Peatoimetaja veerg 08/22 Bioreaktor (Reidar Andreson)

Kord Estconi jaoks ettekannet koostades sedastasin, et Eesti ulmekirjanduses on liiga vähe biopunki. Loomulikult annan endale täielikult aru, et ma ei ole kogu ulmelist algupärandit läbi lugenud. Siiski süvenes teiste ulmefännidega vesteldes arusaam, et ega seda biopunki ülemäära palju ole, kui üldse. Sama tõdeb Jüri Kallas oma artiklis, et kui küberpunk, millest tuleneb biopunk, on nišikirjandus, siis biopunk on omakorda nišš sellest. Seega pole imestada, et käesoleva Reaktori erinumbri keskset teemat nii meil kui mujal viljeletakse nõnda vähe.

Ma pakkusin välja mõtte, et biopungi teema populariseerimiseks võiks teha Reaktoris vastava erinumbri. See annaks vähemalt kohalikele ulmekirjanikele võimaluse tundmatus vees end proovile panna. Noogutati usinalt, kuid sinnapaika mõte esialgu jäi. Möödunud sügisel võttis toonane Reaktori peatoimetaja Riho Välk mu uuesti ette ning ajas masinavärgi liikuma – oleks kena erinumber erakorralise toimetajana ideest ellu viia. Üks asi viis teiseni ja mul on äärmiselt hea meel teatada, et üle kivide-kändude on teie ees värskelt pungunud „Bioreaktor“.

Ma soovisin algusest peale vürtsitada kohalike autorite jutte tuntud välismaiste kirjanike lugudega. Olen vaimustunud võimalusest tutvustada lugejatele täiesti eriilmelisi, aga samas üsna märgilisi biopungi jutte tuntud Ameerika, Inglise ja Austraalia ulmekirjanikelt. Kõige enam väärib esile tõstmist Greg Beari „Vere muusika“ („Blood Music“, 1983), mis on võitnud kaks kõige mainekamat ulmeauhinda Hugo ja Nebula. Pea neli kümnendit tagasi kirjutatud lugu on endiselt äge ja esmaavaldamise ajal täiesti omast ajast ees heas mõttes nanobioloogiline hullus. Ka ülejäänud neli tõlkelugu said valitud nimelt bioloogilise aspekti kesksuse järgi ja mitte niivõrd küberpungilikkuse poolest. Osad neist hoiatavad meid, mida kontrollimatu katsetamine võib inimkonnaga teha, teised räägivad sellest, kuidas muutunud või muteerunud bioloogia mõjutab inimest ehk meie teadvust, arusaamisi ning ühiskonda tervikuna.

Äärmiselt kena on tõdeda, et kodumaised ulmekirjanikud võtsid väljakutse vastu ja panustavad oma juttudega antud erinumbrisse. Regulaarsele ulmelugejale ei vaja nende nimed tutvustamist. Meil on huvitav võimalus näha, kuidas iga autor läheneb omal moel biopungile. Erinumbri autorid vaatlevad biopunki eripalgeliselt: humoorikalt, pseudodokumentaalselt, noortepäraselt ja tunnetades, jutukalt või hoopis maavillaselt, kosmiliselt, lokaalselt... Küllap lugeja märkab erilaadsust ise.

Laura Loolaiu arvustused biopungilikule mängule „Waking Mars“ ja koomiksitele tekitavad samasugust elevust. Jaak Tomberg saatis meile põnevad kiirmärkmed enda ökoulme aiaseminari raames peetud ettekandest „Ökoulme: võimalusi ja väljakutseid“, mis kattub otsapidi ka bioulmega. Reaktori püsilugejaid leiavad siit numbrist ka kõik tavarubriigid, seega näib, et iga ulmik leiab erinumbrist midagi meelepärast.

Kaanepildi joonistas ja kujundas Liis Roden.

Ma tänan kõiki autoreid ja tõlkijaid, et tulite kaasteeliseks „Bioreaktori“ loomisel.

Reidar Andreson

Erinumbri toimetaja

Kiirmärkmed: miks on just teadusulmel kõige paremad vahendid ökoloogilise kriisi kirjanduslikuks käsitlemiseks? (Jaak Tomberg)

Märkmed põhinevad ökoulme aiaseminari raames peetud ettekandel „Ökoulme: võimalusi ja väljakutseid“ (9. juunil 2022 Eesti Teaduste Akadeemia Underi ja Tuglase kirjanduskeskuses).

Vähemalt ühes mõttes on „ökoulme“ tautoloogia. Aga et jõuda selleni, mis mõttes, tuleks „ökoulme“ kõigepealt laiemasse kirjanduspilti asetada. Selleks aga astugem mõned sammud tagasi ja liikugem tasandi haaval kirjanduse kui niisuguse juurest edasi ökoloogilise ilukirjanduse ja seejärel teadusulme juurde.

I Kirjandus, keel ja keskkond

See on esimene, kõige üldisem tasand.

Raamatus „Vaimu paik“ on Jaan Kaplinski öelnud:

Kõige rohkem olen mõelnud kahest valdkonnast, mida ma mingil määral tunnen: keelest-keeletadusest ja loodusest-ökoloogiast. /.../ Oleme oma ümbruse muutnud liiga lagedaks, liiga ühenäoliseks muruks – nagu oleks ideaaliks tükk maastikku, mis kujutab endast sisuliselt kasvavatest taimedest vaipa ja sarnaneb juba plastvaibaga, kunstmuruga. Ja ma olen mõelnud, et keelega on tegelikult midagi samasugust: mõlemad süsteemid on meist vanemad, suuremad ja keerulisemad, me ei mõista neid päriselt, ja kui tahame neid „korda teha“, siis on alati oht, et lihtsustame neid liialt ja rikume nad ära.

Keel ise on niisiis teatud laadi keskkond: vähemalt on see kirjanduse keskkond. Kirjanduses tegeletakse süvitsi keele kui teatud laadi keskkonnaga: nüansseeritakse, rikastatakse, hoitakse alal teatud laadi mitmekesisust. Ma ei taha seda siin ütlemata jätta, sest nii võib jääda mulje, et ainult teatud laadi kirjandusel on ökoloogilise tundlikkuse süvendamisel kaasa rääkida. Aga ei ole: kirjandusega tegelemine – lugemine või kirjutamine – hoiab alal ja loob juurde keelelist mitmekesisust ja nüansitundlikkust kui teatud laadi liigirikkust. Mil moel suurendab ja süvendab see omakorda keskkonnatundlikkust ning aitab sedakaudu alal hoida ka keskkondlikku liigirikkust – see on seos, mida tasuks minu arvates lähemalt uurida. Või sellel suunal vähemalt oletusi teha. Pakun välja, et see seos on kui mitte otsene, siis vähemalt allegooriline.

Lihtsamalt võiks küsida: kas need, kes kirjutavad ja loevad rohkem, on keskkonna enese suhtes tundlikumad?

II Ökokirjandus / ökoloogiline ilukirjandus

See on superžanr, mis hõlmab kõiki keskkondliku suunitlusega kirjandusteoseid. Jim Dwyer toob raamatus Where the Wild Books Are: A Field Guide to Ecofiction välja neli selle žanri kriteeriumit:

1) Mitte-inimlik keskkond ei toimi selles mitte ainult raamistava seadistuna, vaid vahetu kohaloluna, mis sisendab inimajaloo tingitust loodusloost;

2) Inimhuve ei peeta siin ainsateks legitiimseteks huvideks;

3) Inimvastutus keskkonna ees on siin osake teksti eetilisest suunitlusest;

4) Tekst annab vähemalt varjatult aimu keskkonnast kui protsessist. Keskkond pole siin konstant või antus.

On selge, et niisuguste tunnuste või tunnusvõrsetega tekste ei leia üksnes mõnest konkreetsest žanrist, vaid mistahes kirjandusest: proosast, luulest ja draamast; antiigist, pastoraalist ja maagilisest realismist; Emersonist ja Thoreaust Steinbecki, Lawrence’i ja Londonini; Le Guinist Butleri, Atwoodi ja Kingsolverini; Masingust, Kaplinskist, Õnnepalust Sommeri ja Mikitani; Krullist Pärtna ja Viluni, jne. Nõndapalju ökoloogilisest ilukirjandusest: kindlasti on see tasand natuke kitsam kui kirjanduse kui niisuguse oma.

III Teadusulme

Kindlasti võime selliseid tekste leida teadusulmest. Eristasin äsja laiemat tasandit, kus kirjandus kui niisugune toimib potentsiaalselt keskkonnatundlikkuse süvendajana, kitsamast tasandist, mille tekstides on keskkondlikkust otsesemalt tematiseeritud, vormiliselt esile tõstetud või narratiivselt rõhutatud. Järgmise käiguna tahtsin teha sama eristuse teadusulme sees: leida ökoulmele teadusulme sees mingi kitsam koht või asetus.

[Vahepala: lüürikauurija John Shoptaw on eristanud (laiemat) loodusluulet ja (kitsamat) ökoluulet. Viimast eristab esimesest eksplitsiitne ehk esiletõstetud ökotsentrism ehk inimesekesksusest loobumine. Umbes sarnast eristust tahtsin teha minagi: kas loodusluule ja ökoluule suhe on sarnane teadusulme ja ökoulme suhtele?]

Aga siin sattusin huvitavatesse ja teoreetiliselt virgutavatesse raskustesse, kuna sellest vinklist vaadates hakkas: (1) teadusulme paistma loomuldasa väga keskkonnatundlikuna ja ökotsentristlikuna; (2) ökoulme hakkas tunduma tautoloogiana; (3) tundus, et teadusulmel, milline ta ka poleks, on loomuldasa väga palju ökokriitilist potentsiaali. Miks see nii on – just see muutus mu põhiküsimuseks.

IV Ghoshi paradoks ja vastulaused

Alustan sellele vastamist paarist india kirjaniku Amitav Ghoshi tõdemusest raamatus The Great Derangement (2015), kus ta käsitleb kirjandust ja kliimamuutust:

Tõepoolest, võiks isegi väita, et kliimamuutusega tegelev kirjandus pole juba oma olemuselt niisugune, mida tõsised kirjandusajakirjad tõsiselt võtaksid: ainuüksi selle teema mainimine toob endaga kaasa romaani või lühijutu alandamise teadusulme žanrisse. Jääb mulje, nagu oleks kliimamuutus kirjandusliku kujutlusvõime jaoks mingil moel maaväliste jõudude või planeetide vaheliste rännakute lähisugulane.

Kui teema pakilisus oleks tõsiduse kriteerium [---] siis peaks sellest kindlasti järelduma, et kliimamuutusega tegelemine on prioriteet kirjanike jaoks üle kogu maailma – aga tundub, et sellest on asi väga kaugel.

Lisaks ei tulenevat kliimamuutuse vähene käsitletus väljaspool teadusulmet Ghoshi arvates mitte autorite „isiklikest eelistustest“, vaid „iseäralikest vormidest, kuidas kliimamuutus paneb vastu sellele, mida praegu kutsutakse

- Mida tähendab kliimamuutusega „tegelemine“ kirjanduses?

- Mis on „tõsiduse“ kriteeriumid (aja)kirjanduses?

- Milline on kliimamuutuse „lähedus“ või „sarnasus“ maaväliste jõudude ja planeetidee vaheliste - rännakutega?

Lisaks on muidugi selge, et Ghosh rabeleb siin mõningate „mittetõsisesse kirjandusse“ puutuvate tüütute eelarvamuste küüsis, millega teid Reaktori veergudel pole mõtet veel rohkem tüüdata. Kuid sellegipoolest tabab ta ära pealtnäha intrigeeriva paradoksi: ehkki planeet Maa ja selle ökosüsteem on ainsuslikult ja intiimselt „meie oma“, „tegeletakse“ selles toimuvate kliimamuutustega „maaväliste jõudude“ ja „planeetide vaheliste rännakute“ vaimus.

[Vahemärkus: ühele ohukohale osutab selline tähelepanek küll: et kliimamuutuse ja maaväliste jõudude mõtteline lähendamine võib juhtida tähelepanu kõrvale kliimamuutuste inimmõjulistest, süsteemsetest põhjustest.]

Kuid selle tõdemuse kahju on suurem kui kasu ning põhineb eelarvamusel, et kuna „tõsine kirjandus“ tegeleb „maapealsete jõududega“, siis ainus võimalus kliimamuutustega „tõsiselt tegeleda“ on teha seda täieliku samastamise/realistlikkuse printsiibil: kuna planeet Maa ökosüsteem on intiimne ja ainsuslik, siis polevat võimalik selle kliimamuutustega „tõsiselt tegeleda“ kuidagi „maavälistes“ või olemasolevast lahkneva maailma „terminites“.

Kuid siin ta eksib ja eksib rängalt. Kuidas nii, võite te küsida?

Siin peaks uuesti küsima, mida tähendab „kliimamuutusega tegelemine kirjanduses“? Sest kui see tähendab üksnes kliimamuutusega seonduvate küsimuste kriitilist tematiseerimist teose „süžee“ või „sisu“ tasandil, siis kas siin pole väga kitsalt või valesti saadud aru viisidest, kuidas kirjandus toimib ja mida kirjandus lugejaga korda saadab?

Sest just seda näib Ghosh „tõsiselt kirjanduselt“ ootavat: et realistlikult tegeletaks just planeet Maa praeguse ökokriisi küsimusega (pakkudes siis näiteks välja mõni usutav utoopiline stsenaarium selle lahendamiseks või muutes seda lugeja jaoks kuidagi tajutavamaks, andes sellega silmitsi seismiseks vähemalt inspiratsiooni).

[Et seda on kõige realistlikumalt ja mastaapsemalt teinud just ulmekirjanik, Kim Stanley Robinson, ei saa Ghosh muidugi teada, sest teadusulme suunas ta oma uurimuses ei vaata. Küllap olete Robinsoni lugenud – palju pikemalt kirjutan temast varsti ilmuvas uurimuses „Kuidas täita soovi“.]

Kuid kõigest sellest hoolimata Ghoshi eelarvamustesse mähitud intuitsioon ei eksi; „maavälistest jõududest“ ja „planeetidevahelistest rännakutest“ (ehk teisisõnu, teadusulmest) on „kliimamuutusega tegelemisel“ väga palju hõlpu. Ja kui kogukorpuse lahti lööte, saate teada, et iseäranis just teadusulme ongi ökokriisiga kõige rohkem tegelenud. Ja miks?

Sest tal on selleks väga tõhus ja tükimat aega sisse töötatud poeetiline ja narratiivne tööriistakast. Kui huvi on, võib seda tööriistakasti mõnel Estconil lähemalt käsitleda, kuid:

- teadusulme on väga pikalt harjutanud (inter)planetaarse mõõtkava kujutamisega (millel kliimakriis tahes-tahtmata lahti rullub). see mõõtkava haakub ühtlasi loomuldasa globaalse teadlikkusega, mis on tarvilik nii kliimakriisi teadvustamise kui ka leevendamisega;

- teadusulme oskab (nii palju kui võimalik) haarata aeglast geoloogilist aega (millel kliimakriis ja selle tagajärjed tahes tahtmata lahti rulluvad);

- teadusulme on loomuldasa keskkonnatundlik.

Just sellele viimasele aspektile tahaksin põgusalt pühendada oma järelejäänud ettekande.

V Teadusulme keskkonnatundlikkus

Miks on teadusulme fundamentaalselt keskkonnatundlik (ja teatud vaatenurgast võib olla keskkonnatundlikum kui kogu muu kirjandus)? Sest see tegeleb olemasolevast lahkneva maailma järjekindla ja süstemaatilise kehtestamisega. Sel kulub oma keskkondade kujutamise ja kirjeldamise peale määratult rohkem energiat kui näiteks realistlikul kirjandusel (mis samuti on tuntud oma mahukate „kirjelduste“ poolest).

Peatun sellel natuke lähemalt, sest realismi võrdlus teadusulmega on siin tõepoolest selgitav: kui realistlik tekst pühendub olemasoleva „tekstivälise“ maailma usutavale kirjeldamisele, siis teadusulmetekst püüab usutavalt esile manada kujuteldava maailma kontekstuaalset lahknevust olemasolevast maailmast. See katsub lugejat veenda võimaluses, et teadusulmeteksti ja selles kujutatud (kujutletava) maailma vahel toimib laadilt samasugune vastavus- ja usutavussuhe, nagu realistliku teksti ja tekstivälise (lugeja)maailma vahel. Lihtsamalt, see püüab realistlikult kirjeldada miskit, mille usutavuses on väga keeruline veenduda. Niisuguse veenmistöö tarbeks kulub tal aga paratamatult korralik kogus täiendavat kujutamisenergiat. Miks? Tom Moylan on täheldanud, et „sellest, mida realistlikus romaanis peetaks taustaolustikuks, saab traditsioonilises utoopilises kirjanduses teksti võtmeelement.“ Täpselt sama saab öelda ka teadusulmeliste tekstide kohta, kuna sarnaselt utoopiatele on nendegi fookuses kirjeldatava maailma otsustav lahknemine empiirilisest maailmast. Realistliku narratiivi kirjeldamisel võivad paljud tekstivälise maailma nähtused (nt loodusseadused, kultuuritavad, kehtiv sotsiaal-poliitiline või ideoloogiline olukord, teaduslik-tehniline arenguaste, lugematute materiaalsete objektide olemasolu jne) jääda loomuliku eelduse või enesestmõistetavusena suuresti sulgudesse (ehkki siingi on tähelepanuväärne, kui suurt tekstiruumi realism osale nendest nähtustest pühendab). Teadusulmelise maailma kujutluslikke kontekstuaalseid markereid kirjeldades, võimaliku maailma usutavat lahknevust maha märkides tuleb aga paljud nendest asjadest tekstis lahti seletada. Sestap kirjeldab teadusulme sageli realismile sarnanevas mimeetilises võtmes kujutatava maailma kõikvõimalikke üksikasju – ning kui ta seda ei tee, siis on tõenäoline, et lugejas tekib tõmme neid asju samas võtmes ette kujutada. Ent kuivõrd usutavussuhte fookuses pole mitte tekstiväline lugejamaailm, vaid sellest lahknev võimalik maailm, kulub prototüüpsel ulmetekstil oma maailma kirjeldustööks realismiga võrreldes märgatavalt rohkem ressursse: tekstivälist tegelikkust, mille realistlik tekst võib oma selja taha eeldada, peab teadusulmetekst iseeneses pidevalt kehtestama. Ning just see kehtestamiskohustus (leidku see aset kas (kirjutaja) paberil või (lugeja) peas muudab teadusulme fundamentaalselt keskkonnatundlikuks. (Sellest kõigest räägin samuti põhjalikumalt oma varsti ilmuvas uurimuses.)

Ja mul on kiusatus väita, et paradoksaalsel kombel ka kõige sirgjoonelisem tehnoloogilise progressi usku „hurraaulme“, kus inimese loodud tehnika abil vallutatakse, kodustatakse ja antropomorfiseeritakse kolonialistlikus ja/või transhumanistlikus vaimus universumi kõige kaugemad nurgad ja/või inimkeha-inimteadvuse mikroskoopilisimad salasopid, on sel põhimisel tasandil väga keskkonnatundlik. Ning keskkond, mille suhtes siin ökoloogilist tundlikkust teritatakse, ei pruugi olla üldse n-ö looduslik või orgaaniline, vaid võib olla ka läbinisti tehniline või miks mitte sünteesivalt biotehnoloogiline.

Nihet realismi inimesekesksuselt teadusulme maailmakesksusele või keskkonnakesksusele ilmestab minu arvates üks tuntud kirjanduslik näide ustest. Balzaci üksikasjalik kirjeldus Isa Goriot’ pansioniuksest ei lange võrdlemisi tõenäoliselt (realistliku) usutavusküsimuse alla. Aga kui kontori uks „laieneb (st avaneb pupilli kombel laienedes, ingl k dilate), nagu Robert Heinleini romaanis „Teispool seda horisonti“ (Beyond this Horizon, 1948), siis nihestab see lugeja maailmataju, andes võrdlemisi lihtsate vahenditega märku, et tegevustik toimub tulevikus, kujutletavas kontekstis, kus see ei saa suure tõenäosusega olla ainus tehnoloogilist arengut märkiv nähtus. Nii hakkab lugeja ootama tekstilt teisi tähiseid, mis osutaksid uue konteksti lahknevusele lugejamaailmast, ning nende tähiste omavahelist süsteemsust, mis tagaksid lahkneva konteksti usutavuse.

„Uks laienes“ võõritab: me saame kohe aru, et oleme teistsuguses maailmas ja hakkame küsima hoopis teistsuguseid küsimusi: missugune maailm see on? Kuidas sellest aru saada? kuidas selles toimida? jne.Niisiis just ulmelisel võõritusel (samavõrra või isegi pigem kui realistlikul samastumisel) on keskkonnatundlikkuse ja miks mitte -teadlikkuse süvendamisel oluline roll. Brechtilt ja Šklovskilt pärinev võõrituse või võõritusefekti mõiste on olnud oluline ka teadusulme mõjuefekti määratlemisel: Darko Suvin räägib näiteks „kognitiivsest võõritusest“. Brechti jaoks on võõritav niisugune representatsioon, mis võimaldab meil oma ainese ära tunda, kuid laseb sel samal ajal võõrana paista. Võõritusefekt tähistab Brechti jaoks tehnikat „mille abil võib inimeste vahel toimuvatele kujutletavatele suhetele anda silmatorkavuse, selgitamisvajaduse, mitte-endastmõistetavuse, mitte-lihtsalt-loomulikkuse pitsri“. Ja sama teeb teadusulme mitte niivõrd inimestevaheliste suhetega, kuivõrd maailmade ja keskkondadega. Teadusulmeline võõritus värskendab teisendavalt meie vaadet asjade-nähtuste-olevuste vahelistele suhetele. Nagu on öelnud Istvan Csicsery-Ronay, ta paneb just „maailmast“ teist moodi aru saama, kuna tähelepanu kandub indiviidilt keskkonnale:

Teadusulme keskendub laiamõõtmeliste metafoorsete struktuuride loomisele, mis suunavad lugejat kaardistama teksti tervikuna lugeja maailmale tervikuna.

Sellisel võõritusel on deantropotsentreeriv potentsiaal: inimkesksuselt minnakse üle keskkonnakesksusele. Ning kas just see pole see, mida „tõsine tegelemine kliimamuutusega“ peaks kirjanduses tähendama?

[Vahemärkus: heal luulel öeldakse olevat desubjektiveeriv toime. Seda võiks uurida täpselt samas võtmes.]

Võõrus ja kohtumine võõraga on teadusulmes väga mitmel tasandil esiplaanil: sestap on sel potentsiaali ka nt oma ja võõra vastanduse põhjalikuks kriitiliseks küsitlemiseks, teisendamiseks või ületamiseks, mis samuti on kõrgendatud keskkonnatundlikkuse saavutamiseks olulisel kohal.

Siin oleks veel igasugu asjadest rääkida, aga selle arutluskäigu põhjal tundub, et teadusulme vastab ülaltoodud ökokirjanduse neljast kriteeriumist loomuldasa kolmele. Ja mis oleks siis „ökoulme“? Kas see, mis vastab neljale?

VI Ökoulme

Selleni ma oma ettekandes ei jõudnudki. See tahab järgmist ettekannet. Igal juhul on kokkuvõtteks tunne, et mida leidlikumalt võõritab teadusulmetekst, seda suurem on tema keskkonnatundlikkust süvendav potentsiaal.

Biopunk mitteingliskeelses maailmas – midagi iseäranis haruldast (Jüri Kallas)

Alustama pean vist tõsiasjast, et biopunk kui selline on küberpungi tuletis. Ei, mitte mingi noorem vend või juhm sabassörkija. Lihtsalt küberpunk, kui murranguline ulme alaliik lükkas mingid asjad liikuma ja nii hakkas tekkima ka teisi kirjanduspunklikke liike. Kui me juba eristame arvuteid ja nende mõju ulmes, siis miks mitte eristada ka aurumasinaid, või näiteks bio-kraami. Aurupunk kasvas kiirelt suureks, unustades küberpungi ja selle mõju. Iseküsimus, kas see populaarne kraam on enam seesama aurupunk, mida eelmise sajandi 80ndate keskel küberpungiga seostati, sest tehnoloogiline veidrus neis teostes on taandunud visuaalse veidruse ees ning kaasaegne aurupunk on pigem maneerlik kostüümidraama kui sisuline anakronismikuulutus.

Biopunk või siis ribofunk, kui viidata Paul Di Filippo teedrajavale jutukogule „Ribofunk“ (1996) tekkis ka justkui küberpungi tuules, aga erinevalt aurupungist ei olnud tal sedavõrd eristuvat nägu-sisu ja nii olemegi jõudnud olukorda, mil pea iga biopungi teemaline wõrguotsing annab kätte portsu ilmselgeid ja mitte nii ilmseid küberpungi teoseid, mille hulgast tuleb siis alles otsima ja kaaluma hakata, mis on küber- ja mis biopunk. On ju paljud biopungi teost moodustavad elemendid needsamad, mis määratlevad ka küberpunki. Mässulisus, kontrakultuursus, nihilism jne. Arvuteid asendab biomaterjal, millega tehakse siis midagi ühiskonna ja/või inimliigi hüvanguks, või suisa kiuste.

Ja siin tekib omakorda küsimus, kas varasemate aastate bioulme on ka biopungi eelkäija... noh, et nagu küberpungile leiti laadung eeltekste? Kas kõik need lood inimeste ümberehitamisest-kujundamisest sobitumaks eluks võõral planeedil, kas need kõik on biopunk? Ah, et mässu napib? Kui aga tegelased siiski ka mässavad kehtivate normide vastu, kas siis on biopunk?

Miks ma sellest nii pikalt? Noh, et mul paluti kirjutada mitteingliskeelsest biopungist. Kuna ma aga polnud kunagi täpsemalt mõelnud, mis see biopunk üldse on, siis tegin vastavad otsingud, sain vastuseks üsna üldsõnalised definitsioonid ja üsna korduvad nimekirjad teostest. Nagu ma eespool ütlesin, olid teosed nimekirjades sageli sellised, mida ma olin pigem harjunud küberpungiks pidama. Olgu, nii mõneski küberpunktekstis esineb vähemal-suuremal määral ka biomaterjaliga mässamist ning kui juuksekarva mitte lõhki ajada, siis on need teosed nii küber- kui ka biopunk.

Veel nutusemaks muutus aga olukord, kui ma läksin oma otsingutega väljapoole inglise keelt. Jah, eks biopungi nimekirju oli ka teistes keeltes, aga praktiliselt alati olid need koopiad ingliskeelsetest. Alguses tundus mulle, et ma otsin valesti või valest kohast, aga mingil hetkel sain aru, et küberpungi seos seletab siin paljut.

On ju küberpunk isegi inglise keeles paras servakirjandus. Jah, autorid olid häälekad, omanäolised ja mõjutasid paljut, aga tekste endid oli ju vähe! Olgu, hiljem on lisandunud veel ja veel tekste, aga neid pole siiski kuigi palju. Väljapoole inglise keeleruumi jõudis küberpunk aga mõningase viivitusega. Põhjused nii tehnoloogilised, kui ka poliitilised. Vanas Euroopas polnud arvuteid ja eks ulmegi rähkles kriisist-kriisi. Prantsusmaa oli 1968. aasta mõjul kõrgelt käinud prantuse ulme uue (avangardse) laine järgses sügavas pohmellis, mis tähendas, et autorid pidid õppima taas lugejasõbralikumalt kirjutama ja lugejad taas taipama, et ulme kannatab lugemist. Tõsi, prantslased said küberkraamile kiirelt pihta, avaldasid olulised tõlked ja kirjutasid ka ise üht-teist sünkroonis ja korralikul tasemel. Lääne-Saksamaal püüti aga kioskites müüdavale sopasarjade ulmele paremat ja kunstilisemat läiget anda. Ajuti see ka õnnestus ja kui ei õnnestunud, siis autorid said ometi maitse suhu ja hakkasid kirjutama paremaid ja võimsamaid tekste. Sotsleeris polnud samuti arvuteid ja oli lisaks veel nn raudne eesriie ning nende kahe teguri kombinatsioonina polnud küberpungil neis riikides mingit võimalust. Jah, eks sotsialistliku süsteemi kokkuvarisemisel küberpunk seal tekkis, aga see polnud enam klassikaline küberpunk...

Kui nüüd veelkord meenutada, kuidas küberpunk on isegi angloulmes nišikirjandus, siis biopungi kohta võib öelda, et see niššide nišš. Kui juba küberpunk oma alamžanrilise spetsiifikaga tekitab lihtsamas ulmefännis sageli tõrkerefleksi, siis biopunk seda enam. Arvutit on tänapäeval vähemasti igaüks näinud – iseküsimus, kas nägija on ka midagi sisulist taibanud. Aga genoomi ja muud taolist ei kujuta enamus inimesi endale isegi ette. Ma arvan, et umbes siit tuleb ka otsida biopungi teoste vähesust. Muutus ka ju aurupunk alles siis menukaks, kui anakronistliku tehnika asemel hakkas kekskenduma pentsikule rõivastusele ja äraspidisele romantikale.

Kui aga püüda nimetada kasvõi paar mitteingliskeelset biopungi teost, siis olen ma omajagu raskustes. Noh, kas tšehhi postmo(der)nitseva autori Peter Heteša küberpunkromaanid on ka ühtlasi biopunk? Või kas poolaka Jacek Dukaj pikk lühiromaan „Extensa” (2002) on vaid lugejavaenulik pajatus posthumanitest, või saab seda ka biopungi alla nügida.

Ilmselge, et Sergei Lukjanenko romaan „Genoom” (Геном; 1999) on biopunk või siis vähemasti biopunklik kosmoseooper, sest tegevus toimub maailmas, kus inimeste genoomi on muudetud, täiustatud. Kõik selle nimel, et inimene saaks oma asjadega paremini hakkama, või siis saaks paremini hakkama kohal, mille keegi talle on määranud. Näiliselt utoopia, aga eks me kõik tea, milliste kavatsustega on sillutatud põrgutee...

