud vist ainsad) läksid kohe sassi. Andres ja Juri läksid sassi kolonel Jänesega. Möönan, et lugesin seda, olles haige... Aga see eelkõige mõjutas mu huvitatuse määra, võib-olla tekitas mõningat lisatrotsi, kuid ei teinud mind ennast lugemisvõimetuks. Vähemalt arvan, et ei teinud, õhtuti lugesin Brandon Sandersoni. Edasi tekstist – bläästerid ja translaatorid on ju nali selle pihta, et ulmemaailmades kipub olema niii palju inglise keelt. Ent seegi aitas tekitada trotsi, sest ei mõjunud naljakalt. Ühtki tegelast ei kirjeldata, siis jääbki tühjade siluettide tegutsemine. Klišeed klišeede otsa, tipnedes filmiklassikast pärit stseeni taasesitamisega, ainult et seekord kommentaariga, et NII ARMAS (teksti viimased sõnad). Ei olnud mu jaoks piisavalt hea omapoolne täiendus.

Ma lihtsalt ei saa aru peaaegu ühestki otsusest, mille autor on selles tekstis teinud. Samas on mulle mitmed autori tekstid omajagu meeldinud – kõikuva tasemega, mõni vähem ja mõni rohkem, aga mingi ammune kehavahetuse asi oli üsna huvitav. Praeguse kirjutamise ajenditest ei saanud ma lihtsalt sugugi aru. Suures osas oleks nagu mõte olnud nalja teha, aga selleks oli see liiga softcore – sama numbri „Liivakoogid” tegeleb sarnaste teemadega ja kuigi too ka mulle ei meeldinud, saan ma vähemalt aru, et on nagu nali või nii. Aga las need võrdlused praegu jäävad. Tema mitmed teadvusega mängimise tekstid sobisid autorile rohkem, kulgesid loomulikumalt, aga ka siis tuleb jälgida, et ei läheks üheülbaliseks. Ja nood polegi läinud kuigivõrd.

Vahepõige nimede teemasse.

„Sina oledki Tõnis” tähendas nüüd midagi muud kui ülikooli esimesel kursusel. Kui toona kuulusin ma enesegi teadmata mingisse elitaarsesse klubisse, siis nüüd olin ma ainus Tõnis. Üks ja ainus ulme-Tõnis. Inglise keeles pannakse sel puhul ette definitive article – The.

Räägib nüüd novellist: „Unetuseravi“- Maarja Kruusmets.

Markusel on probleeme unega – neljatunnised katkendlikud ööuned ei võimalda elukõlblikku eksistentsi. Saab eksperimentaalse rohu, keele alla pihustatava asja, ja – jääb magama ja näeb väga värvikaid unenägusid miskisest jõletust teistmoodi tegelikkusest, düstoopsest robomaailmalõpust ja ühest naisest, keda ta seal aina kohtab lahinguväljal ja keset möllu. Milline maailm on päris – ja mis juhtub, kui sa ühes neist sured?

Kirjutasin nö tutvustusteksti lõpetuseks paar küsimust, aga tajusin, et ma eksitan lugejat. Tegelt Kruusmetsa stiil jookseb ladusalt, seda pole piinlik lugeda, on isegi huvitava kulgemisega. Kahjuks ei esitata loos kuigivõrd huvitavaid küsimusi ei tekstimaailma ega meie maailma kohta. Eelmises jutus – puudutuste kohta – oli vähemalt mingi vajaduse vaatlemine, mingi püüd veidigi lahti mõelda mingit osa meie maapealsest elust. Siin on aga veidi klišeeline lugu unedest, mis on päris, ja armumisest ja puha. Võiks ju heietada teemade üle, et mis on siis tegelikkuse olemus – kas läbi unisuse triivitud insomniategelikkus on enamat väärt kui intensiivne elu, mida inimene ise ei pea tõeks? Võib-olla on nõme öelda, et mul on nüüd tagantjärele mõeldes tunne, et pihusti võinuks tagada mitte une, vaid võimsad ja üliusutavad unenäod (mis poleks aga päris). See võimaldanuks igast põnevaid asju küsida. Ja samas, mõte, et ulmetekst mitte ei loo uut reaalsust, vaid mängib aina „kõik on uni”-lahenduse piirimail, mõjub kuidagi iseenesest hästi tüütult. Võib-olla saaks seda allergilist reaktsiooni siiski vältida hea kirjutusega. Autor jutustab juba ladusalt, on juba varasemast päris mitut asja kenasti jutustanud, aga siin oli kõik liiga klišee, see tekst ei toiminud.

Võtame ette järgmise teksti. „Liivakoogid“, autor Tanel Liblik.

Lugu jaguneb kaheks pooleks. Esimeses mängivad „Kirju-Lepatriinu“ lasteaias lapsed oma lõbusaid mänge, kuni ilmub tulnukalaev. Kõik pistavad plagama, ainult Milli ja Malli jäävad. Nad vaatavad masinast väljuvat veidrat olendit ja küsivad, kas ta on puudega laps. Olend räägib veidralt – ütleb, et on ränipõhise Loperodose rassi kolmanda soo isend –, seega otsustavad tüdrukud, et küllap ongi puudega. Nad otsustavad olendit kiigel lükata, hiljem teevad liivakooke (pitsat, suppi, hamburgereid). Siis ilmuvad sõdurid ja algab loo teine pool – lahkamine ja valmistumine tulnukate sissetungiks.

Praegu ei tulnud loole kasuks asjaolu, et samas numbris oli teine jutt esimesest kontaktist (sealjuures roheliste mehikestega) ja lasteaialastest, kes saavad nendega paremini läbi ja paremini hakkama kui täiskasvanud. Tahaks öelda: milline kokkusattumus! Aga mine tea, äkki oli poistel tegemist kihlveoga, et kumb saab hakkama parema jutuga, mis sisaldab vastavaid elemente. Samas, mine sa tea – äkki oligi kokkusattumus. Rohelised mehikesed, esimene kontakt ja lasteaialapsed...

Mingi osa minust ütleb, et rohelisi mehikesi pole enam kuigivõrd ulmes. „Salatoimikuteski” jahtisid Mulder ja Scully neid eelkõige seepärast, et nad on jätnud sügava jälje Ameerika kaasaegsesse folkloori. Neile peale vaadates pole rohelised vibalikud tulnukad kuigi huvitavad, õigupoolest on nad rõhutatult ebaoriginaalsed, aga sümbolina on neil mingit potentsiaali, ent ka siis rõhuasetusega inimestel, kes neisse usuvad või ei usu. Ütleme – roheliste mehikeste juures pole huvitav mitte anaalsondi tehniline spetsiifika, vaid nende sisestamise kogemus ja selle kirjeldus. Eks ju? Teisalt tuleb nentida, et „Liivakookide” tulnukal olid tiivad, mis natuke lõi paigast ettekujutust, mis tekib, kui öeldakse „roheline mehike” (mis on siis pikk ja vibalik, suurte putukasilmadega ja alasti ja üleni hall – ei ole roheline). Aga seda mainiti ainult paaril korral, nii et domineeriv kuvand jäi püsima.

Küllap on midagi selles lasteaialaste ilmumises, mis tekitas tunde, et tulnukaski ei peaks olema midagi liiga ootamatut või raputavat. Niipea kui on esimene kontakt ja lasteaialapsed, siis tundub, et koletis ei saa olla selline nagu Clarke’i „Lapsepõlve lõpus”, kus tulnukad olid kõige klassikalisemad kuradid. Võib-olla see kokkupuude lasteaialastega sunnib autoritki nii-öelda ulmeelementide algosakesi kasutama, kõige esialgsemaid võimalusi kogu nende ebaoriginaalsuses. Nii et äkki see kahe jutu paralleelsus ongi kogemata kujunenud... Kommenteeriks ehk siiski, et „roheline mehike” on mu meelest siiski miski, mida võiks kuidagi nutikamalt teha. Ikkagi nii rõhutatult klišeeline, et tegemist võiks näiteks olla ainsa visuaaliaga, mida inimmõistus vastu võtab. Või et üks näeb rohelisi mehikesi, aga nagu siinses jutus olid tulnukal lambist tiivad, võiks eri inimeste kogemuses olla ta „tulnukas nagu tulnukas ikka”, aga kes kirjeldab liblikatiibu, kes aga tulnukalikke kombitsaid, kes suuri silmi ja vibalikke sõrmi. Mis muidugi tähendaks, et see pole „roheline mehike”, aga mis parata, ma vist eelistangi sellist lahendust.

Nüüd pole ma öelnud midagi jutu enda kohta. Kõige kiuste igati okei. Kui rääkisin pikalt ja laialt üldidee ebaoriginaalsusest, siis tekst on iseenesest kirjutatud nii, nagu oleks sitast peaaegu saanud saia. Tulnuka kõnepruuk väikelastega on kuidagi tobe – miks peaks tulnukas laste mõistes täielikku kelbast ajama, miks ei võiks ta kõnelda nii, et lapsedki aru saaksid? Dialoogiga tema ulmelisuse markeerimine on kuidagi isegi veits kohmakas lahendus. Muidu oli laste ja tulnuka suhtlus aga igati adekvaatselt tehtud – mitte ülihuvitavalt, aga siiski nii, et andis lugeda, ilma et tekitanuks trotsi.

Sõjaväearstide ja -uurijate stseen oli veidi nürima klišeelisusega tehtud – nende rumal ühemõtteline keskendumine sõjalistele võimalustele oli kuidagi tuimavõitu lahendus. See oli huumoriga tehtud, alustades tähtsate isikute tobedatest nimedest ja lõpetades küsimusega sellest, kas seda annab lahkamiseks nimetada, kui tulnukas näib olevat bioloogiliselt funktsionaalne (mille peale vastatakse igati muhedalt midagi stiilis: „Ah, miks sa pead üle mõtlema seda terminoloogilist korrektsust!?”). See huumor polnud aga ülemäära vaimustav ega vaimukas minu meelest. Lõpp oli aga OK, teksti ülesehitust silmas pidades ehk veidi tüüpiline, aga siiski igati OK.

Nimedest jälle.

Ma ei tea aga, kuivõrd nimi ise mõjutab meest. Esimese klassi aktusel sain õhupalli, mille õ-st oli tehtud naerunägu. Pidasin seda nägu kuidagi tunnistuseks, et olen väike tuisupea või sigudik. Nad joonistasid toreda näo, aga ma arvasin hoopis, et kas vanemad on õpetajatele midagi öelnud või on nad otsustanud, et kui on Tõnis, siis tuleb kindlasti tema suhtes valvas olla.

Mul pole õnneks muret olnud selle valvsusega teiste Tõniste suhtes – need, kellega olengi kokku puutunud, tegelevad sellistes kirjandussfäärides, mis ei lõiku kuidagi minu ulmevaldkonnaga. Võib-olla ainult sedavõrd, et ma võiks neist kirjutada või neid tutvustada. Näidata lugejale, et mujal tegutseb veel Tõniseid, kes võiksid ulmikuid huvitada. Ükski pole siiski ulme-Tõnis.

Ja siiski...

Vahepeal tekstist „Tuuletallaja tasu“ – autor Tim Hornet.

Paralleelselt kaks lugu, mõlemad Tuuletallajast ehk poisist, kellest sai nõid või nõidur või rehepapp. Ühes loos näidatakse, kuidas Tuuletallaja kutsutakse ühte külla ja ta püüab neid aidata. Teises näidatakse tema kujunemist Tuuletallajaks.

Autor jätkab oma katsetusi eesti folkloori teisendamisega nüüdisaegseks ulmeks. Elemendid on iseenesest hästi kasutatud, kasutatav mütoloogia on üsna huvitav, poisi nime kaotamine ja esimeseks tasuks nime saamine ja vajadus korjata kokku katlatäie kulda 7 aastaga – toredad osised kõik.

Ja siiski, selles kõiges oleks nagu midagi kõledat. Eks eesti mütoloogia olegi kuidagi pime ja sünge – kui midagi sellealast on tehtud, on see ikka kas ugridoom või etnoõudus, mitte soomesõprus ega folklore friends. Ent mingi sügisene lõpu aimus nagu kataks seda, mis mingis mõttes üldse ei tekita tunnet, et tahaks edasi avastada. Võib-olla veidi on asi selles, et eesti mütoloogias kipub maailmaehitus olema kuidagi amorfne – silmanurgast paistab lihtsalt udu, äärtest läheb kõik hämaraks. Nagu vanades strateegiamängudes oli fog of war – maailm on udus ja inimesed korraks lõikuvad sellesse, aga kui inimene läheb edasi, mattub see jälle ebaõdusasse ja inimvaenulikku uttu.

See ei puutu ju sugugi teksti endasse, see ongi ehk eesti folkloorile omane piirjoonetus või selle emotsionaalne eripära. Kõigest hoolimata on tunne, et see tekitab pooliku maailma tunde. Kõik võib juhtuda – aga seda ainult seetõttu, et kõik on alles pooleli. Poola folkloori kasutavas „Nõiduris” kujutatud maailm on ka ju kõle, aga see on kuidagi käegakatsutavam ja lõplikum. Vahest midagi sellist tahaks siingi. Mitte eesti folkloori muutmist „Nõiduriks”, aga mingit selgemat maailmaehitust. Muidu piirdubki tekstimaailm üksnes selle küla ja selle Tuuletallajast poisiga. Ja ehk jätab nõnda ka loo süžee mulje, et see piirdub üksnes muinasjutu taasesitamisega, kuigi on näha, et autor on palju kokku sõlminud ja kombineerinud, sellega palju mänginud. Mulle jäi lugedes tunne, et midagi omapoolset oleks veel tarvis.

Veelkord nimedest...

Kui käisin jutuvõistluse tulemuste väljakuulutamisel, nägin seal üht veidi pikemat poissi, kes oli ka saatnud oma teksti. Rääkisime sellest, mida kumbki kirjutanud oli – mida mina, mida tema. Nagu öeldud, too oli selline pikem ja veidi turskem kuju, silmis juba eos kompromissitu pilk kõige ja kõigi suhtes. Tal seekord polnud hästi läinud – ei saanud esikahekümnesse -, aga juba vestluse põhjal oli aru saada, et ses inimeses on valmidust tööd teha ja järjepidevust. Esimeste katsetuste asi.

Keegi žüriiliige oli aga juurde läinud, ise juurde läinud ja öelnud, et see oli suurepärane tekst, aga millegipärast selle lugemise järel oli trots anda sellele rohkem punkte. Teine žüriiliige oli samuti öelnud, et tead, väga hea, aga – ning selle „aga” järele tulid pisiasjad. Kolmas žüriiliige ütles, et kuni ta vaatas teksti ennast, tundis ta, et võiks ju olla lausa esikümnes, aga niipea, kui tõstis pilgu tekstilt, tundis ta üleüldist tõrget nimetada teksti paremaks kui mõnda teist, millega seda kõrvutas. Ta polnud ise ka aru saanud, milles oli asi.

Ent see polnud mu vestluskaaslase hoogu pärssinud, sest temas oli ehedat indu – puhtakujulist ulmeindu, eranditult just ulmehuvi. Juttude sisu üle arutledes rääkisin, et mul on pigem mingis mõttes väheulmelisemad tekstid, mingi üsna vähefantastilise põrkumine tavamaailmaga, mispeale ta noogutas leplikult, aga nõnda, et oli aru saada, et tema seda kunagi ei loeks. Tema jutt oli küberpunk – kui ta seda tutvustas, ei saanud ma kirjeldusest arugi.

Ta küsis, mis mu nimi on. Vastasin, et Tõnis olen, mõeldes veel, et huvitav, kas ta on ka lugenud mu heietusi Reaktoris või kas ta on mind näinud või muud säärast. Kas ta tuvastab ära selle, et mina olengi ulme-Tõnis.

„Aa, milline kokkusattumus, mina olen ka Tõnis.”

Räägin vahepeal viimasest selle numbri jutust. „Viimane patsient“, autor Catheline Tamm.

Psühhiaater doktor Hegeri uksel kõlab koputus – viimane patsient. Enne pikk lõik sellest, kui tähtis on doktor Hegerile doktor Hegeriks olemine ja miks ta pensionile ei lähe. Patsient astub sisse – ja kohe läheb jälle välja ja suleb enda järel ukse. Nii kümmekond korda, enne kui lõpuks tuleb sisse. Ja ta kurdab, et ta pidi tulema psühhiaatri vastuvõtule, sest muidu juhtunuks midagi jubedat. Sest tema sees on miski, mille käske ta peab järgima. Heger tunneb juba rahulolu edukalt lõppevast tööpäevast – selge ju, et obsessiiv-kompulsiivne häire. Ja see kõik oli pealegi alguse saanud paar kuud varem toimunud autoõnnetusest, nii et pangem trauma sinna sekka. Ent kas asi on ikkagi nii lihtne...?

Süžees pole otseselt midagi ülemäära silmatorkavat – [vist on spoilerid, eks ole] õnnetus, palvetamine kõigi võimalike jõudude suunas, nüüd vaevatus, lõpus väike puänt (ja kõik jätkub kellegi järgmisega). Pole ka lõpuni tajuda, miks võiks neetud pimedus tahta psühholoogi, peale selle et tekst võiks lihtsalt lõppeda millegi sobivalt õudsega. See ajab ju asja ära, ei aja nurisema, aga kui ikkagi nõuda, siis võiks tahta, et selle loo lugu oleks huvitav.

Miks seda nõuda – sest teksti stiil on ehk selle suurim tugevus. Või on mulle lihtsalt hakanud liialt meeldima kirjeldused, mis tekitavad tervikutaju, ei jäta nagu asja katki. Algul tundus ehk liigagi stiilitsev – nimelt tundusid kirjeldavad lõigud ehk liigagi pikad, meenutades mõnda barokselt vohavat autorit näiteks Ladina-Ameerikast. Vaadake näiteks loo kolmandat lauset: „Päev oli olnud kiire, patsient-patsiendi järel olid voorinud ta kabinetist läbi – mõned neist uued näod, teised juba ammused tuttavad – ja vana arst oli kannatlikult nende kurtmisi kuulanud oma heledate, alati säravate, justkui pisikeste linnusilmade terava pilguga õnnetute hingesoppide pimedaid sügavikke valgustades, murede ja kaebuste tihedast udust läbi puurinud, üritades nende kurbi mõtteid kas kindla sõna või õige retseptiga helgematele radadele suunata.” Mõni loeks ja kiruks, et lõputud laused, mulle aga meeldib asjaolu, et keegi ikkagi raatsib selliseid lauseid kirjutada. Ütelgem siis, et ilukirjanduslik stiil ja õigustagem minu meelest enesestmõistetavusega: kui kirjelduste kirjutamine ei tekita autoris kohmetust, siis annab ka teksti ennast lugeda. Stiil pole minu jaoks 100% - minu jaoks on näiteks lõigud ja kohati ka laused liiga pikad, ka on lõigud mu maitsele kuidagi ebamääraselt jaotatud (ma lihtsalt ise eelistan lühemaid ja hoogsamaid lõike ilukirjanduses, vähemalt tegevuspõhistes lõikudes). Ent see on eelistuste küsimus.

Lugu koosneb kolmest osast – vastuvõtule eelnev psühhiaatri kirjeldamine, vastuvõtt ise (pikk kirjeldus autoõnnetusest) ja vastuvõtule järgnev lõpp-puänt, kus patsienti tabanu tabab ka psühhiaatrit. Klassikaline värk. Mulle meeldisid enim vastuvõtueelne (eelmainitud kirjeldused) ning vastuvõtule järgnev (hea meeleolu loomise oskus, sobivalt ärev). Vastuvõtt oli veidi kohmakam. Küsimus polnud isegi selles, et õnnetuse kirjeldus polnuks mulle sobinud – see oli üsna pikk, aga mõistetavatel põhjustel. Põhjendatult põhjalik. Kahjuks mõjus see kuidagi liig järsku liiga hästi artikuleeritud monoloogina. Kohmetu tüüp tuleb sisse, võiks nagu mõmiseda, võiks vajada info väljapeilimist, aga tutkit – kohe hakkas rääkima nii, nagu tahaks astuda lavakunstikooli. Ses kontekstis võinuks nagu olla midagi dialoogile sarnanevamat. Isegi kui üks oli psühhiaater.

Vastuvõtus oli ka loo suurim kohmakus, nimelt üks väike ebaselgus. Patsient räägib õnnetusest ja räägib, et kutsus välja kurja vaimu, kes ta päästis – ja Heger küsib kohe, et mille põhjal väidab patsient, et suudab õnnetusi esile manada. Korraks tundub, et psühhiaatri küsimus ei haaku täielikult patsiendi jutuga. Millest loeb Heger välja, et patsient Nigol arvab enda meelest, et suudab õnnetusi esile kutsuda või neid ära hoida? Nüüd tagantjärele mõeldes – teksti alguse põhjal. Ent sellel võinuks jälle peatuda, näiteks öelda, et õnnetus oli ja ellu jäin, aga nüüd on ikkagi halvasti, sest ma kutsun esile õnnetusi. Praegu tekib segadus, et selle pimeduse, mis tema enda valdusse sai, selle pimeduse võimetest või mõjust pole õigupoolest üldse juttu, oli vaid vastuvõtu alguse umbmäärane paaniline jutt. Mingis mõttes võikski ehk pimeduse võimete või mõju ulatus jääda saladuseks, aga praegu oleks nagu hirm ja paanika seepärast, et ta tolles õnnetuses ära ei surnud ja lugejas ei teki seda hirmutunnet, mis oleks nagu teksti kodeeritud.

Üldiselt mulle see tekst aga meeldis. Ma küll pikalt ja laialt nurisen ja tundub endale, et koonerdan kiidusõnadega, aga osutan ikkagi sellele, et kuna autoril on jaksu oma tekstile konteksti konstrueerida ja kuna autoril on hää oskus õhustikku luua, siis on mingi baas olemas – nüüd on vaja, et loksuks paika ka hea süžee, milles poleks ühtki kohmakust. Seda on mingis mõttes ehk palju nõutud, aga õigupoolest nõuame seda ju alati ja kõigilt. Mulle tundub, et Catheline Tammele pole need nõudmised ülejõukäivad ja ootan huviga, mis ta tegevus edasi toob.

Viimase asjana nimedest.

„Milline kokkusattumus,” ütles tema, teine Tõnis.

„Huvitav kokkusattumus jah. Siin on ka terve hulk Kristjaneid, aga muidu olen olnud ainus Tõnis.”

„Nojah.”

Noogutasin... Ja küsisin: „Nii et millist pseudonüümi sa kasutama hakkad?”

„Ah?”

„Noh... Sa ju ei kavatse kirjutada Tõnise nime all.”

„Üldiselt kavatsesin küll. Miks?”

„Sa ei saa ju.”

Oli aga tõesti näha, et ta ei soovinud end varjata.

Kui ta mingi hetk asus teele, otsisin ta üles ja pussitasin teda paar korda kõhtu, mõned korrad rinda. Mina olen ainus ulme-Tõnis. Kasutage artiklit the. Teisi pole ega hakkagi kunagi olema.

Uudiskirjandus 08/21

Galaktika kodanik

Robert A. Heinlein

"Galaktika kodanik" on ulmekirjanduse esimese suurmeistri Robert A. Heinleini (1907–1988) üks hinnatumaid ulmeromaane neist, mida algselt müüdi noorsooraamatutena, kuid mida on hiljem enamasti välja antud ilma vanusepiiranguta. See vabadusest ja orjusest rääkiv kosmoseseiklus algab Sargoni orjaturul, kus kummaline kerjus Baslim ostab luupainajate küüsis vaevleva minevikuta poisi Thorby, kellest hakkab endale välja koolitama abilist üsna ebatavaliste ülesannete jaoks. Thorby kujunemislugu viib ta vabade kosmosekaupmeeste, tähelaevastike ja spionaaži ning korporatiivsete suurgildide maailma, kus lõpuks selgub ka ta päritolu mõistatus ja koht suuremas sündmuste mosaiigis, mis laoti paika ammu enne loo algust.

Originaal: Citizen of the Galaxy; 1957.

Inglise keelest tõlkinud Tatjana Peetersoo.

Kaanepilt: Meelis Krošetskin.

Järelsõna: Raul Sulbi.

287 lk

Ulmkonnakroonika 8/21

Ulmestaar Timo Talvik

Timo, vanadele sõpradele Zarvik, kirjutades Tim Hornet. Ükssarvikupüüdja (poolkogemata juba kahes neist töötanud), rollimängur, väsinud lapsevanem, hetkel puhkav improteatri näitleja ja õpetaja. Vahel kirjutab ka midagi, mis kannatab küll raskekujulise komapuudulikkuse all, kuid võib omada head või vähemasti seeditavat lugu.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled? „Vaatab raamaturiiuli poole, kus istub sõbralt laenatud telliskivipaksune „Pöidlaküüdi teejuht galaktikas“, millel oleks juba ammu juured all, kui me poleks kolinud ning raamaturiiulit välja vahetanud. Ohkab sügavalt.“

Lugemisega on selline mure, et see vajab jaksu ning kui sa oled juba väsinud, tahad sa pigem midagi, milles kindel olla. Seega on mu lugemus viimastel aastatel drastiliselt langenud ning piirdunud üksikute Kettamaailma raamatutega. Samas olen kirjutamise tarvis lugenud Eesti muinasjutte, kohalikku mütoloogiat (Eisen) ning ka „Kalevipoega“ ja „Kalevalat“ – kuid see on pigem otsiv ja eesmärgipärane lugemine.

Küll aga on olnud võimalik animet vaadata. Hetkel on pooleli „Fruits Basket“ (2019), mis sisaldab Jaapani mütoloogiat, kuid on peamiselt romantiline koolidraama. Ma pole selles päris kindel (...ütles ta, olles juba teise hooaja keskel). Samuti vaatan aegamisi „Dororot“, mille tegevus toimub vanas Jaapanis, kus samuti kollid ja müütilised tegelased oma mõju avaldavad – peategelane, kelle ihu osad kunagi kollidele ohverdati, käib nüüd nendega võitlemas ja oma elu tagasi nõudmas. Täitsa mõnus ja verine. Suht hiljaaegu sai lõpetatud:

„So, I’m a sprider so what“ – mõnusalt jabur isekai

„Mushoku Tensei: Jobless Reincarnation“ – isekai, mis mängib kõikide žanri klišeede peale ja teeb seda hästi.

„Astra lost in space“ – ootamatute pööretega kosmoseseiklus, kus pole puudu ka veidrad eluvormid ja tehnika.

„Chihayafuru“ – Anime, mille teemaks Jaapani klassikaline mäng/sport karuta. Ulmet pole, aga karakterid olid usutavad ja lugu põnev jälgida. Oli ootamatult hea leid.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelutab muidugi ägedus, kuid maailm, karakterid ja loogika peab olema ka usutav – ainult ägedusest ei piisa. Kui loogika ja käitumine lonkab, siis peab see lugu või maailm ise ikka paganama hea või huvitav olema, et ma seda loeks.

Isegi kui kogu tegevus toimub jaburas maailmas (näiteks Kettamaailm) saab tegelastesse pista midagi päris ja inimlikku (olgu selleks kasvõi vaid ellujäämisinstinkt).

Samuti ei salli ma laiskust, kuigi pole ka ise sellest prii. Kui ikkagi kaks kolmandikku raamatust liigutakse mingi aimatava lõpu poole, ning me õpime karaktereid ja nende motivatsioone tundma, ning siis lõpus tulevad lihtsalt tulnukad ja teevad selle asja – siuh – ära... Noh, tubli eelmäng, aga oleks ju võinud siis lõpuni hästi ära teha.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

On mõned raamatud, mis jätnud kustumatu mulje või lihtsalt hinges tähtsal kohal. Ükski neist ei tohiks ulmikutele liiga võõras olla.

A. Huxley „Hea uus ilm“ – leidsin poolkogemata vanemate raamatukapist ja neelasin kibekähku alla. Tegemist võis vabalt olla minu esimese nö päris ulme kogemusega.

W. Gibbson „Neuromant“ – vend haaras selle kord Tallinnast külla tulles kaasa. Puresin kogu slängist ja veidrast keelest nädalavahetusega läbi.

N. Gaiman „Sandmani“ koomiksid – Hea, sünge, helge ja ilus.

T. Pratchett „Thief of Time“ – esimene ingliskeelne romaan, mille ma läbi lugesin. Korduvalt.

Iga kord oli uus lugu. Jah, ma ei teadnud seda lugema asudes, et see saab olema selline väljakutse. Jah, ma lugesin seda korra aastaid hiljem, kui ma ka korralikult keelt oskasin. Ei, ükski mu esialgsetest „loetud lugudest“ ei osutunud väga täpseks. Jah, sellest raamatust võisin ma saada oma briti aktsendi.