Kui ma aga hakkasin mõtlema biopungile ja mitteingliskeelsele ulmele, siis jõudis mu mõte ikka ja jälle tagasi poolaka Maciej Żerdziński romaanile „Lahkuda Los Raquesist“ (Opuścić Los Raques; 2000). Ma pole päris kindel, kas see on biopunk, või isegi küberpunk, aga sõge ja punk on romaan küll. Äh, otsutage ise! Lastakse alla võõras kosmoselaev. Tulnukas saab surma, aga linn külvatakse üle tulnuka tükkidega. Üks tudeng lahustab tükikese tulnuka ihu ja saab narkootikumi, mis loob nägemusi ja avab n-ö uksi alternatiivreaalsustesse. Inimeste meeled ekslevad fantoomrealsustesse ja sealpoolsus imbub meie maailma...

Lõpetuseks pean ma kurtma, et minu mälu töötab pisut teistpidi, kui enamikel. Vähemasti tundub mulle nõnda, sest mu käest küsitakse pidevalt, et nimeta sellel ja sellel teemal kirjutatud teoseid. Teatakse, et ma olen palju ja erinevat lugenud ning siis loodetakse saada mingit pädevat nimekirja. Minul jääb aga meelde autor ja pealkiri ning teosest mingid ägedad või tüütud kohad, aga mitte teema(d). Ja nii ma siis taoliste küsimiste peale kehitan õlgu ja parimal juhul suudan endast välja pressida üks-kaks pealkirja. Mõnikord hiljem meenub üht-teist veel, aga siis pole küsimus enam aktuaalne. Ma olen täitsa veendunud, et paar-kolm kuud pärast käesoleva kirjatöö ilmumist tuleb mulle nii mõnigi biopungi tekst meelde. Midagi saksakeelset igatahes kirvendab kusagil mälu ja mittemälu piiril...

2010 – ulme sai valmis, ehk küpses isegi üle? (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis septembris on teemaks: 2010–2019.

*

Vaatasin maakeeles ilmunud teoste nimekirja ja pähe tuli üsna mitu mõtet.

Esimene, et pole võimalik tuvastada mingit ühist nimetajat.

Teine, et üsna olematuks on vajunud piir ulme ja mitteulme vahel... ei, žanriulme on olemas, aga seda va piiripealset kraami on ikka kohutavalt palju.

Kolmas, et väga suure osa moodustavad laste- ja noorteraamatud.

Neljas, et naisautoreid on väga palju.

Viies, et väga palju on tõlkeid väljaspoolt inglise keelt...

Võiks veel jätkata, aga need viis mõtet on vast peamised. Võiks ju hõisata, et ulme on küpseks saanud ja just seda me kõik ju tahtsime – et igaühele midagi, et naised poleks rõhutud ja et ka vähemate rahvaste ulmel oleks lööki. On öeldud, et karda seda päeva, mil su soovid täituvad. Ma ei tahaks viriseda, aga ega ma mõnusat ulmeelu just niimoodi endale ka ette ei kujutanud...

Samas, eks Lugemise väljakutse grupp ka näitab, et paljudele taoline pilt ulmest sobib. Järsku olen vaid mina üks tohletanud päss, kes nutab taga aega, mil ulme oli uhkem ja mil ulmes olid värsked ideed, mil asjad olid paigas ja selgelt piiritletud? On ju ikka ja jälle räägitud, kuidas ulmegeto on üks kole koht ja ulmel saab kohe parem, kui ta getost vabaneb.

Jah, eks ka mina olen ajuti enam kui kriitiline tüüpfänni kitsarinnalisuse ja silmaklappide asjus, mulle on alati meeldinud žanrite ja laadide segamine, aga... no ei tee see nimekiri mind rõõmsaks! Jah, teoseid on palju, aga kui rangemalt vaadata, siis head ja ehedat ulmet seal palju pole. Samas, eks seegi ole ulmefänni tunnus, et ollakse leppimatu mittesobiva ulme asjus, et õige ulme on just see, mis konkreetsele fännile meeldib.

Lohutuseks võib aga lõppu öelda, et ega protsessid paigal püsi, alati muutub midagi... võib-olla paremaks, võib-olla halvemaks, aga muutub...

*

Aastail 2010–19 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

antoloogia - Eestid, mida ei olnud (2017)

antoloogia - Isaac Asimov 100 (2019)

antoloogia - Maagia (2019)

antoloogia - Pikad varjud (2015)

antoloogia - Saladuslik tsaar 2: Duumioru lood (2015)

antoloogia - Saladuslik tsaar 5: Droonide mäng (2018)

antoloogia - Soome ulme 2 (2014)

antoloogia - Tuumahiid (2013)

antoloogia - Tuumahiid 2: Toorium (2015)

antoloogia - Tuumahiid 3: Triitium (2017)

antoloogia - Tuumahiid 4: Berüllium (2018)

antoloogia - Täheaeg 7: Ingel ja kvantkristall (2010)

antoloogia - Täheaeg 8: Sõda kosmose rannavetes (2011)

antoloogia - Täheaeg 9: Joosta oma varju eest (2011)

antoloogia - Täheaeg 10: Juubeliväljaanne (2012)

antoloogia - Täheaeg 11: Viirastuslik rügement (2012)

antoloogia - Täheaeg 12: Musta Roosi vennaskond (2013)

antoloogia - Täheaeg 13: Meister ja õpipoiss (2014)

antoloogia - Täheaeg 14: Teise päikese lapsed (2015)

antoloogia - Täheaeg 15: Ajavärav (2016)

antoloogia - Täheaeg 16: Hirmu planeet (2017)

antoloogia - Täheaeg 17: Päästa meid kurjast (2017)

antoloogia - Täheaeg 18: Ortoni isevärki avantüür (2019)

antoloogia - Vinguv jalaluu (2018)

Joe Abercrombie -Purumeri-1- Pool kuningat (2014)

Joe Abercrombie -Purumeri-2- Pool maailma (2015)

Amish -1- Meluha surematud (2010)

Victoria Aveyard -Punane-Kuninganna-1- Punane Kuninganna (2015)

Victoria Aveyard -Punane-Kuninganna-2- Klaasmõõk (2015)

Victoria Aveyard -Punane-Kuninganna-3- Kuninga kong (2017)

Victoria Aveyard -Punane-Kuninganna-4- Sõjatorm (2018)

Margaret Atwood - Süda vaikib viimasena (2015)

Margaret Atwood  -Teenijanna-lugu-2- Testamendid (2019)

Paolo Bacigalupi - Tobias S. Buckell - Takerdunud maa (2018)

Alan Baker - Djatlovi kuru (2013)

Kelly Barnhill - Tüdruk, kes jõi Kuud (2016)

John Barrowman - Carole E. Barrowman -1- Õõnsa Maa saladus (2012)

Nikolai Baturin - Lendav Hollandlanna (2012)

Veiko Belials - Kogu maailma valgus (2013)

Lew R. Berg - Üle piiri: Palgasõdur Willardi seiklused (2014)

Peter V. Brett -Deemonite-sari-2- Kõrbeoda (2010)

Peter V. Brett -Deemonite-sari-3- Päise päeva sõda (2013)

Peter V. Brett -Deemonite-sari-4- Pealuutroon (2015)

Peter V. Brett -Deemonite-sari-5- Maapõu (2017) 2 köidet

Cassandra Clare -Surmav-arsenal-4- Langenud inglite linn (2011)

Cassandra Clare -Surmav-arsenal-5- Kadunud hingede linn (2012)

Cassandra Clare -Surmav-arsenal-6- Taevase tule linn (2014)

Cassandra Clare -Põrgu-sõdalased-1- Kellavärgiga ingel (2010)

Cassandra Clare -Põrgu-sõdalased-2- Kellavärgiga prints (2011)

Cassandra Clare -Põrgu-sõdalased-3- Kellavärgiga printsess (2013)

Ernest Cline -1- Valmistub esimene mängija (2011)

Suzanne Collins -Näljamängud-3- Pilapasknäär (2010)

Cressida Cowell -Olid-kord-võlurid-1- Olid kord võlurid (2017)

Cressida Cowell -Olid-kord-võlurid-2- Teist korda võluvägi (2018)

Cressida Cowell -Olid-kord-võlurid-3- Koputa kolm korda (2019)

Justin Cronin -Teekond-1- Teekond (2010) 2 köidet

Justin Cronin -Teekond-2- Kaksteist (2012) 2 köidet

Justin Cronin -Teekond-3- Peeglite linn (2016) 2 köidet

Blake Crouch - Wayward Pines, osa I (2012)

Blake Crouch - Wayward Pines, osa II (2013)

Blake Crouch - Wayward Pines, osa III: Viimne linn (2014)

Blake Crouch - Tumeaine (2016)

Christina Dalcher - Vox (2018)

Don DeLillo - Null K (2016)

Ben Elton - Tagasi minevikku (2014)

Karin Erlandsson -Legend-Silmaterast-1- Pärlipüüdja (2017)

Karin Erlandsson -Legend-Silmaterast-2- Linnutaltsutaja (2018)

Marje Ernits - Kuukerijad (2012)

Koidu V. G. Ferreira - Domineeriv värv: Tumepunane (2017)

Koidu V. G. Ferreira - Domineeriv värv: Must (2019)

Koidu V. G. Ferreira - Domineeriv värv: Kastanpruun (2019)

Becca Fitzpatrick -Salajane-2- Crescendo (2010)

Becca Fitzpatrick -Salajane-3- Vaikus (2011)

Becca Fitzpatrick -Salajane-4- Lõppmäng (2012)

C. A. Fletcher - Poiss ja tema koer maailma lõpus (2019)

Neil Gaiman - Ja tee lõpus on ookean (2013)

Kami Garcia - Margaret Stohl -Lummajate-kroonika-2- Ilus pimedus (2010)

Kami Garcia - Margaret Stohl -Lummajate-kroonika-3- Ilus kaos (2011)

Kerstin Gier -2- Safiirsinine (2010)

Kerstin Gier - Silber: Esimene unenägude raamat (2013)

Kerstin Gier - Silber: Teine unenägude raamat (2014)

Kerstin Gier - Silber: Kolmas unenägude raamat (2015)

Margus Haav - Kuidas lõhnab kuri (2016)

Magdalena Hai - Painajapood ja kohutav kõdipulber (2018)

Magdalena Hai - Painajapood ja kadunud hambad (2019)

Indrek Hargla - Süvahavva: Esimene suvi (2013)

Indrek Hargla - Süvahavva: Teine suvi (2015)

Indrek Hargla - Suudlevad vampiirid (2011)

Indrek Hargla - Raudrästiku aeg (2016)

Indrek Hargla - Merivälja (2017)

Indrek Hargla - Kolmevaimukivi (2018)

Airika Harrik -1- Iseenda laps (2011)

Airika Harrik -2- Õnnistatud needus (2012)

Airika Harrik -3- Elu pärast surma (2013)

Michele Hauf -Inglitest-ja-deemonitest-1- Inglitapja (2010)

Peeter Helme -Tuleviku-mäletajad-I- Sofia (2013)

Peeter Helme - Haakrist ja ajarelv (2019)

Simon Holt -Neeljad-3- Hirmuilm (2010)

Michel Houellebecq - Kaart ja territoorium (2010)

Michel Houellebecq - Alistumine (2015)

Hugh Howey - Silmapete (2012) 2 köidet

Dave Hutchinson -1- Euroopa sügis (2014)

Kaie Ilves - Vanaisa maja (2013)

Emmi Itäranta - Vesi mäletab (2012)

Aleksei Ivanov - Sööklaplokk (2018)

Joel Jans - Tondilatern (2019)

Joel Jans - Maniakkide Tänav - Kosmose pikk vari (2019)

N. K. Jemisin -Lõhutud-maa-1- Viies aastaaeg (2015)

N. K. Jemisin -Lõhutud-maa-2- Obeliskivärav (2016)

Mari Järve - Esimene aasta (2011)

Mari Järve - Klaasmeri (2015)

Holger Kaints - Kõrvalepõige (2013)

Juhani Karila - Väikese haugi püük (2019)

Emma Karinsdotter - Tuhande Tähe saar (2019)

Toshikazu Kawaguchi - Enne kui jahtub kohv (2015)

Katja Kettu - Rose on kadunud (2018)

Stephen King - Instituut (2019)

Johannes Kivipõld - Põrge (2018)

Johannes Kivipõld - Pööris (2018)

Kersti Kivirüüt - Kaku kabel ja teisi tondijutte (2011)

Kersti Kivirüüt - Okultismiklubi 2: Inglitel puudub huumorimeel (2011)

Kersti Kivirüüt - Tuulte linn (2018)

Kersti Kivirüüt - Värav (2018)

Arne Kivistik - Markusepäev (2019)

Leo Kunnas -Gort-Ashryn-III- Rahu (2010)

Leo Kunnas - Sõda 2023 (2016)

Tamur Kusnets -Hundipäikese-aeg-3- Hullud on hundid ja hullud on hagijad (2010)

Carolin Kuuskmäe - Ekraani taga (2019)

Mart Laar - Sügissõda I: Punane torm tõuseb (2014)

Mart Laar - Sügissõda II: Käsi mõõgaga (2016)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-4- Sünged päevad (2010)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-5- Maine möll (2010)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-6- Surmatooja (2011)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-7- Nurjatute kuningriik (2012)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-7,5- Tanita Tasane: Seitse pahalast (2013)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-8- Surnud meeste viimane võitlus (2013)

Derek Landy -Detektiiv-Luuker-Leebesurm-9- Valguse vaibudes (2014)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-1- Loitsusau (2014)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-2- Sünk (2014)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-3- Kummituslaps (2015)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-4- Kratt (2015)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-5- Lummutis (2015)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-6- Näkk (2016)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-7- Katkuhaldjas (2016)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-8- Hõbemadu (2017)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-9- Luupainaja (2017)

Åsa Larsson - Ingela Korsell -PAX-10- Kodukäija (2018)

Uwe Laub - Torm (2018)

Mairi Laurik - Süsteem (2016)

Mairi Laurik - Mina olen Surm (2016)

Mairi Laurik - Novembriöö kirjad (2017)

Ann Leckie -Radchi-impeerium-1- Abistav Õiglus (2013)

Ann Leckie -Radchi-impeerium-2- Abistav Mõõk (2014)

Ann Leckie -Radchi-impeerium-3- Abistav Halastus (2015)

Mann Loper - Algus pärast lõppu (2015)

Mann Loper - Kellest luuakse laule (2016)

Sari Luhtanen - Miikko Oikkonen -Nümfid-1- Montpellier' legend (2013)

Maja Lunde -Kliimakvartett-1- Mesilaste ajalugu (2015)

Maja Lunde -Aastaaegade kvartett-I- Lumeõde (2018)

Sarah J. Maas -Klaastroon-1- Klaastroon (2012)

Sarah J. Maas -Klaastroon-2- Kesköö kroon (2013)

Sarah J. Maas -Klaastroon-3- Tule pärija (2014)

Sarah J. Maas -Klaastroon-4- Varjude kuninganna (2015)

Sarah J. Maas -Klaastroon-5- Tormide impeerium (2016)

Sarah J. Maas -Klaastroon-6- Koidutorn (2017)

Sarah J. Maas -Klaastroon-7- Tuha kuningriik (2018) 2 köidet

Sarah J. Maas -Klaastroon- Palgamõrvari mõõk (The Assassin's Blade; 2014)

Sarah J. Maas -Rooside-ja-Okaste-Koda-1- Rooside ja okaste koda (2015)

Sarah J. Maas -Rooside-ja-Okaste-Koda-2- Udu ja Maru Koda (2016)

Josh Malerman - Linnulaegas (2014)

Emily St. John Mandel - Jaam Üksteist (2014)

Isaac Marion -1- Soojad kehad (2010)

George R. R. Martin -Jää-ja-tule-laul-5- Tants lohedega (2011) 2 köidet

George R. R. Martin -Dunk-ja-Muna- Seitsme kuningriigi rüütel (2015)

George R. R. Martin -Targaryenid-1- Tuli ja veri (2018)

Paavo Matsin - Gogoli disko (2015)

Paavo Matsin - Must päike (2017)

Paavo Matsin - Kongo tango (2019)

Richelle Mead -Vampiiride-akadeemia-5- Vaimuväe kütkes (2010) 2 köidet

Richelle Mead -Vampiiride-akadeemia-6- Viimane ohver (2010) 2 köidet

Triinu Meres - Lihtsad valikud (2017)

Triinu Meres - Kuningate tagasitulek (2018)

Triinu Meres - Kuigi sa proovid olla hea (2019)

J. J. Metsavana - Maniakkide Tänav - Saladuslik tsaar 3: Kettmõõgaga mõõdetud maa (2015)

J. J. Metsavana - Maniakkide Tänav - Saladuslik tsaar 4: Kui rumalad surid (2016)

Marissa Meyer -Kuu-kroonikad-1- Cinder (2012)

Marissa Meyer -Kuu-kroonikad-2- Scarlet (2013)

Marissa Meyer -Kuu-kroonikad-3- Cress (2014)

Marissa Meyer -Kuu-kroonikad-4- Winter (2015) 2 köidet

Madeline Miller - Achilleuse laul (2012)

Madeline Miller - Kirke (2018)

Alexis Morgan -Vampiirid-5- Vampiiri kättemaks (2010)

Michael Mortimer -1- Neitsikivi (2013)

Michael Mortimer -2- Põgenemine paradiisist (2014)

Michael Mortimer -3- Vereõed (2016)

Margus Müür - Seitsmes kohtunik (2019)

Jo Nesbø -1- Doktor Proktori puuksupulber (2010)

Jo Nesbø -2- Doktor Proktori ajavann (2011)

Jo Nesbø -3- Doktor Proktor ja maailma lõpp (2012)

Jo Nesbø -4- Doktor Proktor ja suur kullarööv (2014)

Jo Nesbø -5- Kas doktor Proktor suudab jõulud päästa? (2018)

Sylvain Neuvel -Themise-failid-1- Magavad hiiglased (2016)

Sylvain Neuvel -Themise-failid-2- Ärkavad jumalad (2017)

Sylvain Neuvel -Themise-failid-3- Kõigest inimesed (2018)

Kaspar Colling Nielsen - Mount Kopenhaagen (2010)

Kaspar Colling Nielsen - Euroopa kevad (2017)

Claire North - Harry Augusti esimesed viisteist elu (2014)

Naomi Novik - Välja juuritud (2015)

Helga Nõu - Ingel ja idioot (2019)

Kristina Ohlsson -Klaaslapsed-1- Klaaslapsed (2013)

Kristina Ohlsson -Klaaslapsed-2- Hõbedapoiss (2014)

Kristina Ohlsson -Klaaslapsed-3- Kiviinglid (2015)

Kristina Ohlsson - Hester Hilli mõistatus (2015)

Kristina Ohlsson -Zombipalavik-1- Zombipalavik (2016)

Christopher Paolini -Pärand-4- Pärand (2011)

Christopher Paolini -Alagaësia-lood-1- Kahvel, nõid ja lohemadu (2018)

Timo Parvela - Bjørn Sortland -Kepler62-1- Kutse (2015)

Timo Parvela - Bjørn Sortland -Kepler62-2- Start (2015)

Timo Parvela - Bjørn Sortland -Kepler62-3- Reis (2016)

Timo Parvela - Bjørn Sortland -Kepler62-4- Pioneerid (2015)

James Patterson - Ned Rust -Võlur-ja-nõid-2- Anne (2010)

James Patterson - Jill Dembowski -Võlur-ja-nõid-3- Tuli (2011)

Bobbie Peers -William-Wenton-1- Lüriidiumivaras (2015)

Bobbie Peers -William-Wenton-2- Krüptoportaal (2016)

Bobbie Peers -William-Wenton-3- Orbulaatoriagent (2017)

Bobbie Peers -William-Wenton-4- Maailmalõpugeneraator (2018)

Bobbie Peers -William-Wenton-5- Kaoseparalüsaator (2019)

Bobbie Peers -Avastajate-klubi-1- Vahukommimasin (2019)

Bobbie Peers -Avastajate-klubi-2- Kilpkonnakahur (2019)

Viktor Pelevin - S.N.U.F.F. (2012)

Viktor Pelevin - iPhuck 10 (2017)

Thor Peterson - Me kasvasime Maal (2019)

Kadri Pettai - Jaanik(a) (2012)

Siri Pettersen -Kaarnaringid-1- Odinilaps (2013)

Anne Plichota - Cendrine Wolf -Oksa-Pollock-1- Viimane lootus (2010)

Anne Plichota - Cendrine Wolf -Oksa-Pollock-2- Kadunute mets (2010)

Rory Power - Raxteri tüdrukud (2019)

Richard Powers - Ilmapuu (2018)

Terry Pratchett -Kettamaailm-38-Tiffany-Aching-4- Ma kannan keskööd (2010)

Terry Pratchett -Kettamaailm-39- Tubakas (2011)

Terry Pratchett -Kettamaailm-40- Auru juurde (2013)

Terry Pratchett -Kettamaailm-41-Tiffany-Aching-5- Karjase kroon (2015)

Terry Pratchett - Stephen Baxter -1- Pikkmaa (2012)

Terry Pratchett - Stephen Baxter -2- Pikksõda (2013)

Terry Pratchett - Stephen Baxter -3- Pikkmarss (2014)

Terry Pratchett - Stephen Baxter -4- Pikk utoopia (2015)

Terry Pratchett - Stephen Baxter -5- Pikk-kosmos (2016)

Philip Pullman -Põrmu-raamat-1- La Belle Sauvage (2017)

Philip Pullman -Põrmu-raamat-2- Salarahvas (2019)

Mikk Pärnits - Must mägi (2019)

Heidi Raba -1- Lili Remma ja gongapuuhaldjas (2011)

Heidi Raba -2- Lili Remma ja unehiilija (2012)

Heidi Raba -3- Lili Remma ja purpurkuulased (2013)

Hannu Rajaniemi - Suvemaa (2018)

Kent Raju - Tuntud Universum: Kadunud Maa (2012)

Paul Raud - Kellata torn (2019)

Reeli Reinaus - Kivid, tulnukad ja sekt (2011)

Reeli Reinaus - Vaevatud (2011)

Reeli Reinaus - Praktiline nõiakunst (2013)

Reeli Reinaus - Deemoni märk (2014)

Reeli Reinaus - Verikambi (2016)

Reeli Reinaus - Roosi märgi all (2019)

Beth Revis -1- Läbi universumi (2011)

Alastair Reynolds - Aeglased kuulid (2015)

Veronica Roth -Lahkulööja-1- Lahkulööja (2011)

Veronica Roth -Lahkulööja-2- Mässaja (2012)

Veronica Roth -Lahkulööja-3- Murdmatu (2013)

Patrick Rothfuss -Kuningatapja-kroonika-2- Targa mehe hirm (2011) 2 köidet

Carlos Ruiz Zafón -Unustatud-raamatute-surnuaed-3- Taeva vang (2011)

Carlos Ruiz Zafón -Unustatud-raamatute-surnuaed-4- Vaimude labürint (2016) 2 köidet

Kristjan Sander - Õhtu rannal (2012)

Mart Sander - Lux Gravis: Raske Valgus (2017)

Mart Sander - Kõhedad muinaslood (2019)

Brandon Sanderson -Kättemaksjad-1- Terassüda (2013)

Brandon Sanderson -Kättemaksjad-2- Tulekahi (2015)

Brandon Sanderson -Kättemaksjad-3- Häda (2016)

Brandon Sanderson -Trotslik-1- Taevasselend (2018)

Brandon Sanderson -Trotslik-2- Tähevaade (2019)

George Saunders - Lincoln kaalukojas (2017)

Rein Savi - Ma olen imestusest tulvil (2019)

John Scalzi -Vanamehe-sõda-5- Lõhenenud inimkond (2013)

V. E. Schwab -Võlukunsti-tumedam-pool-1- Võlukunsti tumedam pool (2015)

V. E. Schwab -Võlukunsti-tumedam-pool-2- Tihenevad varjud (2016)

V. E. Schwab -Võlukunsti-tumedam-pool-3- Valguseloits (2017)

Victoria Schwab -Cassidy-Blake-1- Kummituste linn (2018)

Victoria Schwab -Cassidy-Blake-2- Luude tunnel (2019)

Samanta Schweblin - Nähtamatu niit (2014)

Samanta Schweblin - Kentukid (2018)

Michael Scott -Nicholas-Flamel-4- Surnumanaja (2010)

Michael Scott -Nicholas-Flamel-5- Sorts (2011)

Michael Scott -Nicholas-Flamel-6- Võlur (2012)

Jon Skovron - Sobimatu (2011)

Kristy Spencer - Tabita Lee Spencer - Deemonite suvi: Lubadus (2012)

Maggie Stiefvater -Hundid-2- Palavik (2010)

Maggie Stiefvater -Hundid-3- Igavesti (2011)

Maggie Stiefvater -Kaarnad-1- Kaarnapoisid (2012)

Maggie Stiefvater -Kaarnad-2- Unenäovargad (2013)

Joss Stirling -Sky-1- Ma leian su, Sky (2010)

Joss Stirling -Sky-2- Viin Su endaga, Phoenix (2011)

Joss Stirling -Sky-3- Usu endasse, Crystal (2012)

Mats Strandberg - Koletis öös (2016)

Mats Strandberg - Sara Bergmark Elfgren -Engelsforsi-triloogia-1- Ring (2011)

Mats Strandberg - Sara Bergmark Elfgren -Engelsforsi-triloogia-2- Tuli (2012)

Mats Strandberg - Sara Bergmark Elfgren -Engelsforsi-triloogia-3- Võti (2013)

Jonathan Stroud -Lockwood-&-Co-1- Kisendav trepp (2013)

Jonathan Stroud -Lockwood-&-Co-2- Sosistav kolp (2014)

Valija Zinck -1- Penelop ja tulipunane ime (2017)

Valija Zinck -Draakoni-ärkamine-1- Draakoni ärkamine (2018)

Valija Zinck -Draakoni-ärkamine-2- Draakoni valgus (2019)

Tuul Sepp - Allikahaldjas (2019)

Berit Sootak -1- Viimane hingelind

Tiit Tarlap - Tuleriitade öö (2010)

Tiit Tarlap - Roheliste lippude reservaat (2012)

Tiit Tarlap - Lõhestusjoon (2012)

Tiit Tarlap - Aegade julm laul (2013)

Tiit Tarlap - Haldjatants (2014)

Tiit Tarlap - Äraneetute pärijad (2015)

Tiit Tarlap - Rajake tähetolmus (2016)

Jodi Taylor -Saint-Mary-kroonika-1- Üks neetud jama teise otsa (2013)

Laini Taylor -Karou-1- Tütar suitsust ja luust (2011)

Johan Theorin -Jarmalandi-kroonikad-1- Salajaki lahing (2018)

Johan Theorin -Jarmalandi-kroonikad-2- Viitrijaht (2019)

Tuuli Tolmov - Aristarkhovi meetod (2017)

Tuuli Tolmov -1- Neetud taevakivi

Tuutikki Tolonen - Kollivalve (2015)

Ilmar Tomusk -Ajarändurid-1- Algaja ajaränduri seiklused (2016)

Ilmar Tomusk -Ajarändurid-2- Seiklused paralleelmaailmas (2017)

Ilmar Tomusk -Ajarändurid-3- Universumi saladused (2018)

Ilmar Tomusk -Ajarändurid-4- Tulnukate rünnak (2019)

R. K. Topkin -1- Lumiina ennustus (2018)

Jessica Townsend -1- Nevermoor: Morrigan Crow' tuleproovid (2017)

Jessica Townsend -2- Vundersepp: Morrigan Crow' kutsumus (2018)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-1- Nebula saladus (2018)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-2- Pistrikusulg (2019)

Trudi Trueit -Avastajate-Akadeemia-3- Kaksikheeliks (2019)

C. J. Tudor - Annie Thorne'i kadumine (2019)

Megan Whalen Turner -Kuninganna-varas-4- Kuningate vandenõu (2010)

Megan Whalen Turner -Kuninganna-varas-5- Varaste liit (2017)

Stuart Turton - Evelyn Hardcastle'i seitse surma (2018)

Maria Turtschaninoff -Punase-kloostri-kroonikad-1- Maresi (2014)

Maria Turtschaninoff -Punase-kloostri-kroonikad-2- Naondel (2016)

Maniakkide Tänav - Euromant (2011)

Maniakkide Tänav - Mehitamata inimesed (2013)

Maniakkide Tänav - Õnne ja õnnetuse valitseja (2013)

Maniakkide Tänav - Newtoni esimene seadus (2019)

Maniakkide Tänav - J. J. Metsavana - Jaagup Mahkra - Saladuslik tsaar (2012)

Jana Vagner -1- Vongozero (2011)

Jana Vagner -2- Elusad inimesed (2013)

Jeff VanderMeer -Lõunaringkonna-triloogia-1- Häving (2014)

Jeff VanderMeer -Lõunaringkonna-triloogia-2- Võim (2014)

Jeff VanderMeer -Lõunaringkonna-triloogia-3- Leppimine (2014)

Timur Vermes - Ta on tagasi (2012)

Siim Veskimees - Lõputu juuni (2012)

Siim Veskimees - Lahkulöömislahingud: Kuu Ordu 2061. aasta sõja teine raamat (2012)

Siim Veskimees - Haldjaradade ahvatlus (2014)

Siim Veskimees - Kaugete päevade naeratus (2014)

Siim Veskimees - Asunduste öö (2016)

Siim Veskimees - Kolmas tähevärav (2018)

Jevgeni Vodolazkin - Aviaator (2016)

Heinrich Weinberg - Pimesi hüpates (2016)

Heinrich Weinberg - Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist (2016)

Heinrich Weinberg - Tõrkeotsing (2018)

Andy Weir - Marslane (2014)