T. Pratchett ja N. Gaiman „Good Omens“ – oli aastaid minu reisiraamat, alati kotis kaasas. Sest olgem ausad, kui sa kihutad plekkpurgis keset taevalaotust ning keegi veel üritab sulle loteriipileteid müüa, et veel õnnega mängida (Oh miks küll, Ryanair?) siis lugeda maailmalõpust on kuidagi lohutav.

Minu jaoks on eriliselt kohal ka ühe Eesti autori esikromaan, mida lugesin kord ette emakeele tunnis, kus kõigil oli ülesandeks tutvustada üht Eesti autorit. Ma olen veendunud, et soolikad, koljutükid ja veri jätsid kohe kindlasti õpetajale kustumatu mulje ning ehk ka mõnele õpilasele. Selleks raamatuks oli Maniakkide Tänava „Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi“.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Meie peres olid raamatud alati tähtsal kohal. Piisavalt, et ühel hetkel ostis vanaisa kastitäie „Tarzani“ raamatuid otse kirjastuselt (terve tõlgitud seeria) ning hakkas neid siis kahe-kolme kaupa lastelastele kinkima: küll sünnipäevadeks, küll jõuludeks. Kahjuks ei hinnanud kõik lapselapsed raamatuid nii kõrgelt kui vanaisa ise, kuid minu jaoks on need alati kõnetanud. Seega pole ka mingi ime, et ma üks hetk ulme otsa komistasin.

Korralikum murdepunkt oli aga aastal 2003 (või 2004), kui koos ühe sõbraga avastasime Marduse ajakirjad ning võtsime ette need kiiremas korras läbi lugeda. Selle suve päevakava oli mitmeks nädalaks järgnev:

1. Hommikul kohtumine raamatukogu ees.

2. Raamatukogus seljakotid Marduseid täis.

3. Lebamine rannas ning lugemine.

4. Enne kui raamatukogu kinni läks, veel mõned Mardused tagasi (Siinkohal minu siiras vabandus Pärnu Raamatukogu töötajatele, kes võisid nende Marduste vahelt leida omajagu liiva.)

5. Õhtune pilvesolek – sest olgem ausad, osad jutud ja mõtted sõidutasid katuse ikka nii ära, et mitu päeva polnud und, rääkimata öödest.

Olles nõndamoodi juba päevi talitanud, tekkis poistel mõte ka ise miskit kirja panna. Enamik neist jutumõtetest jäi vaid rääkimise tasemele. Mis sai aga kirja pandud, jäi õnneks Algernoni filtri taha pidama. Mõni jutt, millest poisid eriti sillas olid, sai ka tuttava ulmekirjaniku Karen Orlau poolt vaimse pai – sest ega noort indu tasu kohe materdada, isegi kui oskused nii puudulikud, et lausa piinlik. Kirjutamine jäi peale seda aga aastakümneks soiku, sest ega ma tegelikult ei tahtnud kirjutada. Ma tahtsin hoopis kirjanik olla – kirjutamine oli lihtsalt tüütu tegevus kirjanikuks saamise teel. Nüüd leian ma mõnu ka tegevuses.

5. On sul lemmikloomi?

On kaks halli kassi, kes uhavad öösiti ringi kui hüperaktiivsed tolmupallid ning saavad näoraamatus rohkem reaktsioone ja tähelepanu kui misiganes minu kirjutis arvatavasti kunagi saab. Aga selline see elu on. Karvapallide nimed on Käbi ja Kivi

HÕFFi ulmeauhinna sai lühimängufilm „Järgmisel aastal”

parima ulmefilmi auhinna Navigaator Pirx sai Hispaania režissööri Miguel Campaña lühimängufilm „Järgmisel aastal”, mis kuulus Hõbedase Mélièsi ehk Méliès d’Argent’ auhinnale kandideerivate Euroopa lühikeste fantaasiafilmide kogumikku.

„See on tervikliku loo ja õigeaegsete pööretega hästi teostatud film, mis tänu sisule näib pikem, kui tegelikult on. Piisavalt teravmeelne ja mõneti isegi uudne lähenemine pisut klišeelikele ajarännuparadoksidele, mis on ootamatul kombel lahendatud aga ilma ajarännu endata, kasutades hoopis teist ja mitte vähem levinud ulmetroopi. Hoolimata loo käigus antavatest vihjetest säilub põnevus lõpuni ja kuigi lõpplahendus ei ole täiesti ootamatu, on see siiski hästi välja peetud,” kõlas Eesti Ulmeühingu žürii põhjendus. Žüriisse kuulusid Veiko Belials, Jüri Kallas ja Joel Jans.

Tumedate Tundide suvine järjejutt sai läbi

Tumedad Tunnid taskuringhääling oli seitse nädalat järjest jõuliselt reaktorlaste ja „Saladusliku Tsaari” lainetel. Sisse loeti Maniakkide Tänava „Koletis kosmoses" ja „Täheprogramm" ning Laura Loolaiu „ Rahvaloendus". Tänaseks on järjejutu kõik osad ilmunud ning kuulajate vahel raamatud välja loositud - palju õnne võitjatele!

Järjejuttu ja teisi tumedaid lugusid saab kuulata ikka Tumedate Tundide lehel http://www.tumedadtunnid.ee/

Jaan Kaplinski 22.I 1941 - 8.VIII 2021

8. augustil lahkus proosakirjanik, tõlkija, luuletaja, filosoof ja kultuurikriitik Jaan Kaplinski. Eesti ulmesse andis ta kaks suurt panust just tõlkijana: esiteks tõlkis ta Stanislaw Lemi Ijon Tichy lugusid ning Pirxi jutustuse. Teiseks tähtsaks panuseks on aga kuue jutu tõlkimine kultuskogumikku Lilled Algernonile. Tänu Kaplinskile saime 1976. aasta antoloogiast lugeda Andersoni, Asimovi, Sheckleyt ja Simaki. Lisaks jõudsid tänu Kaplinski tõlgetele kohaliku lugejani maailma eri rahvaste muinasjutud. Ka Kaplinski ise kirjutas mõningaid rohkem või vähem ulmežanri liigituvaid proosateoseid, teiste seas romaan "Silm" (2000), lisaks sellele veel lühemaid tekste.

Rumeenia ulmikute viiruse-antoloogia sai valmis.

Eesti ulmekirjanikest saatis enda panuse Meelis Kraft jutuga "The Last Day Of A Lost Decade". Inglise keelde tõlkis Martin Kirotar.

Lisaks on rumeenlastel tulemas ka virtuaalne raamatuesitlus, mis toimub 15.-19. septembril Discordis:

Dear friends,

as you probably know, I am organizing The Galactic Imaginarium Film Festival (Science Fiction and Fantasy), the second edition on 15th-19th September 2021.

On the 15th of Sepember, on the 19.00 hours Romanian Local Time, there will be, on the Discord server of the festival, the book launch of "The Viral Curtain". Your are all invited! Please also extend the invitation to the authors present in the anthology and to you SciFi and Fantasy national community.

The participation is open, the invitation link to the TGIFF Discord server is:

https://discord.gg/hgDjxCMT

The location of the meeting is PROGRAM/Program, on the server.

I hope that you can be present!

All the best,

Darius Luca Hupov

Meie inimene!

Meie toimetaja Riho Välk on oma riigitööl suutnud sedavõrd eeskujulik olla, et temaga tehti lausa intervjuu. Kiidame ulme tutvustamist rahvale, Reaktori reklaamimist ning õiget riietusevalikut. Tööelu ajakirja leiad Tööinspektsiooni kodulehel. Täpsemalt siis Sügis 2021, lehekülg 28.

Tallinna ulmehuviliste Kolmanda Reede kogunemine

Trash tegi nalja

24. Augustil avaldas meie kõigi suur sõber Gert Moser Facebookis tähtsa uudise, mille edastame muutmata kujul: TEADEANNE! Kuna Trash ei viitsi enam kassetileibelit vedada ja asub peagi ulmekirjandust kirjastama, siis võtan mina, Veiko Tagle, kokkuleppel endise omanikuga, üle nii TCD kanali postitused, kui ka leibelireliisid. Kõik jääb siiski samaks, vaid kassettide asemel saate osta muusikat digina ning liiga kirju valiku asemel hakkab Trash Can Dance pakkuma Tech House´i, EDM´i ja hip-hop´i, ehk muudan leibeli näo sõbralikumaks ning väärikamaks. Vanu kassette saate endiselt pomolt küsida peagi FB-sse ilmuva Trashi kirjastuse "Fantastika kaardivägi" kodulehe kaudu, kuhugi need ei kao. Aga rohkem infot peagi lisaks, seniks vaid sayonara Trash!

Hiljem selgus, et kahjuks tegi loomehing meiesuguste kulul ainult nalja, ning lubatud kirjastus Fantastika Kaardivägi jääb ära, ning ka edaspidi tuleb leppida ainult olemasolevate kirjastuste avaldamistingimustega.

Hiline Lõikus 0: Instituut – Nuki meenutused (Tim Hornet)

Napilt päev enne samust augustikuud toimus Eestis üks pikisilmi oodatud sündmus. Jah, uus Reaktori number tuli välja, kuid lisaks sellele sai lõpuks vihmasele päevavalgele ka „Hilise Lõikuse“, millest on Reaktoris ka varem räägitud, uus mäng.

Eelnev seeria lõppes kuus aastat tagasi suurelt – nii suurelt, et seda nimetatakse mängumaailmas Teiseks Pauguks. (Siit saab lugeda viimase mängu kajastust.) Seekordne mäng toimus mitmeid generatsioone peale Teist Pauku ning olgugi, et tegemist polnud nö seeria algusega, vaid olustikumänguga, andis see võimaluse uutesse rollidesse ja fraktsioonidesse sisse elada.

Järgnevalt mõned hetked ja meenutused läbi Tehase sõduri Nuki silmade.

Kuna tervet päeva detailselt kirja panna on pea võimatu, on siin paljuski tegemist kirjandusliku üllitisega, mis üritab edasi anda antud mängu ägedust ja emotsiooni.

Kõik ei toimunud täpselt nii kuis kirjas ja kirjanik vabandab, kui kellelegi kogemata liiga tegi.

Pilte aitasid valida mängijad, autorid on kirjas pildi all, pilte töötlesid Kristjan Laane ja Roland Helerand.

-------------------------------------------------------------------------------

Osa 1. Halvad ended

Küla sissepääs. Autor: Elloco.

Nuki kohendas patsi, mis hoidis higiseid juukseid silma sattumast, ning rüüpas linnulaulu ja putukapinina saatel hommikuõli. See oli hea enne. Vaid üksikutel päevadel nende pooleteise nädala pikkusel rännakul oli hommik vaikne – ühel neist kaotasid nad oma meediku.

Kibe mälestus pani ta huulde hammustama.

„Hommikust, Nuki!“

Hetkega oli sõduri relv valmis, kuid ta langetas selle kohe. See oli Iiris, nende bio, taskud täis erinevat lõhnavat kraami. Nuki polnud kunagi täpselt mõistnud, kuidas see detox’i ja muu jama keetmine käis ning kuidas Iiris alati õiged taimed leidis, kuid see polnudki tema asi teada. Tema asi oli õigel hetkel päästikule vajutada ja teinekord vajutamata jätta.

„Hommikut sullegi. Kõik kakssada?“

„Kakssada,“ kinnitas Iiris.

Nuki tõmbas valjuhäälselt ninaga õhku. „Kuhu Lebra jätsid?“

Iiris turtsatas. See oli tavaline nali. Lebra oli Tehase kütt ning oma töös paganama osav – küll aga tähendas see seda, et ta haises püsivalt, et mitte loomadele oma kohta ära anda.

„Jäi skautima. Lubas kahe tunni jooksul kohale jõuda. Kui mitte otse laagriplatsi, siis ehk kõrtsi, kui siin selline asi olemas on.“

Nuki noogutas.

Lebra pärast ei pidanud muret tundma. Too sai oma toitmisega ise hakkama.

„Aga Einu ja Sepp?“ uuris ta.

Nende salk oli segamini. Eelmisel päeval kohtuti Rundiussiga ning see lõi kõik nende plaanid sassi ja paiskas rahva laiali. Neil olid küll sidevahendid olemas, kuid siin need ei töötanud – mingi segaja oli peal. Iiris ja Lebra käisid blokkeri perimeetrist väljas ning said maha jäänud pundiga ühendust võtta, samas kui Nuki Rita ja Foobari turvalisuse eest vastutas.

„Einu peaks peagi tulema. Lebra annab talle juhised, kuidas ohutult ja kiirelt siia saada. Sepp aga...“ Iiris vaatas eemale. „Sepp ei tule.“

„Kuidas?“ Nuki oli kui puuga pähe saanud. Õigupoolest nägi ta kogu aeg välja, nagu oleks puuga pähe saanud ja suure tõenäosusega ta seda ka kunagi sai ja korduvalt. Nüüd aga oli sõdur eriti segaduses.

„Sepp ei tule?“ pomises ta.

Iiris raputas pead. „Rundiuss lõi talle eile hambad sisse. Jääb küll ellu, aga kolm päeva ei mingit liikumist.“

„Nii et me ootame ta ära?“

„Kui sa tahad Sepa sajatused endale saada, siis aga palun. Ta käskis meil end esindada, töö ära teha, ning lubas kõik rooste manada, kui me sellega hakkama ei saa.“

„Rooste seda Rundiussi võtku,“ sajatas Nuki. Olukord oli... roostene sitt... muudmoodi seda kirjeldada polnud võimalik.

Nad olid võõral territooriumil, neil polnud ei meedikut ega juhti. Ega ka läbirääkijat. Sepp polnud mitte lihtsalt vaimne juht, vaid ka see, kes sel missioonil Tehase nimel läbirääkimisi pidas.

Juhita võisid nad ju enamvähem toimida, kõik teadsid, mida oli tarvis teha, et elus püsida, kuid kui siin oli võõrvägesid, oli tarvis esinduslikku nägu. Nuki polnud küll kõige teravam, kuid isegi tema teadis, et see oli tähtis.

Mõeldes oma reisikaaslaste peale vaatas ta telgi poole.

Tuuker Rita võinuks ju läbirääkimisi pidada, kuid kiiritas kõiki, kes olid talle liiga lähedal – mitte just parim moodus sõprade saamiseks.

Foobar, praegune sõdur, endine tuuker, oli kehva tervisega ning omajagu läbi kiiritatud, nii et jutt tal väga ei jooksnud ning tihti läks tal üldse meelest, mida ta täpselt öelda tahtis.

Einu võinuks küll rääkida, kuid teda huvitas ainult tehnika – ei miski muu. Ta võis isegi oma ema uue tehnovidina nimel maha müüa, rääkimata ülejäänud külast.

Lebra oleks olnud kõige halvem võimalus. Isegi halvem kui Nuki ise. Too suutis isegi kõrtsmikul püksid jalast rääkida – ja sõber, kes avastab end äkki palja persega ning märkab siis sinu käes pükse, pole just pikaks ajaks sõber.

„Kes meid siis juhib?“

„Ma olen pooljuht,“ ohkas Iiris ning tõstis pintsettidega Rita käemähised keevasse vette, et neid natukenegi puhtamaks saada. Neist õhkus surma. „Kuidagi tuleb hakkama saada,“ lisas ta. Juhtimine võis olla paras sitt, aga tuukri töö oli veel hullem.

Osa 2. Mürgised naised

Väsinud tuuker. Autor: Alan ’Paganarh’ Sigus.

Kõigi süda jättis löögi vahele. Hetk tundus kui igavik.

„Tõmmake ta välja!“ hüüdis Iiris, kes esimesena toibus. „Kohe!“ Kui üks mees olid kõik köie kallal ning sikutasid Ritat, kelle õhupuhastuse paak keset mürgiala katki läks – nüüd hingas ta puhast surma sisse. Seda röginat oli kuulda. Siiski hoidis ta kramplikult käes noosi, mille järgi ta alale läks – kui Tehas muud ei saanud, siis vähemalt selle.

„Kiiver peast!“ hüüdis Iiris Foobarile niipea, kui Rita turvalisse alasse sai. Sõdur kiskus tuukril kiivri ära, selle alt paistis oimetu Rita – verd jooksmas nii silmadest, kõrvust kui ninast. Hetkega oli bio ta nina all ja lükkas detox’i kurgust alla. „Joo, nagu sa varem kunagi pole joonud ning rooste sind võtku, kui sa ellu ei jää!“

Nuki vaatas seda kõike, relv valmis, pealt. Terve hommiku oli ta tundnud end kasutuna ning nüüd seda enam. Võimalus, et keegi keset tuukri sukeldumist ründab, oli väike – nii suuri mölakaid leidus vähe – kuid mitte võimatu. Siiski tahtis ta midagi enamat teha.

„Lebra!“ hüüdis ta kütile, kes, suu ammuli, olukorda vaatas. „Lebra!“

„Jah?“ raputas sell end tardumusest välja.

„Too Kumalinna laagrist meedik.“

„Ja nad annavad niisama meediku?“

„Parem oleks. Meil on kokkulepe.“ Nuki oli kõrval, kui Kumalinnaga tehing sai tehtud – neil polnud tuukrit, Tehasel polnud meedikut. Hiilgava küla elanikel oli aga vaja, et keegi ühes mürgialas ära käiks. See siin polnud küll territoorium, millest sai nendega räägitud, vaid väike kiire tööots enne seda - või vähemalt nii olid nad seda mõelnud. Nüüd aga, kui Rita tõesti sussid püsti viskaks, poleks neil võimalik ka Kumalinna tööotsa ära teha.

„Selge!“ Ning Lebra kadus hetkega võpsikusse. Nuki vaatas talle pikalt järele. Raisk, kütil polnud ju relva – ta jäi võitluses Rundiussiga sellest ilma - ning nüüd saatis ta mehe keset võõraste laagrit. See olukord võis väga kiirelt palju rohkem rooste minna.

*

Nuki lasi välja järjekordse aurupahvaka Tehase loodud liinipiibust, mis närve rahustas, ning jälgis oma kaaslasi, kes askeldasid nüüd kõrtsi lõkke ääres, kasutades selle kõrval seisvat lauda ajutise baasina.

Seal oli Foobar, kes proovis Ritale, kes oli omajagu toibunud ja pildil, selgeks teha, et sõdur oleks pidanud siiski ise mürgialale minema, olgugi, et liisk sai tõmmatud ning Rita selle endale sai – nii nagu see oli juhtunud juba vähemalt nelikümmend korda järjest. Isegi Nuki sai aru, et Rita tegi alati sohki, kuid see oli tema valik.

Seal oli Einu, kes parandas purunenud paaki – niipalju, kui Nuki mõistis, oli kinnitus üles öelnud, kuid kõik oli parandatav. Paagis kasvavad õhulilled polnud liialt viga saanud ning suutsid veel mõne aja vastu pidada.

Laua teises ääres istus Lebra, kes uudistas püstolit, mille Nuki talle oma varudest oli jaganud. See oli üks vana ja armetu ront, kuid lähedalt võis haiget teha – igal juhul parem kui mitte midagi.

Iiris aga vestles Kulleritega. „Lebra, sulle on pakk!“ hüüdis ta seltskonna poole.

„Mis? Pakk mulle? Kellelt?“ hüppas kütt hetkega püsti.

„Ei tea,“ seletas kuller ning asetas lauale paberisse mässitud paki.

Nuki turtsatas omaette, siis aga märkas, et üks kulleritest oli meela näoga tema kõrval, ning tõmbas ninaga õhku. „Ahh, kui magusalt lõhnav poiss.“ Kulleripiiga vaatas kelmikalt Nukile otsa.

Sõduril jäi toss kurku kinni ning sundis ta köhima.

„Kes? Mina?“ uuris ta lõpuks, kui hääl tagasi tuli.

„Jah,“ sõnas kulleripiiga. „Puhu veel!“

Nuki tõmbas seekord eriti suure kössu ning lasi selle siis nina kaudu välja. Naine lausa kümbles selle sees. „Nii hea!“

„Maali! Minek!“ hüüdis üks Kulleritest.

„Ja-jah,“ vastas neiu Nuki kõrval ning pöördus siis veel sõduri poole. „Me kohtume veel, magus poiss,“ sõnas ta, vedas sõrmega üle sõduri põse ja läinud ta oligi.

Nuki tundis, kuidas ta süda, mis vaid mõnda aega tagasi jättis suurest hirmust löögi vahele, põksus nüüd natukene kiiremini.

„Nad lähevad sukelduma,“ sõnas Rita laua ääres ja ajas end vaevaliselt püsti. „Ma tahan seda näha.“

„Sinu olukorras...“ alustas Iiris, kuid jättis lause lõpetamata. Rita teadis oma olukorda hästi. Paremini kui keegi teine. Ta oli pääsenud üle noatera.

„Ma lähen,“ teadvustas Rita ja hakkas liikuma.

Iiris noogutas. Professionaalne huvi. Ka tema tahtis alati näha, kuidas teised biod oma tööd tegid. „Nuki, mine kaasa!“

Sõdur oli hetkega püsti „Selge!“

Ühiselt mindi teele, selja taga kütt koputamas ja uurimas oma värsket saadetist.

Nuki jälgis Ritat, kes lonkas vaevaliselt ning pidi iga paari sammu tagant hinge tõmbama, kuid rühkis sihikindlalt edasi. Rita oli vintske. Isegi peale oma õnnetust tahtis ta ise oma varustust kaasas kanda ning ei tahtnud kellelegi tüliks olla.

Seda oli piiga näos näha. Ta ise oli selle töö valinud ning kavatses sellega lõpuni minna.

„Tahad sa äkki mu õlale toetada?“ pakkus sõdur kaastundlikult.

„Täiesti lolliks oled läinud vä?“ nähvas Rita.

Nuki raputas pead ning jalutas meetri kaugusel surma õhkavast kaaslasest. Ta oleks meeleldi aidanud tollel liikuda, isegi kui see oleks ta elupäevi vähendanud. Ta oleks vähemalt end natukenegi kasulikuna tundnud. Kogu see paganama ettevõtmine ei meeldinud talle mitte üks põrm ning ta oli kogu aeg nii roosteliselt kasutu.

Eemal paistis sama mürgiala, kus Rita oli surmaga silmitsi seisnud. Nüüd kavatsesid Kullerid sinna ühe omadest saata ning Nuki võpatas, märgates, et selleks oli Maali, sama piiga, kes talle ennist tähelepanu osutas.

Oleks ta pidanud neid peatama ja ütlema, et see koht oli juba tühi? Samas, ehk jäi enne ka Ritast midagi maha? Ta tõesti ei teadnud.

„Uhh. Täiesti kohutav, tal pole isegi mitte kindaid,“ sõnas Rita tülgastusega ning pühkis oma verist ninaalust. „Ega kiivrit.“

Tõesti, see tuuker oli imelik. Ta lausa roomas mürgialasse sisse, nautides igat seal veedetud hetke. Nuki vaatas hetkeks Rita poole – ka tema oli ilmselgelt üllatunud. Tuukri töö ei olnud mitte kunagi selline.

Tükk aega jälgisid nad vaatepilti vaikuses.

„Nuki,“ sõnas viimaks Tehase tuuker.

„Jah?“

„Hoia sellest naisest väga kaugele.“

Rita oli surmtõsine.

Osa 3. Lihtne tööots

Tööhoos tehnik. Autor: Elloco.

„Oh, siit saab ju lõigata!“ hüüdis Lebra ning kadus tihedasse võpsikusse. Nuki vandus ja järgnes okste raginal oma laias turvises, mis ei olnud kohe kindlasti metsa vahel lippamiseks mõeldud. Päike pimestas, kui ta lõpuks lagedale sai.

Nende ees oli rohtu kasvanud avamaa – kõik ääred tihedat võsa täis. Nad olid kui vorstikesed keset praepanni - sama märgatavad ja ka sama palju päikese küpsetada.

„Liikumine sealpool!“ sosistas Lebra ning tõmbus maadligi. Nuki tegi sama. Tasus olla ettevaatlik. Nad olid juba enamiku küla aladest ühiselt ära kaardistanud ning näinud mitmeid laagriplatse. Praeguseni polnud konflikte olnud, kuid nii kaugel ääremaal Instituudi abile loota polnud mõtet. Nad olid omapäi.

Lebra hiilis ringiga lähemale ning jälgis pingsalt puudesalu, kus enne liikumist märkas.

Minutid tundusid kui tunnid.

„Hah! Need on ju Rübelikud!“ sosistas kütt peagi – piisavalt valjult, et ka sõdur seda kuulis. Hetk hiljem oli ta Nuki nägemisulatusest kadunud.

Nuki kirus endamisi, et ta kütiga kaasa oli tulnud, kuid nüüd polnud miskit parata. Ta hoidis maadligi ja ülejäänud põõsastikul silma peal. Ta oleks meeleldi olnud hoopis ühes neist – seal paistis varju nii kuulide kui ka lauspäikese eest.

Ta ei pidanud kaua ootama, kuni kostus: „Plõnn!“ Lebra lõksu oks tõmbas end vibuna sirgeks ning selle otsas rippus ruigav Rübelik. Vilunud liigutusega lõikas kütt loomal kõri läbi, võttis lõksu maha ja sidus loomakorjuse koti külge.

Nuki heitis elajale kiire pilgu. „Võib seda ka ilma küpsetamata süüa?“ uuris ta, endal kõht suurest jooksmisest korisemas.

„Peaks olema kakssada – puhtal pinnal kasvanud,“ arvas kütt. „Kõige lähem mürgiväli on...“ ta vaatas vasakule ning lause jäi lõpetamata. Selle asemel liikus ta otse mainitud suunda.

Sõdur lippas talle järgi – see pidi olema midagi tähtsat, et Lebra vait jäi.

Seal, keset lokkavat surma, oli kellegi poolkõdunenud laip.

*

„Rundiussi oskad joonistada?“ uuris Lebra jutuvestjalt.

„Eks ikka,“ vastas Kim.

„Siis tee siia äärde,“ näitas kütt kaardil. „Näoga lääne suunas.“

Instituut, kelle tellimusel Lebra üldse kaarti tegi, väitis, et eelnev polnud piisavalt detailne. Kütt aga ei andnud niisama alla. Isegi kui ta pidi peale maksma, pidi sellest saama kõige uhkem kaart. See oli lihtsalt Lebra loomuses.

„Kas sulle ei tundu need Instituudi ülesanded kuidagi kummalised?“ täheldas Iiris. „Nagu neil oleks mingi sügavam tagamõte.”

„Kuule, annavad, sellest mulle piisab,“ sõnas Lebra. „Ära põe. Teeme oma asjad siin – siuh! – ära ja siis tagasi Tehasesse.“

Nuki kehitas õlgu. Tegelikult talle meeldis, kui ülesanne oli paigas. Ta vajas selgust. Ometigi jättis ka tema nii laskmise testi kui ka intelligentsuse testi vahele – esimese, kuna ei tahtnud kuule raisata, teise, kuna ta oli piisavalt tark, et seda mitte teha.

„Arvatavasti ongi neil mingi tagamõte,“ märkis Einu. „Aga vaata nende tehnikat.“ Ta oli elevil nagu bio keset heljurõisikuid. Kõik see, mille suunas olid nad aastaid, isegi generatsioone, töötanud ning mis tundus endiselt üüratult kaugel, oli nüüd käeulatuses. „Nende teadmistega võrreldes oleme meie ikka väga primitiivsed.“ Muidugi oleks olnud tore koostööd teha, kuid kas see oli ka reaalselt tehtav? Erinevus võimekuse vahel oli üüratu.

Siiski oli lootust, kuna robotkäega Instituudi tehnik paistis olevat Tehasest huvitatud ning valmis ka vajadusel oma teadmisi jagama. Kuid kas neist teadmistest oli ka kasu? Oli Tehasel võimalik neid rakendada?

„Minu jaoks on kummaline, et keegi neist polnud Fuusiast kuulnud,“ märkis Rita.

See oli tõesti veider, isegi Nuki pidi sellega nõustuma. Tehase rahvas oli üles kasvanud Fuusia lugude peal ning uskumuses, et raud oli parem kui liha, kuid polnud suutnud taastada Fuusia hiilgeaja tehnilist taset. Siin aga oli seltskond, kes oskas nii nanotehnoloogiat, kiipe kui ka tehniliste jäsemete loomist – kõike, mis käis Fuusiaga kokku – kuid ometi...

„Mõni teine haru?“ pakkus Foobar. „Miski grupp, kes Fuusia teadmiste peal üles kasvas?“

„Pole välistatud, aga kahtlane,“ nõustus Iiris. „Ka sarkofaagidest ei teadnud nad midagi.“

„Neil on võib nende kohta oma nimi olla,“ seletas endine tuuker.