Andy Weir - Artemis (2017)

Päeva materjal Wikipedias juulis 2022 (Taivo Rist)

ESIMENE PROMINENT: Christian Bale (8. juuli)

Christian Bale sündis 1974 Walesis ja on üsna noorest east filmides näidelnud. 13-aastaselt debüteeris ta filmis "Mio, mu Mio" Yum Yumina, peapahalast mängis Christopher Lee ja muusikat tegi ABBA – pole paha algus. Järgnesid "Hamlet" (nimiosas), "Pocahontas" ja "Suveöö unenägu" kuni aastal 2000 peaosani "American Psychos". 2005 mängis ta Batmanit filmis "Batman alustab", 2009 "Pimeduse rüütlis" ja 2013 selle järjes "Pimeduse rüütli taastulek". 2009. aasta filmis "Terminaator: Lunastus" mängis ta John Connorit, 2018. aasta Mowgli-filmis tegi Bagheera häält. Äsja esilinastunud filmis "Thor: Armastus ja kõu" mängis ta jumala lihunikku Gorri. Tänapäeva näitlejatest peetakse teda üheks kehaliselt kõige võimekamatest. Ta nimetati "Oscari" kandidaadiks 4 korda (võitis ühe), "Kuldgloobuse" kandidaadiks 5 korda (võitis 2), BAFTA auhinna kandidaadiks 4 korda (ei võitnud) ja "Saturni" kandidaadiks 5 korda (võitis ühe).

https://en.wikipedia.org/wiki/Christian_Bale

KUU ASTRONOOMIA: kerasparv (10. juuli)

Kerasparved on kerakujulised täheparved, mille läbimõõt jääb 50 ja 150 valgusaasta vahele ning mis koosnevad mõnesajast tuhandest tähest. Kerasparved tiirlevad ümber galaktika keskme. Sama kerasparve tähed on omavahel tihedalt gravitatsiooniga seotud, mis annab parvele kera kuju. Linnutee galaktikasse kuulub umbes 150 kerasparve. Esimese kerasparve avastas saksa amatöörastronoom Abraham Ihle juba 1665. Kentauri Oomega on lõunataevas palja silmaga nähtav, aga Ptolemaios nimetas seda täheks ja Edmond Halley 1677 galaktikaks, alles John Herschel tuvastas selle kerasparvena. Kerasparvede teke ja areng on seni segased, aga neid peetakse galaktikate kõige vanemate objektide hulka kuuluvaiks, seda kinnitab noorte tähtede puudumine kerasparvedes. Planeete on kerasparvedes vähe ja eriti vähe on seal Maa-tüüpi planeete, teiste tähtede suure mõju tõttu pole seal elukõlblikke planeete arvatavasti ühtegi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Globular_cluster

KUU ARVUTIMÄNG: "Paber-Mario: Color Splash" (17. juuli)

See on Jaapani videomängutootja Intelligent Systems 2016. aasta mäng, mida levitab Nintendo. Alguses sõidavad Mario ja printsess Virsik Prisma saarele uurima seda tabanud õnnetust: paljud kohad on kaotanud värvi. Paha sisalik Bowser röövib Virsiku ära ja viib oma lossi, mille on muutnud musta värvi tehaseks eesmärgiga kogu maailm mustaks värvida. Muidugi saab tehas hävitatud, Bowser võidetud ja Virsik päästetud. Mariol on kaasas võluhaamer, millega ta saab värvi kaotanud kohti uuesti värvida. Rahvale mäng ei meeldinud, osalt rollimänguelementide puudumise tõttu, ning kohe algatati petitsioon mängu tagasikutsumiseks ja tühistamiseks. Kriitikute meelest polnud suurt häda midagi, nende hinnangud olid üldiselt positiivsed. Nad kiitsid dialoogi ja huumorit – koomikat leidub mängus keskmisest enam. Maailmalooming, graafika ja haamri kasutamine värvimiseks said samuti kiita. Muide, USA-s avalikustati mäng eksituse tõttu plaanitust kaks nädalat varem.

https://en.wikipedia.org/wiki/Paper_Mario:_Color_Splash

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: talassodromeus (28. juuli)

Talassodromeus oli tiibsisalik ehk pterosaurus, kes elas 110 miljonit aastat tagasi kriidiajastul tänapäeva Brasiilias. Talassodromeus tähendab kreeka keeles merejooksjqat ja see viitas arvatavale toidu hankimise viisile. Teada on üks liik T. sethi, sest avastajatele meenutas sisaliku kolp vanaegiptuse jumala Sethi krooni. Hiljem küll selgus, et nad olid Sethi segi ajanud Amoniga, aga nimi oli selleks ajaks juba pandud. Talassodromeus on suhteliselt kõige suurema kolbaga selgroogne, tema kolp oli 1,42 m pikk. Tiibade siruulatus oli 4,2–4,5 meetrit. Milleks talle säherdune pealuu? Võimalusi on mitu, termoregulatsioonist suguküpsuse näitamise ja iluni. Kolp võis olla tasakaaluks lõugadele ning aidata lennu ajal tasakaalu hoida ja manööverdada. Võimalik, et isased ja emased olid väga eri suurusega pealuuga. Eluka lõuad olid tugevad ja arvatavasti võis ta tappa märkimisväärse suurusega saaki. Hambaid ei olnud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Thalassodromeus

TEINE ASTRONOOMIA: "Apollo 4" (29. juuli)

"Apollo 4" oli esimene "Apollo" lend pärast kurikuulsat "Apollo 1", mis lõppes kõigi kolme astronaudi surmaga veel enne starti. Lend 4 oli mehitamata. Esialgu oli kavas ta välja lennutada 1967. aasta algul, aga inspektorid avastasid 1407 puudust. Oli üsna huvitav lugeda, missugused hädad järjest ilmnesid. "Apollo 4" oli esimene kosmoselaev, mida ei pandud kokku stardiplatvormil, seda tehti spetsiaalses hoones kaitseks Florida kuuma ja niiske ilma eest. Start toimus 9. novembril 1967. 8½ tunniga tehti 3 tiiru ümber Maa ja siis kukkus ta Midway saare lähedale Vaiksesse ookeani. USA lennukikandja oli kahe tunniga kohal, sai meeskonnamooduli isegi kätte ja viis Californiasse analüüsida. Lend loeti täielikuks õnnestumiseks, see kehtis nii kosmoselaeva, stardisüsteemi kui ka maapealsete süsteemide kohta. Järgnesid uued missioonid, mis tipnesid maandumisega Kuul 1969. aastal.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_4

KUU AJAKIRI: "Marvel Tales" ja "Unusual Stories" (30. juuli)

Raske öeldagi, miks kaks ajakirja on kokku ühte artiklisse pandud. Ühendab muidugi toimetaja (William Crawford, 1911–1984), väike numbrite arv (5+3) ja ilmumisaeg (mõlemad 1934–35). Seevastu ajakirja maht kõikus 16 ja 108 lk vahel. Hind kõikus vähem, 10–20 senti. Crawford oli kohanud kirjanike kaebusi, et ulmeajakirjades on tabuteemasid, ja lubas, et temal neid ei ole. Näiteks tõi ta Schuyler Milleri jutu "Titaan", mille ulmeajakirjad olid seksuaalse sisu tõttu tagasi lükanud. Crawfordil polnud eriti raha ja ta ei saanud honorari maksta, selle asemel lubas ta eluaegse tellimuse. Sellegipoolest õnnestus tal saada häid autoreid (Howard, Lovecraft, Simak, Wyndham), aga häid jutte vist mitte (see käib ka tuntud autorite kohta). Miks ajakirjad otsa said? Crawfordi ambitsioonid olid märksa suuremad kui tema rahakott ... Hilisemad kriitikud on Crawfordi siiski mõjukaks pidanud idee levitamisel, et tabuteemasid ei tohiks olla.

https://en.wikipedia.org/wiki/Marvel_Tales_and_Unusual_Stories

ESIMENE LOEND: Rahvusvahelise Filmimuusika Kriitikute Assotsiatsiooni auhind parima originaalmuusika eest videomängudes (8. juuli)

https://en.wikipedia.org/wiki/International_Film_Music_Critics_Association_Award_for_Best_Original_Score_for_a_Video_Game_or_Interactive_Media

TEINE LOEND: Robin Williamsi rollide loend (22. juuli, peaaegu Williamsi sünniaastapäev)

Robin Williams (1951–2014) on mänginud "Parun Münchhauseni seiklustes" Kuu kuningat, filmis "Hook" ("Konkskäsi"?) Peeter Paani, Aladdini-seerias džinni, filmides "Jumanji", "Flubber", "What Dreams May Come" ja "Bicentennial Man" peaosa. Mängis ka filmides "A.I. Artificial Intelligence", "Robots", "Night at the Museum" ja selle järgedes (president Theodore Roosevelt) ja "Absolutely Anything" (tema viimane filmiroll, linastus postuumselt). Telesarjadest tuleb veel ulmelisi rolle, kõige veidramana on ta üles astunud isegi "Käsna-Kalle Kantpüksis". Näib, et Williamsi enim tunnustatud rollid on mitteulmelised, siiski pälvis ta "Jumanji" eest "Grammy" nominatsiooni ja "Aladdini" eest "Kuldgloobuse". Parima ulmefilmi auhinna "Saturn" kandidaadiks nimetati ta 6 korda, sealhulgas "Aladdiniga" ta võitis meeskõrvalosa kategoorias, nähtavasti sellesama eest arvati ta Disney legendide hulka.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Robin_Williams_performances

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Karavan" (2. juuli, 98 minutit)

1923. aasta tummvestern karavanist, mis sõidab Kansasest Oregoni paremat elu otsima. Teekond on üle 2000 km pikk ja mingeid teid pole ehitatud. Loomulikult tabavad neid igasugused hädad: nälg, halb ilm, indiaanlaste rünnak ja armukadedus. Viimane tundub neist kõige surmavam olevat. Filmitegijad palkasid terve indiaanihõimu Wyomingi osariigist filmis kaasa tegema. Kõige suuremaid inimkaotusi tekitavad aga kuulujutud kulla avastamisest Californias, mistõttu osa karavanist sõidab hoopis sinna. Vankrid ei ole filmikompanii ehitatud, vaid päriselt kasutatud liiklusvahendid, mida üle USA idaosa otsiti koos omanikega, kellele pakuti statistirolle. Omanikud olid muidugi osavad vankrijuhid ja tundsid endid nagu kodus – need olidki nende kodud. Filmi eelarve oli üle kolmveerand miljoni dollari, kassatulu oli 3½ miljonit (aasta suurima kassatuluga film). Seda nimetatakse ka president Warren Hardingi lemmikfilmiks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%22The_Covered_Wagon%22_(1923).webm

TEINE VANAFILM: "Tango Tangles" (6. juuli, 12 minutit)

Ameerika 1914. aasta farss. Stsenaristiks ja režissööriks on kirja pandud Mack Sennett, aga oma 1954. aasta autobiograafias teatas Sennett, et stsenaariumi polnudki. Charlie Chaplin, Ford Sterling ja Roscoe Arbuckle lasti tantsusaali lahti, nendele suunati kaamera ja vaadati, mis edasi saab. Saab kaklus ühe neiu pärast. Film tundub väga meesšovinistlikuna, naine on nõus kaasa minema ükskõik kellega, kes ainult kakluse võidab. Chaplin ei kanna veel Hulkuri riietust – tal pole jalutuskeppi, suuri kingi ega vuntse. Ja ta ei võida kaklust. Rahva naljasoon on aastate jooksul muutunud, mina ei saanud ainsatki korda naeratadagi, aga ma kujutlen, et publik hirnus, nähes ühel pidulisel seljas vangikostüümi või Chaplinit kankaani tantsimas. See oli viimane film, kus Chaplin ja Sterling koos mängisid. Huvitaval kombel on kõik näitlejad suudetud tuvastada.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Tango_Tangles_(1914).webm

KUU KATASTROOF: 2016. aasta Taivani maavärina tulemused (9. juuli, 5 minutit)

Taivan asub Euraasia laama ja Filipiinide merelaama piiril. Viimane neeldub kiirusega 8 cm aastas ja niisugune kiirus tekitab alailma maavärinaid. Sealjuures Taivani pehme pinnas mõjub maavärinaid võimendavalt. 6. veebruaril 2016 toimus Taivanil maavärin, suurim sel sajandil. 116 inimest sai surma ja 550 vigastada. Kõige raskemalt sai pihta Tainan (see on linna nimi), kus kukkus ümber 17-korruseline maja ja seda siin lamamas näetegi. Ehitusfirma kolm juhti vahistati ehitusnõuete ränga rikkumise pärast. Video on tehtud drooniga ja õigupoolest paistab neid droone siin ringi lendamas üsna mitu. Võib-olla ongi see meie tulevik, et linnad on droone täis nagu kärbseid.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%E7%B6%AD%E5%86%A0%E9%87%91%E9%BE%8D%E5%A4%A7%E6%A8%93%E5%80%92%E8%B9%8B%E7%A9%BA%E6%8B%8D%E7%8F%BE%E5%A0%B4.webm

ESIMENE ASTRONOOMIAVIDEO: SpaceX Crew-4 start (14. juuli, 4½ tundi)

SpaceX Crew-4 on NASA kommertslendude programmi lend, mis startis tänavu 27. aprillil ja pole siiamaale veel läbi. Kestuseks on plaanitud 6 kuud. See on kosmoselaeva "Freedom" esimene lend. Meeskonnas on neli liiget, neist kaks mehed ja kaks naised. Üks on mitteameeriklane, itaallane Samantha Cristoforetti. Tavaliselt määrab NASA kosmoselendudele ka varumeeskonna, aga seekord määrati üllatuslikult ainult varukapten, ülejäänud kolmele liikmele varuliiget ei määratud. Kaptenile Kjell Lindgrenile, kes on pooleldi hiinlane, ja Cristoforettile on see teine kosmoselend, teistele esimene.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:NASA%E2%80%99s_SpaceX_Crew-4_Live_Launch_Coverage.webm

KUU ROMAAN: "Doktor Moreau saar" (24. juuli, 4 tundi 38 minutit)

Herbert George Wellsi 1896. aasta romaan. Peategelane ja jutustaja Edward Prendick elab Vaikse ookeani lõunaosas üle laevahuku ja jõuab saarele, kus elab doktor Moreau. Doktor tekitab kahe eri liiki looma või inimese ja looma ristandeid. Need on üldjuhul kõnevõimelised ja mõistusega, nad peavad inimkultuuri kõrgemaks kui loomana elamist, ent kardavad doktor Moreaud, kes on neile piinu põhjustanud. Kõige ohtlikumad neist on Leopardmees ja Hüäänsiga – ma pole kindel, kas sealt on pärit saksakeelne sõimusõna Schweinhund. Leopardmees ja Hüäänsiga ei ela romaani lõpuni, aga mõned elavad, ainult kipuvad loomastuma. Romaani on kritiseeritud ebateaduslikkuse pärast, kuid tema mõju popkultuurile on tohutu alates Mihhail Bulgakovi "Koera südamest" (1926) kuni "Simpsonite" episoodini. Esimene selleteemaline romaan valmis juba 1908 ja esimene film 1913. Tim Burton tegi oma versiooni 13-aastasena (1971), mängides ise peaosa. Lingi taga on helifailide kategooria.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_The_Island_of_Dr._Moreau

TEINE ASTRONOOMIAVIDEO: elu- ja töötingimused rahvusvahelises kosmosejaamas ISS (27. juuli, 19 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Astronaut_Jessica_Watkins_Talks_with_AccuWeather,_KMGH-TV_in_Colorado.webm

KUU SÜRREALISMIVIDEO: 24 inimest pressivad end korraga samasse telefoniputkasse (1½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:24_man_in_een_telefooncel-4591445.ogv

Tolmunud topeltettur 20: Mees teiselt planeedilt (Rauno Pärnits)

Tippmaletajate hulgas on märgatavalt rohkem kiiksuga mehi kui teistel aladel. Tõenäoliselt on kõige suurema kiiksuga nuputõstjast kuulnud ka need, kes malest üldse mitte midagi ei tea. Jutt käib USA suurmeister Robert James Fischerist (1943-2008), kes oli male maailmameister aastatel 1972-75.

Ta tuli USA meistriks juba 14-aastaselt. 15-aastaselt tuli ta koolist ära sõnadega „Koolis pole midagi õppida, sest õpetajad on lollid,“ (seda viimast on tõlgendatud ka nii, et õpetajad ei oska malet mängida) ja pühendus ainult malele. Edukalt, sest ta sai 15-aastaselt suurmeistriks (toona kõige nooremana). Kuid kuna ta väärtushinnangud keerlesid ainult male ümber, siis Fischeri osavõtt oli igale turniiri organiseerijale paras peavalu tema esitatud nõudmiste tõttu. Näiteks nõudis ta, et tema partii algaks mitte varem kui 16.00, sest ta oli harjunud hilja tõusma.

Tema tähetund oli MM-tsükkel 1970-72, kui ta lõi pretendentide matšides on vastaseid lausa kaks korda 6:0 (ehk siis +6-0=0)! Selgituseks mittemaletajatele – nö kuiv skoor on tipptasemel üliharva esinev sündmus, sest tavaliselt nõrgem vastane mõne viigi suudab ikka teha. Samast tsüklist on pärit ka seniajani ületamatuks jäänud 20 järjestikuse võidu pikkune seeria suurmeistrite vastu, mis iga maletaja seisukohast kuulub kahtlemata fantastika valdkonda.

1972. aasta MM-matšis Fischer kaotas esimese partii ning esitas jätkamiseks hulga nõudmisi mängusaali kohta. Kui neid ei rahuldatud, siis jättis ta teisele partiile lihtsalt tulemata ning talle märgiti loobumiskaotus! Lõpuks jõuti siiski kompromissini ning matš jätkus. Järgmisest kaheksast partiist võitis Fischer tervelt viis ning edasine oli puhas vormistamine.

Maailmameistriks saanult ta aga edaspidi ei mänginud mitte ühtegi võistluspartiid ning keeldus ka tiitlit kaitsmast, mistõttu tiitli sai hiljem mänguta enda nimele Anatoli Karpov. Fischer ise pidas end aga löömatuks kuni surmani.

Jättes tähelepanu alt välja malelaual toimunud fantastilise mõttelennu, ei saa mainimata jätta kaht vägagi fantaasiarikast Fischeri leiutist: malekell, mis lisab pärast iga sooritatud käiku mõtlemisajale teatud arvu sekundeid juurde ning Chess960 ehk random-chess ehk Fischeri malena tuntud malevariant, milles algseisus on vigurite asend segipaisatud.

Fischeri edulugu ja tema isiksusega kaasnevad skandaalid on andnud ainest mitmeteks raamatuteks ja isegi nende põhjal tehtud filmideks. Loomulikult pole ka ulmežanr suutnud niivõrd koloriitsest isiksusest mööda vaadata ning kui mainimiskordi kokku lugeda, siis maletajatest suudab ehk vaid kuubalane Jose Raoul Capablanca (male maailmameister 1921-27) Fischeriga võistelda. Tõsi küll, suuremas osas juttudes piirdub ulmeline osa vaid ühe konkreetse alternatiivajaloolise seigaga ehk Fischeri tegevmalesse tagasitulekuga, mis lihtulmelugejale mitte mingisugust muljet ei jäta. Ent on ka erandeid.

Üllataval kombel võiks Fischeri ulmedebüüdiks lugeda teost, mis ilmus kaheksa aastat enne maletaja sündi! Elias Canetti romaanis Auto-da-Fe (1935) on üheks kõrvaltegelaseks malehaige ekstsentriline kääbus Fischerle, kes pürib Ameerikasse male maailmameistriks saama.

Fritz Leiberi sulest pärinev jutt 64-ruuduline hullumaja / 64-square madhouse nägi trükivalgust 1962. aastal. Jutus räägitakse esimesest maleturniirist, kus üheks osaliseks on malearvuti. Kõigi osaliste prototüüpidena on hõlpsalt tuvastatavad tuntud maletajad ning mehes nimega Angler ei ole raske ära tunda Fischerit (mõlemad nimed tähendavad saksa keeles kalameest). Ulmeklassikult äärmiselt ettenägelik valik, sest toona 19-aastane Fischer oli küll silmatorkavalt andekas, kuid kindlasti mitte veel maailma suurnimede sekka kuuluv maletaja.

Harry Harrisoni romaanis Kosmosekatk / Plague from Space (1965) leiab mainimist maleringkondades küllaltki tuntud malepartii Botvinnik-Fischer 1962. aasta maleolümpialt.

Boris Šterni jutt Hull kuningas / Безумный король (1977) on väga konkreetselt kirjutatud Fischer-Spasski tiitlimatši ärajäänud teise partii muljete põhjal. Šterni jutus ameeriklane üldse mängida ei oskagi, seda teeb tema eest kaelas rippuv musta kuninga kujuline TI, kes esimeses partiis juhtumisi armus vastase valgesse lippu ja keeldus edaspidi armastatule meelehärmi tekitamast.

Jack McDevitti jutus Jersey püss / The Jersey Rifle (1986) otsib arvuti maailma kõigi aegade parimat maletajat ning suureks üllatuseks olla selleks tõelises kolkas elav mees, kes on kõigist maletajatest peajagu üle. Subjekt nimelt olla enda arvates ainuke, kes malemängust aru saab. Organiseeritakse tema kohtumine maailmameistriga, aga enne partiid satub tüüp öö läbi Fischeriga välkmalet mängima ning – lausa häbi öelda, et subjekt isegi kaotas viimasele ühe (!) mängu.

Mänguülevaade: Waking Mars (Laura Loolaid)

Waking Mars ehk “Marsi äratamine” (või “Marssi äratades” või poeetilisemalt “Virguv Marss”) on nunnu teaduskallakuga indie-mäng, mis mulle kunagi südame ligi puges. Nüüd, seoses Bioreaktori ilmumisega leidsin, et võiksin sellest teistele ka kirjutada (ning nagu muuseas uuesti läbi mängida!), sest mängu ivaks on võõrelu-koosluste häkkimine ja selle kaudu ühe piraka süsteemi mõjutamine. Vormilt on Waking Mars 2D-platvormikas, välja tuli aastal 2012, arendajaks Tiger Style, jookseb PC ja Maci peal (arendaja koduleht reklaamib ka Linuxi ja Androidi versioone).

Nii et sukeldume aga koopasse!

Mängija eesmärk on alguses väga lihtne: tuleb maa all (tähendab siis, Marsi pinna all) ajada uurimisretkele läinud roboti jälgi, et tema kogutud andmed ilusti baaslaagrisse jõuaksid. Signaal juhatab mängija koobastikku, millest peaks olema lihtne läbi jalutada - või vähemalt lendranitsa abiga läbi hõljuda. Teel pakuvad silmailu mõned põnevad eluvormid, mida on väga ilus vaadata, aga millega suuremat peale ei saa hakata, pealegi, robot juba võttis proovid ja edastas kirjeldused. Kuid siis - oh ei! - blokeerib läbipääsu vintske eluvorm, millest läbi ei poe ja mis paistab reageerivat ainult biomassi juurdekasvule. Niisiis tuleb hakata elusmassi algeid koguma, et neid soodsasse pinnasesse kasvama pista.

Selle õppetunni käigus tehti mängijale selgeks mängus edenemiseks vajalike tegevuste põhimall: sisene uude alasse, kasvata elu, lisa biomassi, ava läbipääs järgnevasse alasse.

Teekonna edasi arenedes avastad, kuidas üks või teine elutegur teineteist (ja ümbritsevat keskkonda) mõjutab, ning ka ülesanded muutuvad aja jooksul järjest keerulisemaks. Kogu mängu mudeli võib siiski nõnda kokku võtta: selleks et leida kadunud robot, tuleb liigelda läbi koobaste; selleks, et liigelda läbi koobaste, tuleb lisada biomassi; selleks, et lisada biomassi, tuleb kaugemale jõudes aina enam leida seoseid ja vastasmõjusid erinevate eluvormide vahel ning õppida neid enda huvides rakendama.

Üheks oluliseks rakendustegevuseks on elu juurdekasvatamise-paljundamise jaoks koguda kupraid-spoore-seemneid-paljundusalgeid. (Abiline-tehismõistus hakkab kategooriliselt vinguma, kui kasutatakse sõna “seeme”, sest kohalikud eluvormid on ikka midagi muud kui “taimed”. Aga kodurahu huvides ja mängija rahustuseks öeldakse, et jajah, muidugi, aga inimestel on lihtsam ennast niiviisi väljendada ja me teame küll, et see ei ole tegelikult seeme, aga lihtsustamiseks ütleme ikka “seeme”, ole nüüd vait.) Need mummud ekraani all paremas servas näitavadki konteinereid, kuhu on võimalik koguda teatud hulk erinevat sorti neidsamu mitte-seemneid.

Kogumine on teinekord seiklus omaette, sest mõned “seemned” põrkavad, mõned seemned pritsivad, mõned seemned hõljuvad, mõned plahvatavad … Sügavamal pinna all, komplekssemate kooslustega koobastes, tuleb lisaks arvestada konkurentidega, kes seemneid oma “pessa” tassivad või nende abil omaenda elutsüklit jätkavad. Mõnda seemet aga ei saagi tasku pista, ainult kohmakalt põrgatada.

Kuigi palju kogumis- ja paljundamis- ja avastamistööd kulgeb nohisevas üksinduses, saatjaks vaid eluvormide tekitatud hääled ja audiomärguanded, kui midagi õnnestub või muutub, on loo kulgemises oluline osa ka dialoogil. (Mis minu tagasihoidlikul hinnangul töötab väga hästi nii jutustava elemendi, info sissesöötmise kui tegelastele iseloomu andmise otstarbel.)

Kõnelevaid tegelasi on kokku neli. Astrobioloog Liang on see, kes aktiivselt ekraanil lendleb ja kes peab välja kannatama kohmakama mängija lennukatsetused, persest hammustava võõrelu ning uudishimulikud põiked stiilis “ei tea, kas see magma on ikka kuum?”. Temaga on baaslaagrist raadioühenduses robootikainsener Amani, kes ühelt poolt ankurdab peategelast tegelikkuse külge (kui sellel mõtted vaikses koobastikus liiga uitama lähevad), teiselt poolt aga jagab pidevat tehno- ja seireabi ning arutleb kogutud andmete ja tehtud avastuste konteksti.

Lisaks kahele inimtegelasele tegutseb meie tillukeses Marsi-maailmas kaks tehismõistust. Interaktsioon uurimisrobot OCTOga piirdub mängu esimeses pooles tema jälgede ajamisega ja tema strateegiliselt mahapoetatud kaameramoodulite avastamisega (neil moodulitel on kaks eesmärki - ühelt poolt juhib OCTO tähelepanu olulistele avastustele, teiselt poolt aga toimib iga mahajäetud jupp raadioside võimendajana).

Hoopis teistlaadi suhtlust pakub aga tehismõistus ART, kes on kogu aeg kohal (tema riistvaraks ongi Liangi skafander, kui ma ei eksi), aitab navigeerida, juhib tähelepanu uutele avastustele ja teeb abstraktsed maastikuandmed kasutajale kättesaadavaks. Aeg-ajalt kipub tehisabiline ninatargaks kätte - aga kui natuke järele mõelda, saab selgeks, et ARTi maneerid ja mustrid on programmeerinud seesama teadlane, kes meiega vahepeal ise räägib, nii et nohikute naljad ja sõbralik tögamine ei tule tühja koha pealt. (Hiljem leiab see seos ka otseses dialoogis kinnitust.)

Dialoogide puhul häirib ainult see, et nad käivituvad kindlatel koordinaatidel ise ja kuigi dialoogi saab klahvivajutusega vahele jätta, puudub mängijal samal ajal liikumiskontroll. (Mina kogesin seda ebameeldivalt siis, kui üritasin parasjagu õhus happepurikate vahel peenelt navigeerida ja just sel hetkel asus kogu ülejäänud meeskond mulle uusimaid teadusuudiseid ette puristama.)

Kuigi madina ja plahvatuste otsijatele see mäng väga palju ei paku, peab mitmesuguste keskkonnast tulenevate ohtudega siiski pidevalt arvestama. Pähetilkuvad happepurikad on rohkem mängu esimese poole oht (neid leidub hiljem ka, aga neist saab kergemini mööda). Küll aga lisandub mängu edenedes elusaid ohte: juba nimetatud persehammustajad, lisaks kägistavad väädid ja territoriaalkaitses põisrakud ning kaost külvavad plahvatavad seemned. Ja mida sügavamale pinnasekihtidesse meie tegelane jõuab, seda suuremaks muutub oht kogemata magmat emmata.

Mängu alguspooles võivad pisemad eluvormid ja siin-seal avalduvad suurvormid juhuslikud tunduda (jah, on nunnud elajad, jah selles koopas toimib nüüd mitmesuguste vastasmõjudega ökosüsteem … ja selles koopas … ja selles ka - ja mis siis?), ilmnevad mängu arenedes järjest sügavamad seosed kõige toimuva ja elava vahel. Ütleme nii, et suur-eluvormide ja vastasmõjude ja süsteemide tervik mõjub äärmiselt läbimõeldult ja on sellisena mulle väga mokkamööda. Kuigi taim-loom-seen-elajad on fiktiivsed, mõjuvad nende toimemehhanismid ja koostoimed väga ehedalt ja loomulikult. Saan aru, et fiktiivse Marsielu ülesehitamisse on päris palju päris astrobioloogiat sisse valatud ja see töötab!

Seda, mis juhtub mängu teises pooles, ma välja lobiseda ei taha, sest ise avastamine annab mõne koha peal ikka päris kõva ahaa-laksu. Kui aga tekkis huvi ise katsetada, siis on võimalik Waking Marsi soetada nii GOG-ist kui Steamist, samuti otse arendaja kodulehelt ja kuskilt kindlasti veel.