Vaid Foobar paistis valgetes kitlites võõraid täielikult usaldavat – piisavalt, et lasi endale panna ka institutsiooni välja töötatud nanokiibi, mis tema võimeid pidavat parandama.

Tegelikult polnud neil õrna aimugi, mida kiip temaga teha võis, ja see tegi kõigile muret, Foobar ehk välja arvatud.

„Kuidas sa end üldse tunned?“ uuris Iiris sõduri käest.

Foobar kehitas õlgu. „Hästi?“

„Hästi!?“ hüüdis Nuki, ise ähmi täis. „Ruttu, võtke see asi tema seest välja. See mõjutab ta meeleolu.“

„Ha-ha!“ oli Foobar solvunud.

Nuki turtsatas.

„Tegelikult pole välistatud, et nano-osakesed mõjutavad meeleolu, selleks, et keha neid paremini vastu võtaks,“ märkis Eino. „Nagu mõned putukad süstivad uimastavat mürki.“

Viimases lauses oli tunda kahtlusenooti – insener polnud oma loodusteadmistes liialt kindel ning ka sõnavara polnud vist päris täpne, aga mõte jõudis kohale.

Iiris noogutas mõtlikult. „Foobar, hoia meid kursis, kui sa midagi imelikku tunned.“

„Imelikku? Nagu Nuki huumorimeelt?“ turtsatas sõdur.

„Midagi uut ja imelikku,“ täpsustas Iiris.

„Nonii!“ sõnas Lebra, kes jõudis vahepealse vestluse jooksul läbi käia nii kõrtsist kui ka Instituudi aladelt, ning istus uuesti seltskonna juurde. „Nad otsivad eelmise külavanema laipa. Väidetavalt elas vennike väga vanaks ning nad tahaks teda lähemalt uurida. Nuki, sa mäletad laipa, mida me mürgipilves nägime? See on üks võimalus. Teine on minna ja käia küla surnuaed labidaga üle.“

„Kas keegi vajab labidat?“ kostus kõrtsmiku hääl. „Mul on üks välja laenata, tasu eest muidugi.“

„Ohh!“ Krapsti oli Lebra püsti. „Palju sa selle eest tahad?“

„Sinu käest? S i n u käest? Sinu käest tahan ma vähemalt kuute kuuli,“ sisises kõrtsmik läbi hammaste.

„Neli siis, jah?“ vastas Lebra. „Äkki saame midagi kokku leppida. Näed, mul on siin üks Rübelik...“

„Sinule kuus!“ urises kõrtsmik vastu. „Teistele teeks neljaga.“

*

Lebrale kuue, teistele nelja kuuli vääriline labidas õlal, suundus Nuki surnuaia poole, ülejäänud grupp sabas. Kütt, kes loodusega harjunud, liikus aga sinna, kuhu raud juhatas. Kui haisev õhk oli ta kord grupi, kord Nuki juures, tehes ka tiire läbi põõsaste.

„Ma loodan, et see on vähemalt seda väärt,“ märkis Iiris.

„Mitte miski pole hauarüvetamist väärt,“ pomises Rita kurjalt.

„See on kõigest lihakeha, mida omanik enam ei vaja,“ hüüdis Nuki vankumatu veendumusega ning sammus edasi – lõpuks ometi lihtne eesmärk silme ees.

„Ohohh, kust sa selle veel said?“ kostus selja tagant Einu üllatunud hüüe.

Nuki peatus tehniku hääle peale ning kiikas kaaslaste poole.

„Kõrtsmikult. Ühe Rübeliku aju ja kolme kuuli eest,“ sõnas Lebra, ulatades Einule vana maailma andmekandja. „Võta enda kätte, et sellega midagi ei juhtuks.“

Tehnik noogutas ja pistis aarde omale põue.

Nuki jätkas teekonda ja tundis, kuidas muie vajus näole. Nii et see osa oli vähemalt tehtud – nad hankisid andmekandja, mille kuulamise masina kallal oli Einu juba aastaid nokitsenud. Nüüd sai ta seda lõpuks kasutada.

„Kumalinnal on kah üks,“ märkis Iiris. „Ehk saame nendega kaubale. Meil on üks vana ürik, mis neile huvi pakub.“

„Mul on see veel lugemata,“ ehmus Eino.

„Ma ei mõelnudki seda neile anda. Pigem lubada kopeerida. Ning nemad lubaksid meil oma andmekandjat kuulata.“

„Ma ei usu, et neil endal kuulamise masin olemas on,“ märkis Einu.

„Seda lihtsam on meil läbirääkimisi pidada.“

Nuki peatus. Tema ees – seitse puidust risti. Oli raske uskuda, et see oli kunagise küla surnuaed. Kui see oli tõesti nii, oli tegemist ilmselgelt väga väikese külaga. Nad polnud veel kohanud ühtki külaelanikku. Need ristid siin rääkisid lugusid, mida keegi ei teadnud.

„Millisest alustame?“ päris Nuki. Siin polnud ei suuri hauatähiseid ega kive. Külavanem võis olla iga risti all.

„Võtame kõige värskema. See siin,“ näitas kütt.

Nuki lõi labida sisse.

Viis minutit hiljem tõmbas ta juba tööriista najal hinge.

„Ilgelt roostes labidas on. Täiega roostes,“ märkis ta.

„Las ma proovi kah,“ sõnas Lebra. „Säh, hoia niikaua relva.“

Nuki võttis küti käest pumppüssi, siis jäi aga seda põrnitsema.

„Kust sa selle veel said?“

„Rentisin kõrtsmikult,“ vastas Lebra, heites labidatäie mulda eemale. „Ühe täringu, kahe kõrre, nööbi ja kuuli eest.“

Osa 4. Liiga palju küsimusi

Instituut. Autor: Roland Helerand.

„Mis teeme? Matame tagasi?“ ohkas Lebra.

Instituut, va rooste, väitis, et tegemist oli viiekümne nelja aastase naisterahva surnukehaga, millega neil midagi teha ei olnud. Oleks nad siis varem öelnud, et külavanem oli mees, Lebra poleks hakanud seda laipa vedamagi.

„Õige ta vast oleks,“ nõustus Nuki. Kogu see vaev oli olnud ilmaasjata.

Samal ajal, kui enamik arutasid, mida laibaga edasi teha, libistas Iiris taskust välja pisikese ampulli ja astus sellega Instituudi esinduse juurde. Paar minutit hiljem naases ta kotitäie kuulidega.

„Vau! Kust need tulid?“ oli Lebra üllatunud.

„Sel ajal, kui teie kaevasite, tegelesin mina millegi muuga. Teie ees seisab maailma kõige parem bio,“ sõnas Iiris, osutades kahe pöidlaga enda poole.

„Kuigi mingit tunnistust või tõendit ma küll ei saanud,“ lisas ta mõtlema jäädes.

*

„Siin on mingi kodeeritud signaal. Moduleeritud andmed. Tsivilisatsiooniaegsed tarkused,“ täheldas Einu, kui Kumalinna andmekandjat oli juba mõnda aega ühiselt kuulatud. Nii oli aus – kõik, kes lähedal olid, said kuulata – seda nii Tehasest kui kiirgavast külast.

„Jah, seda tahaks ma kindlasti lähemalt uurida. Paned tähele, see on see sama muster ja lainepikkus uuesti ja uuesti. Ta kordub,“ mõtiskles Einu valjuhäälselt.

„Järelikult peab see olema tähtis,“ täheldas Kumalinna kütt.

„Justnimelt!“

„Einu, kuule, mis sa arvad, mida sellise infoga võimalik teha oleks?“ uuris Foobar.

„No ma ei kujuta ettegi tegelikult, ma pole päris sihukse kraamiga kokku puutunud.“

„Nii et see võiks vabalt mõjutada kõiki, kes me siin kuulame, ilma, et me sellest arugi saaks?“ jätkas Foobar.

„Noh, teoreetiliselt võib-olla ehk oleks võimalik sääraseid alateadlikke sõnumeid programmeerida,“ oletas Einu. „Aga see vajaks oluliselt keerulisemat tehnikat, kui meil praegu on. Ikka kordades keerulisemat.“

„Aga miks Foobar seda üldse küsis?“ mõtles Einu ning vaatas helisid kuulavat seltskonda. Siin kõikus pea, seal tatsas jalg.

Rooste küll, oli ta terve Kumalinna ja Tehase rahva ohtu pannud?

Kiirelt lülitas ta kaadervärgi kinni. „Kindlasti tahaks seda üks hetk põhjalikumalt Tehases uurida, praegu pole ei aega ega vahendeid,“ vabandas ta.

Vist läks õnneks ning keegi peale Foobari ja Einu alateadlikke mõjutusi ei märganud.

*

„Kas Te ütleksite, et olete meessoost?“ päris valges kitlis mees kõrtsi ääres puhkava Einu käest.

„Mis soost? Tehasest olen!“

„Või nii,“ sõnas valgekittel ning tegi märkmeid. „Ja Teie, kas Teie olete meessoost?“ pöördus ta Rita poole.

„Samuti Tehasest ja mitte mees,“ salvas tuuker, kes kibeles sukelduma, kuid selleks pidi ta veel mõnda aega kosuma. Siiski ei tasunud liiga kaua tühja passida – muidu tegid teised kõik mürgialad tühjaks.

„Ja pealegi, kas me nende vastuste eest ka mingit tasu saame?“

„Tasu?“ oli teadlane üllatunud.

„Kuule, näiteks.“

„Ahaa. Huvitav mõte. Kas Te olete kuulnud sellisest tegevusest nagu vestlus?“ päris ta ning istus Rita vastu pingile – asetades istumise alla nanoriide, et miski teda määrida ei võiks.

„Olen kuulnud, mis siis?“

„See, mida me siin praegu teeme, see on vestlus. Meie ajame juttu. Te ütlesite, et Te olete Tehasest, jah? Kas see on tõene kõigi kohta siin?“

„Mulle tundub see pigem küsimuste ja vastustena, mitte vestlusena,“ märkis Rita mõrult, kuid juba vastasid samuti pingil istuvad jutuvestjad, et nemad Tehasesse ei kuulunud.

„Nii-nii. Kuidas Te hindaksite kliimat oma kodukandis skaalal ühest kümneni, kus kümme on suurepärane ja üks väga halb?“ pöördus mees valges Foobari poole.

„Seitse?“ pakkus sõdur.

„Ja kas Teie nõustute sellega?“ uuris teadlane Ritalt.

„Võib seitse olla küll jah.“

„Selge,“ tegi teadlane märkmeid. „Ning Teie seal taga.“

„Mina?“ oli Nuki üllatunud.

„Just teie. Te olete ka Tehasest, sain ma õigesti aru?“

„Jah.“

„Ning kuidas hindaksite Te selle ala kliimat skaalal ühest kümneni, kus kümme on suurepärane ja üks väga halb?“

Nuki põrnitses valges kitlis meest altkulmu. Talle ei meeldinud olla tähelepanu keskpunktis ning veel vähem meeldis talle vastata küsimustele, millel polnud õiget vastust.

Nuki pingutas. Ta mõtles nii, et pea hakkas valutama.

„Kakssada,“ pakkus ta lõpuks.

Osa 5. Lootus tuli ja suri

Kumalinlased. Autor: Roland Helerand.

„Ma ei saa seda lahti!“ hüüdis Rita mürgiväljast – kiiver summutamas tema häält. „Saatke insener.“

„Me ei saa ju saata!“ hüüdis Iiris, ise veel napilt ohutus alas. „Too see lihtsalt natukene lähemale, et Einu näeks.“

Rita tegi, kast käes, paar ebalevat sammu kaaslaste poole. „See tekitab oma pilve, ma lähemale ei tule. Kas sa näed midagi?“ hüüdis ta. Kogu toimetamine oli ta visiiri üsna uduseks teinud.

Einu pingutas silmi, et kasti kinnitust paremini näha – lähemale minna oleks tähendanud surma. „Mõlemas ääres paistab olevat klapp, mis tuleb üles tõsta. Kui see ei aita, siis keskel on mingi auk,“ täheldas ta valjuhäälselt.

„Kiiret pole!“ lisas Iiris. Korra oli Rita juba sellel päeval oma eluga riskinud, polnud vaja, et see uuesti juhtuks.

Tuuker asetas kasti maha ja põlvitas ise selle ette, kompides kinnastes kätega kasti ääri. Nuki, kes nägi seda küll üsna kaugelt, ei saanud teistmoodi, kui mõtles Kullerite tuukrile tädi Maalile – too käis mürgis paljakäsi ning saanuks sellise probleemi kiirelt lahendatud.

Naks!

„Üks lukk käes,“ hüüdis Rita. Sellele järgnes teine naksatus ning ta avas kasti. Mürgine gaas, mis varem kasti sisemusse ei pääsenud, haukas ahnelt selle seinu. Rita haaras potsiku samal hetkel, kui kast selle ümber tükkideks pudenes. Ta tõstis selle korraks visiiri äärde ning siis, tulemusega rahul, sikutas köit oma õla küljes, andmaks märku, et tuleb tagasi. Foobar keris köit, valmis vajadusel tuukrit kasvõi jõuga välja sikutama, Iiris aga käis samal ajal puhtasse alasse tagasi tulevat köit detox’iga üle, et sellele saastet ei jääks.

Peagi oli Rita kaaslaste juures tagasi. „Super kakssada!“ hüüdis ta, kui sai kiivri peast ning viskas leiu Iirisele puhastada. See käis pauna automaatse liigutusega puhastusainega üle, kuid siis vajus ka tema näole lai muie. Super kakssada tõesti. Sellist kogust kuule polnud nad ammu näinud.

„Kas lööme täna õhtul kõrtsis mõned kuulid laiaks?“ pakkus Foobar, kiigates paki poole. „Ritale kuluks see kindlasti ära.“

Kui enamasti läks tuuker kohe käima niipea, kui tundis, et keegi tema eest liialt palju hoolitses, siis seekord pidi ka tema nõustuma, et natuke pidutseda polnud üldse liiast.

„Ma arvan, et me oleme selle ära teeninud,“ nõustus Iiris. Nad olid leidnud vanu andmekandjaid ja ürikuid ning suutnud hoida iga fraktsiooniga vähemalt neutraalseid kui mitte häid suhteid. See oli tähistamist väärt.

Tehas ei pidanudki teadma, kui palju kuule nad siit täpselt leidsid. Ega ka Sepp.

*

„Nad lihtsalt retsisid Tõnni ära,“ seletas heledapäine kuller. „Kiibistasid ta sundkorras.“ Näha oli, et kogu nende grupp oli ärev ja vihane. Nende usaldus Instituudi vastu oli hetkega kadunud.

Iiris vangutas pead.

„Nii et nüüd on igas grupis vähemalt üks kiibistatu?“ See ei meeldinud talle. Kiipidel pidi olema mingi sügavam mõte ning teda häiris, et nad ei saanud seda kuidagi kontrollida. Foobaril oli kiip käes ja nad olid peagi Tehase poole teel, kus saanuks ehk selle ju välja lõigata ja lähemalt uurida. Kuid teekond oli pikk - kohale jõudes oleks nanokiip juba ammu mehega kui üks.

Mis oli kõige hullem stsenaarium?

Ehk jagas kiip oma asukohta? Või lubas läbi kiibistatu silmade vaadata? Või isegi pani kiibistatu Instituudi kontrolli alla? Nanotehnoloogia, millel kiibid põhinesid, oli piisavalt keeruline, et Einu sai vaid oletusi teha ning neidki umbropsu. Fakt oli see, et Instituudi tehnoloogia oli oluliselt rohkem arenenud kui midagi muud, mida nad kunagi näinud olid.

„Suht rooste värk,“ sõnas sõdur, proovides välja näidata mingitki sümpaatiat. Tegelikult ei teadnud Nuki, kes too Tõnn oli – vaid üks kulleritest läks talle piisavalt korda, et tema nimi selgeks õppida. Ta võttis oma liinipiibu, tõmbas sellest suure mahvi ning ujus kullerite tuukrile külje alla. „Sinu nimi oli Maali, jah?“ Ta lasi välja suure kössu. „Mina olen Nuki,“ ta ulatas käe.

„Magusalt lõhnav poiss Nuki,“ naeris Maali ja võttis käe vastu.

„Kuidas sa seda teed? Käid mürgialades peaaegu ilma kaitseta ning ei lähe seal üldse katki?“

Maali hingas tossu sisse ja naeris – midagi selles oli häirivat.

„Ta on mürgialas sündinud,“ nähvas heledapäine kuller. „Aga see ei ole praegu tähtis. Küsimus on, mida me Instituudiga teeme.“

*

„Kus Lebra on?“ uuris Iiris, siis heitis kiire pilgu ülejäänud grupile. „Ehk pole hullu. Räägin temaga hiljem.“ Ta vaatas ärevaid nägusid, kõik suunatud pooljuhi poole. Midagi oli juhtumas, seda oli õhust tunda.

„Meie missioon on täidetud,“ sõnas pooljuht. „Homme liitub meiega tagasiteele Kumalinna esindaja, üks jutuvestja ning võib-olla ka Raudkäsi Instituudist. Meie eesmärk on nüüd konflikte vältida ja see on kõik. Meie suhted on head, ei tohi neid ära rikkuda.“

„Muide, kus kõik on?“ uuris Nuki.

Tõesti, kõrts, mis muidu oli rahvast täis, oli inimtühi. Iiris neelatas. Ta oli juba tükk aega mõtisklenud, kus küla oli. Siin olid vaid hauad, kuid ei ühtki inimest ning isegi jutuvestjad ei teadnud rääkida, mis siin oli juhtunud. Rahvas oli justkui õhku haihtunud.

Samal hetkel hüppas põõsast välja ähmi täis Lebra. Ta kiikas ühele, siis teisele poole ning astus grupi juurde. „Raudkäsi käis minu juures,“ sõnas ta. „Ta rääkis, et Instituudi eesmärk on mõista kohalikku olukorda – seepärast ka kõik need testid, mida nad tegid – ning siis terve see ilm oma tahte alla vallutada. Kiibid, mis inimestele pandi, ei lase sul Instituudile valetada ega vastu hakata.“ Ta tõmbas korra hinge.

„Ta ütles, et võtab mõneks ajaks nende sõduritel kaitsekilbi maha, kuid see ei jää kauaks nii. Selles ajavahemikus on õige aeg rünnata.“

Iiris hammustas huulde. Fuusia, Tehase esivanemate kohta räägiti samuti lugusid, et need tahtsid maailma oma tahtele allutada, kuid uue ilma elanikud teadsid, et see polnud sugugi nii üheplaaniline. Hirm ja tehnikavastane propaganda oli see, mis võitis ning põhjustas Teise Paugu ja Fuusia hävingu.

„Ma pean teiste juhtidega aru pidama,“ sõnas ta. Asi polnud ainult selles, kas rünnata või mitte. Instituudi relvad olid kõikide teiste omadest võimsamad. Nende vastu astumiseks tuli omada head strateegiat.

Järgmisel hetkel oli kuulda kuulide vilinat. See pidi olema Instituudi relv, kuna sülgas neid tohutu rahena. Sellele vastas pumppüssi madal kõmakas.

Tehase rahvas vahetas pilke.

Neile polnud Instituut liiga teinud, kuid ei saanud välistada, et nad seda üks hetk teha võivad. Kui lahingus osalesid Kumalinn ning Kullerid, oli tarvis vähemalt keegi saata heade suhete hoidmiseks.

„Nuki, võta,“ ulatas Foobar oma pumppüssi sõdurile. Kuna Foobaril oli kiip, ei saanud ta seda ise Instituudi vastu kasutada. Nuki noogutas, siis heitis pilgu Lebra suunas – ka too noogutas. Oli aeg.

*

Nuki jooksis nii, et surm silme ees, tema ümber kuulirahe. Silmanurgast märkas ta teisi võitluskaaslasi – kui ei midagi muud, siis vähemalt sai ta oma tegevusega tähelepanu endale tõmmata ning kaaslastele ründamiseks võimaluse anda.

Ta heitis end instituudi hoone taha kuulide eest varju ning proovis kinni kiilunud pumppüssi lahti kangutada. See kuradi relv pidi just sellisel hetkel üles ütlema. Või oli asi hoopis selles, et seda kandis enne kiibistatud Foobar? Oli ta äkki meelega relva ära rikkunud enne selle andmist?

Nuki raputas pead. Ei. Ta ei tahtnud oma kaaslastes kahelda.

Sõdur lasi ühe litaka välja, lugedes automaatselt raisatud kuule, ning proovis end siis ümber nurga keerata. See oli vale samm. Instituudi sõdalane oli positsiooni muutnud ning lasi valangu ta jalgadesse. Valudes langes Nuki siruli.

„Kuradi rooste,“ mõtles sõdur, pigistades tuiklevat jalga. Tal oli vaja meedikut ja ruttu.

Seljataga kostus laske nii ühelt kui teiselt poolt – lahing polnud veel lõppenud.

Selleks, et keegi saaks teda siduda, pidi abistaja esiteks pääsema sõduri juurde ja liiga kaua sellega oodata ei tohtinud. Nuki voltis pumba rihma kaheks ning surus hammaste vahele, lootuses, et paks rihm valukarjeid summutab. Siis hakkas ta roomama. Kui tal ei õnnestunud ennast päästa, siis vähemalt sai keegi kasutada tema pumpa – loodetavasti keegi õige poole pealt.

Osa 6. Metslane

„Kohalik“ mehhaanik Link. Autor: Elloco

„Noh, oled kombes?“

Nuki ajas vaevaliselt silmad lahti. Tema ees oli Iiris, Tehase bio. „Sidusin su praegu kinni, pärast las meedik vaatab üle,“ sõnas juht. Ta teadis küll, kuidas sidemeid puhtana hoida, kuid sidumises oli siiski meedik parem.

„Kas me võitsime?“ rögises Nuki.

„Paistab nii. Kumalinn tegi viimase lasu.“

„Palju surnuid?“

„Ainult Instituut, aga haavatuid on omajagu.“

Nuki noogutas ning ajas end pumba toel püsti. Jalg tuikas, kuid side hoidis haava veritsemast.

Sõdurist viie meetri kaugusel oli samas seisus tädi Maali, kes samuti end nüüd vaevaliselt püsti ajas. Isegi jalahaav oli täpselt samas kohas. Häbelikult lehvitas Nuki Kullerite tuukrile, piiga vastas samaga. Nuki näitas näpuga oma seotud jala suunas ning siis Maali suunas. Too vaatas Nuki jalga, siis enda oma ning naeris.

Iirise köhatus tõi sõduri reaalsusesse tagasi.

„Kõik pole läbi. Üks neist on veel elus.“

„Sa mõtled Raudkätt?“

„Tema kah, kuid ta on ohutu. Üks valgekittel võeti pantvangi.“

Justkui kutse peale paistis puude vahelt valgekittel, keda juhatati relvade toel Instituudi laagri keskele. „Niih, nüüd võtad kõigil kiibid välja ja räägid suu puhtaks,“ teadvustas hääl.

Teadlane põrnitses rääkijat altkulmu.

„Ma ei räägi teile midagi.“

„Oh, küll sa räägid.“

„Te ei tea, kellega teil tegu on. Mina olen kõigest närune mutrike, kuid meid…“

„Laks!“ – sai ta püssikabaga kuklasse.

„Aitab sellest soigumisest. Siin oled sa üksi. Asu tööle! Esiteks kõigil kiibid välja!“

Teadlane raputas pead ning tema näole tekkis irve.

„Siduge mind lahti. Ma ei saa midagi teha, kui mu käed on seotud.“

„Siduge hoopis jalad kinni,“ hüüdis Nuki. „Siis ei saa ta kuhugi joosta.“

Mõeldud, tehtud. Peagi oli teadlane põlvili masinavärgi ees. Tema kõrvale rivistati kõik, kes olid päeva jooksul kiibi saanud.

„Esimene, palun.“

Tõnn Kulleritest astus ette.

„Palun siia pikali,“ irvitas valgekittel.

Tõnn tegi, nagu kästud. Teadlane kinnitas talle juhtmed käte ja jalgade külge, siis keeras masinavärgil nuppu. Tõnn vappus üle keha, temast tõusmas valget suitsu.

Teadlane keeras masina kinni. „Palun, kiip eemaldatud. Kes teist, metslastest, järgmine on?“

Nuki tundis, kuidas ta veri läks keema. Kui palju oli teda nimetatud metslaseks, barbariks, lollakaks... ning siin oli üks närune valgekittel, kes sõimas neid kõiki.

„Tahad metslast? Ma annan sulle metslase,“ mõtles Nuki, tõmbas noa vöölt, astus teadlase selja taha ja eemaldas kiire liigutusega tal parema jala suure varba. „Nüüd äkki räägid parema meelega,“ urises ta.

Valgekittel väänles valukrampides maas ja sajatas.

„Sul on üheksa varvast veel,“ mõnitas Nuki, silmis hullumeelne läik. „Mul aega on.“ Ta tõstis laialt irvitades verise noa näo ette ja tõmbas ahnelt metalset verelõhna sõõrmetesse.

Vali litakas lõi kõrvad lukku ja linnud, kes surma peale kohale tulid, tõusid ärritunult kriisates õhku.

„Põnts“ – vajus teadlase elutu keha näoli, paljastades värske kondipuruse augu kuklas.

Sõdur vaatas raevunult lasu suunas.

„Me ei ole metslased,“ ütles pooljuht Iiris ja pani suitseva relva kabuuri tagasi.

Nuki hingas sügavalt välja, siis sisse, proovides end rahustada. Omade vastu polnud mõtet hakata, isegi kui veri kees.

Silmanurgast märkas ta Einut, kes sel ajal, kui kõik teised hullunud sõduri tegevust põrnitsesid, ajas nende selja taga Instituudi tehnikat kottidesse.

Jah, nad polnud metslased. Nad olid Tehasest.

Jutt: Putked (Jana Raidma)

Leo ärkas öösel köögist kostuva kohutava karjumise peale. Pimesi kobas ta prillide järele, keeras ukse lukust lahti ja tormas magamistoast välja. Otsekohe komistas ta ukse taga passiva kaktuse otsa. Vandudes haaras Leo kaktuse kaenlasse – hea, et väike villkaktus veel hästi torkida ei osanud – ning ruttas kööki.

Köögis oli havisaba orhidee aknalaualt jälle maha nüginud ning vehkis võidukalt lehtedega. Orhidee aga lebas põrandal ja karjus südantlõhestavalt. Leo pani ohates kaktuse lauale ning tõstis orhidee õrnalt põrandalt üles.

„Pole hullu, pole hullu. Kõik on korras,” lausus ta õrnalt ja silitas potti. Orhidee rahunes peagi ning Leo sai kahjud üle vaadata. Pott ja juurestik olid terved, kuid üks leht oli muljuda saanud ning, mis kõige hullem, orhidee suur, õienuppe täis vars oli küljest ära murdunud. Taim oli selle üle nii uhke olnud, õisi hoole ja armastusega kasvatanud. Nüüd nuuksus ta lohutult Leo käes.

„Pole midagi. Kasvatad uue ja veel uhkema,” lohutas Leo ning pani orhidee aknalauale tagasi. Igaks juhuks andis ta talle kosutuseks veel natuke mineraale, enne kui havisaba poole pöördus.

„Sina! Va umbrohi! Täid sind söögu!” pahandas ta taimega ning too jättis silmapilk oma võidutantsu järele. „Mitu korda ma pean sulle ütlema?! Ei puksi teisi lilli! Muidu ma… muidu...” Kuid siin jäi Leo jänni. Ta ei olnud siiani suutnud välja mõelda, kuidas oma taimi karistada. Taime valguse ja veeta jätmine oli taimearmastajast Leo jaoks liiga karm ning lehe küljest murdmine ammugi liiga brutaalne. Kes siis suudaks oma lapsi toidu ja veeta jätta? Havisaba isoleerimisest ei oleks ka kasu olnud, sest just seda taim tahtiski ning Leo tillukeses üürikorteris polnud selle jaoks enam ammu ruumi. Aknalaud oli olnud ainus koht, kus havisabal oli natukenegi vaba ruumi ümberringi ning siiani olid nad orhideega omavahel kenasti läbi saanud.

Havisaba oli vist juba arvanud, et pääseb ka seekord kergelt, ning ajas lehed rahulolevalt laiali. Leol tuli aga mõte. „Oota, sa mu väike paharet! Seekord ei pääse sa nii kergesti!” hüüdis ta võidukalt. Havisaba, aimates halba, tõmbus nii poti ligi kui andis ning hakkas õnnetult inisema. „Ei ole siin mingit inisemist! Teisi taimi ei tohi kiusata!” tõreles Leo. Ta otsis sahtlist korraliku jupi paela ning läks siis, havisaba kaenlas, elutuppa. „Koht!” tuli talle veel köögiuksel meelde kaktusele öelda. Viimane oli juba suutnud laua ääreni keksida ja üritas end parasjagu laua pealt maha kõigutada.

Elutoas, mis oli taimedest pungil täis ja meenutas rohkem džunglit kui tuba, läks ta suure, vana toakase juurde. „Õhtust, kaseke. Andeks, et ma sind nii hilja veel segama tulen. Oi, aga küll su lehed on ikka ilusad ja suured. Ja kas see on uus õienupp, mida ma seal näen?” Kask sahistas alguses pahuralt lehtedega, kuid kiituste peale ta leebus ning tõi kõik oma kõige ilusamad lehed ja õied Leole näha. Leo taimed ei hoolinud ükski väga puudutustest, kuid kiituste peale olid nad kõik maiad. „Küll sa oled ikka üks ilus kaseke,” kiitis Leo. „Ma loodan, et sa ei pahanda, kui ma sulle ühe pahareti mõneks ajaks seltsiks toon?” ütles ta ning pani havisaba õrnalt kase suurde potti, puu tüve kõrvale. „Õpetad talle ehk natuke käitumist,” jätkas ta ning sidus havisaba poti tugevalt kase külge. „Sa ei pane ju pahaks, eks? Suur ja tubli kask nagu sina.” Kask sahistas uuesti lehtedega, kuid seekord hoopis rõõmsamalt. Havisaba aga mossitas kase all ning inises õnnetult edasi, kuni kask talle korra oksaga äsas. „Katsuge nüüd omavahel läbi saada, eks?” lausu Leo ning läks kööki tagasi, et sealsed taimed korra üle vaadata.

Köögis oli kõik vaikne. Isegi orhidee oli nuuksumise lõpetanud. Ülejäänud taimed, kui juhtunu neid oligi häirinud, olid nüüdseks juba maha rahunenud ning tukkusid. Ainult luuderohi oli veel ärkvel ning tõmbas oma pikki vääte põrandalt tagasi ning keris neid ümber riiuli. Ju oli ta enne püüdnud orhideed aidata ja lohutada. „Tubli lilleke,” kiitis Leo teda. Ja loomulikult oli ka kaktus üleval ning sirutas end püüdlikult Leo suunas. Kõikidest Leo taimedest oli just kaktus see, kellele meeldisid lisaks kiitustele ka puudutused. „Jaa. Oled tubli kaktus,” kiitis Leo ning patsutas teda ettevaatlikult. „Ole nüüd tubli ja püsi öösel siin, eks?”

Uuesti magama minnes kontrollis ta ka kõrvalruumi, kuid õnneks oli massiivse raudukse taga kõik vaikne. Magamistoa ukse keeras ta uuesti lukku. Talle piisas sellest korrast, kui ta ükskord ärkas, kaktus külje all. Kuidas kaktus üldse voodisse suutis ronida, oli müstika ning Leo ei suutnud siiani ära imestada, kui seltsivad ja sõbralikud kaktused olid. Uinudes kuulis ta, kuidas kaktus köögis mütsuga laualt maha ronis. Leo vaid ohkas ning pööras teise külje.

Hommikul ärkas Leo äratuskella tirina peale. Leo kuulas, kuidas automaatsed kastmissüsteemid kõrvaltoas tööle hakkasid, ohkas, ajas end püsti, ning suundus vannituppa, et end tööks valmis seada. Teel korjas ta ukse tagant kaktuse üles. Hommikusöögiks praadis Leo muna ja peekonit. Hea meelega oleks ta ka natuke värsket kurki või tomatit kõrvale võtnud, kuid viimane kord, kui ta kodus midagi taimset sõi, olid kõik tema taimed solvunud ja hoidsid järgmised paar päeva temast eemale.

Kui ta lõpuks kiirustades oma pisikesest korterist välja astus, oleks ta äärepealt proua Taimi pikali jooksnud. Leo pisikese üürikorteri omanik vaatas talle pahaselt otsa.

„Lõpuks ometi! Kas te teate ka kui kaua ma olen üritanud teid kätte saada?” hakkas too kohe valjuhäälselt pahandama.

„Eee...” suutis Leo vaid ehmunult kogeleda.

„Kas te oma telefoni üldse vaatate? Või kirju? Ma olen teile see nädal vähemalt viis korda juba proovinud helistada! Ja sama palju kirjutanud!”

„Eee... s-seda...” kogeles Leo, „m-mul on väga-väga kiire olnud.”

„Nii kiire, et pole isegi aega tagasi helistada?!”

„Eee...n-noh...t-tööl..”

„Pole tähtis!” lõikas Taimi vahele. „Ma tulin korterit üle vaatama,” ja üritas Leost mööda trügida.

„Praegu?!” ehmatas Leo uuesti. „Aga… aga… ma pean tööle minema!”

„See ei võta kaua.”

„Ma olen juba niigi hiljaks jäänud!”

„Siis te oleks pidanud mulle tagasi helistama või mu kirjadele vastama!” nähvas Taimi. „Nüüd astu kõrvale või tahate, et ma siinsamas teie üürilepingu üles ütleks?!”

Leo vajus norgu ja astus vagusi kõrvale, et proua korterisse lasta.

„Kas te teate ka, kui suured teie vee- ja elektriarved on?” ütles proua tuppa astudes ja oma roosad sussid jalast lükates.

„M-ma olen kõik õigel ajal ära maksnud.”

„Vesi pole siin raisata!” ei teinud Taimi Leost väljagi, samal ajal kullipilguga ringi vaadates. „Miks siin nii niiske on?”

„T-taimedele meeldib see. Niiskus, see tähendab,” seletas Leo.

„Issake! Siin on ju nagu džunglis!” imestas Taimi, kui oli kööki ja elutuppa vaadanud. „Ega te siin ometi midagi illegaalset kasvata?!”

„Ill… ei. Ei! Kõik on täiesti legaalne!” kinnitas Leo murelikult ja lootis südamest, et ükski tema lilleke jälle karjuma ei pista või liiga palju ei liiguta.

„See niiskus peab kaduma! See ei ole seintele hea! Kas te tahate, et siin hallitus levima hakkaks? Kas te teate ka, kui palju selle eemaldamine maksma läheks?” jätkas Taimi inspektsiooni. „Ja mis asi see veel peaks olema?!” jäi ta imestunult seisma, kui suurt metallust silmas.

„Ma… ee… noh... väike muudatus,” kogeles Leo.

„Sellest pole te minuga küll enne läbi rääkinud! Igasugused muudatused korteri osas tuleb enne minuga kokku leppida! See on selgelt teie lepingus kirjas!” sai proua vihaseks. „Nüüd tehke see uks lahti!”

„Ei! Eieieieieiei!” Leo ehmus ja surus end ukse ja proua vahele.

„Härra Leopold. Te olete ilmselgelt oma üürilepingut rikkunud. Kui te ei taha, et ma teid veel täna välja tõstaksin, siis avage jalamaid see uks!” nõudis Taimi.

„Ei... vaadake... noh... see… see ei ole... ei ole turvaline!” seletas Leo närviliselt.

„Turvaline?!” Proua silmad läksid üllatusest suureks. „Mis teil... Te kas avate jalamaid selle ukse või ma kutsun politsei!”

Leo muutus seepeale näost kahvatuks. „Ei noh... seal ei ole nüüd…”

„KOHE,” nõudis proua.

„O-olgu...olgu. Ärge ainult jumala eest ühtegi neist puutuge või neile liiga lähedale minge!” palus Leo ning tegi raske ukse lukust lahti.

Proua Taimi lükkas Leo kõrvale ning astus niiskesse, eredalt valgustatud ruumi. See oli täis putuktoidulisi taimi.

„Võeh! Millised peletised!” vaatas Taimi põlastades. „Ja veel nii suured? Millega te neid küll väetate? Ma ei taha siia mitte mingisugust kanget keemiat!”

„Palun! Ärge öelge neile nii!” anus Leo murelikult. „Neile ei meeldi see!” Samal ajal ajas proua selja taga olev kärbsepüünis lõuad pärani . Ka huulheinad sirutasid end, kleepuvad pärlid lehtede otstes säramas.

„Ah või neile ei meeldi!” nähvas Taimi. „Te unustate ära, kellele see korter kuulub! Siin maksab ennekõike MINU sõna ja MULLE ei meeldi, et siin miski koletislik umbrohi kasvab! Siin peaks olema kena pisike magamistuba, mitte mingisugune peletisi täis kong!”

Leo vaatas hirmunult, kuidas taimed seepeale veel rohkem turri läksid. Millal ta neid viimati toitnud oli?

„Palun. Ma.. ma viin nad siit ära, kui te väga tahate! Aga palun. Palun tulge nüüd…” anus Leo ja üritas prouat kättpidi ruumist välja tirida.

„Tahan?!” tiris Taimi enda kätt lahti. „Ma NÕUAN seda! Laske mind lahti, kurat võtaks!”

Leo lasi ehmunult proua käest lahti.

Taimi kaotas tasakaalu ja koperdas paar sammu tagasi, otse vastu kärbsepüünist.

Piisas vaid sellest, et proua taime püünist riivas, kui see silmapilkselt ründas ja ühe oma hiiglaslikest lõugadest ümber Taimi pea sulges. Mitu pikka ja teravat, tääke meenutavat oga, mis püünist ääristasid, surusid end resoluutselt läbi ta kõri. Proua hakkas metsikult röökima ja rapsima, üritades kohutavat taime enda küljest ära saada. Kärbsepüünisele tähendas rapsimine aga, et ta oli saagi edukalt kätte saanud, ning surus lõuad veel tugevamini kinni, lämmatades oma saaki aeglaselt, samal ajal kui too omaenese vere kätte niigi juba lämbumas oli. Paaniliselt vehkides puudutas Taimi aga teisigi püüniseid, mis hetkega ta käte ja õlgade ümber sulgusid.

Leo ei suutnud muud teha, kui suu ammuli jälgida, kuidas proua karjed vaibusid ja rapsimine nõrgemaks jäi, kuni ta lõpuks elutult taime lõugade vahel rippus. Kärbsepüünis aga haaras oma saagist tugevamini kinni, veri vaikselt lõugade vahelt põrandale tilkumas. „Kindlasti läheb peale seda nüüd õitsema,” käis Leo peast läbi absurdne mõte. See aga tõi ta tardumusest välja ning ta suutis kohutavast ruumist välja koperdada. Kiiruga pani Leo ukse kinni ning vajus jõuetult selle ette istuma.

„Issake... Issake… mida ma nüüd teen?” pomises ta endamisi, näost üleni valge.

Kaktus, kes oli vahepeal kuidagi ukseni jõudnud, üritas end nagu ikka vastu Leod suruda ja nurus paisid, nagu poleks mitte midagi juhtunud. Leo võttis kaktuse sülle, ise samal ajal seosetult edasi pomisedes.

„Millega me nüüd veel hakkama saime?” küsis ta viimaks kaktuselt, kui oli natuke maha rahunenud. „Mida me nüüd veel teeme?”

Leo esimene mõte oli helistada politseisse, kuid selle mattis ta kohe maha. Kui politsei asjast teada saaks, lõpetaks ta ise vanglas ning kõik ta kallid taimekesed hävitataks. Aastad ja aastad tööd ja hoolt, et taimedesse rohkem elu sisse puhuda, oleks tuulde loobitud.

Ei, ta ei tohtinud sellest kellelegi rääkida. Kui kaua läheks taimedel aega, et proua täielikult ära seedida? Vaene proua Taimi. Ta ei olnud just väga meeldiv inimene, kuid sellist saatust ei oleks Leo küll mitte kellelegi soovinud. Ja kärbsepüünis! Nii suur suutäis ei saanud kuidagi taimele hea olla. Ja jumal teab, mis rohtusid proua võtta võis. Kuidas see taimele mõjuda võib? Nad olid ju nii õrnad ja tundlikud...

„Olgu. Ma pean... ma pean tegema näo, nagu poleks midagi juhtunud. Taimi ei käinud siin. Ma pole teda juba mitu nädalat näinud,” rääkis Leo kaktusele. Tema taimed said parimal juhul mõnest üksikust sõnast aru, kuid olid hääletooni ja emotsiooni osas ülimalt tundlikud. Nad said isegi sellest aru, kui Leo neile valetas. Praegu istus kaktus Leo süles, kuulas ja tõi kuuldavale rahustava ümina. Leo hingas mitu korda sügavalt sisse ja välja ning ajas end seejärel uuesti püsti. Kas teeselda mõnda haigust ja küsida end täna töölt vabaks? Ei, parem, kui ta katsub tööl ära käia. Ehk tuleb tal tööl mõni mõte, mida Taimiga teha. Ja vahepeal saavad taimed maha rahuneda.

Leo töötas aiandis, mõni kilomeeter Tartust väljas. Aitas seemneid külvata ja poputas kaugelt tulnud ja pikast teekonnast räsitud eksootilisemaid toalilli uuesti elule. Viljapuude pookimisest hoidis ta end eemale. Tööl pidi ta pidevalt jälgima, et ta taimedesse liiga palju elu sisse ei puhuks. Ringi liikuvad, häälitsevad taimed oleksid probleeme tekitanud. Täna ei suutnud Leo oma tööle keskenduda, kastis sukulendid üle ja oleks võõrasemad äärepealt valesse mulda istutanud. Lõunapausi ajal aga sammus närviliselt edasi-tagasi.

„Mida ma teen… mida ma teen?” Leo mõistis, et tal ei ole eriti valikut: laibast tuli lahti saada. Selle jaoks aga oli vaja autot – mida Leol polnud ja tööriistu – mida tal samuti polnud. Taimi tuli kärbsepüünise lõugade vahelt nii kätte saada, et taim haiget ei saaks. Leo ohkas sügavalt ning valis sõbra numbri. Hinge kinni hoides kuulas ta, kuidas telefon kutsub.

„Hei! Alo? Kuule. Mul oleks hädasti täna õhtul su abi vaja ühe asjaga. On sul aega? Super. Võta tööriistad ka kindlasti kaasa. Ja... ära midagi sellist selga pane, mida on kahju ära visata. OK, õhtul näeb!” Leo katkestas kiirelt kõne, enne kui sõber midagi küsida jõudis ja hingas kergendatult. Äkki veel pääseb.

Õhtul koju jõudes seisis Alo kaubik juba maja ees. Alo ise seisis sealsamas kõrval, vanad töötunked seljas, ning keeras endale parasjagu sigaretti.

„Oh! Õhtust Leo! Noh, millega sa seekord hakkama said?” küsis ta lõbusalt.

„Tead…” vastas Leo murelikult. „Äkki on parem, kui ma sulle näitan…” Ta juhatas Alo tuppa.

„Sul see džungel ikka vohab päris korralikult,” ütles Alo, kui nad üles olid jõudnud ja ta oma töösaapad jalast oli saanud. Kaktus ruttas neid tervitama, keksides mööda koridori ja piiksudes elavalt. „Ja sina väike kurjam!” naeris Alo ja korjas kaktuse maast üles. „Ikka nurud paisid, mis?” Ta muheles ning patsutas väikest okkalist kera ettevaatlikult. „Noh, mis sul siis mureks on?” küsis ta Leolt. See ei suutnud midagi öelda, viipas vaid Alo süüdlaslikult raudukse poole ning tiris ukse kääksuga lahti.

Vaatepilt jättis Alo mõneks hetkeks täiesti sõnatuks kui ta ukse taga olevat tapatööd nägi. Kui ta lõpuks suu avas, et midagi öelda, ei pidanud Leo enam vastu ja pahvatas: “See oli õnnetus! See mutt ise trügis siia sisse ja ma hoiatasin teda korduvalt, aga ta kukkus mu taimi sõimama ja muidugi said taimed seepeale vihaseks ja ma üritasin teda välja tirida, aga ta ei tahtnud tulla ja siis ta komistas ja kukkus otse kärbsepüünise otsa ja... ja…” vuristas ta ühe hingetõmbega välja. “Ja me peame temast kuidagi lahti saama sest muidu mu taimed hävitatakse.”

„Mnjaaa,” venitas Alo, sügades samal ajal habemetüügast. „Ma ju ütlesin sulle korduvalt, et see taimenõidusevärk ei lõpe hästi.”

„Palun! Sa pead mind aitama! Ma ei tea, mida muud teha!” anus Leo.

„Kas meil ei oleks parem politseisse helistada?” pakkus Alo ettevaatlikult.

„Ei! Mitte mingil juhul! Ei! Nad hävitaks mu taimed ära ja paneks mu trellide taha!” läks Leo endast välja. Taimed ümberringi – ja neid oli palju – tunnetasid peremehe meeleheidet, ajasid lehed puhevile ning hakkasid okste ja väätidega ärevalt vehkima.

„Olgu, olgu! Ei helista politseisse!” üritas Alo sõpra maha rahustada. „Sa teda niisama sedasi jätta ei saa? Taimed ei sööks ta varem või hiljem ära?”

„Selleks läheks neil mitu nädalat, isegi kuud! Ja nad ei saa ju kõike kätte, osa läheb vahepeal mädanema,” oli Leo ahastuses. „Ja mis siis, kui keegi teda vahepeal otsima tuleb?!”

Alo noogutas aeglaselt. „Aga muidu teoorias saaks taimedele sööta?”

„Noh... jah. Kui ta enne... enne… ” Leo ei suutnud lauset lõpetada.

„Ma tükeldan kombinaadis iga päev kümneid sigu. Kui palju raskem see ikka olla saab?” ei kõlanud Alo just kõige kindlamalt.

„On sul tööriistad kaasas?”

„Mul on üks vana mootorsaag auto peal.”

„K…katsu siis hästi püünise lähedalt lõigata,” õpetas Leo. „Aga ära sa jumala eest taime ennast lõigu!”

Alo vaatas hiiglaslikke püüniseid murelikult. „Ma….pigem võtan varuga,” ütles ta ja üritas mootorsaagi käima saada. „Tule nüüd, sa õnnetu roostehunnik!” Väike bensiinimootor tõi kuuldavale paar lurisevat heli ning hakkas siis hädiselt tööle. „No nii!” ütles Alo võidukalt. „Hakkame pihta!”

Samal ajal, kui Alo oli läinud auto pealt mootorsaagi tooma, oli Leo huulheinad, mis olid oma kleepuvad lehed ümber laiba mähkinud, eemale meelitanud. Nüüd jäi üle vaid kärbsepüünise lõksud Taimist eraldada ja siis ülejäänud... parajateks portsudeks teha. Kannlilled juba ootasid, püüniste suud pärani nagu linnupoegadel.

Mootorsae ots jäi paar sentimeetrit enne Taimi kaela pidama. „Oot... sead ju lastakse enne verest tühjaks, kui neid lõikuma hakatakse?”

„Mis mõttes? Vist? Jah?” oli Leo segaduses.

Alo ei teinud temast välja. „Samas nüüdseks peaks vist kõik jalgadesse valgunud olema,” arutas ta endamisi ning asus lõikuma. Mootorsaag ei olnud sellise töö jaoks mõeldud ning verd ja rupskeid lendas kaarega üle toa. Leo, kes seisis eemal, Alo taga, suutis kuidagi puhtaks jääda. Ta suutis lõikumist vaid mõni hetk vaadata, pööras siis ümber ning oksendas otse ühe huulheina potti. „Kõik korras?” hõikas Alo üle mootorsae mürina.

„Ü...ütle kui… kui lõigatud on,” suutis Leo vaevaliselt vastata ning koperdas toast välja. „Pärast tuleb kindlasti see huulhein ümber istutada. Nii happelist mulda nad ka ei taha,” mõtles ta.

Esimene tükk eraldus ilma suurema vaevata ning püünis koos oma suutäiega ajas end uhkelt püsti tagasi. Teine püünis aga, mis õlast kinni oli haaranud, vajus veel rohkem maadligi. Alo jättis sae seisma ning jäi oma kätetööd vaatama. „Nagu sea tükeldamine,” üritas ta iseennast veenda. „Lõigatud!”

Leo piilus ettevaatlikult tuppa, ise näost kaame. Kui ta aga maadligi vajunud püünist nägi, muutus ta murelikuks. „Vaeseke murdub veel ära!”

„Mnjaa... seda on juba keerulisem lahti lõigata,” ütles Alo olukorda hinnates. „Kindel, et me ei saa üht püünist maha lõigata? Teeks olukorra palju lihtsamaks.” Seepeale läks kärbsepüünis turri ning ajas lõuad veel rohkem laiali. „Olgu. Olgu. Saan aru. Ei lähe pügamiseks täna,” ütles Alo kiiresti.

„Kas...ma saan kuidagi ehk aidata?” pakkus Leo ning tuli vastumeelselt tuppa tagasi. Ta seisis kärbsepüünise kõrvale ning silitas tema potti hellalt. „Ei ole hullu. Keegi ei tee sulle haiget. Kõik on korras,” sosistas ta taimele. Kärbsepüünis paistis rahunevat ning tõmbas oma püünised koomale.

Järgmine jupp lõikust aga ei läinud enam nii sujuvalt. Ei Alo ega Leo ei tulnud selle peale, et laibalt riided eemaldada (või häbenesid mõlemad seda liiga, et teisele mainida). Kui Alo hakkas Taimi õlga lahti lõikama, tõmbas mootorsae kett hetkega proua kampsuni endal hammaste vahele ning suri välja.

„Ah persse küll,” vandus Alo. Tänu sellele aga, et mootorsaag ei mörisenud enam, kuulis Leo välisuksel koputust.

„Oota hetk,” ütles ta kähku ning jooksis ukse juurde. Ukse taga ootas Taimi abikaasa Heldur, murelikult vana mütsilotut käes sõrmitsedes.

„Õhtust, Leo,” ütles Heldur.

„Oi! Heldur. Õ… õhtust!” vastas Leo. Kogu selle sagimise ja muretsemise juures ei olnud talle pähe tulnud, et vanamees võib Taimit siia otsima tulla.

„Kuule, ega sa mu Taimikest näinud ei ole? Ta nagu mainis midagi, et tahab sinuga korterist rääkida ja läks hommikul sussides ja jopeta välja, aga pole siiani tagasi tulnud.” Kuna Taimi ja Heldur elasid Leoga samas trepikojas, ainult viis korrus allpool, ei olnud selline koduses riietuses korterist väljumine iseenesest imelik.

„Ei….ei, mina ei ole teda juba mitu nädalat näinud,” ütles Leo, üritades samal ajal veenvat valet välja mõelda. „Kui, siis võib-olla ainult möödaminnes, aga täna kindlasti mitte!”

„Ahsoo... Kuhu ta siis küll kaduda võis?” oli Heldur mures. Kõrvaltoast oli kuulda, kuidas Alo samal ajal üritas saagi uuesti käima tõmmata.

„Tule nüüd sa kuradima sitanikerdis! Käi-vit-tu!”

„Mis sul seal veel toimub?” oli Heldur üllatunud.

„Aaa... see, et... eee... mul ütles hommikul üks... lamp üles. Kutsusin siis ühe tuttava töömehe appi seda parandama,” kogeles Leo.

„Ah nii... et siis lamp,” ütles Heldur pikkamisi. Kõrvalt oli kuulda, kuidas Alo sae korraks käima sai. Masin mürises hetke, hakkas siis lurtsuma ja köhima ning suri uuesti välja. Vanamees vaatas Leole küsivalt otsa.

„See on üks väga suur ja vana lamp. Raskest puidust ja metallist. Vanaema kunagi pärandas,” seletas Leo kiirelt. „Ma parem lähen ja vaatan, ega tal abi vaja ei ole.”

„Muidugi, muidugi. Ma ei hoia sind kauem kinni,” vastas Heldur ja hakkas juba minema, kui ühtäkki märkas Taimi susse ukse kõrval maas. „Etsa kae! Taimil on täpselt samasugused sussid.”

„Tõesti? Vahi tempu!” üritas Leo mitte paanikasse sattuda. „Ma need siin ostsin millalgi oma emale, et tal oleks miskit jalga panna, kui külla peaks juhtuma tulema.”

„Ah nii…” ei paistnud Heldur vastusega päris rahule jäävat.

„Aga ma pean nüüd tõesti appi minema. Ma olen kindel, et Taimi ilmub sul varsti välja. Ära sa üldse selle pärast muretse! Kindlasti jäi lihtsalt mõne naabrinaisega pläkutama,” ütles Leo ning tõmbas korteri ukse uuesti kinni niipea, kui sai.

„Mis see oli?” päris Alo, kui Leo tagasi tuli.

„Abikaasa,” ohkas Leo raskelt. „Kas sa said sae tööle tagasi? Me peame selle jama ruttu ära koristama.”

„Mõni hetk läheb veel aega. Ta vist kuumenes üle ja tahab natuke jahtuda. Äkki sa niikaua otsid ühed käärid välja ja nüsid riided eest ära? Muidu tõmbab jälle lõnga hammaste vahele ja sureb välja.”

„Kui see jama läbi on, siis ma ostan sulle uue sae,” lubas Leo.

Kui nad olid tööga poole peale jõudmas, muutus Leo murelikuks. Enamus kannlillede püüniseid hakkasid täis saama. !Liiga palju ei tohi ka ühte püünisesse panna, muidu ei jõua taim seda ära seedida ning püünis koos sisuga läheb mädanema,” seletas ta Alole, kui too üht soolikajuppi kannu sisse üritas toppida.

„Ma ei arvanud, et seda ütlen, aga sul on suuremaid taimi vaja,” muigas Alo ning üritas käsi vastu tunkesid puhtaks pühkida. Peale mitut tundi mässamist oli Alo rupskitega kaetud ning nägi välja, nagu oleks tapamajast tulnud. Leol oli õnnestunud suuremat gore’i vältida, vaid käed olid verised.

„Vast saab tahkemad tükid kärbsepüünisele anda,” ütles Leo. „Aga kuidas põrand veel pärast puhtaks saada?”

„Filmides kasutavad nad klooriga pesuvalgendajat. Või lihtsalt kloori. Aga klooriga valgendajat on vast lihtsam leida,” soovitas Alo.

„Mul vist kuskil kraanikausi all on üks iidvana pudel, eelmiste üürnike jäetud,” ütles Leo. „Ma lähen vaatan.”

Köögis pesi ta käed kiiruga puhtaks ning veendus siis, et jah, tal oli üks iidvana poolik pudel valgendit. Ta oli juba teise tuppa tagasi minemas, kui uksekell helises.

„Jälle Heldur,” mõtles Leo tüdinult ning tegi ukse lahti. Ukse taga ootas teda aga hoopis politseinik.

„Inspektor Kuusk,” tutvustas ennast turske neljakümnendates mees. Leo oli liiga jahmunud ning vaatas inspektorile vaid lolli näoga otsa.

„Meile laekus kaebus öörahu rikkumise kohta,” teatas inspektor Kuusk tüdinult. „Mis teil siin teoksil on?”

„Ö…öö rahu?” kogeles Leo. Kas kell oli tõesti nii palju? Kiire pilguheit kellale kinnitas, et südaöö oli tõesti saabumas. „Ma, et… seda. Noh.. .töömees ja…” Politseinik muutus seepeale kahtlustavaks.

„Töömees? Nii hilja?”

„J...jah. Noh, avarii või nii,” kogeles Leo ning üritas lootusetult mõtteid korrastada. Mida ta Heldurile oligi öelnud? Kas oli politseinik hoopis selle pärast siin? „V… v… vana lamp vist ütles üles. E.. elektriga ja nii ja noh, ei t… taha ju õnnetust ja elekter on ju ohtlik?”

„Kas ma saaks selle töömehega korra paar sõna rääkida?”

„Ei! Ei ei!” vastas Leo kiiresti, mille peale inspektor kulmu kergitas. „Ta eee... ta ei oska eesti keelt. Ainult vene keeles suhtleb.”

Inspektor Kuusk oli hetke vait, terav pilk Leod puurimas, ning küsis siis midagi vene keeles. Leo aga, kes ei osanud sõnagi vene keelt, vaatas talle lolli näoga otsa.

„Kas ma tohin korraks sisse astuda?”

„Sisse astuda? Jah, noh...Seda, et...noh... eee... tegelt…” oli Leo paanikasse sattumas. Inspektor võttis seda aga kui nõusolekut ja trügis tuppa. Leol ei jäänud muud üle, kui abitult kõrvale astuda.

„Nagu botaanikaaias,” märkis politseinik koridoris ringi vaadates. Kuna koridor oli hämaram, oli Leo lae alla pikad riiulid lasknud paigaldada ja sinna kõiksugu vähem valgust nõudvad taimed pannud. Nüüd looklesid sealt alla erinevad nõelköied, ronivad filodendronid, sebralilled ja luuderohud. Politseinik vaatas neid leige huviga, Leo aga ei suutnud pilku rebida Kuuse vöölt, kus lisaks käeraudadele ja muule tema tööks vajalikule rippus ka teenistusrelv.