Segavereline koomiksimaailm: Peruu küber-sümbiondid (Laura Loolaid)

Segavereline koomiksimaailm kutsub! Siin rubriigis avastame igasuguseid imelikke, uusi ja tundmatuid koomikseid meilt ja mujalt ning mitmesuguses vormis. Avastamine on juhuslik ja erapoolik, pigem soovitusliku maiguga; süüvivat analüüsi me ei tee ja tihket kriitikat ei kisu.

Augusti biovõngete tarbeks oli mul juba aasta tagasi üks koomiks ootele seatud. Peruu kõrgustikel hargnev Altiplano saaga koosneb kolmest vihust alapealkirjadega Manu, Puno ja Pilcuyo. Autor Gustaffo Vargas ise määratleb koomiksit kui Peruu küberpunki, aga minu hinnangul sisaldab lugu piisavalt orgaanilisi komponente (ja looduskauneid tegevuspaiku!), et Bioreaktorit rikastada. Saaga leidsin kogemata Kickstarterist (nagu mitmed hiljuti loetud koomiksid) ja toetasin isegi paari vihu välja andmist.

Lugu algab idüllilis-romantiliselt: kesk vihmametsa neitsilikku rahu murrab söakas Sonia läbi võsa, pasa ja pisilaste, et pruudiga aega veeta. Kõik on kaunis, teda võtavad vastu küber-rikastatud (tatistav) jaaguar ja kõnelev pärdik ning uksed avab kõrgtehnoloogiline onnike puuladvas. Sitt ja tatt pestakse maha, veedetakse sume lembehetk jaaaa 3-2-1, pruudid pööravad tülli.

Häda on selles, et eraklik Canela ei taha sugugi metsast välja tulla ja tagatipuks ei taha ta väga ka oma ränkadest minevikuvarjudest juttu teha. Sonia üritab Canelat igatpidi veenda, et linnas ei olegi nii paha ja tulgu ikka mõneks päevaks ise sinna ja tühja sest minevikuvärgist, sest kui suur see jama ikka olla saab.

Canela - või hoopis Lila? - minevik aga tungib ise metsavaikusesse, kui maailmast äralõigatud rahupaika saabub jõhker sõjasalk. Tuleb põgeneda.

Kui siis tüdrukud Sonia suureks rõõmuks linnaveerele tema kodukesse jõuavad, ei lasta neil siin ka olla. Kohe kopsib ukse taga sõbralik diiler (narkootilisel eesmärgil kaubeldakse muide mitte taimede, vaid satikatega). Kui too end semutseva õllevõtu-jutuga tuppa sisse keerutab, tirib ta hoopis Canela/Lila saladused keskpõrandale. Lila reageerib tormilise näopeksuga ja diileri päästab halvimast ainult kiire nupuvajutus, mis Lila käeproteesi välja lülitab.

Rahulikumas vestluses selgub, et sõjasalga saatis kuri korporatsioon, kes otsib midagi… õigupoolest kedagi. Kedagi, keda Lila lapsepõlves tundis armsa ümariku poisinolgina, aga kellest sirgus ajapikku midagi sootuks muud.

Teises vihus sukeldutakse sügavamale käimasolevasse vandenõusse ja saladustesse selle taga. Spioonimängude ja tagasivaadete käigus selgub, et mingi elajas või võõrollus, millega armas ümarik tänavapoiss Limon kogemata kokku puutus, hakkas tema teadvust mõjutama ja see miski poisi sees tahtis välja, tahtis kaugemale, tahtis kasvada.

See “miski” vandenõu keskmes on orgaaniline spioonitarkvara, mis arendajate käest kalmaari kujul jooksu pani ja järgmisi eluvorme ning robotolendeid assimileerides jõudu kogus. Loomulikult ei saa lasta sedasorti entiteedil niisama süüdimatult aasal kepsutada ja kohe ongi jaol igasugused huvigrupid, et ta purki tagasi pista või enda huvidele allutada või siis võikaid katseid teha - nagu ikka.

Erinevates keskkondades kohatud kõnelevad küborg-loomad on osa suurest sülemmõistusest, mille keskmes kükitab seesama jooksupannud orgaaniline programm - ja temaga põimunult kunagine pisipoiss Limon. (Pahade organisatsioon saab jooksikule jälile seetõttu, et kõrgmägede külarahvast materdama saadetud mõrtsuksalga küberneetilised sõjapenid pöörasid salga enda vastu - tähendab, kuskil mägedes on peidus võimas häkker, kes suudab küborgide mõistust assimileerida.) Erandiks on vaid rahvuspargi valvurloomade salgake, kes mõtleb ja tegutseb iseseisva rakukesena ega ole suurde ühismõistusesse põimitud. (See asjaolu aitab neil kurilaste eest kauem peidus püsida.)

Kolmandas vihus vaheldub mastaapne lõpumadin tagasivaadetega Lila lapsepõlve.

Kohal on palgasõdurid, küborgid, kriminaalid, valitsusarmeed; lisaks inimsõdalastele osalevad suurlahingus veel sõjapenid ja kõiksugu fantastilised kübersünteetilised elajad. Küborg-kaarnad loobivad pilvepiirilt elektromagnet-konn-granaate, närilised smugeldavad urust vaenlase kanna alla maamiine, toimub hirmus tapatalg, kõik häkivad kõiki.

Aga kuskil suure lahingu keskel, virtuaalses nurgakeses leiab aset Lila ja Limoni viimane vestlus.

Altiplano lugude fantastiline maailm materialiseerus kõigest mõned aastad tagasi. Lugu ise ei ole ülemäära keeruline. Kokku mängitakse küllaltki tüüpilised troobiakordid: lindpriid slumminoored, kes puutudes kokku uudse põrandaaluse tehnoga, saavad sellest ootamatut kasu, aga kogu nende elukeskkond satub ohtu, kui tehno omanikud nende vastu teravdatud huvi tunnevad; jõudude dünaamikat ja maailmakorda mõjutavad samal ajal mütoloogilis-küberneetilises sünergias sirguvad teadvused ja uued sünteetilised sünapsid. (Muidugi tegutsevad kuskil taustal ka kriminaalsed grupid ja Jaapani korporatsioonid.)

Kuid vorm, milles see lugu esitatud on, ajas mul silmad mõnust pungi. Pildikeel on parajalt pöörane ja ääretult värvikirev. Seejuures ei raisata leheruumi ja iga pildiruut tabab hooga märki. Tähtsate momentide edasiandmisel koondub sisu postrilaadseteks üle-kahe-lehe piltideks. (Kaks sellist näppasin ka siia ülevaatesse - aga neid on veel!) Esteetikas põimuvad kohalike põliselanike kehatäiendusvõtted kõrgtehnoloogiliste lisadega ja nii ihukaunistused kui küborg-komponendid seostuvad visuaalselt Peruu vanade koodeksite kujutusviisidega.

Iga vihu lõpus jagab autor tööjooniseid paari tegelase arendamisest. Mulle tundub, et ka seda tutvustust võiks lõpetama jääda üks elaja-joonis.

Gustaffo Vargase kodulehel saab tutvuda nii autori enda kui tema töödega:

https://artefactop.wixsite.com/gustaffo/bio

Altiplano saagat ja Vargase teisi töid on huvilistel võimalik soetada siit e-poest:

https://gustaffovargas.bigcartel.com/

(Muide, ülevaate kirjutamise ajal tuli just teade, et autor on kolmanda vihu trükiversioonid toetajatele laiali saatnud. Mina piirdusin küll digitaalse versiooniga, aga vahva teada ikkagi!)

Reaktori juttudest: 07/22 (Tõnis Hallaste)

Portselani puudutus

Gustav Vaba

Selles õudusjutus läheb keraamik Toivo vara tööle, teeb pikki ja raskeid päevi ja tuleb hilja koju, püüdes abikaasat Eevat mitte segada. Naine on millegipärast vihane ta peale, on vältinud meest juba nädalaid. Mees loodab, et seekordne töö, ehk lausa meistritöö, võiks naist lepitada. Mingi hetk soostub naine mehega suhtlema - ja sealt algab ja lõppeb kõik.

Ikka tore, kui on uus autor. Toredam veel, kui tal stseeni maalimine ja meeleolu loomine õnnestub. Ei ole kuigi algajalik, on täitsa adekvaatne. Žanri poolest justkui gootilik õudus, ehk veidi otsesõnalisem (gooti õudus on ehk veidi salapärasem). Siin on ju kah salapära, siin on tasast ebamugavust sellest, kuidas omavahel ei suhelda - on aru saada, et miski on viltu ja selles üksteise vältimises on mingi ärevus pinna all pulbitsemas.

Stiil toimib kenasti, laused on normaalselt konstrueeritud (epiteetide [või noh, sisuliselt omadussõnade] määr ja stiiliregister on hääd), öeldav ja ütlematajääv on üldiselt üsna heas vahekorras (tore oli, et Toivo ei karjunud: “Issand, kallis, Sa oled ju skulptuur!” või muud säärast, aga veidi riivas silma Eeva karjutud “Sa vägistasid mu!” - eks see pidigi viha ja šokk olema, aga mingi vihjamisi öeldu toiminuks ehk õõvastavamalt). Võib-olla kuidagi mõjub veidralt, et mees käitub, nagu ta midagi ei mäletaks, aga seegi on minu teada omane gooti õudusele, kus mälestused hakkavad üksteise vastu töötama, kõik on ebausaldusväärne.

Ütlesin, et ei ole ülemäära algajalik - aga milline on hüpe “oh, see oli küll professionaalne!” juurde? Kogu mu kiitus on tunnustav, aga vaimustuseta. Lugu oli üsna tavaline asi omas asjas. Mitte ülemäära uuenduslik. Edgar Allan Poe analoogsed jutud on raputavamad - aga seda tingib ühe õudusesse sukeldunud geeniuse stiilimeisterlikkus, nii et veidi kohatu võrrelda. Debüüdi puhul tuleb loo korralikkust, teksti ja žanri normaalset sooritamist siiski tunnustada ja järgmiste asjadega loota veelgi söakamat sulelendu.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-portselani-puudutus

Tõrksa taltsutamine

Tim Hornet

Maniwald kutsub tulevaimu välja ja algul räägib temaga elust ja olust – siis nenditakse, et järgmine iga-aastane inimohver tulevaimule on tema tütar. Nojah, mis teha. Maniwald siiski arutab, et ehk saaks noored ja söakad mehelikkuse katseks teibaga üle pööriöölõkke hüpata - ja mis kukub, jääb tulevaimule. Järgneb väike läbirääkimine - ja midagi veel.

Tegemist kena tekstiga, selged piirid seatud (kindlad tegelased, kindel aeg, üksainus sündmus ja lõppeb kena puändiga). Dialoog on ladus, ehkki üldjoontes on tunne, et see ei peaks nii sõbralik olema, ometigi tehing kuradi või millegi analoogsega. Natuke lihtne jutuke, aga normaalselt sooritatud. Tulevaim võinuks rohkem kahelda Maniwaldi ettepanekus - mida inimesed sellest saavad, kui tulevaim annab oma loa neiks lollusteks? Võinuks kas või pakkuda, et kukkujast saab siis iga-aastane ohverdus - loosimine jääks ära. Kui see ka tütart ei päästaks, siis äkki järgmised süüta tütred ei pea õigustamatult surema. Muidu on vestlus lihtsalt veidi jabur ja alles lõpulahendus selgitab ja õigustab. Puänt mõjus hetkel tähtsamana kui teekond selleni, aga lugu peab heana mõjuma ka ilma lõpupöördeta (õigupoolest võikski autor edaspidi mõelda sellele küsimusele: kui puänti poleks, mis minu loosse alles jääks? Puänt ei tohi päästa, see peaks pigem olema viimane nüke juba heas loos).

Pealkiri oleks otsekui viide Shakespeare’ile, pigem on siin aga teatav annus “Rehepappi”. Mitte et tuntud tsitaati ei võiks laenata, ma lihtsalt ise olin viitetundlik ja häälestusin millelegi muule (ja Shakespeare’i ilmsesti kuulsaim komöödia „Suveöö unenägu” tegeleb kah jaaniööga). Esialgu on natuke raske paika loksutada kultuurikonteksti. Algul näis olevat omaette fantaasiamaailm: seitse eri rahvast kõik ohverdavad tulevaimule ühe noore, Saare rahvas hoidus sellest üheks aastaks ja nüüd neid pole. Minule tundus see uue fantaasiamaailma loomisena.

Teisalt on mingi arutlus selle kohta, et linnast saadakse uusi võtteid taimede kaitsmiseks külma eest – mõte, et maainimene linnast midagi kõrva taha paneb, viitaks justkui ülikooli olemasolule, kaob müütiline taluminevik ja oleme vaid mõnesaja aasta kauguses minevikus. Lõpupöördega taandatakse kõik aga üsna klassikaliseks kavalantsulikuks looks... või ei, ikkagi rehepapilikuks. Igatahes jaanipäeva mütoloogia täiendamiseks – ja seeläbi oleme jälle Muinas-Eestis.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-torksa-taltsutamine

Aus Kaup

Kersti Kivirüüt

Galina elu oli üks kena turumutiidüll, kuni tema kõrvalletti ilmus ülesvuntsitud rikkuriproua Siret oma kristallide ja muu pahnaga. Siret on teda juba mitu kuud tüüdanud kogu oma olekuga. Jutu tegevus toimub 1. mail, seega on turule oodata igavesti noort iga-aastast müüjat Ravil Ravilovitši, kes pakub hirmkalli hinna eest mõttetut pahna, mida nimetab vägevateks võluesemeteks. Siret otsustab midagi ikkagi osta...

Parajalt pikk tekst, tartlasena oli kuidagi tore paigutada tegelasi ja ennastki sellesse kodusesse miljöösse. Ehk terendab kuskil tekstis kujutatud turulettide äärel ka Petka oma kurkidega? Lugu jookseb ladusalt, oli lihtne haarata ja hõlbus lugeda. Ideed töötasid hästi – polnud küll midagi pöörast ega ootamatut (ei ole jutt, millega läheks kedagi rabama, et issand jumal, Reaktoris oli jutt, kus – oh, sa pead ise lugema, ma ei saa!), aga see, mis oli, oli iseenesest korralikult tehtud. Mõjub nii, nagu oleks suhteliselt pingevabalt kirjutatud ja mida on laadna, pingevaba lugeda. (Kunagi ei tohi muidugi alahinnata teksti peale kulunud vaeva – pealtnäha kõige voolavam tekst võib olla selliseks saadud suure toimetamise tulemusena. Ja ka vastupidi – minu siinsed pealtnäha ülikalkuleeritud read on tegelikult viimase minuti susserdis, haha! Elagu tojmetajsd!)

Kaks konkreetsemat etteheidet siiski oleks. Esiteks: Galinale on pandud liiga suurt rõhku. Ta oli põhisüžees lihtsalt pealtvaataja, polnud otseselt vaja juttu alustada kolme-nelja lõiguga tema taustast. Mõjus nagu mingi esialgne kavatsus, millest poolepealt loobutud – aga selle kadunud kavatsuse idud võib tagantjärele välja tõmmata tekstimulla seest. Sealjuures tunnen, et mingis mõttes olen ebaõiglane – kui Galinat ka poleks, tahaks ma pikemat väljakirjutust, veidi laiemat plaani või avaramat tekstiilma, pealtnäha nõuaksin Galina-sugust ja tema põhjalikku väljakirjutust. Ütleks siis, et Galina ise sobib, aga tekst alanuks justkui kõrvalepõikega Galina juurde ja kuni pealiin pole end veel kätte andnud, siis mõjus algus kuidagi sihitult. Mitte pikalt, aga piisavalt, et ära mainida.

Teisalt võis Galina olla mõeldud selleks, et oleks vähemalt üks normaalne tegelane, kes aitaks lugejale kinnitada, et ses tekstis on ka normaalseid inimesi. Ent seda tarvidust oleks veidi leevendanud see, kui Siret poleks selline karikatuur. Siin ei tekkinud lugejal kuskil mingit omapoolse hinnangu kujundamise ruumi. Siret ei pea solvava otsekohesusega välja ütlema, et mingis mõttes on kindlasti hea viibida mõttetute inimestega, vaid tema üleolekutunne võiks tulla esile väiksematest detailidest. Mu arvates oleks veelgi parem see, kui polegi ühtki näpuga osutatavat asja, mis näitab, et ta on tõeliselt ebameeldiv, aga kuidagi ta ikkagi on seda. (Nii nagu hiljuti loetud Ishiguro romaanis „Klara ja päike” süstiti lugejasse tõsist eelarvamust ühe tegelase suhtes sellega, et kolm eri inimest kinnitasid peategelasele, et tegemist on väga targa inimesega – väikeste vakatuste ja ütlematajäämiste järel mõjus see kompliment ebamäärase hoiatusena.) Ilmselt on Sireti moodi inimesed päriselt ka olemas – inimesed, kes on ülbed ja üleolevad, aga ise ka ei saa aru, mis mulje nad jätavad – aga ilukirjanduslikult see ei töötanud.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-aus-kaup

Kui Lummus lõpeb, jäävad vaid sõnad ja pesemata nõud

Mairi Laurik

Vahelduvate jutustajategelastega – raamatukogutöötaja Marge ja alles sinnakanti kolinud Kristjan – edastatakse lugu sellest, kuidas ühel kenal päeval ilmub raamatukokku üks Rändaja (raamatuist raamatuisse hüppaja ehk inimene, kes suudab raamatutesse peituda) ja haarab ühtede kaante vahele minnes endaga kaasa kellegi, kes polnud seda senini suutnud.

Lugu on keskmiselt pikk, aga läheb ladusalt. Nagu Kivirüüdi tekstigi puhul, pole siingi seda suurt pöörast, mis sunniks jutust rääkima sõprade või kas või võõrastega või paneks ütlema, et mine pekki, mida see autor nüüd tegi, aga Lauriku ideed on minu meelest huvitavamad (muinasjutulikkuse asemel bibliofantastika, mis mulle rohkem mõjub).

Mulle meeldis, et on tajuda autori kirjutuskogemust, mis paneb teda hästi toimetama uue infoga. Eriti ilmutab see ühes üllatavas pöördes jutu keskel – kui Marge kohta ilmneb, et ta on täiesti teadlik Rändajaist, on ise nende maailma osa. Mõni ehk peatuks ja hakkaks selgitama, et ennäe, aga Marge teadis, mida teha, sest ta on ju ise ka Rändaja! Mitte ehk nii kohmakalt, aga kuidagi siiski võtaks selle aja. Laurik aga viivitas sellega piisavalt, et tema hakkamasaamine jõudis mõjuda huvitava avastusena tegelase kohta, mitte odava kokkusattumusena.

Võib-olla oli algus veidi pikk, ei tõmmanud kogu täiega sisse. Tegelased olid toredad, aga mingi viimane piisk puudus nende juures, mis oleks aidanud neil päriselt pärale jõuda. Veidi kindlamalt väidan, et loo lõpus tekkis tunne, et lahendus oleks nagu käes ja nüüd loen lõpu vormistamist (kui teine tüüp välja sai, siis Kristjani sissejäämine pani edasise mõnevõrra seisatama – me ju teame, et ta saab sealt välja, isegi väljasaamise viis ei toonud mingit uut üllatust sisse, nii et veidi muutus lõpplahendus lõpu äraootamiseks).

Kas Rändamine võiks olla metafoor kirjutamise kohta? Kas kirjanikud pole isegi justkui keegi, kellele see võimalus on antud – ja kellest mõni järgib sellele kutsele, mõni jääb seda aga meenutama kui mingit lapsepõlveveidrust, unustatud ja lihvimata oskust. Raamatute agar ja ohter lugemine on aga oluline eeltingimus selle oskuse lihvimiseks. See polnud niivõrd kommentaar autorile, kuivõrd üleüldine tekstist tõukuv tähelepanek.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kui-lummus-lopeb-jaavad-vaid-sonad-ja-pesemata-noud

Uudiskirjandus 08/22

Kindlus õhus

Jessie Greengrass

Kindlus on isesugune. Selle juurde kuulub loodebassein, köögiviljaaed, veski ja küün, mis on pilgeni täis varusid. Kindlus on vankumatu pelgupaik veetõusu eest, mis ähvardab hävitada linna ja on võib-olla juba hävitanud kõik muu. Aga … kui kaua see oma asukaid kaitsta suudab? Caro isa ja kasuema hukkuvad keskkonnakatastroofis, kuid enne on nad lastel käskinud linnast lahkuda. Caro ja tema väike poolvend saabuvad kindlusse, mille eest hoolitsevad vana ja tema lapselaps Sally. Kaks paari õpivad koos elama. Ometi on piirid kõigel: turvalisusel, varustusel ja sellel, mida teistele saab õpetada vana – omamoodi külavalvur, kes teab, kuidas kõike teha –, enne kui ta tervis üles ütleb. Muudkui arvad, et aega on. Ja siis äkitselt enam ei ole. „Kindlus“ on võimas ja emotsionaalselt täpne romaan, mis võtab kokku lapsevanemaks olemise, ohverdamise, armastuse ja ellujäämise ajal, kui inimkonda ähvardab väljasuremisoht.

Kirjastus Eesti Raamat,

Tõlkinud Hiie Tamman.

248 lk

Ürgsorts

Terry Pratchett

Ürgsorts paistab kõigi teiste Kettamaailma sortside seas silma sellega, et ta on kaheksanda poja kaheksas poeg ning tema isa peab olema sorts. Ürgsorts suudab tahtmise korral päikese peatada, mere keema panna ja teha veel muudki, mis on tavainimesele väga tülikas, kuid ürgsortsidele peaaegu kohustuslik. Ta on kanal, mille kaudu võlukunst universumisse voolab, ning valge augu inimvaste. Et ürgsortsid on väga tülikad, siis viidi just nende vältimiseks Nähtamatus Ülikoolis sisse tsölibaadinõue. Selgus aga, et kuigi teoreetiliselt võib ürgsortsist jagu saada ainult teine ürgsorts, ajab praktikas asja kenasti ära ka vana soki sisse pandud poolik telliskivi. Ja mis seal imestada, tegemist on ju Kettamaailmaga.

Kirjastus Varrak.

Tõlkinud Kaaren Kaer ja Karl-Martin Sinijärv.

296 lk

Eranuhke ei armasta keegi

Gert Kiiler

On 1961. aasta lämbe augustikuu. Kohe esimesel päeval, kui Paul Johnson Viljandis oma eradetektiivibüroo avab, on platsis esimene klient. Saadud ülesanne viib värske eranuhi karmide meeste, saatuslike naiste, stiilsete autode ja luksusliku elu pöörisesse, kus on kerge kaotada pea… Ja veidigi hooletu olles ka elu.

Põnevusjudinaid tekitav lugu oleks väga hästi võinud juhtuda Californias, ent see toimub siinsamas Eestis – peaaegu. Klassikalise Ameerika krimižanri reeglite järgi kirja pandud põnevusjutt kirjeldab Viljandit nii, nagu see ajaloos tegelikult kunagi ei eksisteerinud. Tegevus toimub paralleelminevikus, kus põimuvad meisterlikult tegelikkus ja fiktsioon, päriselt toimunud ning väljamõeldud sündmused. Eestit ei annekteeritud Nõukogude Liidu poolt ning sõjaeelse linnapea August Maramaa idee Viljandist kui sisemaa kuurordist oli teoks saanud: hasartmängude ainumonopoliga linnast oli saanud Las Vegase miniversioon. Autor viib lugeja suure naudinguga seiklema 1960ndate aastate Eestisse, kus lokkab kapitalism, kõlab džäss ja voolab šampanja, ent inimesed jäävad ikka inimesteks kõigi oma saladuste, pahede ja ihadega.

Postimehe kirjastus

272 lk.

Kordustrükk

Viimane ükssarvik

Peter S. Beagle

Ükssarvik elas ihuüksi metsas, mida aeg ei puudutanud. Aeg-ajalt nägi teda üksnes mõni neidis, aga needki üha harvemini. Inimeste eest hoidumine oli talle kerge, kuid pealt kuuldud jutukatked sellest, et ükssarvikud on maailmast kadunud, sundisid teda oma võlumetsast välja minema. Tema teekond polnud kerge, kuigi tal oli abilisi: saamatu võlur Schmendrick, asjalik Molly Grue ja romantiline prints Lir. Nende teekond muudab neid kõiki, ka ükssarvikut.

„Viimane ükssarvik“ on poeetiline ja kaunis lugu näivusest ja tegelikkusest, imedest ja elust, armastusest ja surmast ning see on võtnud sisse kindla koha parimate fantaasiaraamatute seas.

Peter S. Beagle on 1939. aastal sündinud tunnustatud fantaasiakirjanik, kes on saanud ohtralt auhindu, muuhulgas ka Hugo ja Nebula auhinna. Juba tema esimene raamat „A Fine and Private Place“ pälvis suurt tähelepanu ja selle jäetud muljet on hiljem jaganud nii Robin Hobb kui ka Neil Gaiman. Tema kõige tuntumaks raamatuks on aga siiani „Viimane ükssarvik“, millest on ilmunud üha uued ja uued trükid. Praeguseks on ta kirjutanud ka raamatule järje.

Tõlkinud Krista Kaer

Värsid tõlkinud Peep Ilmet

Korrektuuri lugenud Kairi Vihman

Kaane kujundanud Liis Karu

248 lk, pehme köide

Harry Potter ja Fööniksi ordu

J.K. Rowling

Harryt ootab ees viies kooliaasta. Ta teab, et Voldemort on tagasi tulnud, ja kardab, et kohe algavad tema hirmuteod. Esialgu aga ei ole sõnagi ähvardavast ohust ei „Päevaprohvetis”, mida Hedwig talle toob, ega ka mugude uudistes, mida ta üritab onu Vernoni ja tädi Petunia telerist vaadata. Teadmatus muutub väljakannatamatuks, sest ka Roni ja Hermione kirjad on vihaleajavalt tühjad. Harry on valmis juba onu ja tädi majast põgenema, kuid siis satub ta mugude turvalisel tänaval vastamisi dementoritega ja ootamatud sündmused haaravad teda järjekordselt kaasa …

Raamatut kaunistab Harry Potteri raamatusarja kaanekujunduse konkursi võidutöö, mille eesmärgiks oli luua raamatusarjale uued kodumaised kujundused.

Ulmkonnakroonika 08/22

Ulmestaar Virko Pirrus

Ilmselt mitte väga originaalne tutvustus - ulmekirjanduse neelaja juba lapsepõlvest saati. Ulmeringkonnas ei ole ma kindlasti väga tuntud nägu (aeg-ajalt vaid Estconile sattunud) - minu „ringkond“ on olnud rohkem raske ja tumeda muusika scene. Samas on neil kahel võrdlemisi palju kokkupuutepunkte, mis mulle isiklikult sobib väga hästi.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Neid vastuseid kirjutades olen jõudnud umbes 2/3 peale Alastair Reynoldsi viimase raamatuga „Inhibitor Phase“. Kui Orpheuse Raamatukogus ilmunud jutud välja arvata, siis on see minu esimene tõsisem tutvus Revelation Space universumiga. Üsna ilmselgelt valest otsast, aga hetkel ei sega see üldse. Samas olgem ausad - ma tõenäoliselt kirun valjult, kui ma ükskord õigest otsast alustan ja suuremat osa toimuvast juba ette tean. Väga kobe „space opera“!

Selle aastanumbri sees olen läbi lugenud mitu Mark Lawrence´i triloogiat. Kui Jaagup Mahkra nimetas filmi „The Northlander“ metal-muusika filmikunsti ekvivalendiks (väga ebatäpne tsitaat, aga mõtte annab edasi), siis minu arvates võiks Lawrence´i „The Broken Empire“ olla täiuslik ekstreem-metal kirjasõna kujul. Verine, räpane ja küüniline grimdark-fantasy võrratus postapokalüptilises, lugejale ähmaselt äratuntavaid kohti ja objekte täis maailmas. Minu jaoks vaat et kuulikindel retsept!

Väga head on ka „The Book Of The Ancestor“ ning „The Book Of The Ice“ triloogiad - tõsi, neist viimase puhul ootab kolmas osa veel läbitöötamist.

Meeldisid ka Jonathan Frenchi „The Lot Lands“-sari (jutt keerleb tühermaal ringirallivate tsikliklubide ümber - ainult et ratturiteks on inimeste ja orkide värdjatest järeltulijad ning sõiduvahenditeks hiigelsuured sõjasead) ning Scott Lynchi Locke Lamora-vargatriloogia.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Õnnestunud maailmaloome, hea kirjastiili, kordaminevate ja piisavalt sügavate tegelaskujude, ning kindlasti ka huvipakkuva üldtemaatika rohkem või vähem õnnestunud sulam. Enamasti on see suhteliselt kiirelt aru saada, kas raamat läheb minu jaoks „käima“ või ei.

Eemale peletavad: diibitsev soga lihtsalt diibitseva soga pärast; klišee klišee otsa (eriti fantasys); pinnapealsus ja hõredus, teisalt ka lobapidamatus; kõikidele meeldida üritamine või siis autoripoolne maailmavaateline jutlustamine.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Esiteks klassikud, kes mõjutasid õrnas eas. Siin ei ole üllatusi - vana hea tõlkekirjandus, mis omal ajal igas endast lugupidavas raamaturiiulis olemas oli: Jules Verne („Saladuslik Saar“), Arthur Conan-Doyle („Kadunud maailm. Maracoti sügavik“), Arthur C. Clarke („Linn ja tähed“), Clifford D. Simak („Härjapõlvlaste kaitseala“), Stanislav Lem („Eeden“).

Hiljem lisandunutest on eredalt meelde jäänud ja mõjutanud: J.R.R. Tolkien (ei salga - minu jaoks äärmiselt oluline gateway), H. P. Lovecraft, kirjastuse Fantaasia varajane ots (Poul Anderson, Michael Moorcock), Harry Harrisoni Surmailma-saaga, Dan Simmons („Hyperion Cantos“), Stephen Baxter („Ajalaevad“), G.R.R. Martin („A Song Of Ice And Fire“).