Leo oli just suud lahti tegemas, et inspektor kööki kutsuda ja seal oodata lasta, kuni ta Alole kiiresti olukorra ära seletab ja ta puhtaks teeb, kui Alo ise kõrvaltoast välja astus.

„Kuule, ega sul vanu ajalehti ei ole? Kogu see veri ja läga on põranda hullult libedaks teinud,” küsis ta, märkas siis aga politseinikku ning jäi, suu ammuli, keset koridori üleni verisena seisma. Mõni hetk olid mõlemad vait ja jõllitasid teineteist. Siis haaras Kuusk relva järele.

„Käed üles! Mõlemad!” käratas ta. „Seina äärde!”

„M-ma saan s-s-seletada!” kogeles Leo ja tõstis kiirelt käed üles ning taganes seina poole. Alo jälgis tema eeskuju. „Kõigest väike seatapp. Kaugel need jõulud on, või mis?” ütles teine pingsalt naeratades.

„Või seatapp,” vastas Kuusk ning pööras nad mõlemad näoga seina poole ja surus vastu seina. „Jaoskonnas võite seletada, palju tahate.” Leo proovis vääte enda all võimalikult vähe ära litsuda. „Vabandust, lillekesed, vabandust,” pomises ta neile vaikselt.

„Ja nüüd katsuge mul kõrvaotsagi liigutada,” hoiatas Kuusk ning taganes aeglaselt kõrvaltoa juurde, hoides samal ajal teenistusrelva laskevalmis. Ta heitis korra pilgu tuppa, vaatas siis aga kiiresti mujale ning jäi näost valgena õhku ahmima.

„Te... oh, jumal... te olete mõlemat arreteeritud!”

„See oli õnnetus!” vastas Leo.

„Mina ainult lõikusin!” lisas Alo.

Kuusk hakkas midagi nende õiguste kohta ütlema, kui ta äkki poole sõna pealt katkestati. Leo selja tagant oli vaid kähinat ja rabelemist kuulda. Ta heitis ettevaatliku pilgu selja taha. Üks jäme, puine väät oli end ümber politseiniku kaela keeranud ja nüüd pigistas nii, et Kuusk oli näost sinine ja silmad punnis. Kuusk üritas end lahti rebida ning tõmbas poti riiulilt maha, kuid taim ei andnud järele. Vaikselt tulid ka teised lilled appi, kerides oma väädid ümber Kuuse käte.

„Kas... me ei peaks midagi tegema?” küsis Alo vaikselt.

„Nad kaitsevad mind…” vastas Leo ning ei teadnud, kas tunda õudu või heldumust, et tema kallid lillekesed on valmis tema nimel nii kaugele minema.

„Nad tapavad ta ära!” sisistas Alo.

„Kui ta meid arreteerib, istume elu lõpuni vanglas!” vastas Leo.

Politseiniku liigutused muutusid aga üha nõrgemaks, kuni ta jäi lõpuks elutult väätide vahele rippu. Noormehed vaatasid seda pealt, suutmata midagi teha, kuni vajusid teineteise järel põrandale istukile. Mõnda aega olid mõlemad vait.

„Me ei saa teda taimedele sööta. Nad on juba niigi täis…” ütles Leo viimaks. Alole paistis see liig olevat.

„Ei. Ei, ma ei saa enam,” ütles ta pead raputades. „See on liiga kaugele läinud.”

„Aga… aga sa pead mind aitama!” ehmus Leo.

„Sinu taimed just tapsid politseiniku!” ütles Alo ärritunult.

„Ja sina oled kaasosaline!” vastas Leo. „Sa oled sellesse liiga segatud, et nüüd lihtsalt alla anda!” Mõlemad jäid uuesti vait.

„Mida me siis nüüd teeme?” oli Alo mures.

„Ega midagi otseselt muutunud ei ole,” ütles Leo, üritades kõlada enesekindlamalt, kui ta end tundis. „Me peame lihtsalt... sellest teisest laibast ka nüüd kuidagi lahti saama.”

„Politseiauto on arvatavasti maja ees,” ütles Alo.

„Ja sellest tuleks ka lahti saada. Või vähemalt kuskile eemale viia,” ohkas Leo.

„Aga kuidas me laibast lahti saame? Ise sa ütlesid, et taimedesse enam ei mahu!”

„Ma….ma ei tea. Ma pean natuke mõtlema. Äkki... äkki sa lähed ja viid politseiauto minema ja ma nii kaua üritan Kuuse taimede käest kätte saada,” pakkus Leo. „Ja võib-olla tuleb vahepeal ühel meist mõni mõte.”

Alo ohkas ning ajas end uuesti püsti. „Ega meil muud valikut ei ole…” Enne minekut pesi ta veel käed ja näo puhtaks ning laenas Leolt puhta särgi ja jope. „Ära vahepeal rohkem politseinikke sisse lase,” lisas ta naljatades üle õla.

Leo oleks heameelega ühe rahustava taimetee teinud, kuid nagu salatitegagi, võtsid taimed seda isiklikult. Leo pidi seetõttu suhkruveega leppima. Kuuse kättesaamiseks kulus Leol hea kümme minutit vähemalt. Ta pidi taimi pikalt meelitama ja kiitma, enne kui väädid lõpuks järele andsid ning laiba oma haardest vabastasid.

„Nii tubli köiekene,” kiitis Leo lille, vaadates samal ajal üle, ega ükski leht rüseluse käigus viga ei saanud. Mõned olid natuke muljutud ning kahe lehe vars murdunud, kuid kõike arvesse võttes oli taim üllatavalt vähe kannatada saanud. „Ma pärast annan sulle natuke väetist lisaks, et sa kenasti kosuksid,” lubas ta. Taimed üle vaadatud, keris ta käised üles, ohkas korra ning, üritades samal ajal millelegi ilusamale mõelda, hakkas Kuuske kõrvaltuppa lohistama. Võrreldes Aloga oli Leo füüsiliselt tunduvalt nõrgem. Raskeim töö, mida ta igapäevaselt tegema pidi, oli suuremate lillepottide tõstmine ja vahest mullakottide vedamine. Seetõttu nägi ta laiba lohistamisega tõsiselt vaeva. Kuusk, kuigi Leost lühem, oli turske mees olnud.

Ta oli just kõrvaltoa ukseni jõudnud ning tõmbas korraks hinge, kui kuulis välisuksel koputamist. „Ü… üks hetk!” hõikas ta ehmunult ning üritas laipa kiiremini kõrvaltuppa lohistada, siis aga turgatas talle: Alo oli tagasi jõudnud ning tahtis sisse tagasi saada. „Uks on lahti!” hõikas ta, üritades Kuuske samal ajal üle uksepiida sikutada.

„Leo?” kuulis ta Heldurit tuppa tulemas. „Ma siin jäin mõtlema ning minu meelest kudus Taimi need sussid ise.”

Leo sattus paanikasse. „M… ma k… k… kohe tulen!” hõikas ta. „Püsi seal!” „Jumala eest, palun püsi seal,” mõtles ta paaniliselt, samal ajal kõigest jõust laipa kõrvaltuppa sikutades. „Miks sa ust lukku ei pannud? Jobu. Jobu, jobu, jobu.”

„Politsei oli ka just maja ees,” jätkas Heldur ning Leo kuulis õudusega, kuidas papi lähemale tuli. „Ega sa ei tea, mi…” Leo oli jaksanud küll Kuuse kõrvaltuppa lohistada, kuid enne kui ta jõudis laiba maha panna ning Heldurile vastu joosta, et too jumala eest ei näeks, mis siin toimus, oli papi kõrvaltoa ukseni jõudnud. Mõne hetke vaatasid nad teineteisele silma, mõlemal näos õudus, siis koperdas Heldur mõne sammu tagasi, suu hääletult liikumas, kuni ta selg ees vastu seina koperdas, haaras siis rinnust kinni ning vajus näost valgena põrandale.

„H-Heldur?” ütles Leo vaikselt. Heldur vaatas talle vaid punnis silmadega hingeldades otsa ning vajus siis külili. Leol läks mõni hetk aega, enne kui ta taipas, mis oli toimunud. „Oh ei. Ei-ei-ei!” Ta tormas papi juurde ning tiris ta selili pikali. Heldur jõllitas vaid lakke ning rinnust kostus vaikset korinat. Leo esimene mõte oli kiirabi kutsuda ning ta oli juba telefoni taskust välja kiskunud, kui peatus ja heitis pilgu üle õla, kõrvaltuppa. Mis siis, kui veel inimesi näevad? See veel puudus, et meedikud siin ringi askeldaks. Heldur trepikotta lohistada? Aga kui naabrid näevad? See oleks liiga kahtlane. Ei, ta pidi ise kuidagi hakkama saama. Tuletades meelde aastatetagust esmaabikoolitust, üritas ta ise Heldurile esmaabi anda. Südamemassaaž oli aga väsitav, eriti peale laiba lohistamist, ning peale mõnda minutit jäi Leo jõuetult ähkides põrandale istuma. Heldur aga lebas elutult tema ees.

„Neetud, see politseiauto oli ikka vägev!” ütles Alo, kui ta tagasi jõudis. Väike sõit oli tal tuju tõstnud ning ta oli jälle valmis tegutsema. „Kiirendas nagu elajas!” jätkas ta koridoris, samal ajal saapaid jalast võttes. „Ma leidsin sireeni ka üles ja proovisin natuke. Kõik tõmbasid kohe kõrvale. Ma siin tagasi kõndides täitsa mõtlesin ameti vahetamise peale.” Saapad jalast, sirutas ta end laisalt. „Dispetšer küll nõudis raadio teel, et kus ma olen ja mis toimub, aga ma igaks juhuks ei hakanud vastama. Kas sul õnnestus vahepeal välja mõelda, mida me selle teise laibaga teeme?” küsis ta ning sammus siis kõrvaltoa poole, kuid tardus paigale, kui nägi, mis vahepeal toimunud oli.

„Laipadega…” parandas Leo teda nutuselt. Vahepeal oli kaktus teda lohutama tulnud ja ümises vaikselt süles.

„Mis siin vahepeal juhtus?”

„Ma ei pannud ust lukku. Heldur astus sisse ning... ning nägi ja sai vist infarkti või midagi. Ma üritasin elustada, aga…” seletas Leo õnnetult, kui äkki märkas midagi karvast Alo seljataga liikumas. „Misasi see on?!”

„Mis? Ahh see?” osutas Alo kena Saksa lambakoera poole, kes tema järel tuppa oli tulnud ning nüüd ringi nuuskis. “Ta oli politseiautos. Ma ei saanud teda ju ometi sinna jätta.” Koer liputas seepeale nõusolevalt saba ning jätkas korteri avastamist.

„Ta sööb mu lilled ära!” oli Leo mures.

„Bäh, ega ta sul mingi kits pole,” lõi Alo käega. „Pealegi on meil suuremad mured.”

„Vaata, et ta mul kase alla häda tegema ei hakka,” ei olnud Leo päris veendunud. „Kuhu sa auto üldse viisid?”

„Jõkke sõitsin sellega!”

„J…jõkke?!”

„Jah! Koera lasin enne välja muidugi. Ja siis lasin sedasi vaikselt kahekümnega otse jõe suunas. Viimasel hetkel hüppasin autost välja. Nagu mõnes actionfilmis,” oli Alo enesega väga rahul.

Leo ei suutnud uskuda, mida kuulis. „Mis siis, kui sa oleks välja hüpates kaela murdnud?!”

„Noh... eks siis oleks homme vast väga põneva pealkirjaga artikkel lehes olnud,” kehitas Alo õlgu. „Ma alguses tahtsin üldse viiekümnega välja hüpata, aga kurat, kõhe hakkas.”

„Ja mina oleks vangi läinud, sest ma ei saaks üksi eluilmaski nendest lahti,” vastas Leo ja osutas käega laipade suunas.

Alo vaid kehitas õlgu. „See ei oleks vast minu mure enam siis,” vastas ta muheledes ning patsutas koera, kes oli vahepeal korterile kiire tiiru peale teinud ning tema juurde tagasi tulnud. Ta oli ka oma endise peremehe üle nuusutanud, kuid ei paistnud peremehega juhtunust väga häiritud olevat.

„Ju ei olnud hea omanik või miskit,” mõtles Leo endamisi, pani kaktuse maha ning ajas end uuesti püsti. „Aga mida me siis nüüd teeme?”

„Tuleb kasutusele võtta vanad ja tuntud meetodid!” teatas Alo tähtsalt.

„Eeee... mida sa selle all mõtled?” küsis Leo mõni hetk hiljem, kui sõber ei vaevunud täpsustama.

„Mul on auto peal labidad.”

Kogu „koorma” auto peale saamine osutus veelgi raskemaks, kui nad esialgu olid arvanud. Vaatamata hilisele ajale otsustas majarahvas just siis kas koju tulla või välja minna. Leo ja Alo pidid korduvalt kas trepile ootama jääma, et alumisel korrusel olev inimene välja läheks, või korterisse tagasi kiirustama, kui Leo ülemine naaber väljast trepikotta tuli.

„Miks sa ei võiks esimesel korrusel elada?” küsis Alo ähkides, kui nad olid jälle pidanud paar korrust ülespoole pagema.

„Alumistel korrustel varjab vastasmaja hommikupäikese ära,” vastas Leo.

„Sa kontrollisid seda, enne kui korteri üürisid?” imestas Alo.

„Muidugi! Sind ei huvita siis sellised asjad?”

Alo ei vaevunud vastama. Mõlemad hingasid kergendatult, kui kogu koorem lõpuks auto peale sai. Nad olid küll laibad vaipadesse keeranud, et asi nii kahtlane ei tunduks, kuid Leo vaatas ikkagi murelikult akende poole. Mis siis, kui keegi nägi?

„Nii, kuhu siis nüüd?” küsis Alo.

„Oot, koer ka!”

„Koer? Ega me teda ju ometi matma hakka?!”

„Ei, aga ma ei taha seda peni järelvalveta oma korterisse jätta!” oli Leo mures.

„Ah, mis ta ikka teha saab,” lõi Alo käega, meenutas siis aga, milleks sõbra taimed võimelised olid. „Aga võib-olla on tõesti parem, kui me ta kaasa võtame. Politseikoer ikkagi. Äkki on tast kasu.”

„Oled sa välja mõelnud, kuhu minna?” küsis Alo, kui nad olid linnast välja jõudnud.

„Mul üks mõte isegi on,” vastas Leo. „Matame nad mõne suure vana puu juurte alla.”

„Juurte alla?” muigas Alo. „Tead ka, kui raske sinna auku kaevata on?”

„Ha! Aga me ei kaeva!” vastas Leo kavalalt. Alo oli mõni hetk segaduses. „Aaa... sa plaanid oma seda taimemaagiat appi võtta?” taipas ta viimaks.

„Just! Aga meil on selleks sobivat puud vaja. Suurtesse vanadesse puudesse on pea võimatu elu sisse puhuda, nad on lihtsalt liiga aeglase mõtlemisega. Meil on vaja puud, millel on juba hing ärkvel ja millega ma saan suhelda.”

„Et siis... kuhu täpsemalt?” jäi Alo täpsemaid juhiseid ootama. Leo käis mõttes kõik ligidale jäävad pühad puud läbi. „Kas sa Valgjärve parki oskad sõita?”

Valgjärve ääres käis Leo pea iga suvi vähemalt korra. Järves oli mõnus ujuda, kuid veel enam meeldis talle lähedalolevas pargis ringi jalutada ning iidvanu tammesid imetleda. Need puud olid pühad ning vanasti oldi neile isegi ande toodud. Kui nad olid lõpuks parki jõudnud ja kogu koorma suurima ja vanima tamme alla vedanud, oli päike just tõusma hakkamas.

„Ruttu, enne kui valgeks läheb!” ütles Alo ärevalt.

„Kuss nüüd, ma pean keskenduma,” ütles Leo ning ajas sõbra natuke eemale. Alo patsutas endamisi koera ja vaatas, kuidas Leo õrnalt tamme tüve silitas ning midagi vaikselt pomises. Alguses ei juhtunud midagi, kuid siis hakkasid tammelehed sahisema, kuigi Alo ei tundnud tuuleiiligi puhumas. Mõne hetke pärast ühinesid ka ümbritsevad nooremad tamme sahinaga ning tundus, nagu oleks kogu park sosistama hakanud. Paari minuti pärast aga jäid puud uuesti vait ja Leo tuli vana tamme juurest ära, näol murelik ilme.

„Noh? Kas töötas?” nõudis Alo.

„Noh... ta on nõus mind aitama. Aga…” ütles Leo murelikult.

„Aga?”

„Aga ta tahab enne ohvriandi saada.”

„Ohvriandi? Nagu... suhkrut või leiba või miskit? Kuldmünte?” oli Alo segaduses.

„Vereohvrit,” ohkas Leo. „Mitte keegi ei ole neile nii kaua midagi toonud, et nad tahavad midagi... vängemat.”

„No kas üks meie kolmest laibast siis ei kõlba?” küsis Alo.

„Pakkusin. Ei kõlba. Me peame spetsiaalselt tamme jaoks midagi värsket ohvriks tooma,” seletas Leo.

„Pekki küll. Mida me nüüd teeme? Kust me veel vereohvri peaksime leidma? Ja ära mõtlegi mind kasutada!”

„Ei! Loomulikult mitte!” üritas Leo sõpra maha rahustada. „Pealegi oled sa minust suurem ja tugevam. Mul oleks sind päris raske maha koksata.”

„Just! Ning ma õppisin gümnaasiumis judot!” tuletas Alo sõbrale meelde. „Aga mida me siis teeme?”

Leo jäi mõttesse ning ta pilk langes koerale. „Mis oleks, kui...”

„Mis?” oli Alo hetk segaduses, kuid jäi siis ka mõtlikult koera vaatama. „Noh, üldiselt mulle ju loomad meeldivad. Aga samas... see on ikka päris täbar olukord…” Koer paistis aimavat, mida noormehed plaanivad, tõi kuuldavale hoiatava urina ning hakkas, saba jalgevahel, neist taganema. „Teisest küljest aga ei tahaks ma vihase politseikoeraga jõudu katsuda ja ülds…”

„Oot! Kas kuuled?” katkestas Leo. Mõlemad jäid kuulatama, kuidas kiired sammud mööda kruusatud kõnniteed läbi pargi lähemale tulid. Mõni hetk hiljem ilmus eemalt puude vahelt välja sportlane, kes päikesetõusu ajal oli parki sörkima tulnud. Noormehed vahetasid pilke.

„Mis sa arvad, kas see peni mõnda trikki ka oskab ja sind kuulab?” küsis Leo.

„Eks me kohe saa teada,” vastas Alo ning vaatas siis koera poole. „Pontu! Võss!” käskis ta ning näitas näpuga sportlase suunas. Koer tõi kuuldavale elevil haugatuse ning pani siis tuhatnelja sportlase suunas jooksu.

„Sa oled mulle mootorsae nüüd võlgu,” ütles Alo väsinult, kuid selgesti heas tujus olles. Puu oli viimase laiba enda alla tõmmanud ning sättis parasjagu juuri uuesti paika. Isegi muru oli kuulekalt alguses eemale tõmbunud ning siis uuesti oma kohale tagasi roninud. Pealt vaadates ei olnud kuidagi aru saada, et sinna kaks ja pool laipa peidetud oli.

Leo vaid noogutas murelikult ja ei vastanud.

„Noh, davai, ma viin su koju tagasi,” ütles Alo ning hakkas auto poole astuma. Leo aga jäi puu juurde seisma. „Seda, et... ma... ma jään siia,” ütles ta süüdlaslikult.

„Mis mõttes siia? Parki elama või?” oli Alo segaduses.

„Ma ei saa koju tagasi minna! Kaks vanainimest on kadunud ja lisaks sellele veel politseinik, kes tuli otse MINU korterisse! Ma jääks vahele niipea, kui ma tagasi läheks,” seletas Leo. „Ei. Ma jään siia. See tamm lubas mind enda tüve sisse võtta ja kümme aastat varjata. See oleks nagu... nagu talveuni?”

„Sa lihtsalt... istud järgmised kümme aastat puu sees?” ei suutnud Alo kuuldut uskuda.

„Just! Ja peale seda ehk... on asi piisavalt unustatud.”

„Ja mida mina siis teen?!” ärritus Alo. „Ma aitan sul kogu selle sita ära koristada ja siis sa lihtsalt poed peitu ja jätad mind saatuse hoolde?!”

„Ei! Ei. Keegi ei tea, et sa mind aitasid. Lihtsalt... mine koju ja tee nägu, nagu midagi poleks juhtunud,” ütles Leo ning kõndis puu juurde tagasi. „Sinul on palju suurem võimalus end sellest välja vingerdada.”

„Ja mis su kallitest taimedest saab?” nähvas Alo. „Kelle pärast sa jumala eest ei tohtinud politseisse helistada, sest muidu nad hävitatakse?”

Leo ei tahtnud sellele mõelda. „Nad... vast nad saavad kuidagi hakkama. Kastmissüsteemid töötavad edasi, kuni mõni Taimi laps või lapselaps või sugulane korteri omale saab ja nad omale võtab või laiali jagab.” Ta surus selja vastu puutüve ning tundis, kuidas see järele annab ning ta vaikselt tüve sisse vajub. „Selle uue saega pead sa vaid natuke ootama,” jõudis ta öelda, enne kui puu ta endasse neelas.

Alo vaatas, kuidas sõber tüve sisse kadus. „Kas sul selle jaoks seda vereohvrit oligi vaja?” taipas ta. „Tõbras…” Vihaselt marssis ta auto juurde tagasi, koer vaikselt järele lonkimas. Enne tagasisõitu tahtis ta veel ühe rahustava suitsu omale keerata ning hakkas juba taskutes tubaka järel sobrama, kui äkki paigale tardus.

Ta oli lõikuma asudes jaki selga jätnud. Ja see oli töö käigus üleni veriseks saanud. Ning kui ta oli politseiautot läinud minema viima, oli Leo talle puhtad riided andnud ning ta oli verise jaki sinna jätnud. Kärbsepüüniste juurde. Verd ja löga täis tuppa. Ja peale tubaka oli tal selle jaki taskus veel rahakott koos dokumentidega.

„Ai perse…” pomises ta vaikselt. „Pekki pekki pekkipekkipekki…” sõimas ta juba kõvemini, hüppas autosse ning kihutas tagasi Tartusse nii kiiresti, kui vana autoromu lubas. Kui ta jõuab enne tagasi, kui politsei, ja saab oma jaki kätte, siis on tal võib-olla tõesti lootust pääseda. Kas Leo pani välisukse lukku? „Pole hullu, mul on kirves autos,” mõtles Alo paaniliselt. „Vaja, lõhun ukse maha.”

Kohale jõudes jättis ta auto paar maja eemale ning haaras pagassist igaks juhuks kirve. Päike oli juba tõusnud. Ei lähe kaua, kui esimesed inimesed ärkavad, et tööle minna või koeraga jalutada.

Kiiruga jooksis ta Leo maja poole, põikas ümber nurga ning tardus paigale. Maja ees oli vähemalt kolm politseiautot ning hulk inimesi ringi sagimas. Alo üritas kirvest selja taha varjata ning vaikselt, selg ees taganedes uuesti ümber nurga kaduda, kuid keegi märkas teda.

„Hei! Teie seal! Pidage kinni!”

Alo pööras ringi ning pistis jooksu. „Tal on kirves!” hõikas keegi. Järgmisel hetkel kostus hoiatuslask ning Alo tardus paigale. Kaks politseinikku jõudsid talle kiiresti järele ning paiskasid ta murule pikali.

„Ma ei ole kedagi tapnud!” ütles Alo paaniliselt. „Ma vaid aitasin lõikuda! Need olid Leo taimed! Nemad tapsid kõik ära! Ma ei ole midagi teinud!”

Politseinikud vahetasid omavahel pilke ning üks ohkas. „See tuleb vist küll otse hullarisse viia…”

„Ma ei ole midagi teinud! Ma vaid aitasin sõpra!” nuuksus Alo. „Ma vaid aitasin…”

Mõned aastad hiljem

Kaks politseinikku seisid öösel Valgjärve pargi parklas ning tegid suitsu.

„On alles päev. Mitu avariid, sissemurdmine ja nüüd aja veel mingit psühhiaatriakliinikust jalga lasknud hullu taga,” ohkas üks.

„Noh, vaevalt et ta siin on. Kuidas ta peaks üldse jalgsi ilma raha või milletagi nii kaugele jõudma? Lähme parem tagasi,” vastas teine.

Alo ootas, kuni politseiauto oli kadunud, ning ronis siis põõsast välja. Ta võttis mootorsae kindlamini kätte ning hakkas siis vana tamme poole astuma, näol sünge ilme.

Jutt: Mul on ilus nägu (I) (Taivo Rist)

Volkswageni Päevalehe toimetus alustas koosolekut ja kõigi ette astus Peatoimetaja. Peatoimetajal oli nimi ka, aga ta nõudis, et teda kutsutaks Peatoimetajaks. Ajakirjanikud polnud sellega eriti nõus ja omavahel kutsusid teda Sunnilaseks, sest ta oli aastate eest kirjutanud Playboy Õhtulehes Sunny Lane'i varjunime all seltskonnakolumnit. Heameelega oleks Peatoimetaja selle maha salanud, aga ei saanud, sest mitu tema endist kolleegi töötasid nüüd Päevalehes.

Sunnilane kutsus kõiki töötajaid mitte nimepidi, vaid ametikohtapidi. Näiteks Armani oli Kümnes Elutoimetaja. See ei tähendanud, et Volkswageni Päevalehes olnuks kümme elutoimetajat – neid oli praegu kolm –, vaid et üheksa esimest elutoimetajat olid Volkswageni Päevalehest lahkunud ja Armani oli praegustest elutoimetajatest staažikaim.

Armanile ei meeldinud olla Kümnes Elutoimetaja. Tal oli ilus eesnimi ja ta tahtis olla Armani. Kolleegid teda sedasi kutsusidki, aga Sunnilane teatas jäiselt: «Ma ei palganud sind selleks, et sa oleksid Armani, vaid selleks, et sa oleksid elutoimetaja, ja sellepärast ma sind niimoodi kutsungi.»

Armani ei mõistnud teda lõplikult hukka. Kui inimesel on niivõrd napakas eesnimi kui Inrpc, siis võib see tekitada alaväärsuskompleksi, et kõigil on ilusam eesnimi kui sinul, ja see võib viia kõigi kodanikunimede vihkamiseni.

Peatoimetaja katsus oma kodanikunime salajas hoida, aga uurivate ajakirjanike seltskonnas osutus see võimatuks. Esimene Elutoimetaja Allar avaldas oma viimasel tööpäeval artikli, milles paljastas tema kodanikunime, sest lühikesel perioodil, mil Sunnilane Playboy Õhtulehes enam ei töötanud ja Volkswageni Päevalehes veel ei töötanud, oli ta kandideerinud riigikokku ega osutunud valituks.

Sunnilane oli püha viha täis, aga ta ei saanud Allarit lahti lasta, sest Allar oligi juba töölt lahkunud. Sunnilane lubas, et Allar ei saa enam iialgi mitte kuskil tööd, ja see soov isegi täitus, ainult kuna Allar läks pensionile, siis ega ta selle üle ei kurvastanud. Sunnilane lubas Allari kohtusse kaevata privaatsuse rikkumise pärast, aga pärast juristidega konsulteerimist ei kaevanud, sest avaliku elu tegelaste kohta kehtivad teistsugused reeglid kui lihtinimeste kohta ja ta ei saanud väita, et tähtsa päevalehe peatoimetaja pole avaliku elu tegelane. Niimoodi jäigi Allar Sunnilase püüdlustest hoolimata karistuseta.

Midagi Sunnilane siiski saavutas. Allarit ei valitud aasta uuriva ajakirjaniku nominentide hulka. Kuid Armani polnud kindel, et Allar pidanuks seal tingimata olema. Noh, ta uuris välja ühe avaliku elu tegelase kodanikunime – kas seda pole vähe, et saada aasta uurivaks ajakirjanikuks? Pealegi polnud Allar suutnud selgitada, kas Sunnilane on mees või naine. Seda ei teadnud need kolleegidki, kes olid temaga koos Playboy Õhtulehes töötanud, ja eesnimest Inrpc ei saanud midagi järeldada.

Nüüd seisis Peatoimetaja ajakirjanike ees, mask peas nagu alati, ja rääkis läbi kõnesüntesaatori ehk sündi nagu alati. Kasvu ja üldise kehaehituse põhjal tundus Armanile, et too on pigem naine, aga kindel ta selles polnud.

«Meie riik on pidevalt olnud maailma kõige vabamate riikide hulgas, aga veel on üksikuid vabadusi, mida me pole saavutanud, ja meie ametlik põhimõte on vabaduse propaganda. Eile viibis Kümnes Elutoimetaja kodanik Sameti pulmas, kui ta abiellus Hansapangaga. Panka esindas pulmatseremoonial juhatuse esimees ja värske abielupaar otsustas hakata kandma ühist perenime Hansapank. Meie kodanikel on nüüd suurepärane õigus abielluda juriidilise isikuga. Kuid tänases juhtkirjas mõistsin ma hukka olukorra, et juriidilistel isikutel pole lapsendamise õigust. Niisugune tagurlus tuleb lõpetada ning perekond Hansapank ja riigikogu juristid koostavad seaduseelnõu, mis annaks juriidilistele isikutele lapsendamise õiguse.

Täna hommikul kohtus Kümnes Elutoimetaja meie presidendiga ning sai kinnituse, et president täidab oma valimislubaduse võidu korral oma abielu lahutada ja abielluda Eesti Vabariigiga. Loodetavasti paneb see aluse traditsioonile, mida järgivad järgmisedki presidendid.»

Armani laskis oma mõtted uitama ja kuulas üksnes poole kõrvaga seda, missuguseid uudiseid tuleb täna-homme kokku kirjutada. Aruküla võttis endale uueks nimeks SsangYong. Keegi peab sõitma sinna ja kirjutama, mida korealased selle eest külale lubasid. Kunagi Eesti kõige arvukam külanimi, on nüüd Eestisse jäänud veel üksainus Aruküla, see kõige pirtsakam. Sõita tuleb sinnagi ja kirjutada, miks nad on kõik pakkumised tagasi lükanud.

Nüüd, kus on avatud sild Noarootsist üle Vormsi Hiiumaale, tuleb sõita Eesti vanima majaka Trump Toweri juurde ja vaadata, kuidas Trump Foundation on selle renoveerinud. Pärast tuleb sõita silda mööda Saaremaale ning uurida, kuidas kulgeb Muhu ja mandri vahelise silla ehitus.

Homme toimub Tojotas meeleavaldus „Mul on ilus nägu". Seal peame olema.

Armani viskas käe püsti. «Mina!» Ta saanuks selle nagunii, aga parem olla vabatahtlik kui oodata, millal Sunnilane teda käsib.

«Väga hea. Kahjuks ei saa ma sulle fotograafi kaasa anda. Tee ise pilte ja vaata, et sa jumala eest Maailma Kaubanduskeskust ei pildista! Enne avaldamist vaata kõik fotod ükshaaval läbi ja kui mõnel on moodne hoone või plakat, siis pead selle hägustama.»

Armani noogutas. Seda juttu rääkis Peatoimetaja talle iga kord, sest sellega oli väga ebameeldiv lugu. Armani oli intervjueerinud Tojota linnapead Tammekõrva ja operaator oli seda filminud. Kolm minutit oli pikk see video, milles kaadrite ühes servas oli Armani ja teises servas linnapea ning nende vahel paistis kaugusest selgelt Maailma Kaubanduskeskus. Armani ei mõelnud üldse sellele ja operaator tunnistas, et ei pannud Maailma Kaubanduskeskust tähelegi. Kaubanduskeskuse arhitektid olid ammu surnud, aga ühel neist oli lapselaps, kelle arvutis jooksis tarkvara, mis otsis kõikjalt Internetist Tojota Maailma Kaubanduskeskuse ja oma vanaisa teiste projekteeritud hoonete kujutisi. Lapselaps elatas end sellega, et saatis arveid ja kohtukutseid, müüs hoonete piltide kasutamise litsentse ning haldas muul viisil oma vanaisa pärandit. Kolm minutit suures päevalehes oli tõeline maiuspala! Sunnilane keeldus maksmast, väites, et kaubanduskeskus on videos de minimis, mille eest ei pea maksma. Lapselaps kaebas Volkswageni Päevalehe kohtusse ja võitis poolteist keskmist kuupalka pluss kohtukulud. Operaator lasti päevapealt lahti, kui kohtukutse tuli, aga Armani pääses hoiatusega.

Pärast tööd pidi Armani pojale kooli järele minema. Naine oli palunud auto endale jätta, niisiis oli Armani tööle tulnud liinibussiga ja kooli läks ta samal moel. Liinibussi peatusest oli koolini umbes kolmsada meetrit. Armani astus peauksest sisse, jäi tõkkepuu taha seisma ja teatas, et tuli Elektroluksile järele.

«Ma ei näe teie autot,» teatas administraator.

«Jah, ma tulin liinibussi peatusest jala,» vastas Armani.

«Hea küll, ma kutsun takso.»

«Ei! Ainult seda mitte!»

«Me ju peame hoolitsema, et laps ilusasti koju jõuaks.»

«Kuulge. Minu koduukseni on kooliuksest 280 meetrit. Mis saab lapsega juhtuda nii lühikesel koduteel, kui ta oma isa kõrval on?»

«See on akadeemiliselt huvitav küsimus, mida ma ei soovi teiega arutama hakata. Ja ma olen nördinud, et te sedavõrd jõhkralt oma lapse privaatsust rikute, rääkides avalikult, kui pikk tema kodutee on. Kas te ei mõista, et selle järgi saab kindlaks teha tema elukoha? Te teate reegleid: lapsele tuleb järele tulla liiklusvahendiga. Lapsel on õigus turvalisele koduteele. Kasvav põlvkond on kõige tähtsam. See on meie ühiskonna tulevik.»

«Mind ei toonud lapsena keegi kooli ega viinud koju.»

«Rõõmustagem, et need ajad on igaveseks möödas. Ma kutsusin juba takso.»

«Ei! Tühistage see! Ma lähen koju ja tulen ise autoga, see on odavam!»

«Olen hämmastunud, et te peate raha väärtuslikumaks oma lapse heaolust!» kuulis Armani veel selja tagant.

280 meetri läbimiseks kulus jalgsi mõni minut. Autoga poleks kiiremini saanud, sest liikluskorraldus takistas kõige otsemat teed. Autoga tulnuks sõita tagasi bussipeatuse juurde ja siis ringi ümber kvartali. Ükskord võttis Armani aega ning jala sai koolist koju pool minutit kiiremini kui autoga.

Kodus selgus aga, et auto puudus. Naine oli endiselt linna peal. Armani oli vihane. Nüüd ei tahtnud ta juba põhimõtte pärast taksot tellida.

Armani võttis kodust hiidrula ja tuli õue tagasi. Ta astus ühe jalaga rulale, lükkas teisega hoogu ja hakkas veerema.

«Ma ei näe endiselt teie liiklusvahendit,» teatas administraator.

«Näe, siin,» teatas Armani uhkelt ja võttis rula pihku. «Rula on ka liiklusvahend. Lähme, poiss!»

«Ma protestin selle vastu, et te jätkuvalt rikute oma lapse privaatsust ja räägite avalikult, kas ta on tütar või poeg!»

Kuid ühtlasi avanes tõkkepuu ja maski kandev laps kõndis välja.

Kõik koolivormis lapsed tundusid maskiga kuidagi ühtmoodi ja Armani küsis umbusklikult: «On see kindel, et te mulle ikka õige lapse kätte andsite?»

«Laste heaolu eest hoolitsemine on meie kooli kõige tähtsam eesmärk,» vastas administraator.

Kuradi idioot, see ei saa olla õige inimene, see peab olema robot.

Armani astus rulale ja Elektroluks tema selja taha. Poeg võttis isal ümbert kinni, mõlemad lükkasid jalaga hoogu ja sõitsid koju. Armanile meeldis, et poeg tal ümbert kinni hoiab, sellist lähedust oli nende vahel harva.

«Isa, mis asi on telefoniraamat?» küsis Elektroluks ning Armani tundis heameelt, et ta oli vähemalt nii palju teda kasvatada suutnud, et laps kutsus teda isaks ja mitte lapsevanemaks. Kuid poiss ei rääkinud siiski oma loomuliku hääle, vaid sündiga.

«See oli niisugune raamat, mis anti välja tavaliselt ühe linna või maakonna kohta. Seal olid kirjas kõik inimesed, kellel selles linnas või maakonnas telefon oli, ja telefoninumber nime järel. Eraldi ettevõtete loend ja eraldi inimeste loend, mõlemad tähestiku järjekorras, ja igaühel telefoninumber taga.»

«Aga kuidas inimesed sellega nõus olid? Niimoodi sai ju igaüks nende telefoninumbri teada!»

«See ongi telefoniraamatu eesmärk, et kui keegi tahab sulle helistada, siis on koht, kust number teada saada.»

«Aga siis võivad sinu numbri teada saada ka need inimesed, kellega sa rääkida ei taha!»

«No ja mis siis sellest? Peaaegu kõik inimesed on head ega helista ilmaasjata. Mina kasvasin ka kodus, mille telefoninumber oli telefoniraamatus, ja sellest ei juhtunud midagi halba. Oleme kodus, võta nüüd mask eest ära.»

«Ma ei taha. Igaühel on võõrandamatu inimõigus maski kanda.»

«Hea küll, näe siis välja nagu röövel.»

Armani avas meilikasti. Ajakirjanikele saabub meile omajagu, nii asjalikke kui mitteasjalikke. Seekord oli nende seas sellinegi, mis koosnes ühest lausest: «Fotograafi Moira kodanikunimi on Aino Tuletallaja.»

Moira oli Volkswageni Päevalehe mittekoosseisuline kaastöötaja. Ta oli Eesti üks parimaid fotograafe ja mõnikord oli Armanigi temaga ühendust võtnud, paludes tal midagi pildistada. Kuid Moira isik oli jäänud saladuseks, seda varjati kiivalt. Armani teadis, et Moira pole tema kodanikunimi, ja see vihjas, et ta on naine, sest mees vaevalt et endale Moira varjunimeks võtaks. Moira pildistas peamiselt Eestis ja seetõttu eeldatavasti kusagil Eestis elas. Mõne korra oli ta pildistanud taimi ja öelnud, et tegi fotod oma koduaias, millest sai järeldada, et Moiral on kaunis iluaed. Põhiliselt oli see kõik, mida Moira kohta teada oli.

Kust see kiri tuli? Armani uuris kirja päist. Mingi Hiina avatud proksi. Oh, kurat.

Telefon helises. «Tervist, mina helistan lastekaitse liidust.» Hääl oli jällegi sündi oma. «Mulle saabus kaebus, et te nimetasite oma last röövliks.»

Ah niimoodi ma siis olengi oma last kasvatanud. Ta kaebab oma isa peale lastekaitsesse!

«Ei, ma ei nimetanud teda röövliks, vaid ütlesin, et ta näeb välja nagu röövel. Seal on suur erinevus.»

«Olgu, minge ja paluge talt vabandust ning me unustame selle juhtumi.»

«Mille eest? Tõe rääkimise eest? Mis ajast tõe rääkimise eest peab vabandust paluma?»

«Mille poolest ta röövli moodi välja näeb?»

«Maski poolest. Ausad inimesed ei kanna maski ja kui keegi seda siiski teeb, siis näeb ta välja nagu röövel.»

«Võib-olla hoopis tagasihoidlik inimene, kes ei taha silma paista?»

«Väga õige! Röövlid ongi tagasihoidlikud inimesed, kes ei kiitle oma tegudega!»

«Teie lapsel on võõrandamatu inimõigus maski kanda, kui seda soovib, ja te ei tohi teda selles takistada!»

«Seda ma talle ütlesingi: kui tahab välja näha nagu röövel, lasku käia. Tal on selleks võõrandamatu inimõigus.»

«Ka meie president kannab kõikjal maski.»

«Ja tal on võõrandamatu inimõigus välja näha nagu röövel. Sellepärast ma teda ei usaldagi.»

«Kas teie siis kunagi maski ei kanna?»

«Minulgi on võõrandamatu inimõigus välja näha nagu röövel ja mõnikord ma seda õigust kasutan.»

Aitab jamast. Armani lõpetas kõne ja kõndis Elektroluksi tuppa. «Sa said hakkama väga halva teoga. Sa kaebasid minu peale.»

«Ma tohin maski kanda, kui tahan, ja sa ei tohi mind keelata!»

«Pole ma sind keelanud. Aga kui inimestel tekib lahkarvamusi, siis tuleb asjad kõigepealt omavahel selgeks rääkida. Kaebamine, eriti riigiorganitesse kaebamine peab olema kõige viimane abinõu. Lapsevanemad ja lapsed peavad üksteist armastama, mitte kohtusse kaebama.»

«Aga koolis räägiti halbadest lapsevanematest, kes oma lapsi kuritarvitavad, ja et siis tuleb kaevata!»

«Olen ma sind siis kuritarvitanud? Mismoodi?»

Lõpuks helistas Elektroluks lastekaitse liitu tagasi ning edastas, et leppis isaga ära ja tohib maski kanda.

Õhtul tuli koju ka Chanel, kes kohe küsis: «Sa rääkisid täna presidendiga! Kuidas oli, kas said siis aru, on ta mees või naine?»

«Ei saanud,» tunnistas Armani. «Ainult ametiraha järgi sain aru, et ta on president, muidu kandis maski ja rääkis kunsthäälega.»

«No näed siis!» oli Chanel võidurõõmus. «Selline on usaldusväärne inimene. On ju teada, et oma asja eest hoolitseb inimene hoolikamalt kui võõra asja eest. Kui inimene ei suuda isegi enda saladusi hoida, kuidas võib sellise kätte riigisaladust usaldada? Vaata tema vastaskandidaati, kes partsatas kõik välja, isegi oma laste nimed ja vanused! Ta ei mõelnud üldse oma alaealiste laste privaatsusele, kuidas ma oleksin saanud sellise poolt hääletada?»

Chanel jätkas uuel teemal. «Täna läks mul kaua aega, sest ma pidin oma sõbratari lohutama. Tead küll, seda, kes elas koos oma õe ja mehega. Tuli välja, et tema õde ei olnudki tema õde ega üldse sugulane, vaid hoopis meesterahvas, selline lühike ja kleenuke. Kandis kogu aeg maski. Aga kui abikaasa läks tööle, siis oli oma nii-ütelda õe armuke. Ja nad pidasid seda suhet ligi kaks aastat, enne kui vahele jäid. Sõbratar on nüüd hädas, sest mees tahab temast lahutada ja armukesel pole mingit tööd ega sissetulekut.»

«Näed nüüd, kui paha on maskide kandmine,» ohkas Armani. «Kui tema nägu oleks näha olnud ja õige hääl kuulda, siis poleks selline pettus läbi läinud. Mina küll neile petistele kaasa ei tunne.»

«Kuidas sa ei mõista!» karjus Chanel. «Ta on ju minu sõbratar!»

«Ega see tähenda, et sa pead ta maha jätma nagu tema mees. Sa võid temaga endiselt läbi käia ja teda lohutada, ehkki ta on õudne petis.»

«Lubad ikka?» küsis Chanel irooniliselt.

«Luban,» vastas Armani ja tegi näo, justkui ei saaks irooniast aru.

Armani ei saanud õhtu otsa ühelauselist meili peast. Või Moira nimi on siis Aino Tuletallaja ... Tuuletallaja on selline lind, röövlind, kes jahib pisinärilisi. Tuuletallaja oskab õhus paigal püsida: vehib tiibadega, aga edasi ei lähe, seda nimetatakse rappelennuks. Selle järgi ongi tuuletallaja nime saanud. Aga tuletallaja? Inimene, kes lõkke kustutamiseks ajab tukid laiali ja trambib nende peal? Kas tuletallamine võiks olla osa tuletõrjuja tööst? Vahest võib tuletallajaks nimetada mingit fakiiri, kes paljajalu tulistel sütel kõnnib? Ja eesnimi Aino. Sellist ettevõtet pole kusagil maailmas. See võib tähendada emba-kumba: ta võib olla nii vana, et tema sünni ajal veel lastele ettevõtete nimesid ei pandud, või olid tema vanemad pururikkad ja kiitlesid sellega: näe, meie ei müü oma lapse nime, meil on raha jalaga segada! Ühiskond ei pidanud sellist eputamist heaks.

Ettevõtted muidugi maksid, et lapsi nende järgi nimetataks. Loomulikult mitte palju, aga esiteks oli see nendele reklaam. Teiseks, kui sinu nimi on Armani ja sa oled rikas, siis kannad sa ainult Armani ülikondi, aga kui sinu nimi on Armani ja sa oled vaene, siis ei kogu sa raha välisreisi ega maja jaoks, vaid Armani ülikonna jaoks.

Paari aasta eest oli Armani kirjutanud Rosneft Schmidtist, kes kaks inimest julmal viisil tappis ja eluks ajaks vangi mõisteti. Rosneft pidas seda endale antireklaamiks ja nõudis, et Schmidt oma eesnime muudaks. Schmidt keeldus, tal olevat ilus nimi, ja Rosneft kaebas ta kohtusse. Kohus otsustas, et kelleltki ei tohi nõuda, et ta oma nime muudaks.

Hilisõhtul registreeris Armani end meeleavaldusel „Mul on ilus nägu" osalejaks, siis avas otsimootori ja kirjutas sinna „Aino Tuletallaja". Ega uskunud esialgu oma silmi: välja kukkusid kodune aadress ja telefoninumber. Tojota, Eesti Õiguserakonna tänav 3. Armani polnud sellisest tänavast kuulnud ja ta avas kaardi. Oligi teine pisike tänav, kummaski küljes 3 eramaja, sest Eesti Õiguserakond polnud piisavalt rikas, et endale suuremat tänavat osta.

Armani mõtles pisut ja talle tuli idee.

Hommikul sõitis Armani trammiga Travel Expressi raudteejaama, mis oli Microsofti peamine raudteejaam. «Viie minuti pärast väljub rong Microsoftist Tojotasse,» teatas valjuhääldi, kui Armani rongi astus. Linnal ja ettevõttel tehti sedasi vahet, et ettevõte hääldati "maikrosoft" ja linn "mikrosoft".

Armani istus seljaga sõidu suunas ja tema vastas olid kaks maski kandvat isikut, kellest üks teatas talle läbi sündi: «Palun pange mask pähe.»

«Miks?»

«Ma ei taha teie nägu vaadata.»

«Ärge siis vaadake. Istuge mujale, siin kohti on.»

«Kuulge, kodanik, nii ei lähe. Kõigepealt tulete siia, näitate mulle oma nägu, nagu ma oleksin teie pereliige, ja siis käsete veel mujale istuda. Häbenege ja pange kiiresti mask pähe!»

«Ärge muretsege, mul on ilus nägu.»

«Ei ole. Teil on harilik keskpärane nägu, mitte kusagilt eriti ilus või inetu. Ma kutsun teenindaja, kui te silmapilk maski pähe ei pane!»

«Ma ei võtnud kaasa,» meenutas Armani.

Tema vastas istuja vajutas juba nuppu ja kohe oli nende kõrval teenindaja.

«See isik on häbematu ja rikub minu õigust mitte näha tema nägu!»

«Ja minul omakorda on õigus näidata kõigile oma nägu, kellele tahan. Eile näitasin presidendile.»

«Kas pükse ei võtnudki presidendi ees maha?»

«Rahu-rahu,» sekkus teenindaja. «Kui ühel poolel on õigus näidata oma nägu ja teisel poolel õigus mitte näha nägu, siis paratamatult tuleb neist üht eirata. Kui ma käsen teil maski pähe panna, siis rikun sellega ainult teie õigusi, aga kui luban maskita olla, siis ülejäänud reisijate õigusi ja ühiskonna kui terviku õiglustunnet rikub vähem see, kui te maski kannate.»

Vahi, missugused teenindajad rongides töötavad! Kas mingi juuratudeng teenib endale sel moel elatist?

Tagumises pingis tõusis keegi vanem inimene, ta seisis rongi liikumise tõttu ebakindlalt ja toetus kepile ning kärkis: «Kohe mask pähe! Te pole saunas!»

Teenindaja teatas: «Üks pilet Tojotasse ja üks mask. Palun.»

«Te müüte isegi maske?»

«On vaja. Iga päev läheb neid kümmekond. Meeldivat reisi.»

Armani nõjatus seljatoele ja otsis üles Klassikaraadio. Kogu moodne muusika on kaitstud autoriõigusega ja iga muusikapala kuulamine võtab sinu pangaarvelt natuke raha. Seda Armani vältis. Klassikaraadio mängis eranditult sellist muusikat, mille autoriõigus on lõppenud. See tähendab, et nii helilooja, sõnade autor, seade autor, laulja kui kõik lugu esitavad muusikud peavad olema üle 70 aasta surnud. Klassikaraadios töötas üks tüüp, kes igasuguste muusikapalade kohta uuris välja, kes seda esitasid ja millal nad surid. Sümfooniaorkestritega oli eriline jama. Iga aasta jaanuaris tutvustas Klassikaraadio põhjalikult, mis muusikute surmast on nüüd 70 aastat möödas ja mis laulud on seetõttu avalikku omandisse langenud. Armani polnud muusikafänn, aga kui oli valida, kas kuulata tasuta Klassikaraadiot, raha eest muid raadiojaamu või üldse mitte midagi, siis pigem Klassikaraadio. Vahel kuulas ta teistki tasuta raadiojaama, Juturaadiot, mis üldse muusikat ei mänginud. Kolmas tasuta raadiojaam, Pereraadio, ei kõlvanud kuulata, sest edastas ainult usupropagandat.

Armani meenutas laulupidude salvestuste kohtuprotsessi. Mitte keegi ei pane kirja kõiki kümneid tuhandeid inimesi, kes laulupeol kooris üürgavad, ning seetõttu on keeruline kindlaks teha, kes neist viimasena sureb ja millal laul avalikku omandisse langeb. Sellepärast otsustas Eesti valitsus: laulupidude salvestused ei ole kaitstud autoriõigusega. Autorikaitse Ühing kaebas selle kohtusse: igaühel on õigus saada oma töö eest tasu ja eriti siis, kui töö on olnud nii hea, et seda laulupeol esitatakse. Valitsus oli vastu: laulupeol osalemine peaks olema auasi, seda ei tohiks raha pärast teha. Asi jõudis Euroopa Ülemkohtusse ja see rahuldas kaebuse osaliselt: heliloojal, sõnade autoril ja seade autoril on õigus saada tasu teose laulupeol esitamise eest. Autorikaitse Ühing polnud rahul, sest dirigendid ja eeslauljad, kelleks tavaliselt olid kuulsused, jäid sedasi väljateenitud tasust ilma. Tegelikult päris ilma ei jäänud, sest ühekordse tasu esinemise eest nad said, ainult esituse kuulamise tasu võeti ära. Valitsus serveeris seda kompromissina, aga välja kukkus ikkagi nii, et viimase saja aasta laulupidude salvestused muutusid üldjuhul tasuliseks ja Klassikaraadios neid mängida ei saanud.

Täistunni uudised. President täidab oma valimislubaduse ... Tean niigi, edasi. Aruküla muudab oma ... Tean juba, edasi. Tojotas toimub täna meeleavaldus ... Tean, edasi. „Telesport" kaebab kohtusse Porsche J. McLeani ... Mida? Selle maailmakuulsa helilooja? Kuulan põhjalikumalt. Päris põhjalikult.

Autoriõigus tähendab muu hulgas seda, et kui iluuisutaja esineb moodsa muusika saatel, siis peab ta heliloojale maksma. Sportlastel pole seevastu rahaga priisata ja sellepärast kasutavad nad muusikat, mille autoriõigus on lõppenud. „Telesport" oli sellega rahul, sest siis ei pidanud temagi heliloojatele maksma. Seevastu Porsche J. McLean avaldas maailma kümmekonnas juhtivas ärilehes kuulutuse, et tema ei nõua mingisugust tasu iluuisutajatelt, kes tema muusika järgi esinevad. Oma sõnul tegi ta seda armastusest iluuisutamise vastu ja ühtlasi oma muusika propageerimiseks.

Kaks kuud läks mööda ja maailma karikasarja esimesel etapil Antarktikas Bernardo O'Higginsi jäähallis juba tantsis üks Tšehhi plika McLeani muusika järgi. Ja selgus, et kuigi McLean ei taha raha sportlastelt, tahab ta endiselt raha telekanalitelt. Iluuisutamist vaatavad maailmas miljonid, seal käivad autoritasude taha tohutud summad. „Telesport" nuttis ja maksis.

Sportlastel on rahaga üldse kitsas ja mõnigi mõtles, miks peab McLean ainus olema, kes „Telespordilt" raha saab. Song ja Tang valmistasid ette kaks kava: ühe hiina rahvamuusika ja teise McLeani järgi. Ning teatasid „Telespordile": makske meile veerand sellest summast, mille McLean sai, muidu tantsime tema muusika järgi ja peate maksma juba täie rauaga.

Sellega ajasid nad pilli lõhki ja „Telesport" kaebas McLeani kohtusse materiaalse kahju tekitamise pärast.

Vahepeal toimusid aga Aasia meistrivõistlused, kus pahane „Telesport" lubas esimese hooga Songa ja Tangu (või kuidas neid käänatagi) üldse mitte näidata. Aga kuidas sa jätad näitamata paari, kes hakkab medalile tulema? Tuleb näidata. Ja „Telesport" näitas, ainult ilma muusikata. Muusikat kuulsid kõik kohalviibijad jäähallis, aga televaatajad ainult kommentaatorite juttu ja selle ees olnud vabandust, et autorikaitse alla kuuluvat muusikat nemad ei mängi.

See omakorda tekitas rahvusvahelise protesti ja Ülemaailmne Tarbijakaitse Ühing valmistab ette hagi „Telespordi" vastu, kes pakub ebakvaliteetset teenust ja lubab seda teha edaspidigi. „Telesport" seevastu väidab, et maksab leppetrahvi ja mingit virinat ei tohiks olla.

Norra valitsus tegutses väga kiiresti ja otsustas kähku, et kui Norra koondise tasemel iluuisutaja uisutab norra moodsa muusika saatel, siis ei pea ta autoritasu maksma, sest Norra kultuuriministeerium teeb seda tema eest. „Telesport" lubas selle alla neelata, sest parajasti pole Norral ainsatki tasemel iluuisutajat. Nad osalevad ainult eelvõistlustel ja langevad seal välja, nii et telepilti ei jõua.

Kuid analoogiline arutelu käib ka Prantsusmaal, Saksamaal, Soomes ja Venemaal, mis tähendab juba, et kui kõik neli riiki selle seadustavad, siis võib suurvõistluste medalistidest juba enamik „Telespordile" rahalise nõude põhjustada. Rahvusvaheline Autorikaitse Organisatsioon tervitas seda protsessi, mis võimaldab kaasaegsel muusikal hoopis laiema kuulajaskonnani jõuda. Seevastu „Telesport" arvas, et niimoodi pole võimalik äri teha ja ta võib kohe iluuisutamise ülekanded ära lõpetada. Rahvusvaheline Uisuliit seevastu arutab kiirkorras reeglite muudatust, et uisutada tohiks ainult sellise muusika järgi, mille autoriõigus on lõppenud.

Vaat selline jama.

Armani ei sõitnud Tojota keskjaama, vaid väljus ühe peatuse võrra varem äärelinnas ja jalutas Eesti Õiguserakonna tänavale. Kõik selle majad olid tõepoolest kauni aia sees. Aino Tuletallaja krunt oli ümbritsetud maitseka kiviaiaga. Jalgvärav oli aga lukus. Armani sammus pisut edasi-tagasi ja vaatas aeda, ent kedagi ei paistnud.

Noh, Armani, oled sa ajakirjanik või ei ole? Mees toetas mõlemad käed kiviaiale, hüppas kergelt ja jõudis kätele tasakaalu. Ta vinnas algul ühe ja siis teise jala üle aia ning maandus murule. Siis kõndis ta mööda jalgteed välisukseni ja peatus. Tal oli mask endiselt peas! Kas peaks selle ära võtma? Vist küll, loodetavasti Aino tunneb mind nägupidi. Ja Armani koputas.

«Teil on võimalik jätta teade,» kuulis ta oma ehmatuseks. Ta polnud selleks valmis ja puterdas pisut:

«Tere, Moira. Ma olen Armani, tead küll, päevalehest. Me oleme vahetevahel kirjutanud ja ma tahtsin sind kutsuda tänasele meeleavaldusele pildistama, aga kui sa ei ole kodus, siis ... ehk kohtume millalgi edaspidi.»

Kõik. Armani oli löödud, jättis lillekimbu uksematile, kõmpis tänavani ja ronis üle aia nagu enne. Aeg oli minna meeleavaldusele.