Viimase aja lemmikutest sai Mark Lawrence juba mainitud. Lisan siia kindlasti ka Joe Abercrombie, kelle „The First Law“-triloogiat loen isiklikult pea perfektseks fantasy-teostuseks.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Eks ikka näljast uute ja eelmistest veelgi põnevamate maailmade ja seikluste järgi, nimetagem seda siis eskapismiks või mitte (minu poolest võib). Sai alustatud klassikaliste seiklusjuttudega ja mindud tasapisi üle kangemale kraamile - niipalju kui koduse raamaturiiuli ja hiljem raamatukogu valik lubas.

Kummaline. Ma olen ulmet ja fantasyt lugenud ikka päris korralikult ja see protsess jätkub endiselt (nüüd küll pigem hooti), aga ma ei ole end kunagi pidanud hardcore-ulmefänniks või ulmeringkonna-inimeseks. Eeskätt siis selliseks, kes läviks aktiivselt teiste omasugustega, kolaks mööda -cone ja osaleks muudes ühistegevustes. Minu jaoks on ulme olnud pigem sidequest - oluline ja omal kohal, aga mitte „number 1“ armastus.

Ulmekirjanduse päev 17. septembril!

Laupäeval, 17. septembril 2022 toimub Tallinna Keskraamatukogu peamajas (Estonia pst 8) ulmekirjanduse päev, tähistamaks koos huvilistega selle armastatud žanri olemasolu ja mitmesuguseid avaldusi, ning tutvustamaks ulmet kõigile uutele huvilistele. Ulmepäevast toimub otseülekanne Keskraamatukogu Youtube’i kanalil.

Kavas on ettekanded, kuulama aga tulge ikka koos küsimustega! Veiko Belials tutvustab ulmežanri avarust ja eesti ulme ajalugu; Maniakkide Tänav räägib LitRPG ehk mängurikirjanduse olemusest; Mairi Laurik mõtiskleb raamatukogudest kirjandusteostes ning raamatukogunduse tuleviku üle läbi ulmekirjaniku silmade; Andrus Org ja Jaak Tomberg arutlevad ulmeoleviku, küberpungi ja tehnoloogia arengu üle. Toimub ulmeloomingukonkursi tulemuste avalikkustamine ja parimate auhindamine, kus verivärskete ülilühijuttude ja ulmekunstitaieste autoreid saab loodetavasti kohapeal näha ja kiita.

Lisainfot ulmepäeva kohta: https://keskraamatukogu.ee/ulmepaev/

Programmi toetavad: Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital, Raamatukogude aasta 2022, Eesti Ulmeühing, kirjastus Lummur ja ulmeajakiri Reaktor.

Mängudeöö 17 septembril!

Pärast seda, kui ulmekirjanduse päeval on mõtted kihama aetud, on paras aeg meelte lahutamiseks minna edasi Ülemistele, kus Apollo kino vallutavad mängud, mängusõbrad ja mängulised ideed. Lähemat infot leiad Level1 kanalitest, Mängudeöö teemalehelt ja FBst:

level1.ee

https://www.mangudeoo.ee/

https://www.facebook.com/MangudeOO

Abracadabra Jupiteris

Rahvusringhäälingus kõlab järjeloona Meelis Friedenthali jutt "Abracadabra". Jutt ilmus kogumikus “Eesti nõid”.

https://jupiter.err.ee/1608677065

Tombergi autoriõhtu Tsoonis

„Stalkeri“ pop-up muuseumi autoriõhtute sarjas kõneles Jaak Tomberg 25. augustil “Ulmelistest tsoonidest ja utoopilistest soovidest”.

Muuseumi tegemiste kohta saab teavet siit:

https://www.stalkerthemepark.ee/

Autoriõhtute salvestused laekuvad siia kanalile:

https://www.youtube.com/channel/UCl47CZ7tz3Vv1f6oRFjwhPg

Loe veel:

kultuur.err.ee/1608693961/stalkeri-pop-up-muuseumi-autoriohtud-jatkuvad-jaak-tombergi-ettekandega

Õhtud eesti ulmega

12. augustil toimus Tartu Kirjanduse majas kohtumine Tartu linnakirjanik Paavo Matsiniga. Vestlust elust ja ulmest, alkeemiast ja kirjandusest juhtis Veiko Belials.

Pildistas Kersti Taurus

Pildistas Kristjan Rätsep

Aasta tagasi HÕFFil: salvestus ulmefilmide vestlusringist

Möödunud aasta HÕFFil sai maha peetud juturing ulmefilmide ja ulmejuttude filmiks vormimise teemal. Ütlesid ja arvasid Veiko Belials, Jüri Kallas, Laura Loolaid. Vestlust salvestati taskuhäälingu tARTu hääl tarbeks, aga tehnilistel põhjustel ei saanud materjalist täiemõõdulist häälinguosa. Küll aga anti fail lahkesti Veiko kätte, kes selle omakorda lahkesti meile andis. Nüüd saab juturingi kuulata Reaktori Youtube’i-kanalist:

https://youtu.be/8cViCy7CHYE

Lisaks tasub tARTu hääle sisukorras järge ajada, sest ulmega seotud osi kogunes sinna mitmeid (eriti esimesel hooajal):

https://tartupood.ee/podcast-tartu-haal

Tõlkejutt: Vere muusika (Greg Bear)

Greg Bear (s 20.08.1951) debüteeris ulmes 1967. aastal, joonistas ja kirjutas. Tõsisemalt hakkas kirjandusega tegelema aastal 1975, kuid tõeline tunnustus tuli alles 1980ndate alguses, mil kirjaniku tõsiteaduslikud jutud võitsid arvukalt auhindu ja kriitikute tähelepanu. Jutustus „Vere muusika“ (Blood Music; 1983) oli üks nendest, vast isegi kõige tuntum, võitis Hugo ja Nebula auhinnad ning on nüüd ka eesti lugeja esmatutvuseks Greg Beari loominguga. 1985. aastal avaldas autor selle jutu põhjal kirjutatud samanimelise romaani. Viljaka autorina on Greg Bear avaldanud 38 romaani ja 10 jutukogu.

Looduses valitseb põhimõte, mida minu arust pole keegi veel sõnastanud. Iga tund sünnib ja sureb miljardeid müriaade tibatillukesi elusolendeid – baktereid, mikroobe, „pisilasi“ –, kes ei lähe arvesse muidu, kui ainult oma olemasolu hulga või nende akumuleerunud kogumõju tõttu. Neil pole sügavamat mõistmist. Nad ei vaevle kuigi palju. Isegi sadade miljardite surm pole mingil moel võrreldav üheainsa inimelu kaotusega.

Kõigi olendite suurusjärkudes, olgu nad suured või väikesed, tillukesed kui mikroobid või vägevad nagu inimesed, on võrdne hulk elujõudu, „elaani“, täpselt nagu on suure puu okste mass kokku kogutuna võrdne tema maa-aluste osade massiga, ja kõigi nende osade kogumass omakorda võrdne tüve massiga.

Vähemalt selline on põhimõte. Ma arvan, et Vergil Ulam oli esimene, kes seda rikkus.

Meie viimasest kohtumisest oli möödunud kaks aastat. Minu mälestus temast ei klappinud kuidagi selle päevitunud, hästirõivastatud härrasmehega, kes seisis minu ees. Olime eelmisel päeval telefonitsi kokku leppinud lõunase kohtumise ning seisime nüüd silm silma vastu Mount Freedomi meditsiinikeskuse töötajate kohviku laiade uste vahel.

„Vergil?“ küsisin ma. „Jumal küll, Vergil!“

„Tore sind näha, Edward.“ Ta raputas tugevasti minu kätt. Ta oli vähemalt kümme-kaksteist kilo maha võtnud ja ülejäänu paistis rohkem trimmis, paremate proportsioonidega. Ülikoolis oli Vergil olnud trullakas turris juuste ja puseriti hammastega imelaps, kes lasi ukselinkidesse elektrit, andis meile punši, mis tegi kuse siniseks, ega käinud kunagi kohtamas, välja arvatud Eileen Termagentiga, kellega tal oli füüsiliselt mitmeid ühisjooni.

„Sa näed suurepärane välja,“ ütlesin ma. „Veetsid suve Cabo San Lucases?“

Me seisime leti ääres järjekorras ja valisime toitu. „Päevitus,“ ütles ta ja tõstis kandikule paki šokolaadipiima, „on pärit kolmest kuust päevituslampide all. Mu hambad tehti korda üsna varsti pärast seda, kui sa mind viimati nägid. Ma selgitan ülejäänut, aga selleks on vaja kohta, kus keegi meid pealt ei kuuleks.“

Tüürisin ta suitsetajate nurka, kus kuue laua peale oli jaotunud kolm veendunud tahmatoru.

„Ma mõtlen seda tõsiselt,“ ütlesin, kui kandikuid tühjaks laadisime. „Sa oled muutunud. Sa näed hea välja.“

„Ma olen muutunud rohkem, kui sa arvad.“ Vergili toon kõlas pahaendeliselt nagu filmis ja sõnadele lisaks kergitas ta teatraalselt kulme. „Kuidas Gailil läheb?“

Ma rääkisin talle, et Gailil läheb hästi, ta on lasteaiaõpetaja. Me olime abiellunud aasta tagasi. Vergili pilk libises toidule – ananassilõik ja kodusjuust, tükk banaanikreemikooki – ning ta ütles, peaaegu katkeva häälega: „Märkad sa veel midagi?“

Ma piidlesin teda hoolikamalt. „Ee …“

„Vaata lähemalt.“

„Ma pole kindel. Nojah, sa ei kanna enam prille. Kontaktläätsed?“

„Ei, mul ei ole neid enam vaja.“

„Ja sa oled moekalt riides. Kes sind viimasel ajal rõivastab? Ma loodan, et ta on sama seksikas kui hea on ta maitse.“

„Candice’il ei ole … tal ei olnud mu stiilimuutusega midagi pistmist,“ vastas ta. „Sain kõigest parema töö ja raha oli rohkem, mida kulutada. Mu maitse on rõivaste osas kõvasti parem kui toidu osas, nagu näed.“ Vergili näole ilmus ennasthalvustav naeratus, mis pöördus pentsikuks irveks. „Igatahes – ta jättis mu maha, mind lasti töölt lahti ja ma elan säästudest.“

„Pea hoogu,“ ütlesin ma. „Liiga palju infot. Räägime õige järjekorras. Sa läksid tööle. Kuhu?“

„Genetron Corpi,“ ütles ta. Kuusteist kuud tagasi.“

„Ma pole neist kuulnud.“

„Küll kuuled. Nad kavatsevad järgmisel kuul börsile tulla. Ja lendavad kõrgele. Nad saavutasid MRBidega läbimurde. Meditsiiniliste …“

„Ma tean, mis MRBid on,“ segasin ma vahele. „Vähemalt teoorias. Meditsiiniliselt rakendatavad biokiibid.“

„Noh, neil on mõned, mis töötavad.“

„Mida?“ Nüüd oli minu kord kulme kergitada.

„Mikroskoopilised loogikaahelad. Süstid nad inimkehha, nad panevad töökoja püsti, kus kästud, ja kukuvad parandama. Doktor Michael Bernard on heaks kiitnud.“

See oli päris muljetavaldav. Bernardil oli veatu maine. Vähe sellest, et ta oli seotud geenitehnoloogia suurte tegijatega, lisaks jõudis ta oma töö tõttu enne pensionile minekut vähemalt kord aastas uudistesse. Time’i, Mega, Rolling Stone’si kaaned.

„See kõik peaks olema saladus – aktsiad, läbimurre, Bernard, kõik.“ Vergil vaatas ringi ja alandas häält. „Aga sa võid teha, mida põrgut ise tahad. Mina olen nende värdjatega ühel pool.“

Lasin vilet. „Teed mu rikkaks, mis?“

„Kui tahad. Aga istume veel natuke, enne kui oma maakleri juurde tormad.“

„Muidugi.“ Ta polnud puudutanud ei oma kodujuustu ega ka pirukat. Aga ta oli söönud ära ananassiviilu ja joonud ära šokolaadipiima. „Räägi mulle sellest lähemalt.“

„Noh, meditsiinikoolis õppisin ma eelkõige laborivärki. Biokeemiline uurimistöö. Ja mul on alati arvutite peale käppa olnud. Nii et elatasin end seal kaks viimast aastat …“

„Müües Westinghouse’is tarkvarapakette,“ ütlesin ma.

„Tore, et sõbrad mäletavad. Nii ma Genetroniga kokku juhtusingi, just siis, kui nad alustasid. Neil olid suured rahad selja taga, kogu laborivarustus, mida mu arust võis üldse kunagi tarvis minna. Nad võtsid mu tööle ja ma tegin kärmelt karjääri.

Neli kuud hiljem oli mul juba oma projekt. Saavutasin mõned läbimurded …“ ta viskas hooletult käega, „… ja jätkasin siis kõrvalprojektiga, mis oli nende arvates ennatlik. Ma ei nõustunud ja siis nad võtsid mult labori ära ja andsid selle mingile süüdimatule lameussile. Suutsin osa eksperimendist päästa, enne kui ma kinga sain. Aga ma pole kunagi olnud eriti ettevaatlik … ega ka mõistlik. Nii et see jätkub nüüd väljaspool laborit.“

Olin Vergilit alati pidanud auahneks, veidi ogaraks ja mitte kuigi mõistlikuks tüübiks. Tema suhted autoriteetidega polnud kunagi sujunud libedalt. Teadus oli tema jaoks nagu naine, kes oli kaugelt sinu liigast väljas, aga haarab su ometi ootamatult oma embusse kaua enne, kui oled armusuhteks küps – ning tekitab sinus hirmu, et kaotad oma võimaluse, jääd auhinnast ilma. Nagu oligi juhtunud.

„Väljaspool laborit? Ma ei saa aru.“

„Edward, ma tahan, et sa mu läbi vaataksid. Täielik füüsiline kontroll. Äkki vähidiagnostika. Siis selgitan lähemalt.“

„Sa tahad viie tuhande dollarist läbivaatust?“

„Mis iganes sa teha saad. Ultraheli, TMR, soojuspildistamine – kõik.“

„Ma ei tea, kas ma pääsen sellele kõigele ligi. TMR on meil siin olnud alles kuu või paar. Põrgut, sa poleks saanud valida kallimat …“

„Siis ultraheli. Rohkem pole vajagi.“

„Vergil, ma olen sünnitusarst, mitte mingi teaduslabori glamuurikutt. Sünnitus ja günekoloogia, kõigi naljade märklaud. Kui sa naiseks muutud, siis ehk saan aidata.“

Ta kummardus ettepoole, toetades äärepealt küünarnuki piruka sisse, aga suutis seda viimasel hetkel laia kaarega vältida. Vana Vergil poleks suutnud. „Uuri mind hoolikalt ja sa …“ Ta silmad ahenesid. „Lihtsalt uuri mind.“

„Ma siis panen ultraheli aja kinni. Kes selle eest maksab?“

„Mul on Blue Shield.“ Ta naeratas ja tõstis meditsiinikindluste krediitkaardi. „Sebisin vähe oma isikuandmetega Genetronis. Midagi, mis jääb alla saja tuhande dollari, ei pane nad isegi tähele.“

Ta tahtis asja salajas hoida, seega korraldasin kõik ise. Täitsin ise dokumendid. Senikaua kuni kõik arved olid makstud, ei pööratud uuringutele enamasti ametlikult mingit erilist tähelepanu. Enda teenuste eest ma raha ei võtnud. Lõpuks oli Vergil mu kuse siniseks muutunud. Me olime sõbrad.

Ta tuli ühel õhtul hilja. Ma ei olnud siis ametlikult tööl, aga olin kauemaks jäänud ja ootasin teda kolmandal korrusel haigla osas, mida õed kutsusid Frankensteini tiivaks. Istusin oranžil plastiktoolil. Ta saabus, päevavalguslampide valguses oliivikarva.

Vergil võttis riidest lahti ja ma sättisin ta läbivaatuslauale. Esmalt märkasin, et ta pahkluud tundusid paistes. Aga need polnud pundunud. Katsusin neid mitu korda. Jalad paistsid terved, aga nägid kummalised välja. „Hm,“ ütlesin ma.

Libistasin anduriga temast üle, peatudes kohtades, mida suur masin hästi üles ei võtnud, ja saatsin info arvutile töötlemiseks. Siis pöörasin laua ümber ja lükkasin selle sonograafi emaileeritud avausse, mida õed kutsusid suminaauguks.

Ühendasin helipeaga salvestatud andmed suminaaugu omadega ja veeretasin Vergili välja, siis panin kuvari tööle. Andmetel kulus ühildumiseks mõni hetk ja siis ilmus nähtavale muster, mis kujutas Vergili skeletti. Mul vajus suu lahti.

Kolm sekundit, siis lülitasin vaate rindkere elunditele, siis lihaskonnale ja lõpuks veresoonkonnale ja nahale.

„Kui kaua õnnetusest on möödas?“ küsisin, surudes maha värina hääles.

„Mul ei ole olnud mingit õnnetust,“ vastas ta. „See on sihilik.“

„Jeesus, nad peksid su läbi, et sa saladust hoiaksid?“

„Sa said valesti aru, Edward. Vaata uuesti neid pilte. Mul ei olnud vigastusi.“

„Vaata, siin on paksenemine ...“ ma osutasin pahkluudele, „… ja su ribid … see jabur üksteisega põimunud siksakk. Ilmselgelt millalgi murdunud. Ja …“

„Vaata mu selga,“ ütles ta. Keerasin kujutist ekraanil.

Buckminster Fuller[1], mõtlesin ma. See oli erakordne. Sõrestik kolmnurksetest vormidest, mis kõik omavahel põimusid viisidel, mida ma ei suutnud isegi jälgida, rääkimata veel arusaamisest. Sirutasin käe ta selja taha ja püüdsin seda kombates tajuda. Ta tõstis käed üles ja vaatas lakke.

„Ma ei suuda seda leida,“ ütlesin ma. „See on täiesti sile.“ Lasin temast lahti ja silmitsesin ta rinda, siis katsusin ribisid. Need oli kaetud millegi tugeva ja painduvaga. Mida tugevamini ma vajutasin, seda kõvemaks see muutus. Siis märkasin veel üht muutust.

„Hei,“ ütlesin ma. „Sul pole nibusid.“ Rinnal olid tillukesed pigmendilaigud, aga ei mingit nibukühmu.

„Näed?“ küsis haiglahõlstis Vergil õlgu kehitades. „Ma olen seestpoolt väljapoole ümber ehitatud.“

Tagantjärele nende tundide peale mõeldes kujutlen end ütlemas: „Hästi, räägi mulle sellest.“ Võimalik, et tänu taevale, aga ma ei mäleta, mida ma päriselt ütlesin.

Vergil selgitas endale iseloomulikult läbi lillede. Selle kuulamine oli nagu püüda lugeda ajaleheartiklit läbi terve metsa lisamärkuste ja graafiliste illustratsioonide.

Lihtsustan ja võtan kokku.

Genetron oli teinud Vergilile ülesandeks valmistada biokiibi prototüüp, valgumolekulidest koosnevad tibatillukesed ahelad. Osa neist ühendati veidi üle mikromeetri suuruste silikoonkiipidega ja saadeti roti arteritesse keemiliselt märgistatud asukohta, kus nad pidid roti kudedega ühilduma ning püüdma jälgida ja isegi kontrollida kunstlikult esile kutsutud haigusseisundeid.

„Oli see alles värk,“ ütles ta.

„Me ohverdasime roti, et kõige keerukam neist kiipidest uuesti kätte saada, ja ühendasime siis selle räniosa analüsaatoriga, et info kätte saada. Arvuti näitas meile tulpdiagramme, seejärel diagrammi keemilistest parameetritest nii umbes üheteist sentimeetrise veresoonte lõigu kohta … ja pani selle siis kõik pildiks kokku. Me nägime lähivaates pilti üheteistkümnest sentimeetrist roti arteritest. Sa pole kunagi näinud nii paljusid teadlasi üles alla kargamas, üksteist kallistamas ja ämbrite kaupa mardikamahla kuukamas.“ Mardikamahlaks nimetati laborietanooli kokteili Dr. Pepperiga.

Lõpuks jäeti ränielemendid nukleiinhappega seonduvate valkude kasuks täielikult kõrvale. Näis, et ta ei taha seda eriti lähemalt selgitada, aga ma sain aru, et nad leidsid mooduse, kuidas teha hiiglaslikest molekulidest – sama suurtest kui DNA ja veel keerukamatest – elektrokeemilised arvutid, kasutades „kodeerijate“ ja „lugejatena“ ribosoomilaadseid koetisi ja „lindina“ RNAd. Vergil suutis järele aimata nukleiinhappega seonduvate valkude korduvaid eraldumisi ja seondumisi, mis nukleotiidipaare vahetades olulistesse kohtadesse programmeeritud muutused sisse viisid. „Genetron tahtis, et ma hakkasin tegelema supergeenide loomisega, sest kõik teised tegelesid sellega. Tegema igasugu sorti pisilasi, mõned täielikult välja mõeldud. Aga minu mõte jooksis erinevat rada.“ Ta keerutas oma kõrva juures sõrme ja tegi teremini[2] häält. „Hullu teadlase värk, õigus?“ Ta naeris, siis tõsines. „Süstisin oma parimad nukleiinhappega seonduvad valgud bakteritesse, et lihtsustada nende paljundamist ja ühendamist. Siis hakkasin neid sisse jätma, et valguahelad saaksid rakkudega suhelda. Nad olid heuristiliselt programmeeritud, nad õpetasid ennast ise. Rakud andsid arvutitele keemiliselt kodeeritud infot, arvutid töötlesid seda ja tegid otsuseid, rakud muutusid targaks. Ma tahan öelda, et alguses „targaks“ nagu lameussid. Kujutle E. Coli bakterit, mis on sama nutikas kui lameuss!“

Noogutasin. „Kujutan ette.“

„Siis ma hakkasingi täiesti omal käel tegutsema. Meil oli laboris kogu varustus, väljatöötatud tehnoloogiad, ja ma tundsin molekulaarkeelt. Ma suutsin nukleiinhappega seonduvaid valke ühendades teha tõeliselt tihedaid ja väga keerulisi biokiipe, ehitada tibatillukesi ajusid. Tegin väikese teoreetilise uurimuse, kui kaugele mul on võimalik minna. Bakterite juurde jäädes oli mul võimalik ehitada biokiip, mille töötlusvõimsus oleks küündinud pääsukese aju tasemele. Sa võid ette kujutada, kui pöördesse ma läksin! Siin nägin võimalust suurendada seda võimalust tuhandekordselt, kasutades midagi, mida me pidasime nuhtluseks – kvanttasemel lobisemist valguahelate püsikomponentide vahel. Nii väikesel skaalal võis isegi kõige tühisem muutus biokiibi põhja lasta. Aga ma lõin programmi, mis suutis elektronide tunneliefekti ette näha ja ära kasutada. Toetudes arvuti heuristilistele omadustele kasutas see lobisemist meetodina keerukuse suurendamiseks.“

„Oot, ma ei jaga enam,“ ütlesin ma.

„Ma kasutasin selle juhuslikkuse ära. Valguahelad suutsid end ise parandada, võrrelda mälusid ja korrigeerida vigaseid elemente. Ma andsin neile baasjuhised: minge ja saagu teid palju. Arenege. Jumal küll, kui sa vaid oleksid näinud mõnda neist bakterikultuuridest vaid nädal hiljem! Nad arenesid täiesti iseseisvalt nagu väikesed linnad. Ma hävitasin nad kõik ära, üks neist petri tassidest oleks ilmselt muidu jalad alla kasvatanud ja inkubaatorist minema kõndinud, kui oleksin seda edasi toitnud.“

„Sa teed nalja.“ Vaatasin talle otsa. „Sa ei tee nalja.“

„Jeekim, nad teadsid, kuidas areneda! Nad teadsid, kuhu nad tahavad välja jõuda, aga nad olid lihtsalt nii piiratud neis oma bakterikehades, neil oli nii vähe ressursse.“

„Kui nutikad nad olid?“

„Raske öelda. Nad suhtlesid saja kuni kahesajarakuliste klastritena, iga klaster toimis kui iseseisev üksus. Iga neist võis olla ehk sama intelligentne kui reesusahv. Nad vahetasid  oma piilide kaudu infot, andsid edasi mälukilde ja võrdlesid märkmeid. Nende suhtlusgrupi ülesehitus muidugi erines ahvigrupi omast. Esiteks oli nende maailm palju lihtsam ‒ tänu oma võimetele olid nad petri tasside valitsejad. Ma nakatasin nad faagidega – faagidel ei olnud vähimatki šanssi. Nad kasutasid iga võimalust muutuda ja kasvada.“

„Kuidas see on võimalik?“

„Misasi?“ Vergil näis üllatunud, et ma kogu ta juttu tuimalt ei aktsepteerinud.

„Mahutada nii palju millessegi, mis on nii väike. Reesusahv ei ole mingi lihtne taskuarvuti, Vergil.“

„Ma ei väljendanud ennast ilmselt selgelt,“ vastas ta ilmselge ärritusega. „Ma kasutasin valkudel põhinevaid arvuteid. Need on nagu DNA, aga kogu informatsioon suudab suhelda. On sul aimu, kui palju on üheainsa bakteri genoomis nukleotiidipaare?“

Minu viimasest biokeemiatunnist oli möödunud väga pikk aeg. Raputasin pead.

„Umbes kaks miljonit. Lisa sellele modifitseeritud ribosoomkoetised – neid on nii viisteist tuhat, igaühe molekulaarkaal umbes kolm miljonit ‒ ning mõtle, kui palju on kombinatsioone ja permutatsioone. RNA on otsapidi ühendatud lindi kujuline, selle ümber juhiseid täitvad ja valguahelaid tootvad ribosoomid …“ Vergili silmad olid säravad ja kergelt niisked. „Pealegi – ma ei öelnud, et iga rakk oli eraldiseisev üksus. Nad tegid koostööd.“

„Kui palju oli baktereid neil tassidel, mis sa ära hävitasid?“

„Miljardeid. Ma ei tea.“ Ta muigas. „Hakkad taipama, Edward. Terved planeeditäied E. coli’t.“

„Aga siis ei lastud sind veel Genetronist lahti?“

„Ei. Esiteks nad ei teadnud veel, mis toimub. Ma muudkui liitsin molekule ja suurendasin nende ühendite keerukust. Kui bakterid osutusid liiga piiratuiks, võtsin oma verd, eraldasin valged vererakud ja süstisin uued biokiibid neisse. Jälgisin neid, söötsin neile ette labürinte ja tillukesi keemilisi probleeme. Nad olid geniaalsed. Sel tasemel liigub aeg kõvasti kiiremini – vahemaad sõnumite edastamiseks on nii väikesed ja keskkond märksa lihtsam. Siis aga unustasin salvestada faili laboriarvutis oma salakoodi alla. Mingid asjapulgad leidsid selle ja arvasid ära, millega tegu. Tekkis täielik paanika. Nad kartsid, et kohe on iga viimane kui ühiskondlik valvekoer kogu riigis meie kõri kallal, selle pärast, mida ma tegin. Nad hakkasid mu tööd hävitama ja programme kustutama. Käskisid mul oma verelibled ära steriliseerida. Jeesus.“ Ta tõmbas valge haiglarüü seljast ja hakkas rõivastuma. „Mul oli vaid päev või paar aega. Eraldasin kõige keerukamad rakud ja …“

„Kui keerukad?“

„Nad moodustasid sajaliikmelisi klastreid nagu bakteridki. Iga klaster ehk sama nutikas kui nelja-aastane laps.“ Ta uuris viivu vaikuses mu nägu. „Kahtled ikka veel? Tahad ma räägin, kui palju nukleotiidipaare on imetajate rakkudes? Ma programmeerisin oma arvutid nii, et nad saaksid valgeliblede võimekust ära kasutada. Neli miljardit nukleotiidipaari, Edward. Ja neil ei ole hiiglaslikku keha, mille pärast muretseda, mis kulutaks enamiku mõtlemise ajast.“

„Hea küll,“ ütlesin. „Sa veensid mind. Mis edasi sai?“

„Segasin valgelibled täisverega ja süstisin endasse.“ Ta pani särgi kraenööbid kinni ja naeratas mulle nõrgalt. „Ma programmeerin neisse iga võimaliku kihu, mida suutsin, nii kõrgel tasemel kui võimalik, kasutades ainult ensüüme ja sellist värki. Pärast seda olid nad omapead.“

„Sa programmeerisid, et nad läheksid ja paljuneksid, ja areneksid?“ kordasin ta varasemaid sõnu.

„Ma arvan, et neil arenesid välja mõned iseloomulikud tunnused, mille biokiibid olid omandanud juba E. coli faasis. Valgelibled suutsid üksteisega rääkida väljutatud mälestuste kaudu. Nad leidsid mooduse, kuidas endast erinevaid rakke omastada ja muuta ilma neid tapmata.“

„Sa oled hull.“

„Sa näed ekraani! Edward, ma pole sellest ajast saadik haige olnud. Varem külmetusin ma kogu aeg. Ma pole end kunagi paremini tundnud.“

„Nad on sinu sees, avastavad asju, muudavad neid.“

„Ja nüüdseks on iga klaster juba sama tark kui sina või mina.“

„Sa oled täiega peast segi.“

Ta kehitas õlgu. „Genetronist lasti mind lahti. Nad kartsid, et tahan neile kätte maksta selle eest, mis nad minu tööga tegid. Nad ajasid mu laborist minema  ja mul polnud siiani õieti võimalust näha, mis mu sees toimub. Kolm kuud.“

„Nii et …“ Mu mõistus töötas palavikuliselt. „Sa võtsid kaalust maha, sest nad parandasid su rasvade ainevahetust. Su luud on tugevamad, selg on täielikult ümber ehitatud …“

„Seljavalud on minevik, kuigi magan endiselt samal vanal madratsil.“

„Su süda tundub teistsugune.“

„Südame kohta ma ei tea,“ ütles ta ja kummardus, et kaadrit lähemalt uurida. „Aga mis rasva puutub – ma mõtlesin sellele. Nad võisid suurendada pruunide rasvarakkude hulka, parandada mu ainevahetust. Ma pole viimasel ajal olnud kuigi näljane. Ma ei ole kuigivõrd oma söömisharjumusi muutnud – isutab ikka seesama vana rämps –, aga kuidagi juhtub ikka nii, et söön vaid seda, mida mul on vaja. Ma ei usu, et nad praegu juba teavad, mis mu aju teeb. Nad on muidugi kogu näärmesüsteemi üle võtnud, aga nad ei näe veel suurt pilti, kui taipad, mida ma öelda tahan. Nad ei tea minust. Aga jeekim, selle mõtlesid nad küll välja, milleks mu suguelundid on mõeldud.“

Heitsin pilgu ekraanile ja keerasin silmad ära.

„Oh, välja näevad need täitsa tavalised,“ ütles Vergil ja kergitas ropu žestiga oma jalgevahet. Ta irvitas. „Aga kuidas muidu oleksin ma suutnud Candice’i suguse kaunitari rajalt maha võtta? Ta ei tahtnud muud, kui üheöökat mingi tehnotüübiga. Ma nägin tollal täitsa okei välja, päevitunud mitte, aga trimmis, hästi riides. Ta polnud kunagi varem tehnotüüpi keppinud. Naljanumber, mis? Aga minu tillukesed geeniused hoidsid meid pool ööd üleval. Mulle tundus, et nad tegid iga kord parendusi. Ma olin nagu kuradima palavikus.“

Ta naeratus kadus. „Aga ühel öösel hakkas mu nahk kihelema. See hirmutas mu täiega ära. Mõtlesin, et asjad lähevad käest ära. Mõtlesin, et mida nad teevad, kui nad lõpuks vere-aju barjääri ületavad ja minust teada saavad – et mida aju tegelikult teeb. Nii et alustasin sõda, et neid kontrolli all hoida. Oletasin, et nad tahavad sellepärast pinnale pääseda, et seal on märksa lihtsam ahelaid moodustada. Palju lihtsam kui pidada infokanaleid ülal lihaste, elundite ja soonte vahel. Nahk oli palju sirgem. Nii et ostsin ultraviolettlambi.“ Ta märkas mu hämmeldunud ilmet. „Laboris lõhkusime biokiipide valguahelaid just sellega, et lasime neile ultraviolettvalgust. Ma muretsesin lihtsalt kvartsiteraapiaga päikeselambi. See ei lase neil nahale tulla ja päevitab mu kenasti pruuniks.“

„Ja annab sulle ühtlasi nahavähi,“ märkisin ma.

„Nad hoiavad selle ära. Nagu politsei.“

„Hästi. Uuring on nüüd tehtud, sa rääkisid mulle loo, mida mul on siiani raske uskuda … Mida sa tahad, et ma teeksin?“

„Ma ei ole nii muretu, kui ma välja näitan, Edward. Mu süda kripeldab. Ma tahaksin leida mingi võimaluse, kuidas neid kontrolli all hoida, enne kui nad mu aju kohta teada saavad. Ma tahan öelda, et mõtle ise, neid on nüüd minus juba triljoneid, kõik targad. Nad teevad mingil määral omavahel koostööd. Ma olen ilmselt juba praegu kõige intelligentsem olend kogu planeedil ja nad pole isegi hakanud veel sihipäraselt koos tegutsema. Ma tõesti ei taha, et nad ohjad enda kätte haaravad.“ Ta naeris ebameeldivalt. „Varastavad mu hinge, eks ole. Nii et mõtle mingile ravile, mis võiks neid blokeerida. Äkki saab neid kuradi nadikaelu kuidagi näljutada või midagi. Lihtsalt mõtle selle peale.“ Ta pani pintsaku selga. „Helista mulle.“ Vergil ulatas mulle paberitüki oma aadressi ja telefoninumbriga. Siis astus ta klaviatuuri juurde ja kustutas kogu uuringu tulemused ja tegi prügikasti tühjaks. „Ainult sina üksi,“ ütles ta. „Mitte keegi teine, vähemalt praegu. Ja palun … kiirusta.“

Kell oli kolm hommikul, kui Vergil uuringuruumist välja kõndis. Ta lasi mul võtta vereproovi, siis surus mu kätt – pihk niiske, närviline – ja hoiatas, et ma tema proovidest midagi alla ei neelaks.

Tegin enne kojuminekut tema verega veel hulga katseid. Tulemused olid valmis järgmisel päeval.

Tõin need pärastlõunal oma lõunapausi ajal ära ja hävitasin siis kõik proovid. Tegin seda täiesti masinlikult. Mul kulus viis päeva ja viis sama hästi kui magamata ööd, et lõpuks nähtut aktsepteerida. Tema veri oli piisavalt normaalne, kuid seadmed diagnoosisid põletikku. Kõrge leukotsüütide – valgete vereliblede – ja histamiinide tase. Viiendal päeval ma juba uskusin.

Gail jõudis enne mind koju, aga minu kord oli õhtusööki teha. Ta pistis ühe kooli plaatidest meie kodusüsteemi ja näitas mulle videokunsti, mida ta lasteaialapsed olid teinud. Ma vaatasin vaikides, sõin koos temaga sõnagi ütlemata.

Mul oli öösel kaks unenägu, osa lõplikust omaksvõtust. Neist esimeses olin Kryptoni – Supermani koduplaneedi – hävingu tunnistajaks. Miljardid superinimestest geeniused hukkusid kisendades tulemüürides. Ma seostasin selle Vergili vereproovide hävitamisega.

Teine unenägu oli hullem. Ma nägin, et New York City vägistas üht naist. Unenäo lõpus sünnitas naine tillukesed linnaembrüod, kõik üleni läbipaistvates lootekottides, rängast ilmaletulekust üleni verised.

Ma helistasin Vergilile kuuenda päeva hommikul. Ta vastas neljanda helina peale. „Mul on tulemusi,“ ütlesin ma. „Ei midagi lõplikku. Aga ma tahan sinuga rääkida. Näost näkku.“

„Muidugi,“ ütles ta. „Ma ei käi viimasel ajal väljas.“ Ta hääles oli pinge, ta tundus väsinud.

Vergili korter oli peenes kõrghoones üsna järve ääres. Sõitsin liftiga üles, kuulates lühikesi reklaamkõlle ja vaadates tantsivaid hologramme, mis kujutasid tooteid, üüritavaid kortereid ja  hoone perenaist, kes rääkis selle nädala seltskondlikest sündmustest.

Vergil avas ukse ja viipas mu sisse. Tal oli seljas pikkade käistega ruuduline hommikumantel ja jalas karvased sussid. Ühes käes pigistas ta piipu, sõrmed keerutasid seda siia ja sinna, kui ta minust eemale kõndis ja sõnagi lausumata maha istus.

„Sul on põletik,“ ütlesin ma.

„Oh?“

„Vereanalüüsid ei ütle rohkem midagi. Ja mul pole ligipääsu elektronmikroskoobile.“

„Ma ei usu, et see on tegelikult põletik,“ ütles ta. „Need on lõpuks mu oma rakud. Küllap see on midagi muud … mingi märk nende kohalolust, muutusest. Me ei saa uskuda, et mõistame kõike, mis toimub.“

Võtsin mantli seljast. Kuule,“ ütlesin ma, „Nüüd ma olen juba tõsiselt sinu pärast mures.“ Tema näoilme – justkui palavikuline õndsus – sundis mu katkestama. Vergil kõõritas lakke ja ajas huuled torru. „Oled sa pilves?“ küsisin ma.

Ta vangutas pead, siis noogutas, väga aeglaselt. „Kuulan,“ ütles ta.

„Mida?“

„Ma ei tea. Mitte helid … mitte päris. Nagu muusika. Süda, kõik veresooned, vere hõõrdumine vastu veene ja artereid. Liikumine. Muusika veres.“ Ta vaatas mind nukralt. „Miks sa tööl ei ole?“

„Mul on vaba päev. Gail on tööl.“

„Saad sa jääda?“

Kehitasin õlgu. „Küllap vist.“ Mu hääles kõlas kõhklus. Vaatasin korteris ringi, silmitsesin tuhatoose, paberipatakaid.

„Ma ei ole pilves, Edward,“ ütles ta. „Võimalik, et ma eksin, aga midagi suurt on toimumas. Ma arvan, et nad on teada saamas, kes ma olen.“

Istusin Vergili vastu ja silmitsesin teda teraselt. Ta ei paistnud märkavat. Mingid sisemised protsessid hõivasid kogu ta tähelepanu. Kui küsisin kohvi, viipas ta köögi poole. Keetsin kannu vett ja võtsin kapist purgi lahustuvat. Kruus käes, läksin tagasi. Vergil keerutas pead paremale ja vasakule, silmad pärani. „Sa oled alati teadnud, kes sa tahad olla, on nii?“ küsis ta.

„Enam-vähem.“

„Günekoloog. Nutikas otsus. Ei kunagi ühtki valesammu. Mina olin teistsugune. Mul olid eesmärgid, aga suund puudus. Nagu kaart, kus pole teid, ainult kohad, kus olla. Mind ei kottinud mitte miski, mitte keegi peale minu enda. Isegi mitte teadus. Kõik olid vahendid. Isegi imestan, et nii kaugele jõudsin. Ma vihkasin isegi oma vanemaid.“

Ta haaras tooli käetugedest.

„Midagi on valesti?“ küsisin.

„Nad räägivad minuga,“ ütles Vergil. Ta sulges silmad.

Nii tunnijagu paistis ta magavat. Katsusin tema pulssi, mis oli tugev ja ühtlane, puudutasin laupa – veidi jahe – ning tegin endale veel kohvi. Lehitsesin parajasti ajakirja, oskamata midagi targemat teha, kui Vergil jälle silmad avas. „Raske on aru saada, mida aeg nende jaoks täpselt tähendab,“ ütles ta. „Neil kulus ehk kolm-neli päeva, et keelele, inimlikule võtmekontseptsioonile, pihta saada. Nüüd on see neil käes. Mina olen neil käes. Just praegu.“

„Kuidas?“

Ta väitis, et tema neuronite külge on kinnitunud tuhandeid uurijaid. Ta ei suutnud laskuda üksikasjadesse. „Nad on kuradima tõhusad, tead,“ ütles ta. „Nad pole mind siiani veel perse keeranud.“

„Me peaksime su kohe haiglasse viima.“

„Ja mida põrgut arstid teha saavad? Kas sina mõtlesid välja, kuidas neid kontrolli all hoida? Ma pean silmas, et need on ju mu oma rakud.“

„Ma olen sellele mõelnud. Me võiksime neid näljutada. Välja uurida, millised ainevahetuslikud …“

„Ma ei ole kindel, et ma tahan neist lahti saada,“ sõnas Vergil. „Nad ei tee midagi halba.“

„Kuidas sa seda tead?“

Ta raputas pead ja ajas sõrme püsti. „Oota. Nad püüavad aru saada, mis on kosmos. See on nende jaoks keeruline: kaugused on nende jaoks keemilised kontsentratsioonid. Nende jaoks on kosmos nagu maitse intensiivsus.“

„Vergil …“

„Kuula ometi! Mõtle, Edward!“ Ta hääles kõlas elevus, aga see oli rahulik. „Minu sees toimub midagi suurt. Nad räägivad üksteisega, läbi vedeliku, läbi membraanide. Nad konstrueerivad midagi – viirusi? – et need kannaksid nukleiinhappeahelatesse salvestatud info edasi. Minu arust ütlevad nad „RNA“. Kõlab loogiliselt. See on üks asi, mis ma neisse programmeerisin. Aga ka plasmiidilaadsed koetised. Äkki see ongi see, mida su seadmed põletikuks peavad – kogu see nende lobisemine minu veres, infopaketid. Teiste indiviidide maitsed. Kaaslaste. Ülemate. Alamate.“

„Vergil, ma arvan sellegipoolest, et peaksid haiglasse minema.“

„See on minu pidu, Edward,“ ütles ta. „Ma olen nende universum. Nad on sellest uuest skaalast täiesti pahvid.“ Ta oli jälle mõnda aega tasa. Kükitasin tema tooli kõrvale ja tõmbasin hommikumantli käise üles. Käsivars oli risti-rästi kaetud valgete joontega. Tahtsin just telefoni juurde minna, kui Vergil tõusis ja end sirutas. „Oled sa mõelnud,“ sõnas ta, „kui palju keharakke me tapame iga kord, kui ennast liigutame?“

„Ma kutsun kiirabi,“ ütlesin ma.

„Ei kutsu.“ Tema toon peatas mind. „Ma ütlesin sulle, ma ei ole haige, see on minu pidu. Mida nad minuga haiglas peale hakkaksid? Nad oleksid nagu koopainimesed, kes üritavad arvutit parandada. See oleks täielik farss.“

„Mida põrgut mina siis teen?“ küsisin vihaseks saades. „Ma ei saa midagi teha. Ma olen üks neist koopainimestest.“

„Sa oled sõber,“ lausus Vergil ja tema pilk jäi mulle pidama. Mulle tundus, nagu vaataks mind midagi enamat kui ainult Vergil. „Ma tahan, et sa oleksid mulle seltsiks.“ Ta naeris. „Kuigi ma pole siin just üksi.“

Ta kõndis kaks tundi korteris ringi, sõrmitses esemeid, vaatas aknast välja, valmistas aeglaselt ja metoodiliselt endale lõunat. „Nad suudavad ise tunda oma mõtteid, kas tead,“ ütles Vergil nii keskpäeva paiku. „Ma mõtlen, et tsütoplasmal näib olevat omaenda tahe, just nagu alateadvus vastukaaluks ratsionaalsusele, mille nad alles hiljuti omandasid. Nad kuulevad  sisemuses ühilduvate ja lahtiühenduvate molekulide keemilist „müra“.“

Kell kaks helistasin Gailile ja andsin talle teada, et tulen täna hiljem. Mul oli pingest lausa süda paha, aga hoidsin hääle ühtlase. „Kas sa mäletad Vergil Ulamit? Ma olen tema juures.“

„Kas kõik on hästi?“ küsis Gail.

Kas oli? Kohe kindlasti mitte. „Jah,“ vastasin ma.

„Kultuur!“ hüüatas Vergil ja kiikas ümber köögiseina minu poole. Ütlesin head aega ja panin toru ära. „Nad ujuvad lakkamatus infotulvas. Panustavad sellesse. See on teatud mõttes nagu  gestalt värk. Hierarhia on absoluutne. Rakkudele, kes ei suhtle korralikult, saadetakse faagid järele. Konkreetsetele gruppidele mõeldud viirused. Ei mingit pääsu. Viirus tungib vastalisse rakku, rakk paisub, plahvatab ja lahustub. Aga see pole kõigest diktatuur. Mulle tundub, et neil on tegelikult rohkem vabadust kui demokraatias. Ma pean silmas, et nad erinevad üksteisest individuaalselt nii suurel määral. Mõistad? Nad erinevad üksteisest hoopis teistmoodi kui meie.“

„Pea hoogu,“ ütlesin tal õlgadest haarates. „Vergil, sa paned mu kannatuse proovile. Ma ei suuda seda kauem taluda. Ma ei saa aru. Ma ei tea, kas ma usun …“

„Isegi mitte nüüd?“

„Hea küll, oletame, et sinu tõlgendus on õige. Et sa annad selle mulle otse edasi. Oled sa vaevunud ka tagajärgede peale mõtlema? Mida see kõik tähendab, kuhu see välja võib viia?“

Ta kõndis kööki ja lasi endale kraanist klaasi vett, tuli tagasi ja seisis minu kõrvale. Ta näole oli lapseliku süüvimise asemel ilmunud kaine mure. „See pole kunagi olnud minu tugev külg.“

„Kas sa kardad?“

„Kartsin. Nüüd ma enam ei tea.“ Vergil näperdas hommikumantli vööd. „Vaata, ma ei taha, et sa arvaksid, et ma lükkasin su kõrvale või tegutsesin su selja taga või midagi. Aga ma sain eile Michael Bernardiga kokku. Ta tegi mulle oma erakliinikus kõik uuringud ja võttis proove. Käskis mul valgusteraapiale lõpu teha. Ütles, et see kõik klapib. Ja keelas mul kellelegi rääkida.“ Vergil tegi pausi ja tema näole ilmus jälle unelev ilme. „Rakulinnad,“ jätkas ta. „Edward, nad ehitavad läbi kudede tunneleid, levitavad informatsiooni …“

„Jäta järele!“ karjusin ma. „Klapib? Mis asi klapib?“

„Mul on üle kogu organismi „väga tugevalt suurenenud makrofaagid“, nagu Bernard seda väljendas. Ja ta kinnitab anatoomilisi muutusi.“

„Mida ta teha kavatseb?“

„Ma ei tea. Ma arvan, et ta tõenäoliselt veenab Genetroni, et nad teeksid labori uuesti lahti.“

„Kas sa seda tahadki?“

„Asi pole mitte ainult laboris. Las ma näitan sulle. Sellest ajast, kui ma valgusteraapia lõpetasin, olen ma edasi muutunud.“ Ta sõlmis hommikumantli lahti ja lasi põrandale libiseda. Ta nahk oli üle kogu keha kaetud valgete risti-rästi joontega. Piki selga hakkasid need jooned harjadeks kasvama.

„Jumal küll,“ ütlesin ma.

„Minust ei ole varsti enam mujal mingit tolku kui laboris, varsti ei saa ma enam välja inimeste sekka minna. Ja haiglad ei tea, mida minuga peale hakata, nagu ma juba ütlesin.“

„Sa … kui sa saad nendega rääkida, ütle neile, et nad võtaksid hoo maha,“ laususin, teades ise, kui jaburalt see kõlab.

„Tõepoolest, ma saan nendega rääkida, aga nad ei pruugi kuulata.“

„Ma arvasin, et sa oled nende jumal või midagi.“

„Need, kes on mu neuronite küljes, ei ole suured ninad. Teadlased, või vähemalt sarnase funktsiooniga. Nemad teavad, et ma olen olemas ja mis ma olen, aga see ei tähenda, et nad oleksid suutnud hierarhia ülemist otsa selles veenda.“

„Nad diskuteerivad?“

„Midagi sellist. Aga, igatahes, kõik pole ainult halvasti. Kui labor uuesti lahti tehakse, on mul nii kodu kui ka töökoht.“ Ta heitis pilgu aknast välja, nagu ootaks ta kedagi. „Peale nende pole mulle enam midagi jäänud. Nad ei karda, Edward. Ma pole kunagi varem tundud end kellegagi nii lähedasena.“ Ta näole ilmus jälle see õnnis naeratus. „Ma olen nende eest vastutav. Nende kõigi ema.“

„Sul pole vähimatki aimu, mida nad teha võivad.“

Ta vangutas pead.

„Ei, ma mõtlen seda tõsiselt. Sa ütlesid, et nad on nagu tsivilisatsioon …“

„Nagu tuhat tsivilisatsiooni.“

„Jah, ja tsivilisatsioonid teatavasti keeravad asju perse. Sõda, keskkond …“

Ma haarasin õlekõrte järele, püüdes ohjeldada kerkivat kabuhirmu. Ma polnud pädev, et kogu aset leidva tohutusega toime tulla. Vergil samuti mitte. Tema oli viimane inimene, keda oleksin olulistes küsimustes läbinägelikuks ja targaks nimetanud.

„Aga ohus olen ainult mina üksi.“

„Sa ei tea seda. Jeesus, Vergil, vaata mida nad sinuga teevad!“

„Minuga, see kõik toimub minuga!“ vastas ta. „Mitte kellegi teisega.“

Raputasin pead ja tõstsin alla andes käed. „Hästi, nii et Bernard laseb neil labori jälle lahti teha, sinust saab nende valge hiir. Ja edasi?“

„Nad kohtlevad mind hästi. Ma olen nüüd midagi palju enamat kui vana hea Vergil Ulam. Ma olen kuramuse galaktika, superema.“

„Super-peremeesorganism, sa tahtsid öelda.“ Ta möönis seda õlakehitusega.

Ma ei suutnud seda enam taluda. Vabandasin end armetute ettekäänetega ja lahkusin, siis istusin kortermaja vestibüülis maha ja püüdsin rahuneda. Keegi peab talle aru pähe panema. Keda ta kuulaks? Ta rääkis Bernardiga …

Ja jäi mulje, et Bernard mitte ainult ei uskunud, vaid oli lausa huvitatud. Bernardi-sugused ei meelitanud selle maailma Vergil Ulame muidu, kui neil poleks sellest mingi kasu sees.

Mul oli mingi aimus ja otsustasin selle peale välja mina. Läksin telefoniautomaati, libistasin krediitkaardi pilusse ja helistasin Genetroni.

„Doktor Michael Bernard, palun,“ ütlesin sekretärile.

„Ja kes helistab, palun?“

„Ma olen telefoni vastamisteenusest. Meil on kiireloomuline kõne, aga tundub, et tema piipar ei tööta.“

Mõned ärevad minutid hiljem oli Bernard toru otsas. „Kes kurat te olete?“ küsis ta. „Mul ei ole piiparit.“

„Minu nimi on Edward Milligan. Ma olen Vergil Ulami sõber. Ma arvan, et me peaksime rääkima.“

Leppisime kokku kohtumise järgmiseks hommikuks.

Ma läksin koju ja püüdsin mõelda vabandusi, mis päästaks mu järgmisel päeval haiglas vahetusest. Ma ei suutnud meditsiinile keskenduda, pakkuda patsientidele ligilähedaseltki seda tähelepanu, mida nad vajasid.

Süüdlaslik, vihane, hirmul.

Sellisena Gail mu leidski. Manasin näole rahuliku maski ja me valmistasime koos õhtusöögi. Pärast sööki hoidsime teineteist ja vaatasime läbi suure eenduva akna, kuidas hilises õhtuhämarikus süttisid linnatuled. Talvised kuldnokad nokkisid väljas kolletunud muru, kuni kustus viimane valgus, ja lendasid siis minema ühes kerkiva tuulega, mis logistas aknaruute.

„Midagi on lahti,“ ütles Gail vaikselt. „Kas sa räägid mulle või teeskled, et kõik on nagu ikka?“

„Probleem on minus,“ valetasin. „Ma olen närvis. Tööasjad haiglas.“

„Oh jumal küll,“ sõnas ta ja tõusis istuma. „Sa kavatsed mu selle Bakeri-muti pärast maha jätta.“ Proua Baker kaalus 160 kilo ja oli kuni viienda kuuni olnud oma rasedusest täielikus teadmatuses.

„Ei,“ vastasin ilmetult.

„Õnnis kergendus!“ sõnas Gail ja puudutas kergelt mu laupa. „Sa ju tead, et sedasorti oletamine ajab mu hulluks.“

„Ma ei tohi sellest praegu veel rääkida, nii et ...“ Patsutasin ta kätt.

„Mäherdune jälestav üleolek,“ ütles ta tõustes. „Ma teen teed. Tahad ka?“ Nüüd oli ta tujust ära ja mina rääkimise võimatusest krampis.

Miks mitte kõik ära rääkida? küsisin endalt. Mu vana sõber teeb endast galaktika.

Selle asemel tegin lauale ruumi. Samal ööl, kui ma ei suutnud uinuda, vaatasin voodis istudes, padi vastu seina, Gaili peale alla, ning püüdsin aru saada, mis sellest, mida ma teadsin, oli tõeline ja mis mitte.

Ma olen arst, ütlesin ma endale. See on tehniline, teaduspõhine amet. Ma peaksin olema tulevikušokkide suhtes immuunne.

Vergil Ulam muutus galaktikaks.

Mis tunne minul oleks, kui mind oleks vürtsitatud miljardi hiinlasega? Irvitasin pimeduses ja puhkesin ühtlasi äärepealt nutma. Vergili sisemuses peituv oli ettekujuteldamatult võõram kui hiinlased. Võõram kui ükskõik mis, mida mina – või Vergil – suudaksime lihtsalt mõista. Või üleüldse mõista.

Aga ma teadsin, et see oli tõeline. Magamistuba, linnatulede kuma kardinaloori taga. Magav Gail. Väga oluline. Gail siin voodis, magamas.

Unenägu tuli tagasi. Seekord tungis linn läbi akna sisse ja ründas Gaili. See oli suur, ogaline, tuledes kiskja, kes urises mulle arusaamatus keeles, mis koosnes autosignaalidest, inimsumma lärmist, ehitusmürast. Püüdsin teda tõrjuda, aga ta sai Gaili kätte – ja moondus tähesülemiks, mis pihustus üle voodi, üle kõige. Ärkasin võpatusega ega jäänud enam koidikuni magama, siis rõivastusin koos Gailiga ja suudlesin teda, maitstes ta inimlike, pilastamata huulte tõelisust.

Läksin Bernardiga kohtuma. Haigla oli andnud tema käsutusse suure kesklinna sviidi – sõitsin liftiga üles kuuendale korrusele ja nägin, mida tähendavad kuulsus ja raha.

Sviit oli maitsekalt sisustatud, puupaneelidega kaetud seintel elegantsed siiditrükis pildid, mööbel puha kroom ja klaas, koorekarva vaip, Hiina messingvaasid ja koimustrilisest puidust kapid ja lauad.

Bernard pakkus mulle kohvi ja ma võtsin pakkumise vastu. Ta võttis hommikusööginurgas istet ja istusin tema vastu, tass higiste pihkude vahel. Tal oli seljas noobel hall ülikond, juuksed hallinevad ja profiil terav. Ta oli kuuekümnendate eluaastate keskel ning nägi üsna Leonard Bernsteini moodi välja.

„Rääkides meie ühisest tuttavast,“ lausus ta. „Härra Ulamist. Geniaalne. Ja ma ei kõhkle lisamast, et vapper.“

„Ta on mu sõber. Ma olen tema pärast mures.“

Bernard tõstis sõrme. „Vapper – aga kuradima ogar. Seda, mis temaga toimub, ei oleks tohtinud kunagi juhtuda. Ta võis ju teha seda pingeolukorras, aga see ei ole vabandus. Mis tehtud, see tehtud. Ta rääkis teile, ma oletan.“

Ma noogutasin. „Ta tahab Genetroni tagasi pöörduda.“

„Loomulikult. Seal on kogu tema varustus. Seal saab ilmselt olema tema kodu pikaks ajaks, kuniks me välja mõtleme, mis sellega teha.“

„Mis sellega teha … kuidas? Miks?“ Ma ei suutnud just selgelt mõelda. Pea tuikas kergelt.

„Mulle tuleb pähe terve hulk kasutusvõimalusi, kus pisikestest, bioloogilisel baasil loodud ülitihedalt paiknevatest arvutielementidest võib kasu olla. Kas te ei arva? Genetron on juba teinud mitu läbimurret, aga see on täiesti uus tase.“

„Mis on teie visioon?“

Bernard naeratas. „Ma ei või sellest rääkida. See saab olema revolutsiooniline. Me peame viima ta laboritingimustesse. Ja tuleb teha katsed loomadega. Me alustame loomulikult päris algusest. Vergili … mmm … kolooniaid ei ole võimalik ümber tõsta. Need põhinevad tema enda valgetel vererakkudel. Nii et peame looma kolooniad, mis teistes loomades ei tekitaks immuunreaktsiooni.“

„Nagu näiteks põletik?“ küsisin.

„Ma usun, et need on võrreldavad. Aga Vergilil ei ole põletikku."

„Minu uuringud näitavad, et on.“

„Need on tõenäoliselt infokillud, mis tema veres ringi ulbivad, kas te ei arva?“

„Ma ei tea.“

„Kuulge, ma tahaksin, et te tuleksite laborisse, kui Vergil on end sisse seadnud. Meil võib teie ekspertteadmistest kasu olla.“

Meil. Ta töötas Genetroniga käsikäes. Kas ta suutis säilitada objektiivsuse? „Mis kasu teie sellest kõigest saate?“

„Edward, ma olen alati olnud oma erialal esirinnas. Ma ei näe põhjust, miks ma ei peaks antud juhul aitama. Arvestades minu teadmisi aju ja närvifunktsioonide kohta ja uuringuid, mida olen neuropsühholoogia alal läbi viinud …“

„Suudate te ära hoida, et valitsus ei hakkaks Genetroni vastu huvi tundma,“ lõpetasin ta lause.

„See on väga karm. Liiga karm, ja ebaõiglane.“

„Võib-olla. Aga jah – ma tahaksin laborit külastada, kui Vergil on end sisse seadnud. Kui kutse endiselt kehtib, arvestades minu järskust ja puha.“

Ta silmitses mind teraselt. Ma ei kavatsenud mängida tema meeskonnas – viivuks olid ta mõtted pea alastuseni ilmselged.

„Muidugi,“ ütles Bernard ja tõusis koos minuga. Me surusime kätt. Tema pihk oli niiske. Ta oli sama närvis kui mina, kuigi seda polnud näha.

Pöördusin tagasi oma korterisse ja jäin keskpäevani sinna, lugedes ja püüdes asjadest sotti saada. Otsusele jõuda. Mis on tõeline, mida ma pidin kaitsma.

Igaühel on piir, kuhumaale ta suudab muutustega leppida – innovatsioon, jah, aga aeglane rakendamine. Ära suru peale. Igaühel on õigus jääda endiseks, kuni ta otsustab teisiti.

Suurim avastus teaduses alates …

Aga Bernard kütaks sellele takka. Genetron kütaks takka. Ma ei võinud seda mõtet taluda. „Neoludiit,“ ütlen endamisi. Rüve süüdistus.