Laululava asus Amazoni kaldal. Kunagi oli käinud kampaania: igas riigis peab olema Amazon! Päris niimoodi ikka ei läinud, Lätti Amazoni ei tulnud. Amazon lobistas kõvasti, et lätlased võtaksid oma põhiseadusest välja selle, et Läti pealinn on Riia ja suurim jõgi on Daugava, aga kui Läti keeldus vastavat rahvahääletust isegi korraldamast, siis Amazon pahandas ega teinud Lätti omanimelist jõge.

Aga Malta pakkus oma suurimat jõge Amazonile müüa. Amazoni esindaja vaatas selle üle ja põlgas ära. Täpsemalt öeldes teatas, et tema kusejuga on ka suurem. Malta solvus hirmsasti ja Amazon lõpetas kampaania „Igasse riiki oma Amazon!"

Amazoni kaldal oli viie meetri kõrgune J-täht. See skulptuur sümboliseeris asjaolu, et linna nimi polnud Toyota, vaid Tojota. Rahvale läks see kohe peale ja otsekohe hakkas ringlema legend, et selle skulptuuri sees elabki Tartu vaim – mitte keegi ei nimetanud seda Tojota vaimuks. Skulptuurist hakati tootma postkaarte ja T-särke, mis äratas Autorikaitse Ühingu tähelepanu. Selgus aga, et skulptuur on nii lihtne, et ei ületa originaalsuse künnist ja seda ei saa autoriõigusega kaitsta. Kui juba mäenõlval olev kiri „HOLLYWOOD" on autoriõiguse tekkimiseks liiga lihtne, siis üksainus J seda enam. Asjade selline käik inimestele meeldis ja skulptuur sai neile veelgi omasemaks.

Eks tuli tööd tegema hakata. Kokku oli tulnud poolteist kuni kaks tuhat inimest, kõik viimseni ilma maskita. Seda oli harjumatu näha. Armani esitles end ürituse peakorraldajale, tervitas ametivendi Gazpromi Postimehest ja Playboy Õhtulehest, tegi inimestega intervjuusid ja pildistas ega unustanud igaühelt võtta kirjalikku luba end Volkswageni Päevalehe jaoks pildistada. Vastavad avaldused olid tal juba olemas, ainult nimed ja allkirjad puudu. Ilma kirjaliku loata ei julgenud ajalehed kellestki fotot avaldada, sest kui pildil olija otsustab privaatsuse rikkumise ettekäändel kaevata, siis läheb ajalehel täbaralt. Niisuguse loa võis muidugi anda ka kohus ja Rosneft Schmidt kaebas edasi kohtuotsuse mitte selle punkti, millega ta eluajaks vangi mõisteti, vaid selle punkti, mis lubas ajakirjandusel temast piiramatul hulgal pilte avaldada.

Armani nägi loosungit «Mul on ilus nägu. See on kõigi jagu.» Kas peaks avaldamisluba küsima? Ainult kaheksa sõna, nii lühike proosatekst ei ületaks originaalsuse künnist, milleks on 10 sõna, aga siin on riim sees. Poeesia originaalsuse künnis on madalam. Armani astus loosungit kandvate inimeste juurde, aga need tunnistasid, et pole luuletuse autorid, tuttav lihtsalt andis neile loosungi, aga kas see tuttavgi luuletuse autor on, pole teada. Armani ei julgenud loosungit pildistada.

Laululava dirigendipulti astus peakorraldaja ja alustas kõnega. «Lugupeetud rahvas! Mul on hea meel, et teid siia täna sellisel hulgal saabunud on. Meid kõiki ühendab see, et tunneme muret ühiskonnas leviva maskide kandmise pärast. Minule tundub, et sel moel me kaotame oma näo. Ja sellest oleks kahju, sest minul, ma ei häbene seda tunnistada, on ilus nägu ja kui ma siin teid vaatan, siis näen ma suurel hulgal kauneid nägusid. Miks peaksime sellist ilu maski taha peitma? Meie tänane meeleavaldus ongi kokku kutsutud selleks, et teatada valitsusele ja riigikogule: meile ei meeldi praegu riigis valitsev suundumus, mille järgi inimesed peavad oma kodumaal kandma maski. Püüame saavutada ühiskonda, kus inimesed ei häbene oma nägu.» Ja nii edasi ja nii edasi, kokku 6 minutit. Armani salvestas.

Rongkäik oli algamas, kui Armani märkas noormeest ja neidu, mõlemad ülaltpoolt vööd täitsa paljad, ning kummagi rinnale oli suurte tähtedega kirjutatud nimi: McDonalds ja Mercedes. Armani imestas: kas peaks neid pildistama? Eks ole, pildistamine on üks asi ja avaldamine teine, neid pilte ei pea isegi toimetusele näitama. Ja nagu tellimise peale astusid need kaks ligi ja teatasid: «Tere, Armani! Kas pildistada tahad?»

Armani tõmbas juba taskust pildistamise loa blankette, kui korraga tormasid ligi kolm tursket turvameest, kaks kargasid kallale noormehele ja kolmas neiule ning hüüdsid: «Ärge tehke neist välja, need on provokaatorid!» Rohkem Armani kedagi paljastatud ülakehaga ei näinud.

Kas nende inimeste seas võis kusagil olla Aino Tuletallaja? mõtles Armani. Arvestades Tojota elanike arvu ja Moira ülimat tagasihoidlikkust – pigem mitte.

Rongkäik kulges puhkpilliorkestri saatel piki Amazoni kallast Casino Royale platsile. Rongkäigu pea jäi raekoja ees seisma ja keha venis järjest juurde, kuni kogu plats oli inimesi täis, aga skulptuur „Suudlevad Lufthansa reisijad" paistis rahva seast ikkagi välja.

Siis astus raekoja rõdule linnapea ja lehvitas rahvale. Seejärel võttis linnapea endal maski eest ja viskas üle rõduääre maha ning teatas mikrofoni: «Mul on ilus nägu!» Rohkem ta midagi ei öelnudki ja läks kabinetti tagasi. Rahvas plaksutas, justkui oleks linnapea midagi olulist öelnud, ja Armani filmis kõike. Nüüd sai temagi teada, mida oli juba ammu kahtlustanud: linnapea oli mees. Linnapea on avaliku elu tegelane, temalt pole luba saada vaja.

Rongi väljumiseni oli aega. Armani kõndis ülikooli raamatukogu ees oleva Coca-Cola basseini juurde, istus skulptuuri „Elu ilma Google'ita" kõrvale pingile ja hakkas reportaaži kirjutama. Töö jätkus rongis. Peakorraldaja kõne tekst ja foto, fotod rahvast ja rongkäigust, lühiintervjuud rongkäigus osalejatega, kes kiitsid oma noorpõlve, kus mitte keegi maski ei kandnud, lasteaia juhataja, kes ütles, et tema lasteaias maske ei kanta, siis veel neljalapseline pere ilma intervjuuta ning lõpuks foto linnapeast maski ära viskamas ja tema lause „Mul on ilus nägu". Kui rong jõudis Travel Expressi raudteejaama, saatis Armani loo toimetusse. Päevatöö tehtud.

Raudteejaamast jalutas Armani poodi, ostis tordi ja läks siis koju. «Palju õnne sünnipäevaks, poeg!» Ta kallistas Elektroluksi.

See oli kena perekondlik koosviibimine: Armani, Chanel, Elektroluks ja Mitsubisi. Naine oli katnud peolaua ja keegi neljast ei kandnud maski. Millestki niisugusest ma unistasin, kui abiellusin, ja nüüd on see mul olemas, mõtles Armani. Ei olegi vist väga halvasti välja kukkunud, eks.

Keegi helistas Elektroluksile. «Kodus olen ... Ei midagi ... Ei viitsi ... Ei ole haige ... Esmaspäeval koolis näeme ... Lollakas, ma pole koduarestis!»

Ta lõpetas kõne ja ütles: «Muidu on sünnipäev ju täitsa mõnus, saab torti ja nii, ainult sellest on kahju, et sõpradele pean valetama.»

«Ei pea ju valetama,» imestas Armani. «Miks sa ei võiks sõpradele öelda, et sul on sünnipäev? Veel enamgi, sa oleksid võinud oma sõbrad meie poole kutsuda.»

Elektroluks mõtles pisut ja vangutas pead. «Nad kirjutaksid sellest Facebooki ja Instagrammi ja Twitterisse. Et mul on sünnipäev.»

«Minu pärast kirjutagu või koolimaja seina peale meetrikõrguste tähtedega! Mis siis sellest, et inimesed sinu sünnipäeva teada saavad? Mida nad selle teadmisega peale hakkavad?»

Elektroluks mõtles veel natuke. «Narrima võivad hakata. Me pole veel 16. Meie sünnipäeva ei tohi avaldada. Ma oleksin ainus, kelle sünnipäev on teada.»

«Jah, ma mäletan seda kohtuprotsessi, Andmekaitse Inspektsioon Eesti Raadio vastu. Üks vanamutt tahtis olla 65-aastane ja kui talle 75. sünnipäeva puhul raadios õnne sooviti, siis vihastas ja kaebas Andmekaitse Inspektsiooni. Ajakirjandus kajastas seda protsessi põhjalikult ja igaüks Eestis sai teada, kui vana see naine täpselt on. Kohus otsustas, et sünnipäevad kuuluvad delikaatsete isikuandmete hulka ja ilma sünnipäevalapse loata ei tohi tema vanust avaldada. Eesti Raadio ei saanud trahvi, sest vanamoor oli tõesti 75-aastane, aga kohus otsustas, et inimeste õnnitlemine sünnipäeva puhul peab lõppema, kui pole sünnipäevalapse eelnevat kirjalikku luba. Kuid me teeme Päevalehes ikka inimestest sünnipäevade ja juubelite puhul lugusid, lihtsalt me peame võtma allkirja, et tohime avaldada tema sünnipäeva ja vanuse. Rõhuv enamik lubab, väga vähesed on keeldunud. Sinuga on raskem, sest alaealiste sünnipäeva ja vanuse avaldamist keelab seadus. Aga kui su sõbrad sellest suhtlusportaalides kirjutavad, siis sa ju võid kaevata Facebooki ja Twitterisse ning nõuda nende postituste eemaldamist. Lastekaitse liitu olid küll kõva mees kaebama.»

Elektroluks tõusis otsekohe püsti ja läks ust paugutades oma tuppa. Armani läks talle järele ja ütles: «Kui sõbrad sind kusagile kutsuvad, siis võid ju ikkagi nende juurde minna, isegi sünnipäeval. Sa ei pea ju ütlema, et sul on sünnipäev, kui sa ei taha.»

«Õpetaja rääkis, kuidas nõukogude ajal jõulusid tähistati. See oli keelatud, aga inimesed tähistasid ikka, ainult rääkida ei tohtinud. Kas sünnipäev ... on nüüd meie jõulud?»

«Jah. Nõukogude ajal ei olnud jõulude tähistamine otsesõnu keelatud, aga see arvati usupropagandaks, mis oli keelatud eriti lasteasutustes. Tänapäeval pole samuti sünnipäeva tähistamine otsesõnu keelatud, aga seda piiratakse delikaatsete isikuandmete kaitsele ja privaatsusele viidates. Nii nagu nõukogude ajal jõulude, nii ka tänapäeval sünnipäevade tähistamine on keelatud eriti lasteasutustes.

Ma mäletan, kuidas minu töökaaslane Allar tähistas oma 80. sünnipäeva. Ta ei saanud kelleltki kinke, vastupidi, ta korraldas ise Volkswageni Päevalehes sünnipäevapeo, ostis tordid, salatid ja puuviljad. Järgmisel päeval kutsus Peatoimetaja kollektiivi kokku ja teatas, et nüüdsest on töö juures sünnipäevade tähistamine keelatud, sest see diskrimineerib maski kandvaid inimesi. Läbi maski ei saa ju süüa ega juua, aga kui mask peast võtta, saaksid kõik ülejäänud näha tema nägu ning selle järgi teada tema soo ja umbkaudse vanuse.»

«Isa, ma ei saanud oma joonistust internetti üles laadida. Näed, siin on pilt, ise joonistasin ja ise skännisin, aga tsensuur ei lasknud seda läbi.»

«Vaatame siis seda,» ohkas Armani. Elektroluks näitas talle paberit lõviga, kes istus tagajalgadel ja oli otsevaates, ning siis faili skaneeritud lõviga oma arvutis. «Ja mida tsensuur selle kohta ütleb?»

Elektroluks logis end oma saidile sisse ja saatis lõvipildi üles. Kohe saabus veateade. «Selle pildi autoriõigused kuuluvad Filipiinide kodanikule Rapuntzel Zambrano Goycocheale, kes selle 42 aastat tagasi joonistas ja kes ei luba seda ühelgi teisel isikul ühekski otstarbeks kasutada.»

Armani klõpsis mööda linke ja sai madaam Rapuntzeli pildi kätte. Nähtavasti oli temagi kümneaastaselt lõvi joonistanud. Tõepoolest olid pildid märkimisväärselt sarnased, samas oli esimesest pilgust selge, et need on kaks erinevat pilti. Värvid polnud päris samad. Saba oli Rapuntzel joonistanud lõvist vasakule ja Elektroluks paremale. Sabatutt oli täiesti teistsugune. Silmad oli Rapuntzel joonistanud rohelisteks ja Elektroluks pruunideks. Rapuntzeli lõvi silmad olid suuremad, Elektroluksi lõvi huulte vahelt paistis keeleots. Rapuntzel oli joonistanud vurrukarvad, mida Elektroluksi joonistusel ei olnud.

«Saja aasta jooksul on maailma lapsed joonistanud ja internetti toppinud tohutu hulga lõvisid. Sellepärast ei olegi väga imestada, et kui üks lõvi juurde tuleb, siis leiab Google kusagilt suhteliselt sarnase joonistuse. Nüüd sa pead kirjutama Google'i Balti esindusele, oma joonistuse manusega kaasa panema ja kaebama, et ise joonistasid ja ei saa seda nüüd oma saidile panna. Pane veateade ja link proua Rapuntzeli joonistusele juurde. Tehku oma filtriga midagi. Nad peavad vastavalt seadusele kahe nädala jooksul vastama.»

«Kaks nädalat? Aga kui on homseks vaja?»

«Võta paberi peal kooli kaasa. Ja mitte nii väikesel, prindi A4 või isegi A3 lehele. Ja enne printimist pead kõigepealt võrguühenduse katkestama ja arvuti füüsiliselt printeri külge ühendama, juhe on siin kapis, vastasel korral arvuti ei lase seda faili printerisse. Häda selle tsensuurifiltriga. Mäletan, et kui ma Volkswageni Päevalehes tööle hakkasin, siis esimesel aastal sõdisime Vabadussõja võidusamba pärast. Selle autori Rainer Sternfeldi surmast on möödas vähem kui 70 aastat ja tsensuurirobot tõmbas kõikjalt internetist samba pildid maha, väites, et need rikuvad autoriõigust. Kuid autoriõigus kuulub kaitseministeeriumile, kes oli andnud samba avalikku omandisse, aga Google'i tsensuurirobot seda ei teadnud. Me korraldasime suure märuli ja palusime kõigil Päevalehe lugejatel Google'ilt küsida, miks nad seadusevastaselt Vabadussõja võidusamba piltide avaldamist keelavad. Siis lõpuks tohtis ja Google tegi sellest suure sündmuse, justkui oleks ta inimkonnale vabadussamba kinkinud. Aga kahjutasu ta ei maksnud, ütles, et tegijal juhtub, ja valitsuski ei saanud tema vastu.»

Pühapäeva hommik, uued uudised. «Eile toimus Tojotas ligi 2000 osalejaga meeleavaldus "Mul on ilus nägu". Meeleavaldajad, kellest ükski ei kandnud maski, liikusid rongkäigus Casino Royale väljakule, kus neid tervitas linnapea Tammekõrv, kes avalikult paljastas oma näo. Andmekaitse Inspektsioon on linnapea käitumise hukka mõistnud, sest ta näitas üles hoolimatut suhtumist delikaatsetesse isikuandmetesse ja andis inimestele sellega halba eeskuju. Kahe nädala pärast lubatakse korraldada rongkäik „Mul on ilus nägu" Microsoftis ja registreerunud on juba üle 3000 inimese.

President muretseb rahva tervise pärast. Eestis on palju piisknakkuse teel levivaid haigusi, millesse nakatutakse eriti kergesti suurtel rahvakogunemistel. Riik peab hoolitsema inimeste tervise eest ja selleks, et tagada inimeste õigus tervele elule, esitas president täna hommikul riigikogule avaliku korra seaduse muutmise seaduse eelnõu, mille järgi peavad edaspidi rahvakogunemistel, näiteks teatrietendustel, kinoseanssidel, suurtel rahvaspordiüritustel, laulupidudel ja massimeeleavaldustel kõik osalejad kandma maski.»

Vaat nii, selle kohta pean ma artikli kirjutama. Kas Volkswageni Päevaleht selle avaldab või ei, eks paistab, aga arvamusloona võib see läbi minna. Armani avas arvuti ja hakkas kirjutama.

Uksekell. Sisse tulid kaks vormis politseinikku, kes tahtsid kõneleda Armaniga. «Meile saabus kaebus, et te tegelete ebaseadusliku jälitustegevusega. Teile pole tõepoolest jälitustegevuseks kunagi luba väljastatud ja te pole seda ka taotlenud.»

«Ma pole kedagi jälitanud ja teie külaskäik tuleb mulle täieliku üllatusena.»

«Kas Aino Tuletallajat tunnete?»

«Nime poolest, kuid me pole kunagi, mitte iialgi kohtunud, ma ei tea, kuidas ta välja näeb, ja ma pole teda kunagi jälitanud.»

«Kuid ta teatas, et käisite eile tema kodus, ilma et ta oleks teid kutsunud ja teile oma aadressi avaldanud.»

«Ent tema välisuks oli lukus, vist polnud kedagi kodus. Ma jätsin talle sõnumi, ilma et oleksin majas sees käinud või tema koduaias ainsatki inimest näinud.»

«Aino Tuletallajat häirib asjaolu, et te tema aadressi välja nuhkisite. Ta püüab oma tööd hoida lahus oma eraelust ega ole teie külaskäigu üle rõõmus. Kuidas te tema aadressi üldse teada saite?»

«Kuugeldasin. Kui ta tahab tööd ja eraelu lahus hoida, siis on tema üritus küll ebaõnnestunud. Proovige ise, saate kätte mitte üksnes aadressi, vaid ka koduse telefoninumbri. Kuugeldamine ei ole jälitustegevus ja selleks pole mingit luba tarvis.»

Üks politseinikest võttiski mobiili pihku ja nokitses selle kallal natuke. «Näed, siin,» ütles ta ja näitas teisele. See noogutas. «Ongi. Aino võib olla natuke üle reageerinud. Tänan teid koostöö eest. Kui vaja, siis võtame uuesti ühendust.»

Siin on midagi imelikku lahti, mõtles Armani. Aga kui sul on probleem, siis tuleb inimesega rääkida. Ta otsis üles Aino Tuletallaja telefoninumbri ja helistas.

Armani oli valmis selleks, et tal palutakse jätta teade nagu eelmisel päeval, aga seekord võeti kõne vastu. «Teid kuulatakse,» vastas keegi läbi sündi.

«Tere, Moira. Või kas eelistad, et kutsuksin sind Ainoks? Ma käisin eile sinu juures ja jätsin sulle sõnumi ... Näib, et see ei meeldinud sulle. Kui see tõesti nii on, siis palun südamest vabandust. Ma ei tahtnud sind mingil juhul solvata.»

«Kust sa minu telefoninumbri teada said? Eile aadress, täna telefon, homme isikukood ... Miks sa mind jälitad? Mida ma sulle teinud olen?»

«Ei midagi. Ma tahtsin sind pildistama kutsuda eile toimunud üritusele, sest sa oled hea fotograaf. Ja kõik need isikuandmed sain ma teada lihtsalt sinu nime kuugeldades. See pole ometi keelatud.»

«Armani, lõpeta see kohe. Ära otsi mind enam kunagi üles, ära helista mulle, ära saada mulle roose, kingitusi ega kirju. Ma ei taha seda. Kas lubad mulle seda?»

«Hea küll, eks ma siis luban.»

«Meest sõnast, härga sarvest.» Ja sellega kõne lõppes.

Artikkel oli valmis, Armani hakkas seda ära saatma ja võttis meiliboksi lahti. Ega uskunud oma silmi: talle saatis kirja Briti kuningakoda. Kas vajatakse tema kui ajakirjaniku teeneid? Kas see on seotud sellega, et ta nädal tagasi kirjutas artikli Birmingham Cityst, mis esimese Briti jalgpalliklubina üle 6 aasta pääses meistrite liigas 16 parema hulka? Jalgpallis juhtub teinekord selliseid imelugusid, et Birmingham võidab Cracoviat. Eks paistab, kas ta Malmöle üldse vastu saab.

«Lugupeetud härra või proua, te olete blogi nimega Mitsubisi Blogi vastutav isik. Selles blogis avaldati kaader videost, mis kujutab Briti kuningaperet. Vastav ekraanitõmmis on arhiveeritud siin: . Selle video autoriõigused kuuluvad Briti kroonile ja ilma loata on selle avaldamine keelatud. Avaldamise luba maksab 600.- Olete kohustatud tasuma selle 30 kalendripäeva jooksul järgmisele kontole: , muidu lisanduvad viivised. See on Briti kuningakoja ametlik konto, mille õigsust saab kontrollida meie saidilt siit: . Palun lisada järgnev arve number: . Pildi kõrvaldamine blogist ei vabasta raha tasumisest. Ka pärast maksmist ei ole vaja pilti kõrvaldada, sest maksmine annab loa seda piiramatult kasutada, sealhulgas äriliseks otstarbeks, samuti valmistada tuletatud teoseid. Luba kehtib üksnes blogi nimega Mitsubisi Blogi piires. Siiralt teie Briti kuningakoda.»

Aeg-ajalt saadavad selliseid meile kurjategijad, lootes kergeusklike arvel kiirelt rikastuda. Armani otsis kuuglist Briti kuningakoja saidi ja sellelt kontonumbri ning võrdles meilis olevaga. Kontonumber oli õige.

Teha polnud enam midagi. Plikale tuli sõnad peale lugeda ja tema taskuraha poole võrra vähendada. Ühtlasi käskis Armani tal sellest oma blogis kirjutada. «Kas ma tohin kirjutada, et ma vihkan Inglise kunni?» nuttis Mitsubisi. «Muidugi tohid,» vastas Armani. «Meil on maailma kõige vabam riik.»

Siis otsis Armani üles Briti kuningapere viimase tuluaruande. Suurim tuluallikas oli intellektuaalse omandi haldamine.

Esmaspäeval läks Armani nagu ikka tööle. Administraator Sanpellegrino naeratas talle nagu alati, kuid lisas: «Palun mine peatoimetaja juurde.»

Sunnilane teatas: «Kümnes Elutoimetaja, sinu peale kaebas meie mittekoosseisuline fotograaf Moira, et sa oled tegelenud ebaseadusliku jälitustegevusega ning tal kodus käinud ja pärast veel talle helistanud. Talle ei meeldinud see üldsegi. Mida sul on selle kohta öelda?»

«Ma kõigest kuugeldasin tema kodanikunime, ei mingit jälitustegevust.»

«Kust sa said teada tema kodanikunime?»

«See oli anonüümne vihje.»

«Selge. Volkswageni Päevaleht peab väga oluliseks, et kõik inimesed oleksid oma valikutes võimalikult vabad ja et kõigil oleksid võrdsed õigused. Sa rikkusid rängalt Moira privaatsust. Mitte kuugeldamises pole asi. Kui sa said teada Moira kodanikunime, sai sellest sinu ametisaladus. Kui sa tema nime kuugeldasid, sai ka Moira kodusest aadressist ja telefoninumbrist sinu ametisaladus. Kuid sa ei hoidnud ametisaladust, avaldades need mõlemad inimesele, kellega sul polnud töist suhet, nimelt Moirale. See, et Moira teadis oma aadressi ja telefoninumbrit juba varemgi, pole siinkohal tähtis. Ma ei saa usaldada inimest, kes ametisaladusega sedavõrd hoolimatult ümber käib. Seetõttu oled sa ametist kõrvaldatud. Sul on veerand tundi aega oma asjade kokkupanekuks ja lahkumiseks. Sa võid oma töökoha tagasi saada, kui kohus su õigeks mõistab.»

«Kohus? Mis kohus?»

«Ahistav jälitamine on raske kuritegu, seda sa peaksid ju ometi teadma. Sul on veel 14 minutit jäänud. Head aega.» Sunnilane keeras talle selja ega pakkunud kätt. Mehed suruvad kätt tugevamini kui naised ja kätlemise järgi saaks kindlaks teha, kas Sunnilane on mees või naine.

Armani ei saanud hästi aru, mis temaga oli juhtunud, see oli midagi ebausutavat ja unenäolist. Tal polnud töö juures palju isiklikke asju, ei fotosid ega juturaamatuid, rääkimata linikutest ja lillevaasidest. Siis läks ta ebakindlalt ukse juurde. Kolleegid tõmbusid temast eemale, nagu kardaksid või häbeneksid midagi.

Ainult Sanpellegrino naeratas talle endiselt. Tema juurde Armani astuski. «Armas Sanpellegrino, täna võib siin olla minu viimane tööpäev. Kas ma tohin sind hüvastijätuks kallistada?»

«Mul on kahju, et sinuga niimoodi läks, aga ma kallistan sind hea meelega.» Ta tõusis püsti ja nad kallistasid ning mingil marginaalsel määral leevendas see kurbust. «Soovin sulle ilusat päeva jätku.»

Ta oli siiski kõigest robot.

Sissepääsu kõrval oleval ekraanil oli lehe värske number ja Armani klõpsis sõrmega selle linke. Tema artiklist polnud palju sisse läinud. Ainult foto oma maski ära viskavast linnapeast pealkirja all „Kas me saame sellist linnapead usaldada?". Selle juures olev tekst oli osalt tema oma, aga osalt mitte. Teda oli mainitud fotograafina, aga mitte teksti autorina. Hea seegi, Armani poleks tahtnud sellise teksti autor olla. Juhtkiri kiitis presidendi algatust rahva tervise huvides kohustada kõiki rahvakogunemistel maski kandma. Turvavöö kinnitame ju autoga sõites kõik. Ohoo, üks surmakuulutus, see kuulub ju delikaatsete isikuandmete hulka, keegi on andnud oma surma avaldamiseks loa. Armani klõpsas esilehe linki ja nägi pealkirja „Digimoni lasteaias rikutakse laste privaatsust". Nii-nii, lasteaia juhataja soovil ei kanna ükski laps lasteaias maski. Ja esilehe uudis on just see, mitte meeleavaldus või Tojota linnapea.

«Kodanik endine töötaja, ma soovitasin teil veerand tunni jooksul lahkuda. Vastasel juhul olen sunnitud abinõud tarvitusele võtma. Lehte võite edasi lugeda internetis, kui ostate artiklipileti või pigem juba päevapileti, veel parem kui kuupileti.»

Natukese aja pärast helistas Elektroluks. «Isa, meie klassi füüsikaeksam tühistati ja me peame uuesti tegema. Mis nüüd saab?»

«Räägi mulle, miks eksam tühistati.»

«Sellepärast, et Handymann, Lada ja Nescafe tegid kogu klassi eest eksamid. Üks vastas ja kaks valmistusid. Ja kes oli vastanud, läks klassist välja, keeras kohe ümber, tuli uue inimesena sisse tagasi ja hakkas valmistuma. Me andsime neile kõik oma ID-kaardid. Klm tegi ainsana eksami ise, aga temagi tulemus tühistati, sest Klm oleks pidanud kõigi peale kituma.»

«Ja kuidas niisugune pettus siis välja tuli?»

«Me panime rahad kokku ning maksime Handymannile ja Ladale, aga Nescafele lubasime, et ei kiusa teda kuni õppeaasta lõpuni. Ent täna viskas üks napakas Nescafe koti kooli tiiki ning Nescafe läks direktori juurde ja kaebas kõik ära.»

«Ega ma siin muud võimalust näe kui et pead hakkama kõvasti füüsikat õppima. Muidugi on raske, kui kogu aasta oled kõik kirjalikud tööd teistel enda eest ära teha lasknud. Ah ühe tegid ikka ise? Hea seegi.»

Oo õudust. Kuid siit saaks kindlasti artikli – kui ma veel kusagil töötaksin. Muide, ajakirjanike liidu liige olen endiselt. Õpilastega rääkida saaksin ikkagi ja artikli kirjutada, ainult kuhu see saata? Koolibri Õpetajate Lehte? Playboy Õhtulehte?