Vergil vastas pea otsekohe, kui olin numbri maja turvapaneelil sisse löönud. „Jah,“ ütles ta. Hääles kõlas lust. „Tule üles, ma olen vannitoas. Uks on lahti.“

Astusin korterisse ja läksin mööda koridori vannituppa. Vergil lebas vannis, kaelani roosakas vees. Ta naeratas äraolevalt ja pladistas kätega. „Tundub nagu oleksin randmed läbi lõiganud, mis?“ ütles ta vaikselt. „Ära muretse. Nüüd on kõik hästi. Genetron võtab mu tagasi. Bernard just helistas.“ Ta osutas vannitoa sidevahendile.

Istusin vetsupotile ja märkasin rätikukappide kõrval seisvat seinast välja tõmmatud ultraviolettlampi. Pirnid oli kraanikausikapi servale ritta laotud. Mu õlad vajusid longu. „Oled sa kindel, et tahad seda?“ küsisin.

„Jah, ma arvan küll,“ vastas ta. „Nad suudavad seal minu eest paremini hoolitseda. Pesengi ennast, et õhtul sinna minna. Bernard tuleb mulle oma limusiiniga järele. Stiilne värk. Siit edasi on kõik stiilne.“

Roosakas värv vees ei näinud seebi moodi välja. „Kas see on vannivaht?“ küsisin ma. Osa teadmisest uhkas minust samal hetkel üle ja tundsin põgusalt nõrkust – see, mis mulle oli pähe turgatanud, oli vaid järjekordne ilmselge ja vältimatu hullumeelsus.

„Ei,“ vastas Vergil. Aga ma teadsin seda juba.

„Ei,“ kordas ta, „see tuleb mu nahast. Nad ei räägi mulle kõike, aga ma tean, et nad saadavad skaute välja. Astronaute.“ Ta vaatas mulle otsa, näol ilme, mis polnud õieti mure – rohkem nagu uudishimu, et näha, kuidas ma reageerin.

Tema ülestunnistuse peale tõmbusid mu kõhulihased justkui hoopi oodates pingule. Selle peale polnud ma siiani isegi mitte mõelnud, ehk sellepärast, et keskendusin muudele aspektidele. „Kas see on esimene kord?“ küsisin ma.

„Jah,“ ütles ta. Ja naeris. „Mul on täitsa kiusatus need väikesed nadikaelad veega alla lasta. Las saavad teada, mida maailm endast tegelikult kujutab.“

„Nad leviksid kõikjale,“ ütlesin ma.

„Kindel see.“

„Kuidas … kuidas sa ennast tunned?“

„Nüüd juba päris hästi. Neid on ilmselt juba miljardeid.“ Veel kätega pladistamist. „Mis sa arvad? Kas päästame nad lahti?“

Kiiresti ja õieti mõtlemata põlvitasin vanni kõrvale maha. Mu sõrmed leidsid päikeselambi juhtme ja torkasid pistiku seina. Ta oli lasknud ukselinkidesse elektrit, värvinud mu kuse siniseks, teinud sadu lollakaid vingerpusse ega kasvanud kunagi suureks, saanud kunagi piisavalt täiskasvanuks, et mõista: ta oli küllalt geniaalne, et maailma muuta, aga ei õppinud kunagi olema ettevaatlik.

Vergil sirutas käe vannikorgi järele. „Tead, Edward, ma …“

Ta ei lõpetanud kunagi seda lauset. Võtsin lambi ja pillasin selle vanni, karates ise auru- ja sädemepilve peale tagasi. Vergil kisendas, viskles ja tõmbles ning siis jäi kõik vaikseks, välja arvatud ühtlane vaikne särin ja ta juustest hõljuv suits.

Tõstsin potikaane üles ja oksendasin. Siis pigistasin nina kinni ja läksin elutuppa. Mu põlved ütlesid järsku üles ja istusin järsult diivanile.

Umbes tunni pärast tuhnisin ma Vergili köögist välja pleegitaja, tehnilise piirituse ja pudeli Jack Daniel'si. Naasin vannituppa, püüdes Vergili poole mitte vaadata. Kallasin vannivette kõigepealt viski, siis pleegitaja ja lõpuks piirituse. Kloor hakkas mullitama ja ma lahkusin, tõmmates ukse enda järel kinni.

Telefon helises, kui ma koju jõudsin. Ma ei vastanud. Võimalik, et helistati haiglast. Või siis oli see Bernard. Või politsei. Kujutlesin, kuidas ma seda kõike politseile selgitan. Genetron ei kinnita sõnagi, Bernard ei ole kättesaadav.

Olin rampväsinud, kõik lihased sõlmes pingest ja sellest, mis iganes tunne see on, kui oled …

Sooritanud genotsiidi?

See ei tundunud kohe kindlasti tõeline. Ma ei suutnud uskuda, et olin just mõrvanud sada miljardit intelligentset olendit. Teinud lõpu tervele galaktikale. See oli naeruväärne. Aga ma ei naernud.

Oli lihtne uskuda, et olin just tapnud inimese, oma sõbra. Suits, sulanud lambivõre, ripakil pistik ja suitsev juhe.

Vergil.

Olin lükanud lambi Vergili vanni.

Tundsin iiveldust. Unenäod, Gaili vägistavad linnad (ja kuidas on tema sõbratari, Candice’iga?). Neist kubiseva vee vallapäästmine. Galaktikad, mis pihustuvad üle meie kõigi. Milline õudus. Aga teisest küljest, mäherdune potentsiaalne ilu – uut tüüpi elu, sümbioos ja transformatsioon.

Olin ma olnud piisavalt põhjalik ja tapnud nad kõik? Mind tabas hetkeline paanika. Homme, mõtlesin ma, steriliseerin kogu korteri. Millegipärast ma isegi ei mõelnud Bernardi peale.

Kui Gail uksest sisse astus, olin diivanile magama jäänud. Ärkasin, uimane, ja ta vaatas minu peale alla.

„On sinuga kõik hästi?“ küsis Gail ja istus sohvaservale. Ma noogutasin.

„Mis sa õhtuks süüa plaanid teha?“ Mu suu ei töötanud korralikult. Sõnad olid pudrused. Ta katsus mu laupa.

„Edward, sul on palavik,“ ütles ta. „Väga kõrge palavik.“

Koperdasin magamistuppa ja vaatasin peeglisse. Gail tuli mu kannul. „Mis on?“ küsis ta.

Mu krae all, ümber kaela, olid jooned. Valged jooned nagu kiirteed. Nad oli minus olnud juba kaua aega, päevi.

„Niisked pihud,“ ütlesin ma. Nii ilmselge.

Ma arvan, et me peaaegu surime. Ma võitlesin alguses vastu, aga olin mõne minuti pärast nii nõrk, et ei suutnud enam liigutada. Gail oli vaevalt tunni pärast täpselt sama haige.

Ma lebasin elutoa vaibal, higist üleni märg. Gail lamas diivanil, nägu kriidikarva, silmad kinni nagu laibal balsameerimisruumis. Mõnda aega ma arvasingi, et ta on surnud. Üdini haige, tundsin siiski raevu – vihkasin, tundsin meeletut süüd oma nõrkuse pärast, oma suutmatuse pärast näha kõiki võimalusi. Ja siis oli mul ükskõik. Olin liiga väsinud, et isegi pilgutada, nii et panin silmad kinni ja ootasin.

Tajusin rütmi oma käsivartes, oma jalgades. Iga veretuksatusega kerkis minus mingi heli, nagu tuhandeliikmeline orkester, mis ei mängi kooskõlas, vaid kõiki sümfooniaid ühekorraga. Vere muusika. Heli muutus karedamaks, aga ühtlustus, helilainerodud sumbusid lõpuks vaikusesse ja eraldusid siis harmoonilisteks tukseteks.

Tuksed näisid minu sisse sulavat, mu oma südamelöökide helisse.

Kõigepealt surusid nad maha meie immuunreaktsiooni. Sõda – ja see oli sõda, nii tohutu, nagu Maal polnud veel kunagi nähtud, miljardite võitlejatega – kestis ehk kaks päeva.

Selleks ajaks, kui olin kogunud küllalt jaksu, et köögikraanini jõuda, ma juba tundsin, kuidas nad töötavad mu aju kallal ja püüavad koodi murda, et leida protoplasmast jumal. Jõin kuni süda läks pahaks, siis jõin veel natuke mõõdukalt ja viisin klaasitäie Gailile. Ta rüüpas. Tema huuled olid pragunenud, silmad punased ja ripsmed täis kollakat puru. Nahal oli veidi jumelt. Mõned minutid hiljem sõime vaevaliselt köögis.

„Mis põrgut meiega toimub?“ oli esimene asi, mida ta küsis. Mul polnud jõudu, et selgitada. Koorisin apelsini ja jagasin seda temaga. „Me peaksime arstile helistama,“ ütles ta. Aga ma teadsin, et me ei helista. Ma sain juba sõnumeid – oli üha selgem, et igasugune tegutsemisvabadus on ainult näiline.

Alguses olid sõnumid lihtsad. Minu pähe ilmusid pigem mälestused käskudest, mitte käsud ise. Me ei võinud korterist lahkuda – kontseptsioon, mis tundus kontrollijatele üsna abstraktne, isegi kui ma seda ei ihaldanud – ja me ei tohtinud teistega suhelda. Praegu lubati meil süüa teatud toite ja juua kraanivett.

Muutused palaviku alanemisel olid kiired ja radikaalsed. Kaotasime Gailiga pea üheaegselt liikumisvõime. Tema istus laua ääres, mina põlvitasin põrandal. Suutsin teda suurivaevu silmanurgast näha.

Tema käsivarrele kerkisid silmnähtavad harjad.

Vergili sees olid nad õppinud, nende taktika meie kahega oli täiesti teistsugune. Mina sügelesin kaks tundi – kaks põrgulikku tundi – üle kogu kere, enne kui nad saavutasid läbimurde ja mu leidsid. See nende ajaskaalal ajastutepikkune pingutus tasus end ära ning nad suhtlesid nüüd otse ja tõrgeteta selle suure, kohmaka intelligentsusega, mis kontrollis nende universumit.

Nad polnud julmad. Kui nad olid tabanud ebamugavuse ja soovimatuse kontseptsiooni, tegutsesid nad selle leevendamise nimel. Liigagi tõhusalt. Järgmise tunni heljusin õndsusemeres, kaotanud nendega igasuguse kontakti.

Järgmise päeva koidikul andsid nad mulle jälle liikumisvabaduse, spetsiaalselt selleks, et minna tualetti. Oli teatud jääkprodukte, millega nad ei suutnud ise toime tulla. Ma väljutasin need – minu kusi oli lilla – ja Gail tegi sedasama. Silmitsesime üksteist vannitoas tühjal pilgul. Siis suutis ta manada näole kerge naeratuse. „Kas nad räägivad sinuga?“ küsis ta. Ma noogutasin. „Siis ma ei ole hull.“

Järgmised kaksteist tundi tundus kontroll mitmel tasandil lõdvenevat. Ma kahtlustasin, et minu sees toimus mingit sorti sõda. Gail oli suuteline end liigutama piiratud määral, mitte rohkem.

Kui täielik kontroll taastus, kästi meil teineteist emmata. Me ei viivitanud hetkegi.

„Eddie …“ sosistas ta. Minu nimi oli viimane heli, mida kunagi veel väljastpoolt kuulsin.

Seistes kasvasime kokku. Tundide jooksul meie jalad avanesid ja sirutusid laiali. Siis kasvasid filamendid, mis küünitusid akendele, et ammutada päikesevalgust, ja kööki, et võtta kraanist vett. Rakuniidid jõudsid lõpuks igasse toanurka, kiskusid seintelt värvi ja krohvi, mööblilt kangast ja täidist.

Järgmiseks koidikuks oli transformatsioon lõpule jõudnud.

Mul ei ole enam õieti selget ettekujutust, millised me välja näeme. Ma kahtlustan, et sarnaneme rakule – suurele, lamedale, filamentidega rakule, mis on sihipäraselt üle enamiku korteri laiali laotatud. Suur imiteerib väikest.

Meie intelligentsus kõigub igapäevaselt üles-alla, sest oleme saanud üheks mõistustega enda sees. Meie individuaalsus kahaneb iga päevaga. Me oleme tõepoolest vaid suured, kohmakad dinosaurused. Nende miljardid on hõivanud meie mälestused ja meie isiksused on levinud üle kogu muutunud vere.

Varsti kaob vajadus keskse juhtimise järele.

Torustik on juba vallutatud. Kõik inimesed meie majas on transformatsioonist haaratud.

Vanas ajakavas mõõtes jõuab meie vägi mõne nädalaga jõgede, järvede ja mereni.

Ma suudan tagajärgi vaevu ette kujutada. Iga ruutsentimeeter planeedist kaetud kihava mõistusega. Ja aastate pärast, ehk palju varemgi, alistavad nad omaenda individuaalsuse – niipalju kui seda on.

Siis ilmuvad välja uued olendid. Nende mõttehaare saab olema ettekujuteldamatu.

Kogu mu hirm ja vihkamine on kadunud.

Ma jätan neile – meile – veel vaid ühe küsimuse.

Kui palju kordi on see juba juhtunud kusagil mujal? Ükski kosmoserändur pole kunagi Maad külastanud.

Neil pole selleks vajadust.

Neil on universumid liivaterades.

[1] Ameerika modernistlik arhitekt (tlk)

[2] Teremin on iseloomuliku tämbriga monofooniline muusikainstrument. (tlk)

Tõlkejutt: Põhjused rõõmustada (Greg Egan)

Greg Egan (s 20.08.1961) on Austraalia ulmekirjanik, programmeerija ja matemaatik, kes oma isiklikku elu ei afišeeri. Autor on öelnud, et kui keegi näeb wõrgus fotot kirjanik Greg Eganist, siis võib ta kindel olla, et fotol pole kirjanik Greg Egan. Ulmekirjanik Egan debüteeris 1983. aastal ja on tänaseks avaldanud 15 romaani ja 8 jutukogu. Jutustus „Põhjused rõõmustada“ (Reasons to be Cheerful; 1997) võitis parima tõlkejutuna Jaapanis auhinna ja on ühtlasi esimene eesti keelde tõlgitud Greg Egani tekst.

1

Septembris 2004, mitte kuigi kaua peale minu kaheteistkümnendat sünnipäeva, algas periood, mil olin peaaegu konstantselt õnnelik. Mulle ei tulnud pähegi küsida, miks. Kuigi koolis oli tavapäraselt palju tüütuid tunde, tulin ma akadeemiliselt piisavalt hästi toime, et lubada endale põgenemist unistustesse, mil iganes seda soovisin. Kodus oli mul piisavalt vabadust, et lugeda raamatuid ja veebilehti molekulaarbioloogiast ja osakestefüüsikast, kvaternioonidest ja galaktikate evolutsioonist, et kirjutada arvutimänge Bütsantsist ja meisterdada abstraktseid animatsioone. Ja kuigi ma olin kõhn ja halva koordinatsiooniga laps, keda iga mõttetu organiseeritud spordiala igavuskoomasse saatis, tundsin ma oma kehas end igati mugavalt. Jooksmine - ja jooksin ma igale poole - oli mõnus.

Mul oli toit, peavari, turvalisus, armastavad vanemad, küllalt julgustust ja stimulatsiooni. Miks ei olekski ma pidanud õnnelik olema? Ja kuigi pean tunnistama, et ma päriselt ei unustanud seda, kui rusuvad ja monotoonsed võisid olla koolitunnid ja koolihoovireeglid, või seda kui lihtsasti triviaalsed igapäevamured mu entusiasmihooge vähendasid, siis ei olnud mul kombeks rõõmsatel aegadel lugeda päevi, kuni kõik hapuks muutub. Õnnetundega kaasnes alati usk, et see jääb püsima, ja kuigi nägin seda uskumust tuhandeid kordi purunemas, ei olnud ma piisavalt vana ega küüniline, et üllatuda, kui see viimaks tõesti näis nii minevat.

Kui ma hakkasin pidevalt oksendama, andis dr. Ash, mu perearst, mulle kuuri antibiootikume ja nädala koolist vabaks. Mu vanemate jaoks ei olnud ilmselt šokk, et see ootamatu vaheaeg rõõmustas mind rohkem kui mingi tühine bakter mind morjendas. Kui nad olidki üllatunud, et ma isegi ei teeselnud vaevlemist, oleks muutunud liiga tüütuks mu pidev ägisemine kõhuvalu pärast, kui ma niigi kolm-neli korda päevas täitsa ehedalt oksendasin.

Antibiootikumid ei muutnud midagi. Hakkasin tasakaalu kaotama, koperdasin kõndides. Tagasi dr. Ashi juures, kissitasin nägemistesti peale silmi. Ta saatis mu Westmeadi haiglasse neuroloogi juurde, kes tellis kohe MRT. Hiljem samal päeval, võeti mind haiglasse sisse. Mu vanemad said kohe diagnoosist teada, aga minul õnnestus saada neid tõde välja sülitama alles kolm päeva hiljem.

Mul oli kasvaja, medulloblastoom, mis blokeeris ühe vedelikku täis ajuvatsakese ja nii tõstis mu koljusisest rõhku. Medulloblastoomid võivad olla eluohtlikud, kuid operatsiooni ning sellele järgneva agressiivse kiirituse ja kemoteraapiaga elasid kaks kolmest selles faasis patsiendist veel viis aastat.

Ma kujutasin ette, et olen raudteesillal, mis on täis mädanevaid magajaid. Ja mul ei ole muud valikut kui edasi liikuda, usaldades oma kaalu igale järgnevale kahtlasele plangule. Ma mõistan, mis oht mind ees ootab, väga selgelt mõistan…ja ometi ei tunne ma paanikat, ei tunne tõelist hirmu. Lähim tunne kabuhirmule, mille suutsin omale sisendada, oli peaaegu et ekstaatiline vertiigo, justkui ei oleks mu ees enamat kui põnevalt piinarikas lõbustuspargisõit.

Sellel oli põhjus.

Rõhk mu koljus põhjustas suurema osa mu sümptomeist, kuid mu seljaajuvedeliku proovid näitasid ka sellise aine nagu leuenkefaliini kõrgenenud taset. See on endorfiin, neuropeptiid, mis toimib opiaatidega samade retseptoritega ühinedes justkui morfiin või heroiin. Kasvades pahaloomuliseks, juhtus nii, et sama muteerunud transkriptsioonifaktor, mis võimaldas vähirakkudel ohjeldamatult poolduda, pani tööle ka leuenkefaliini tootvad geenid.

See oli ennustamatu kokkusattumus, mitte tavapärane kõrvaltoime. Ma ei teadnud siis endorfiinidest kuigi palju, aga mu vanemad kordasid seda, mida neuroloog oli neile öelnud, ja hiljem vaatasin ma ise järele. Leuenkefaliin ei olnud nagu valuvaigisti, mida keha tootis hädaolukordades, kui valu takistas ellujäämist, ja sellel ei olnud tuimestavat toimet, mis looma halvab, kuni haavad jõuavad paraneda. Pigem oli see esmane vahend õnnetunde loomiseks, mis vabanes, kui olukord või käitumine pakkusid naudingut. Sedasama lihtsat sõnumit andsid edasi veel loendamatud ajutegevused, luues seeläbi pea piiramatu positiivsete emotsioonide paleti. Leuenkefaliini sidumine sihtneuronitega oli lihtsalt esimene lüli pikas sündmuste ahelas, mida teised neurotransmitterid vahendasid. Kõiki neid peensusi kõrvale jättes võisin tunnistada aga ühte lihtsat ja ümberlükkamatut fakti: leuenkefaliin tekitas mõnusa tunde.

Mu vanemad puhkesid nutma, kui mulle uudisest teatasid, ja mina olin see, kes neid lohutas, kiirgasin rahu ja pühadust justkui väike lapsmärter mõnest pisarakiskujast onkoloogilisest miniseriaalist. Asi ei olnud peidetud jõuvarudes või küpsuses. Ma ei olnud füüsiliselt võimeline end oma olukorras halvasti tundma. Ja kuna leuenkefaliini mõju oli nii eriline, võisin silma pilgutamata vaadata tõele näkku viisil, mis poleks farmatseutilisi opioide täis pumbatuna olnud võimalik. Mu pea oli selge, kuid tundsin, et olen alistamatu ja lausa kiirgan vaprust.

* * * *

Mu ajuvatsakesse pandi šunt, peen voolik sisestati sügavale mu koljusse rõhku alandama, oodates invasiivsemaid ja riskantsemaid protseduure peamise kasvaja eemaldamiseks. See operatsioon oli planeeritud nädala lõppu. Dr Maitland, onkoloog, seletas detailselt, kuidas mu ravi edasi kulgeb ja hoiatas mind ohtude ja ebamugavuse eest, mida eesootavad kuud kaasa võivad tuua. Tõmbasin turvavöö peale ja olin sõiduks valmis.

Kui esimene šokk oli möödas, otsustasid mu vanemad, kes ei olnud just õnnest hullumas, et nad ei kavatsenudki niisama istuda ja aktsepteerida kaks-ühele võimalust, et ma täiskasvanueani jõuan. Nad helistasid igale poole Sydneys ja kaugemal, et saada teisi arvamusi.

Mu ema leidis ühe erahaigla Kuldrannikul - ainsa Austraalia haru Nevadast pärit Tervisepaleede ketist - mille onkoloogiaosakond pakkus medulloblastoomidele uudset ravi. Geneetiliselt muundatud herpeseviirus, mis viiakse seljaajuvedelikku, ja mida ainult viirus aktiveerib, nakataks kiirelt paljunevad vähirakud. Ravi viie aasta elulemusprognoos oli 80 protsenti ja operatsiooniriske ei kaasneks. Vaatasin haigla veebibrošüürist ise, kui palju see ravi maksab. Nad pakkusid sooduspaketti: kolm kuud majutust ja toitlustust, kõik patoloogia ja radioloogia teenused ning ravimid, kokku kuuskümmend tuhat dollarit.

Mu isa oli elektrik, kes töötas ehitusplatsidel. Mu ema oli kaubamajas müügiassistent. Olin nende ainus laps, nii et vaesuses me ei virelenud, aga ravi eest tasumiseks pidid nad välja võtma teise hüpoteegi, sidudes ennast võlaga veel viieteistkümneks või kahekümneks aastaks. Kaks ellujäämistõenäosust ei olnud kuigi erinevad ja ma kuulsin, kuidas Dr Maitland neid hoiatas, et neid arve ei tohiks üldse omavahel võrrelda, kuna viirusravi oli alles nii uus. Traditsioonilise raviskeemi kasuks otsustamine oleks olnud rohkem kui õigustatud.

Võib-olla mu enkefaliinipühalikkus mõjutas neid kuidagi. Võib-olla nad ei oleks nii palju ohverdanud, kui ma oleksin olnud tavapäraselt mossis ja keeruline, või isegi kui ma oleksin olnud silmnähtavalt hirmul, mitte üleloomulikult vapper. Ma ei saa seda kunagi kindlalt teada. Igal juhul ei oleks see pannud mind neid vähem austama. Ainult selle pärast, et see molekul nende koljusid ei täitnud, ei saa eeldada, et nad selle mõjule immuunsed oleksid.

Põhja poole lennates hoidsin terve tee isal käest kinni. Me olime alati veidi eemale hoidnud, mõlemad teineteises veidi pettunud. Ma tean, et ta oleks eelistanud tugevamat, sportlikumat, ekstravertsemat poega, samas kui tema tundus mulle laisalt konformistlik, siltidele ja hüüdlausetele põhineva maailmavaatega. Sellel reisil aga, kuigi me omavahel pea ainsatki sõna ei vahetanud, tundsin ma, et tema pettumus on muutumas jõuliseks, kaitsvaks, võitlevaks armastuseks, ja mul hakkas häbi, et ma teda nii vähe austasin. Ma lasin leuenkefaliinil end veenda, et kui see jama läbi saab, muutub kõik meie vahel paremaks.

* * * *

Tänavalt vaadates paistis Kuldranniku Tervisepalee nagu iga teine kõrgklassi rannahotell. Ka seest ei erinenud see kuigivõrd hotellidest, mida olin videotest näinud. Mul oli oma tuba, kus teler oli laiem kui voodi, lisaks arvuti ja kaabelühendus. Kui selle eesmärk oli mu mõtted eemale viia, siis see toimis igati. Pärast nädalajagu uuringuid panid nad mu vatsakesešundi külge tilguti ja täitsid selle esmalt viiruse ning siis, kolm päeva hiljem, ravimiga.

Kasvaja hakkas peaaegu otsekohe vähenema, nad näitasid mulle skaneeringuid. Mu vanemad näisid õnnelikud, kuid segaduses, justkui ei oleks nad kunagi täielikult usaldanud seda asutust, kus miljonäridest kinnisvaraarendajad oma tagumikke käisid upitamas, ja ei uskunud, et seal pakutakse tõesti muud kui kiiret rahast vabastamist ja esmaklassilist mulliajamist samal ajal kui minu tervis aina halveneb. Kasvaja aga vähenes, ja kui see kaks päeva järjest kahanemast keeldus, kordas onkoloog kärmelt kogu protseduuri. Nii see käis kuni MRT ekraanil muutusid mügarad ja väädid üha kiiremini üha peenemaks ja heledamaks.

Nüüd olin igati õigustatud tundma õnnejoovastust, kuid kui selle asemel hakkas pead tõstma järjest süvenev ärevus, eeldasin, et see on lihtsalt võõrutus leuenkefaliinist. Oli võimalik, et kasvaja tõttu oli mu kehas seda kraami nii palju, et mitte miski ei oleks saanud mind panna end veel paremini tundma - olin tõstetud õnne kõige kõrgemale tasemele ja sealt edasi ei olnud liikuda mujale kui alla. Sellisel juhul oleks aga iga tumedam hetk mu tavalise päikeselise iseloomu taustal ainult kinnitanud skaneeringute häid uudiseid.

Ühel hommikul ärkasin õudusunenäost - esimesest üle mitme kuu - mis kujutas kasvajat kombitsatega parasiidina, kes mu koljus ringi laamendas. Kuulsin ikka veel, kuidas ta koorikkombitsad vastu luid klõpsusid, justkui lõgiseks skorpion kitsas moosipurgis. Kartsin meeletult, olin üleni higine ja…vabastatud. Mu hirm kasvas peagi meeletuks raevuks. See aine oli mind joovastanud allumiseni, aga nüüd olin ma vaba sellele vastu seisma. Võisin oma peas talle kõiksugu rõvedusi näkku öelda, et see deemon igati õigustatud vihaga oma peast välja ajada.

Tundsin end veidi petetuna sellest antikliimaksist, mis järgnes mu juba põgeneva vaenlase allamäge tagaajamisest, ja ma ei suutnud täielikult ignoreerida fakti, et kujutlus sellest, kuidas mu viha vähi minema ajab oli täiesti vastupidine tegelikule põhjusele-tagajärjele. See oli nagu vaataksin tõstukit mu rinnalt rahnu ära tõstmas, teeseldes, nagu ma oleksin seda ise teinud läbi maagilise hingamise. Proovisin oma emotsioone mõista nii palju kui suutsin ja nii see siis jäi.

Kuus nädalat peale seda kui mind haiglasse võeti, olid skaneeringud puhtad ja mu veres, seljaajuvedelikus ja lümfides ei olnud enam ainsatki metastaseeruvate rakkude signatuurvalku. Siiski püsis risk, et mõni resistentne vähirakk jäi alles, niisiis andsid nad mulle lühikese tugeva kuuri üht hoopis teistsugust droogi, mis ei olnud enam herpeseviirusega seotud. Esmalt tehti mulle munandite biopsia - kohaliku tuimestusega oli piinlikkus suurem kui valu - ja mu puusast võeti luuüdinäidis, et mu sperma ja uute vereliblede tootmise võimekus oleks võimalik taastada, juhul kui ravim need halvab. Ma kaotasin juuksed ja mao limaskesta, ajutiselt, ja oksendasin palju sagedamini ja vängemalt kui siis, kui ma diagnoosi sain. Kui ma aga enesehaletsusest oigama hakkasin, selgitas üks õdedest mulle jäiselt, kuidas minust poole nooremad lapsed selle raviga mitu kuud vapralt vastu peavad.

Need tavapärased ravimid üksi ei oleks suutnud mind terveks ravida, aga järelkoristusena vähendasid nad korralikult tagasilanguse tõenäosust. Avastasin imeilusa sõna: apoptoos - rakusuitsiid, programmeeritud surm - ja kordasin seda endale uuesti ja uuesti. Lõpuks peaaegu oskasin juba hinnata iiveldust ja kurnatust. Mida halvemini ma end tundsin, seda lihtsam oli kujutada ette vähirakke, nende membraanide lõhkemist ja tühjeneva õhupalli kombel lödisemist, kui ravimid käskisid neil oma elu võtta. Valusat surma, zombinärakas! Võib-olla ma kirjutan sellest arvutimängu, või isegi terve seeria, mille äärmiselt silmapaistvaks kulminatsiooniks on Kemoteraapia III: Lahing aju eest. Siis oleksin rikas ja kuulus, saaksin oma vanematele tagasi maksta ja elu oleks reaalselt täpselt sama täiuslik nagu kasvaja oli mind veenda püüdnud.

* * * *

Detsembri alguses kirjutati mind välja, kõik märgid kasvajast olid kadunud. Mu vanemad olid vaheldumisi ettevaatlikud ja juubeldavad, justkui võideldes hirmuga, et liigse optimismi eest võidakse neid karistada. Kemoteraapia kõrvalmõjud olid kadunud. Mu juuksed kasvasid tagasi, kui välja arvata väike kiilas laik seal, kus oli olnud šunt, ja toidu sees hoidmine ei olnud enam probleem. Kooli tagasi polnud nüüd, kaks nädalat enne aasta lõppu, enam mõtet minna, seega minu suvevaheaeg algas kohe. Kogu klass saatis mulle maitsetu ja ebasiira, õpetaja poolt koordineeritud saa-ruttu-terveks-meili, aga sõbrad käisid kodus mul külas, veidi häbelikud ja heitunud, et mind surmaäärelt tagasi tervitada saavad.