Lõpuks saabus päev, kus Armani tõusis püsti, naeratas ja heitis pilgu ümberringi. Ta nägi kohtunikku, riiklikku süüdistajat, oma kaitsjat ja Moira kaitsjat. Kedagi teist polnud. Moira oli nõudnud, et eraelu kaitseks peab kohtuistung olema kinnine, ja kohus oli sellega nõustunud. Sealjuures Moira ise kohtusse üldse ei tulnudki, teda esindas advokaat. Kaitse nõudis, et Moira tuleb ristküsitlemiseks kohtusse kutsuda, aga kohus otsustas, et Moira on advokaadi kujul esindatud ja advokaat vastab kõigile Moirale esitatavatele küsimustele. Kogu protsessi jooksul ei kandnud Armani kordagi maski, mida süüdistaja püüdis raskendava asjaoluna arvesse võtta, aga see tal läbi ei läinud.

Ja nüüd siis minu viimane sõna. Küll ma hakkama saan. Sõnadega olen ma alati osav olnud.

Jutt: Tehisinimene! (Karmo Talts)

Mõne suguvõsa needuseks on nende õnnetu saatusega võsukesed. Nii juhtus ka Teadlaste perega. Ema ja isa panid pojale nimeks Hull. Poisil aga puudus igasugune huvi korralikele germaani noormeestele sobivate füüsiliste tegevuste vastu.

Selle eest näitas noor Hull Teadlane üles mitmekesiseid muid andeid. Ta õppis ruttu lugema ja kirjutama. Seda oskust aga ei rakendanud ta ilukirjandusele pühendudes või ennast kirjatöödes teostades, vaid end teadustes harides. Tegelikult oli ta luuletamises nii kehv, et üks tema kirjutatud naljavärss viis kolm noort neidu enesetapuni.

Ülikooli minnes oli ta juba oma suguvõsa raamatukogus olevad alkeemilised ja loodusfilosoofilised teosed läbi lugenud. Suur oli aga ta pettumus, kui ta ülikooli raamatukogus veendus selles, kui palju oli kirjutatud uusi teaduslikke teoseid, mida nende suguvõsa kogus ei olnud.

Eriti pahandas teda see, et vanemate raamatukogus puudus suguelu väärarengutele pühendatud raamat. Kuidas oleks ta ilma selle raamatu abita saanud sugulisi kõlvatusi sooritada… see tähendab saanud suguliste kõlvatuste sooritamisest hoiduda?

Oma õpingute käigus veendus ta ka, et alkeemia oli moraalselt vananenud. Keegi ei püüdnud enam luua kulda, vaid aineid uuriti nüüd tõsiteaduslikult keemikute poolt. Ka eluteaduses liikusid uued ideed, mis enam homunkuluste loomiseks kohta ei jätnud. Isegi oma nimi, bioloogia, oli sellele teadusele välja pakutud.

Tänu neile avastustele tõsteti ta kahest öömajast välja. Esimesel öömajal lennutas ebaõnnestunud keemiakatse tagajärjel toimunud plahvatus katuse pealt ja teises ei vaadanud pererahvas hea pilguga igale poole roomavate madude ja konnade peale, keda Hull bioloogia uurimiseks hankis. Eriti halva pilguga vaatasid nad selle rästiku peale, kes enda tühja supipotti magama oli kerinud.

Niisiis möödusid tema esimesed õppeaastad bioloogiat ja keemiat, kui kahte tema huvidele kõige lähedasemat teadust, uurides. Peagi ta mõistis, et ka elusolendid koosnevad elementidest. Hullu veendumuse järgi oli elu põhielement flogistoni sete, mis põlemisel söe kuju võtab.

Edasistel õppeaastatel ja doktori kraadi omandamisel sai Hullu veendumusest teadmine, et just flogistoni sete on üks elu põhilisi ehituskive. Ja ka homunkulus ei tundunud enam nii võimatu -kui surnukeha koosneb flogistoni eraldumisel alles jäänud settest, siis tuleb lihtsalt õppida flogistoni kehaga taasühendama, et surnud ainele elu tagasi anda.Oleks vaid vaene Hull teadnud, et flogistoniteooria osutub pseudoteaduseks! Veel õnnetum oleks sel juhul olnud selle loo autor, kes oleks siis pidanud kasutama põnevate minevikuväljendite asemel igavaid sõnu, nagu süsinik ja hapnik.

Peale doktorikraadi omandamist hakkas Hull vürstiriigilt bioloogia ja meditsiini uurimise alaseid tellimusi saama. Selle vastu polnud noorel teadlasel midagi, sest tal olid kuurvürsti poolt tema käsutusse antud vahenditega omad plaanid. Ja riigilt saadud laborisse oli sugulise kõlvatuse vältimise eesmärgil hea siivsaid noori naisi tuua. Neidudele avaldas labori ukse kõrval olev poleeritud silt kirjaga Doktor Teadlane peaaegu hüpnotiseerivat mõju.

Niisiis töötas Hull välja tehisinimese teostamise üldised plaanid. Lihtsam on kokku õmmelda suuremaid, kui väiksemaid detaile, sestap vajas ta homunkuluse loomiseks suuremakasvuliste inimeste surnukehade osi.

Kord ta küll proovis hamstrite surnukehade tükkidest tehishamstrit kokku õmmelda. Selle käigus torkas ta endale korduvalt näppu ja lömastas oma näppude vahel nii mõnegi pisikese siseelundi. Tehniliselt võttes võib selles, et Hull otsustas tehisinimese teha koletuslikult suure ja ohtlikult tugeva, süüdistada tema kohmakust käelises tegevuses.

Laipade kogumisel aitas teda küürakas surnumatja Igor. Sellest mehikesest polnud abi mitte ainult laipade välja kaevamisel ja kandmisel. Igor pidas ka vahti ja tema viibimine surnuaial ei äratanud ka hilistel tundidel kahtlust.*

Tehisinimese loomine edenes jõudsalt ja lõpuks saabuski öö, mil Hull peale aju lisamist koljutüki paigale liimis ja kollaka nahatüki selle kohale õmbles. Nahatüki suurus siiski ei aidanud tal päriselt õmblustöös ebaõnnestumisi vältida, sest Hull õmbles end varrukat pidi koletise külge kinni. Igor ohkas ja lõikas isanda kitli koletise pea küljest lahti.

Hullu veendumuse kohaselt pidi äike panema kehad teisi kehasid külge tõmbama. „Samamoodi, nagu villaga hõõrutud merevaigust kamm sulgi külge tõmbab,“ seletas ta Igorile, „Kui aga välk minu valmistatud homunkuluse kehasse lööb, siis hakkab keha flogistoni külge tõmbama ja elustub.“

Igor kergitas arusaamatuses kulmu. Hull seletas talle asja uuesti.

„Mis asi on merevaik?“ küsis Igor.

Hull avas seletuste kolmandat korda kuuldavale toomiseks suu. Aga just sel hetkel tabas välk väljas piksevarrast ja juhtmed juhtisid elektri salapärase väe esmalt efektse välimusega seadmetesse, millest nii mõnedki olid tellitud mere tagant, ühest Holy Woodi metsa lähedal asuvast linnast, ja sealt edasi koletise kehasse.

Koletis süttis põlema. Hull kallas koletist kustutada püüdes sellele enne, kui Igor veeämbriga jaole jõudis, esimese kätte sattunud anuma sisu.**

„Ma eksisin,“ ütles Hull tuhmi häälega, „ta ei ärka ellu.“

Koletise käsi liigatas. Lootuse tagasi saanud Hull haaras selle pihku. Välk teadis täpselt, mis hetkel uuesti piksevarda pihta lüüa.

Igor ei riskinud oma sädemeid pilduvat isandat käega puudutada. Tooli abil eemaldas ta Hullu tolle loomingust ja kustutas siis koletise teist korda ära.

Otsekui suures plaanis avanes koletise silm. Hull karjatas ja taipas siis, et vaatab silma läbi retordi kumera külje. Ta astus retordist eemale ja karjatas uuesti.

Koletisel olid vesised kollased silmad, tema vaevu varjatud sooned naha all nägid välja jumalatteotavalt ebaloomulikud ja kõik need teised sõnad. Hull pages hirmunult laboratooriumist.

Igor kehitas õlgu. „See napakas, kes end Holy Woodi kandi parimaks kirjanikuks peab, kutsub sellist asja sõlmituseks,“ ütles ta ootamatult selge artikulatsiooniga ja loivas teda arusaamatuses vaatava koletise pilgu all oma isandale järele.

*

Koletis sattus laborist, mis oli linnaservas, metsa. Seal eksles ta kaua. Ta ei osanud rääkida ja isegi kui ta oleks seda osanud, poleks koletis saanud abi küsida, sest inimesed põgenesid tema eest. Selle käigus kutsusid nad teda deemoniks, libasurnuks ja maksukogujaks.

Segaduses koletis otsustas end varjata ja järgmist inimest, keda ta kohtab, jälgida. Nii sattus ta mehe kannul, keda ta end varjates jälitas, majakese juurde. Seal elasid lisaks mehele ka tema vana isa ja mehe naine.

Tegu oli lihtsate inimestega. Ausalt öeldes olid nad üsna igavad. Mis seletab seda, miks ma neist palju lühemalt kirjutan, kui Hullust Teadlasest.

Koletis jälgis neid kuu aega, et õppida inimeste kombeid tundma. Selle käigus õppis ta ära saksa keele ja harjutas eemal välul selle rääkimist.

Üldse oli koletis keeleliselt võimekas. Kui ta oleks luuletamisega tegelenud, siis poleks olnud mingit võimalust, et keegi oleks tema kirjutatud armastusluuletusi lugedes end hingetuks naernud.

Koletis hakkas pikapeale mõistma, et maja kõige vanemal elanikul puudub silmanägemine. Kui kõik olid ära, siis sisenes ta majakesse ja tutvustas end eksinud rändajana. Vanamees suhtus temasse sõbralikult, nagu kõigisse majakese juurde sattunud võõrastesse. (Seetõttu olid teised majakese elanikud kõik nõud ja tarbeasjad ära peitnud, et võõrad maja tühjaks ei varastaks.)

Vanake ütles:

„Me võime sind aidata. Igatahes võid sa jääda praegu siia, me jagame sinuga oma toitu.“

Kui aga pere teised liikmed saabusid, siis nad ehmusid ja vedasid vanamehe endaga kaasa. Õnnetu koletis jäi ootama seda, kas nad ehk ümber ei mõtle ja tagasi ei tule. Mitu tundi ei tulnud majakese juurde kedagi.

Ega see teda väga ei seganudki, sest koletis korjas üles põgenejate poolt maha pillatud piibli ja õppis sellest lugema. Kui ta sellega lõpuni oli jõudnud, kiigutas end tema juurde liaanide, mis olid vürstiriiki levinud invansiivse võõrliigina, abil üks mees. Muskliline võõras tutvustas end Tarzanina ja laenas koletiselt pühakirja samaks otstarbeks, milleks too oli seda kasutanud.

Lõpuks kostis oksapraksatus ja koletis pööras end sinnapoole. Sähvatas tulekeel ja koletis tundis käes valu. Hirmu ja arusaamatusega põgenes ta kaugemale põõsastesse.

Erinevalt keelelisest andekusest oli koletis tehnilises mõtlemises andetu. Nii sai ta alles mitme kuu pärast aru, mismoodi püssid töötavad ja taipas, et teda oli tulistatud.

„Oo inimkond, kellele ei meeldi mu palged, nean sind ja maksan sulle kätte kõikjal, kus ma su liikmeid kohtan,“ tõotas ta ja lisas:

„Kurat!“ Ta oli nimelt taeva poole vaadates ja kujuteldavale inimkonnale rusikat vibutades varba vastu puujuurt ära löönud.

*

Hullu üllatuseks ilmus koletis tema maakodus välja. Too oli nimelt öö varjus otsinud üles tagasitee Hullu mahajäetud laborisse ja saanud sealt kätte Hullu päeviku.

„Ohh, issake,“ kaebas koletis Hullu katsete kirjeldusi diagonaalis lugedes, „kui ebapoeetiline“

Päevik ei kirjeldanud detailselt mitte ainult Hullu katseid, vaid sisaldas ka infot tema kodukandi kohta. Kui koletis seda märgates rõõmuhõiske kuuldavale tõi, siis ütles keegi:

„Lõpuks ometi, väike süžeearendus ka.“

Koletis tõstis pilgu päeviku kohalt ja käskis kõnelejal enda ette ilmuda. Too astuski esile oma relvastamata käsi näidates.

„See olen kõigest mina, Igor,“ ütles ta.

Päevikus olnud sapiste märkuste järgi, mis käisid Igori intelligentsuse pihta, koletis juba taipas, kellega tegu. Ta küsis: „Hullu assistent?“ ja jätkas siis, kui Igor noogutas: „Mida sa siit ikka veel otsid?“

„Vaata, muude moodsate leiutiste hulgas on leiutatud liikuvate piltide aparaat. Üks liikuvate piltide väntaja pakkus mulle kenakese summa selle eest, kui ma aitan tal oma isandast ja tema katsetest filmi teha.“

„Ja see filmimees on kindlasti Holy Woodist pärit?“ küsis koletis pahaselt, „Aitab nendest neljanda seina lõhkumise naljadest küll.“

Just siis varises labori välissein sisse. Kivi ja mördipuru langes maha, paljastades koguka libahundi.

„Vabandust, vale lugu,“ ütles libard ja tegi minekut.

Igatahes õnnestus koletisel päeviku ja vürstiriigi atlase taskuväljaande abil Hullu kodukanti jõuda. Viimast korda varjas ta end päeval ja jätkas siis öösel teed külakesse, mille veerel seisis parun Teadlase loss.

Tee peal nägi ta kuuvalgel ühest veesilmast oma peegelpilti. Oma „koletut“ palet vaadates kehitas ta õlgu.

„Inimeste lahterdamine välimuse põhjal sakib,“ nentis ta.

Koletis ootas Hullu tema magamistoas. Kui Hull sisenes, siis lükkas koletis ukse varjust välja astudes selle kinni.***

Siis rääkis ta Hullule oma loo. Too vaatas teda vaevatud pilgul ja ütles:

„Lõpuks ometi sai see läbi,“ ja küsis siis: „Kas sa tulid oma kättemaksu teoks tegema, mu neetud fanatismi vili?“

Koletis raputas pead.

„Ma soovin, et sa mulle kaaslase looks,“ ütles ta.

„Oot, aeg maha,“ ütles Hull, “sa ju ütlesid, et sulle ei ole välimus oluline. Seega sa arvad, et mõni tavaline naine peaks su sisemise ilu tõttu omaks võtma.“

„Mul ei ole mingeid illusioone sinu liigikaaslaste sallivuse osas,“ koletis vangutas pead, „isegi sellest, kui ma näeks tavaline välja, poleks abi - nagunii teie seadused keelavad inimesel ja tehisinimesel abielluda.“

„Lõpeta see,“ Hull krimpsutas nina, „iga õige germaanlase silmis on abielu pikakasvulise blondi mehe ja pikakasvulise blondi naise vaheline suhe.“

„Ma ei kavatse sulle kaaslast luua,“ lisas ta, langetas pea ja küsis siis väikese mõtlemise järel: „Kas sa nüüd mõrvad mu pruudi, ma ajan sind kõikjal maailmas taga ja siis, kui ma Arktikas surnuks külmun, põletad sa ennast koos mu surnukehaga ära?“

„Ei.“ koletis kehitas õlgu. „Kui sa mulle suure kondiga naist ei loo, eks ma siis otsin ise endale säärase.“

Juba mõnda aega praokil olnud uks vajus lahti ning sisse tormasid Igor ja mees , kellel oli kaasas liikuvate piltide väntamise kaamera.

„Nii ei lähe,“ ütles too, „selline rahumeelne lahendus ei müü.“

Koletis haaras mõlemal mehel natist ja viskas nad lossi taga aias asuvasse tiiki. Kaamera plartsatas meestele järele.

Hull vaatas vees siplevaid kogusid mõtlikult. „Kas sa poleks siiski võinud neil kaelad murda?“ küsis ta.

„Ei,“ leidis koletis oma loojat õlale patsutades, „jätame tarbetu vägivalla mõne teise paroodia jaoks.“

Kõik neljandad seinad, mis selle loo käigus lõhuti, on välja mõeldud. Reaalsus on fiktsioon.

*Igor ei olnud tegelikult kohalik, ta oli pärit Ameerika Ühendriikidest ühest külakesest. See paiknes metsa, mida kutsuti seal kandis elavate puritaanide vagaduse tõttu Holy Woodiks, lähedal.

** Selles anumas olnud elementide ühendis peituski tegelikult elu saladus.

***Selles lõigus oli algselt nali, mille mu vähesed säilinud hea maitse riismed välja praakisid.

Jutt: Unelejad (Ander Skarp)

Hallid päevad möödusid Vanamehe jaoks ühtlase eristamatu joonena – juba aastakümneid oli kordunud üks ja seesama tegevus – kaeva auk, keha mulda, juhtmed külge, muld peale. Järgmine päev korrata. Ja ülejärgmine päev taaskord. Ja taaskord...

Nelikümmend ja seitse aastat. Vanamees sülitas ja süütas värisevate kätega sigareti. Elu on karm ja julm ja võiks ju arvata, et nõnda pikk kogemustepagas kalgistab hauakaevaja südame, ent selgus, et seal jagub pisukest emotsiooni ka säärasesse vihma ja tormituule käes vaevlevasse novembriõhtusse. Vanamees oli matnud maha ühe väikese tüdruku. Vaevu seitsmene, võib-olla käis juba koolis, võib-olla veel viimane lapsepõlve õhtu enne koolipingi nühkimist. Siis aga – väike sõrmenips – ja see kõik ongi möödas.

Vanamees ohkas. Kõige raskem ongi just siis, kui mõni laps osutub Unelejaks. Täiskasvanuid matta polnud tema jaoks probleem. Neil oli juba pikk elu selja taga, nad olid miskit saavutanud, suutnud elust mõnu tunda. Aga lapsed – nemad ju alles alustasid oma eluteed – nii palju seikluseid, nii palju ootuseid ja kõik kui käega pühitud. Ja kui laps, kelle poolenisti välja kujunemata mõttemaailm jääb teostamata, osutub Unelejaks, on tulemuseks Uneilm, mille töötlemiseks ei jagu tavakasutuses olevast protsessorivõimsusest.

Tuul puhus merelt ja tõi Vanamehe sõõrmeisse soolaka niiskuse lõhna. Aga täna oli see kuidagi eriline. Selles lõhnas segunesid erinevad tundmused ja emotsioonid – kurbus, valu, rõõm ja naer, sekka veidi lapsepõlve kummeli ja sireli aroomi. Kuigi õige vähe, ent siiski äratuntavalt.

„Jumal küll, ainult mitte täna! Ainult mitte nüüd,” ahastas Vanamees silmi sulgedes. „Ainult mitte täna...”

Kusagilt kaugusest kandus Vanamehe kõrvu hobuse norsatus. Sellele vastas veidi eemalt teine ja siis ka kolmas. Midagi oli kindlasti toimumas, sest Vanamees teadis, et siinsel surmasaarel ei ole hobuseid. Kohe kindlasti mitte.

Künkalt viis alla väike jalgrada, mida ääristasid põlvekõrgused roosipõõsad. Külmade meretuulte poolt räsitud kibuvitsalised olid talve hakuks rootsudeks kuivanud ja suvisest õitemerest polnud jälgegi. Aga praegu asendus merelt tulnud sirelilõhn ülitugeva ja magusa roosilehaga. Otse Vanamehe silme all tärkasid roosinupud, avanesid ja hetke pärast närbusid taas. Vanamees kiirendas sammu. Kõige olulisem on hetkel üles leida tüdruk. Jõudnud oma pisikese treileri juurde, avas hauakaevaja kiiruga ukse, istus raskelt istmele, mida ümbritses juhtmepundar ning kinnitas laual oleva kiivri elektroodidega pea külge.

Treileri ukseavast vaatas sisse ükssarvik ja norsatas ähvardavalt.

* * *

Tüdruk istus aasal ja mängis. Ta oli avastanud uue mängu – kuhu iganes ta oma käe suunas, suutis ta oma kujuteldava pintsliga värvida pärismaailma lõunedit. Tema joonistused olid püüdlikult lapsemeelsed, rõhutades oma detailides noore aju jaoks olulisi tunnusmärke. Vanamees istus Tüdruku kõrval ja vaatas noore maalri tööd. Taamal sõid rohtu paar hiiglasliku peaga lehma, kelle tillukesed jalad maad ei puudutanud ja kes tänu üüratusuurtele udaratele nägid välja nagu tasakaalupunkti otsivad jonnipunnid. Vasakul terendas hiiglaslik vikerkaar koos selle ümber lendlevate sädelevate draakonite ja muude mütoloogiliste elajatega.

Tüdruk vaatas hetkeks Vanamehele otsa ja naeratas. „Kas pole mitte ilus?“

„On, tõepoolest on. Aga sa pead nüüd lõpetama.“

Tüdruku naer kadus näolt ja ta muutus kurvaks. „Jah, ma tean. Aga see kõik on nii ilus. Oh, kuidas ma sooviks, et mu vend ja ema seda kõike näeks!“

„Sinu vend ja õde on elavate ilmas.“ Vanamehe hääl värahtas. „Nad on elavate ilmas ja seal ei ole selliseid värve nagu on sinu maailmas. Aga sa ei saa värvida nende maailma, ükskõik kui väga sa ka ei tahaks, sest nende maailm ei ole selleks valmis. Ja pealegi võib sinu maalitu neile haiget teha!“

„Kuidas nii?“ Tüdruk võpatas ja jättis maalimise pooleli.

Vanamees teadis, et tal ei ole mõtet rääkida kvantolekutest, interdimensionaalsetest polarisatsioonidest ja muudest teaduslikest faktoloogiatest, mida ta isegi täiel määral veel mõista ei suutnud, kuigi oli Unelejaid juba pea pool sajandit matnud ja nende Uneilmade arvutiprogrammidesse teisendamise eest vastutanud. Seepärast tõusis ta püsti ja ulatas Tüdrukule käe. „Tule, ma näitan sulle ühte asja!“

Tüdruk tõusis ja võttis talle ulatatud käe vastu. See tundus noore lapsekäe kõrval kare ja parkunud, ent siiski tundis Tüdruk selles puudutuses midagi lihtsat ja siirast, usaldusväärset.

Vanamees viis ta künkast alla, mere kaldale.

„Kas sa näe – kui kenad hülged.“

„Jah, täpselt sellised nagu ma neid ükskord multifilmis nägin.“

Vanamees vangutas pead. „Kallis laps – aga hülged ei ole üldsegi sellised sinised ja mustade piirjoontega. Ja tule vaata siitpoolt – need hülged on kui õhukesed paberid, mille kõvem meretuul võib igal hetkel katki rebida.“

„Ma võin nad paksuks kah teha,“ ütles Tüdruk punastades. Tal oli häbi oma saamatuse tõttu. „Ma teen nad kohe paksuks ja siis järgmised on juba kohe sellised.“

„Ei, mu laps – ära seda palun tee. Meie näeme neid siin justkui paberile visandatud hülgeid, kuid tegelikkuses on need sadamakail lossimist ootavad paadid. Ja kuna meie maailmad ei ole päriselt üheks saanud, siis võib juhtuda, et ka inimesed nendes paatides võivad ühel hetkel saada üle joonistatud. Kas sa saad aru, mida ma räägin?“

„Sa tahad siis öelda, et kui ma joonistan paadi hülgeks, muudab see ka tegelikult paadi hülgeks?“

„Jah.“

„Aga ma joonistan siis parem hoopis paatide kõrvale! Jah, just nii ma teengi!“ Tüdruk viipas käega ja juba oligi olemasoleva hülgerivi kõrval terve suur hulk uusi, seekord parajalt pakse hülgeid.

„Ei-ei“ hüüatas Vanamees, „oota hetk. Ära tee enam midagi! Ma palun sind...“

Ent Vanamees teadis, et sellest jääb väheks. Isegi kui Tüdruk enam mitte midagi ei joonistaks ja kui ta ka kõik oma joonistatu tagasi võtaks, jääks Uneilm edasi laienema. Saarelt mandrile oli tekkinud uhke sild, mida mööda sõitsid kullatud kaarikud, sees istumas printsid ja printsessid. Mandril aga - Linnas - oli juba näha mõne pilvelõhkuja asemel kullast sibulakupleid, mis helkisid kuuvalguse sinakates toonides.

„Ära tee enam midagi...“ Vanamees neelatas, sest esmakordselt sai ta aru sellest, mida ta Tüdrukult järgmisena paluma peab. „Ära tee enam midagi, sest muidu võivad sinu ema ja vend samuti surra!“

Väike Tüdruk võpatas ja hakkas seejärel lohutamatult nutma. Kohmetu Vanamees üritas teda kuidagi lohutada. „Rahu-rahu, ära nuta. Ma olen sinuga. Jah, ma olen sinuga...“

„Ma... ma nii väga... üritasin, et oleks, ilusasti ja hästi,“ nuuksus Tüdruk. „Ja kus ma ise ei osanud, siis seal... seal ma mõtlesin muinasjututegelased ja multifilmitegelased sisse...“

„Ma tean, ma tean, lapsuke.“ Vanamees paitas õrnalt Tüdruku pead ja pühkis pisarad. Tüdrukul ja ka iseendal.

„Tõuse üles ja läheme nüüd ära.“

„Kuhu?“

„Ma ei tea, ma ei ole ise kunagi seal käinud. Aga see on koht teisel pool Uneilma.“

„Kas seal saab joonistada?“

„Ma ei tea.“

„Kas mu ema ja vend tulevad kah sinna?“

„Ma ei tea.“

„Aga kas sa tuled minuga kaasa?“

Vanamees vaatas üles, saarekünka poole ja imetles seda uue maailma ilu. Olgugi, et kohati nägi see värvide virr-varr välja nagu arusaamatuna tunduv kunstivool, oli selles siiski värviküllust ja fantaasiat ülevoolavalt palju. Ta teadis, et kui see Uni lõpeb, ei laiene Uneilm enam pärismaailma ja olemasolev jääb igaveseks mälestuseks Suurest Unelejast. Kas saavad siis inimesed Suurtes Linnades üldse teada, mis on olnud kaalul ja milliseid ohvreid toovad nende nimel teised inimesed?

„Jah, ma tulen.“

Tüdruk haaras krobelisest ja parkunud käest kõvasti kinni ja Vanamees tundis, kuidas temasse hoovas usaldust ja turvatunnet. Tüdruk ei kartnud enam ja oli valmis edasi liikuma.

„Lähme siis,“ sosistas Vanamees ja koos astusid nad sadamakai lõpus asuvast uksest läbi. Uks sulgus nende selja taga ja tõusva päikese esimesed kiired tsementeerisid Uneilma piirid. Künka tipul kasvas sadu ja sadu roosipõõsaid, mis tähistasid veel alles eile seal asunud hauakive ja nende roosipõõsaste kõrval seisis vana ja päevinäinud haagissuvila. Poolenisti haagisena, poolenisti piparkoogist majakesena seisis ta seal rosaariumi juures ja avatud uste vahelt oli näha Vanameest, kes hetk tagasi oli teinud oma viimase hingetõmbe ja selle nüüd välja õhkas.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 08/21 (Laura Loolaid)

Marek Laane (23.09.1969–19.08.2021), sõpradele Kiilakas (Jüri Kallas)

HÕFF 2021: Fookuses Stanisław Lem (Jüri Kallas)

Pikk tee minu kümnenda HÕFFini (Jaan Hansen)

Minimorsa esimene HÕFF (Laura Loolaid)

Päeva materjal Wikipedias juulis 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 8: Mees nagu orkester (Rauno Pärnits)

Galaktikaimpeeriumi annaalid 4: analoogilise ideeulme pankrot (Raul Sulbi)

Reaktor käis Voronjas! (Laura Loolaid)

Eurocon 2021 ehk miks mind see aasta ei olnud Estconil (Taavi Kalju)

Raamatuarvustus: Maakeelne „Koleduste väljapanek“ (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Deborah Harkness „All souls” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Manfred Kalmsten „Raske vihm” (Elar Haljas)

Estconi ulmedisko 2021: vampiirid (Veiko Belials)

Mängututvustus. Hellblade: Senua’s Sacrifice (Manfred Kalmsten)

Poolteist mänguarvustust: We Happy Few ja A Plague Tale: Innocence (Riho Välk)

Reaktori juttudest 07/21 (Tõnis Hallaste)

Uudiskirjandus 08/21

Ulmkonnakroonika 8/21

Hiline Lõikus 0: Instituut – Nuki meenutused (Tim Hornet)

Jutt: Putked (Jana Raidma)

Jutt: Mul on ilus nägu (I) (Taivo Rist)

Jutt: Tehisinimene! (Karmo Talts)

Jutt: Unelejad (Ander Skarp)