Miks ma ennast nii halvasti tundsin? Miks hommikuti esimese asjana aknast selge sinise taeva nägemine - sinna juurde vabadus magada nii kaua kui tahan, ema-isa iga päev kodus mind kuninga kassina kohtlemas, võimalus tülitamata kuusteist tundi jutti arvutiekraani taga istuda - miks pani see esimene pilk päikesepaistele mind tahtma oma nägu patja suruda ja hambaid kokku pigistades sosistama: “Ma oleksin pidanud surema. Ma oleksin pidanud surema.” ?

Mitte miski ei pakkunud mulle vähimatki naudingut. Mitte miski - mitte mu lemmikveebilehed või -ajakirjad, mitte njari muusika, mida kunagi imetlesin, mitte kõige rasvasem, magusam, soolasem rämpstoit, mida võisin praegu süüa nii palju kui tahtsin. Ma ei suutnud ühestki raamatust tervet lehekülge lugeda, ma ei suutnud kümmet ridagi koodi kirjutada. Ma ei suutnud oma päriselu sõpradele silma vaadata ega mõeldagi veebi minemise peale.

Kõigel, mida ma tegin, kõigel, mida ma kujutlesin, oli ülekoormav hirmu ja häbi maik. Ainus pilt, millega seda oskasin võrrelda oli pärit dokumentaalfilmist Auschwitzist, mida olin koolis näinud. Seal oli pikk avakaader, milles kaamera vankumatult laagriväravatele lähenes, ja ma vaatasin seda stseeni hingevärinal, juba teades, mis väravate taga oli toimunud. Ma ei kujutanud seda ette. Ma ei uskunud hetkekski, et iga helguse taga mu ümber on mingi sõnulseletamatu kurjus peidus. Aga kui ma ärkasin ja nägin sinitaevast, tundsin sellist haiget eelaimdust, mis oleks olnud loogiline ainult Auschwitzi väravaid vaadates.

Võib-olla ma kartsin, et kasvaja tuleb tagasi, aga mitte ka nii väga. Kiire võit viiruse üle juba esimeses voorus oleks pidanud palju tähtsam olema. Mõnes mõttes tundsingi, et mul oli vedanud ja ma olin sobilikult tänulik. Ma ei suutnud aga praegu tunda kuigi palju rohkem rõõmu oma pääsemisest kui mul oleks võimalik olnud tunda end suitsidaalselt halvasti enkefaliiniõndsuse tipus.

Mu vanemad hakkasid muretsema ja vedasid mu psühholoogi juurde “taastumisnõustamisele”. Kogu see mõte tundus sama mäda kui kõik muu, kuid mul polnud jõudu, et vastu hakata. Dr Bright “avastas koos minuga võimalust”, et alateadlikult olin ise valinud end halvasti tunda, sest õnnetunne seostus minu jaoks surmaohuga ja salaja kartsin ma, et kasvaja põhisümptomi taaselustamine võib kasvaja taas vohama panna. Osa minust põlastas nii lihtsat selgitust, kuid osa minust klammerdus sellesse, lootes, et kui ma tunnistan seda alateadlikku vaimset gümnastikat, siis see toob kõik need protsessid päevavalgele ja nende vigane loogika ei saaks enam toimida. Kurbus ja vastikustunne aga, mida kõik - linnulaul, meie vannitoa plaatide muster, röstsaia lõhn, mu oma käte kuju - minus tekitas, aina kasvas.

Mõtlesin, et kas ehk kasvaja tõttu tõusnud leuenkefaliini tasemest mu neuronite hulk, mis on seotud vastavate retseptoritega, ei vähenenud, või kas ma olen saanud leuenkefaliinile liiga vastupidavaks, nagu heroiinisõltlane muutub vastupidavaks opiaatidele, läbi loomulikele regulatoorsetele molekulidele, mis retseptoreid blokeerivad. Kui ma neist mõtetest oma isale rääkisin, nõudis ta, et ma neid ka dr Brightiga jagaksin, kes teeskles õrna huvi, ent ei teinud midagi näitamaks, et ta mind tõesti tõsiselt võtab. Ta rääkis aina mu vanematele, et kõik, mida ma tunnen on täiesti normaalne reaktsioon läbielatud traumale ja ma vajasin lihtsalt aega, kannatlikkust ja mõistmist.

* * * *

Uue aasta alguses veeti mind kooli, aga kui ma terve nädala ei teinud muud kui istusin ja põrnitsesin oma lauda, korraldati asjad nii, et sain õppida läbi veebi. Kodus õnnestus mul aeglaselt end õppekavast läbi närida, seda neil perioodidel, kui olin zombilikult tuim, mitte halvatud puhtast õnnetusest. Neil samadel, suhteliselt selgetel perioodidel mõtlesin ikka oma seisukorra võimalikest põhjustest. Uurisin biomeditsiinilist kirjandust ja leidsin uurimuse kõrgete leuenkefaliini dooside mõjust kassidele, kuid selle põhjal näis, et igasugune tolerantsus aine vastu on vaid lühiajaline.

Siis, ühel märtsi pärastlõunal, kui ma vahtisin elektronmikrograafi herpeseviirusega nakatunud vähirakust, selle asemel, et õppida surnud maadeavastajaid, mõtlesin ma viimaks välja teooria, mis tundus loogiline. Viirusel oli vaja spetsiaalseid valke, mis võimaldaks tal ühineda nakatunud rakkudega ja jääda nende külge piisavalt kauaks, et rakumembraan läbistada. Kui sel aga õnnestus kasvaja enda arvukatest RNA lõikudest leida leuenkefaliini geen, võis see korraga suuta kinnituda mitte ainult paljunevate vähirakkude külge, vaid kõigi mu aju leuenkefaliini retseptoritega neuronite külge. Ja siis tuli tsütotoksiline ravim, mille aktiveerisid ainult nakatunud rakud, ja tappis nad kõik.

Igasugusest sisendist ilma jäänud, närbusid juhteteed, mida need surnud neuronid tavaliselt stimuleerisid. Iga osa mu ajust, mis oli võimeline naudingut tundma, oli suremas. Ja kuigi oli hetki, mil ma suutsin veel tunda eimiskit, oli mu tuju erinevate jõudude vahel habrast tasakaalu otsimas. Kuna vastukaalu ei olnud, võis nüüd vähimgi depressioonikilluke iga köieveo ilma igasuguse vastupanuta võita.

Vanematele ma ei öelnud sõnagi. Ma ei suutnud neile rääkida, et lahing, milles nad olid minu parima ellujäämislootuse nimel võidelnud, on mind nüüd võib-olla sandistamas. Proovisin võtta ühenduse onkoloogiga, kes mind Kuldrannikul ravis, kuid mu telefonikõned ekslesid tänu automaatsele tuvastamisele muzak´i täis ooteruumides ja mu meile ignoreeriti. Mul õnnestus üksi Dr Ashi juures käia, kes minu teooria viisakalt ära kuulas, ent keeldus mind neuroloogi juurde saatmast, kui mu sümptomid ainult psühholoogilised olid: vere- ja uriiniproovid ei näidanud ühtegi standardset märki kliinilisest depressioonist.

Selgete hetkede aknad jäid lühemaks. Üha sagedamini leidsin ma end terveid päevi voodis pimedat tuba vahtimas. Mu meeleheide oli nii monotoonne ja reaalsusest täiesti eraldunud, et mõneti tuimestas seda ta oma absurdsus. Mitte kedagi mu kallitest polnud mõrvatud, vähk oli pea kindlalt alistatud ja ma suutsin siiski veel haarata oma tunnete ja päris leina või hirmu vaieldamatu loogika vahet.

Ma ei suutnud endalt aga kuidagi süngust maha raputada ja tunda, mida tahtsin tunda. Mu ainus vabadus oli valida, kas jahtida oma kurbuse põhjuseid - pettes end uskuma, et see oli mu enda täiesti loomulik reaktsioon mu õnnetusekoormale - või võõrastada seda kui midagi väljastpoolt tulnut, mis oli mu pannud lõksu emotsionaalsesse kesta, mis oli sama kasutu kui halvatud keha.

Mu isa ei süüdistanud mind kunagi nõrkuses või tänamatuses, ta lihtsalt tõmbus vaikselt minu elust eemale. Mu ema püüdis aina mulle ligi pääseda, mind lohutada või provotseerida, kuid see kõik viis mind seisundisse, kus sain vastuseks vaevu ta kättki pigistada. Ma ei olnud sõna otseses mõttes halvatud või pime, tumm või nõdrameelne. Kõik maailmad aga, milles varem olin elanud - füüsilised ja virtuaalsed, reaalsed ja kujuteldavad, intellektuaalsed ja emotsionaalsed - olid muutunud nähtamatuks ja läbipääsmatuks. Mattunud udusse. Mattunud sitta. Mattunud tuhka.

Selleks ajaks, kui mind neuroloogiaosakonda sisse võeti, olid mu aju surnud piirkonnad juba selgelt MRT-lt näha. Oli aga ebatõenäoline, et miski oleks saanud seda protsessi enam peatada, isegi kui diagnoos oleks tulnud varem.

Ja kindel oli see, et mitte kellelgi polnud võimu mu koljusse tungida ja sealne õnnetunde masinavärk jälle korda seada.

2

Kell kümme äratas mind kell, kuid kulus veel kolm tundi, enne kui suutsin nii palju jõudu koguda, et end liigutada. Ajasin lina pealt ja istusin voodiservale, pomisedes vandesõnu ja püüdes saada üle veendumusest, et poleks pidanud sellega jamama. Ükskõik mis saavutusi tänane päev tooks (poeskäik sellisest, et ostan midagi muud peale külmutatud valmistoidu) või mis ebamaine õnn mu kohale laskuks (kindlustusraha laekumine mu kontole enne üüri maksmise tähtaega), ärkaksin homme siiski täpselt sama tundega.

Millestki pole kasu, miski ei muutu. Kuus sõna võtavad kõik kokku. Olin sellega juba ammu leppinud, enam polnud midagi, milles pettuda. Ja mul ei olnud mingit põhjust siin istuda ja ilmselge üle kaevelda juba tuhandendat korda.

Eks?

Persse. Lihtsalt mine edasi.

Neelasin alla oma “hommikused” ravimid, kuus kapslit, mille eelmisel õhtul öökapikesele panin, siis läksin vetsu ja soristasin välja erkkollase joa eelmise doosi metaboliite. Mitte ükski antidepressant kogu maailmas ei ole suuteline mind Prozaci Paradiisi viima, aga see sitt hoidis mind vähemalt täielikku katatooniasse langemast - vedelast toidust, siibritest ja käsnapesust.

Pritsisin omale vett näkku, püüdes mõelda välja mingit vabandust korterist väljuda, kui sügavkülm veel poolenisti toitu täis oli. Terve päeva toas veetmine, pesemata ja kasimata, pani mind end veel kehvemini tundma, limase ja letargilisena nagu mõni kahvatu parasiitne kaan. Vastikustunne võis aga veel nädala või paar minus pinget kerida enne kui kasvas piisavalt suureks, et mind liikuma panna.

Vahtisin peeglisse. Isupuudus kompenseeris kenasti puuduva treeningu - olin immuunne nii süsivesikute lohutusele kui jooksjaelevusele - ja oma rinna lõdva naha alt võisin vabalt ribisid loendada. Olin kolmekümnene ja nägin välja nagu vaevatud vanamees. Surusin lauba vastu külma klaasi, järgides mingit rudimentaalset instinkti justkui võiks see tunne mulle mingitki mõnu pakkuda. Ei pakkunud.

Köögis nägin telefonil tulukest. Mind ootas sõnum. Jalutasin tagasi vannituppa ja istusin põrandale, püüdes end veenda, et see ei pruugi tingimata halbu uudiseid tähendada. Keegi ei olnud ära surnud. Ja mu vanemad ei saanud teist korda lahku minna.

Lähenesin telefonile ja lülitasin ekraani sisse. Pisipildil oli range välimusega keskealine naine, keda ma ei tundnud. Saatja nimi oli Dr Z. Durrani, Biomeditsiinilise Tehnika Osakond, Kaplinna Ülikool. Teemareal oli kirjas: “Uued tehnikad prosteetilises rekonstruktiivses neuroplastikas.” See oli midagi uut. Enamus inimesi luges mu kliinilise seisundi raporteid nii hooletult, et pidasid mind kergelt alaarenenuks. Korraga tundsin värskendavat vastikustunde puudumist, mis oli lähim, mida suutsin tunda austusele Dr Durrani vastu. Ravi ise pidi aga olema miraaž, ükskõik, kui hoolas see doktor oli.

Tervisepalee arveldus süüdistuste vältimiseks tagas mulle elamiseks miinimumpalga väärtuses taskuraha ja tasus heakskiidetud meditsiiniteenuste eest. Mul ei olnud mingit astronoomilist rahahunnikut, mida laiaks lüüa. Ükskõik mis ravi, mis aga oleks võimaldanud mul saada finantsiliselt täiesti iseseisvaks, oleks makstud kindlustusfirma poolt täiesti kinni. Sellise ravi täielik väärtus - ülejäänud kulud minu ülalpidamiseks elu lõpuni - oli aga pidevalt languses, kuid samuti oli langemas raviuuringute toetamine, üle maailma. Jutud mu haigusest läksid liikvele.

Enamasti seisid ravipakkumised uudsetes farmatseutikumides. Ravimid olid mind vabastanud küll institutsionaalsest hoolekandest, kuid oodata, et need mind väikseks rõõmsaks palgateenijaks teevad oli sama kui loota, et ravikreem amputeeritud jäseme tagasi kasvataks. Kindlustusfirma perspektiivist aga tähendas millegi keerukama eest tasumine riskeerimist palju suurema summaga - väljavaade, mis pani kindlasti mu juhtumikorraldaja oma statistikaandmebaasi läbi tuhlama. Ei olnud mõtet raisata hunnikute viisi raha säärasteks kulutusteks, kui oli endiselt suur tõenäosus, et ma end neljakümnendaks eluaastaks ära tapan. Odavamat kraami võis alati proovida, isegi kui tõenäosus, et see toimiks, oli väike. Iga pakkumine, mis oli piisavalt radikaalne, et võiks päriselt töötada, ei läbinud kulude ja riskide analüüsi.

Põlvitasin ekraani ees, pea käte vahel. Oleksin võinud sõnumi kustutada seda avamata, säästes end frustratsioonist selle üle, millest ma võin ilma jääda. Samas, mitteteadmine oleks täpselt sama hull. Vajutasin sõnumi käima ja vaatasin eemale. Isegi videosalvestatud näo nägemine tekitas minus tugeva häbitunde. Mõistsin miks - neuraalsed juhteteed, mida on vaja positiivsete mitteverbaalsete sõnumite registreerimiseks olid ammu kadunud, kuid juhteteed, mis hoiatasid äraütlemise või vaenulikkuse eest ei olnud mitte ainult säilinud, vaid koguni kasvanud ja ülitundlikuks muutunud, et tühjust kompenseerida tugevate negatiivsete signaalidega, reaalsusest olenemata.

Kuulasin nii tähelepanelikult kui suutsin, kuidas dr Durrani selgitas oma tööd insuldipatsientidega. Koel kasvatatud neuraalsed siirikud on hetkel standardravi kuid tema oli selle asemel kahjustatud piirkonda süstinud hoolikalt väljatöötatud polümeervahtu. Vaht eraldas kasvufaktoreid, mis tõmbasid ligi aksoneid ja dendriite ümbritsevatelt neuronitest ja polümeer ise oli loodud käituma nagu elektrokeemiliste lülitite võrgustik. Läbi mikroprotsessorite, mis olid vahtu hajutatud, oli esialgu amorfne võrgustik programmeeritud esmalt kaotatud neuronite toiminguid üldiselt kordama, seejärel peenhäälestati need sobima individuaalse vastuvõtjaga.

Dr Durrani luges ette oma triumfe - taastatud nägemist, taastatud kõnet, liikumist, soolepidavust, muusikalist võimekust. Minu enda puudujääk, mida võib mõõta kaotatud neuronites või sünapsides või lihtsalt kuupsentimeetrites, oli väljaspool tema seni vallutatud alasid. See oli lihtsalt veel suurem väljakutse.

Ootasin stoiliselt, millal ta toob välja ühe väikese konksu, kuue- või seitsmekohalise. Hääl ekraanil ütles: “Kui sa saad oma reisikulud ja kolmenädalase haiglas oleku kulud katta, tasub mu uurimisstipendium kogu ravi.”

Mängisin neid sõnu tosin korda uuesti, püüdes leida ebameeldivamat tõlgendust - ülesanne, milles ma tavaliselt väga osav olin. Kui ma hakkama ei saanud, võtsin end kokku ja saatsin Durrani assistendile Kaplinnas meili, küsides selgitust.

Ma ei olnud valesti mõistnud. Aastase varu droogide, mis mind vaevu teadvusel hoidsid, raha eest pakuti mulle võimalust ülejäänud elu taas terviklikuna veeta.

* * * *

Lõuna Aafrikasse reisi korraldamine käis mul täiesti üle jõu, kuid kui mu kindlustusfirma tundis ära hea võimaluse, hakkasid minu eest toimetama masinavärgid kahel kontinendil. Mina pidin ainult võitlema tungiga kõigest loobuda. Mõte, et pidin jälle minema haiglasse, jõuetusetunne, oli piisavalt häiriv, kuid neuraalproteesist endast mõtlemine oli nagu vaataks kalendrisse ja näeks seal sekulaarse Viimse Kohtumõistmise päeva. 7. märtsil 2023 mind kas viiakse üle lõpmatult suuremasse, rikkamasse, paremasse ilma…või tunnistatakse mingigi paranemine täiesti võimatuks. Mõnes mõttes oli lootuse lõplik surm isegi vähem hirmutav kui alternatiiv. See oli palju lähemal olukorrale, kus juba niigi olin ja seega palju lihtsamini kujutletav.

Ainus mälestus õnnetundest, mida suutsin meenutada, oli pilt sellest, kuidas ma lapsena rõõmsalt jooksin, hajudes päikesevalgusse - see oli kõik väga armas ja puha, aga praktilisi detaile oli seal vähevõitu. Kui ma oleksin tahtnud saada päikesekiireks, oleksin ma juba ammu oma randmed läbi lõiganud. Ma tahtsin töökohta, ma tahtsin peret, ma tahtsin tavalist armastust ja tagasihoidlikke ambitsioone - ma teadsin, et just neist asjust olin ma ilma jäetud. Nüüd ei suutnud ma aga ette kulutada, mis tunne oleks viimaks neid kogeda, täpselt nagu ma ei suutnud kujutleda pilti igapäevaelust 26-mõõtmelises ruumis.

Enne kui me koidikul Sydneyst välja sõitsime ei maganud ma üldse. Mind saatis lennujaama psühhiaatriaõde, kuid õnneks säästis ta mind sellest, et terve tee Kaplinna mu kõrval lapsehoidja peaks olema. Veetsin lennu ärkvelolekuhetkel võideldes paranoiaga, pannes vastu kiusatusele püüda leida mu pealuud läbivale kurbusele ja ärevusele põhjuseid. Mitte keegi siin lennukis ei vaata mind põlastavalt. Durrani tehnika ei ole pettus. Mul õnnestus need “selgitavad” ilmutised maha suruda…aga nagu ikka, ei suutnud ma oma tundeid muuta või isegi tõmmata selget joont puhtalt patoloogilise õnnetuse ja täiesti mõistliku ärevuse vahele, mida igaüks enne radikaalset ajuoperatsiooni tunneks.

Oleks see vast õnnistus, kui ei peaks kogu aeg võitlema, et neid eristada! Unusta õnn, isegi tulevik täis närust õnnetust oleks triumf, kui ma ainult teaksin, et see oleks alati põhjusega.

* * * *

Luke De Vries, üks Durrani doktorikraadijärgseist õpilastest, kohtus minuga lennujaamas. Ta nägi välja umbes 25 ja temast kiirgas sellist enesekindlust, et raske oli seda mitte näha põlastusena. Tundsin kohe, et olen lõksus ja abitu. Ta oli kõik ära korraldanud, mina pidin lihtsalt konveierilindile astuma. Aga ma teadsin, et kui midagigi oleks olnud minu enda korraldada, oleks kogu asi katki jäänud.

Me jõudsime Kaplinna äärelinnas asuvasse haiglasse peale keskööd. Parklast läbi minnes kõlasid putukad valesti, õhk lõhnas ebamääraselt võõralt ja taevatähed paistsid kavalate petuskeemidena. Ma langesin põlvili, kui me sissepääsu juurde jõudsime.

“Hei!” De Vries peatus ja aitas mu püsti. Ma värisesin hirmust ja siis häbist, et sellist tsirkust tegin.

“See rikub mu vältimisteraapiat.” “Vältimisteraapiat?” “Iga hinna eest haiglate vältimist.”

De Vries naeris, aga ega ma ei oleks suutnud aru saada, kui ainult minu lohutamiseks. Fakti, et oled kellegi siiralt naerma pannud, ära tundmine on nauding, seega olid vastavad juhteteed mu ajus surnud.

Ta ütles: “Me pidime eelmise patsiendi kanderaamil kohale tooma. Lahkudes oli ta oma jalgel pea sama kindel kui sina.”

“Nii hullusti siis?”

“Tema kunstpuus hakkas jamama. Polnud meie süü.”

Kõndisime trepist üles eredalt valgustatud fuajeesse.

* * * *

Järgmisel hommikul, esmaspäeval, 6. märtsil, päeval enne operatsiooni, kohtusin suurema osaga operatsioonitiimist, kes sooritas esimese, puhtalt mehaanilise osa protseduurist: surnud neuronitest järele jäänud õõnsuste puhtaks kraapimine, kõigi kinni pigistatud tühimike lahti surumine pisikeste õhupallidega ja siis kogu selle kummalise kujuga ruumi täitmine Durrani vahuga. Lisaks augule mu koljus, mis seal 18 aasta tagusest šundist siiani alles on, peavad nad ilmselt veel kaks puurima.

Õde raseeris mu pea ära ja liimis paljale nahale viis viitemärki, seejärel veetsin ma pärastlõuna skaneeringutel. Viimane, kolmemõõtmeline pilt kogu mu aju surnud ruumist, nägi välja nagu koopauurija kaart, jada üksteisega seotud koopaid, kivivaringute ja kokku kukkunud tunnelitega.

Õhtul tuli Durrani ise minuga kohtuma. “Kuni sa ise veel narkoosis oled,” seletas ta, “vaht kõvastub ja seostub esmalt ümbritsevate kudedega. Siis juhivad mikroprotsessorid polümeeri, et see moodustaks võrgustiku, mille oleme alguspunktiks valinud.”

Pidin end kõnelema sundima. Iga küsimus, mille esitasin - ükskõik, kui viisakalt sõnastatud, selge ja asjakohane - oli nii valus ja häbistav, justkui oleksin seisnud tema ees alasti ja palunud tal oma juustest sitta ära pühkida. “Kuidas te leidsite võrgustiku, mida kasutada? Kas skaneerisite vabatahtlikku?” Kas minu uus elu pidi algama Luke De Vriesi kloonina, võttes üle tema maitsed, ambitsioonid, emotsioonid?

“Ei, ei. Meil on rahvusvaheline andmebaas tervete närvistruktuuridega - 20 000 laipa, kes surid ilma ajukahjustuseta. Et olla tomograafiast täpsemad külmutati nende ajud vedela lämmastikuga, siis lõigati viiludeks teemantotsaga mikrotoomiga, seejärel märgistati ja elektronmikrografiseeriti viilud.”

Mu meel kohkus selle hulga eksabaitide ees, mida ta nii loomulikult välja manas. Minu võime arvutada oli täiesti kadunud. “Nii et te kasutate sealt andmebaasist mingit komposiiti? Annate mulle valiku tüüpilisi struktuure, mis on erinevatelt inimestelt võetud?”

Durrani oleks peaaegu juba lasknud mul selle veendumuse jääda, kuid ta oli ilmselgelt detailides väga kinni ja ei olnud minu taibukust veel solvanud. “Mitte päris. Pigem on see nagu mitmiksäri kui komposiit. Kasutasime andmebaasist umbes 4000 salvestust - kõik mehed kahekümnendates-kolmekümnendates - ja kui kellegi neist oli neuron A seotud neuroniga B ja kellelgi teisel oli neuron A seotud neuroniga C…siis sinul oleks seos nii B kui ka C-ga. Niisiis sa alustad võrgustikuga, mis teoreetiliselt on seotud kõigi 4000 isikuga, kellelt andmed võeti, aga tegelikult luuakse sulle seeläbi sinu oma täiesti unikaalne versioon.” See kõlas paremini kui emotsionaalne kloon või Frankensteini pusleks olemine. Oleksin karmi käega tahutud skulptuur, mille jooned tuleb alles peeneks lihvida. Aga -

“Luuakse kuidas? Kuidas saan ma muutuda potentsiaalselt igaühest…?” Kelleks siis? Oma 12-aastaseks iseendaks, taassündinuna? Või 30-aastaseks, kes ma oleksin võinud olla, läbi remiksi neist 4000 surnud võõrast? Mu mõte hajus, kaotasin väikesegi lootuse, et mu jutt on selge.

Ka Durrani tundus veidi ebamugavust tundvat - ükskõik, palju minu hinnang selles osas väärt on. Ta ütles: “Sinu ajus peaks olema piirkondi, mis on veel ühenduses, kus on veel jäänukeid sellest, mis on kaotatud. Mälestusi sind mõjutanud kogemustest, mälestusi asjadest, mis sulle varem naudingut pakkusid, seesmiste struktuuride fragmente, mida viirus ei suutnud tappa. Protees liigub automaatselt seisundi poole, mis suudab nende süsteemidega ühilduda, ja ühendusi, mis selles kontekstis kõige paremini toimivad, soodustatakse.” Ta jäi korraks mõttesse. “Kujutle kunstjäset, mis on algul vormitud ebatäiuslikult. See kohandub sinuga, kui sa seda kasutad. Sirutub, kui ei ulatu haarama seda, mille poole seda suunasid, tõmbub kokku, kui ootamatult millelegi vastu läheb…kuni võtab omaks täpselt selle suuruse ja kuju nagu fantoomjäse, mida su liigutused eeldavad. Iseenesest ei ole see muud kui kujutlus kaotatud lihast ja verest.”

See oli kõnekas metafoor, kuigi mul oli raske uskuda, et mu udustes mälestustes on piisavalt informatsiooni, et selle põhjal nende fantoomautori iga detail taasluua - et kogu pusle sellest, kes ma olin olnud ja kes oleksin võinud olla, saaks kokku panna mõnest vihjavast ääretükist ja 4000 segamini löödud õnnelikkuseporteest. See teema pani aga vähemalt ühe meist end ebamugavalt tundma, seega ma ei surunud rohkem peale.

Suutsin esitada veel viimase küsimuse. “Mida ma tunnen, kui midagi pole veel juhtunud? Kas ma ärkan anesteesiast ja kõik ühendused on veel omavahel seotud?

Durrani tunnistas: “See on üks asi, mida ma ei saa teada enne, kui mulle ise sellest räägid.”

* * * *

Keegi kordas mu nime, rahustavalt, ent nõudlikult. Ärkasin veidi rohkem. Mu kael, mu jalad, mu selg kõik valutasid ning kõht keeras iiveldusest.

Voodi oli aga soe ja linad pehmed. Oli hea seal lihtsalt lebada. “On kolmapäeva pärastlõuna. Operatsioon läks hästi.”

Avasin silmad. Durrani ja neli tema õpilast olid kogunenud mu voodi jalutsisse. Vaatasin teda hämmeldunult. Nägu, mida olin pidanud karmiks ja keelavaks, oli…haarav, magnetina kutsuv. Oleksin võinud teda tundide viisi vaadata. Siis märkasin Luke De Vriesi, kes tema kõrval seisis. Tema oli täpselt sama imepärane. Kordamööda pöördusin iga õpilase poole. Igaüks võrdselt lummav. Ma ei teadnud, kuhu oma pilku pöörata.

“Kuidas sa end tunned?”

Mul polnud sõnu. Inimeste näod kandsid nii palju tähendust, pakkusid nii palju imetluse allikaid, et ma ei suutnud välja tuua vaid ühte faktorit. Nad kõik tundusid elutargad, ekstaatilised, ilusad, mõtlikud, tähelepanelikud, kaastundlikud, rahulikud, erksad…omaduste valge müra, kõik positiivsed, kuid siiski seosetud.

Kui ma aga suunasin kompulsiivselt oma pilku näolt näole, püüdes neist aru saada, hakkasid nende tähendused viimaks ometi kristalliseerima - nagu sõnad, mis tulid fookusesse, kuigi mu nägemine ei olnud kunagi udune olnud.

Ma küsisin Durranilt: “Kas sa naeratad?”

“Kergelt.” Ta kõhkles. “Selle jaoks on standardiseeritud testid, kindlad pildid, aga…palun, kirjelda mu ilmet. Räägi, millest ma mõtlen.”

Vastasin seda enesele teadvustamata, justkui oleks ta mul palunud nägemiskaardilt tähti lugeda. “Sa oled…uudishimulik? Sa kuulad hoolikalt. Oled huvitatud ja…loodad, et juhtub midagi head. Ja sa naeratad, sest arvad, et juhtub. Või selle pärast, et sa ei suuda päriselt uskuda, et nii ongi juba juhtunud.”

Ta noogutas, juba kindlamalt naeratades. “Hästi.”

Seda ma ei öelnud, et minu arvates oli ta hämmastavalt, peaaegu valusalt ilus. Sama kehtis kõigi toasviibijate kohta, meeste ja naiste. Vastukäivate meeleolude udu, mida olin nende nägudelt lugenud, selgines ja jättis endast maha südameid seisatava kiirguse. See oli minu jaoks veidi häiriv - see oli liiga kõikehõlmav, liiga intensiivne - kuigi mõnes mõttes oli see sama loomulik kui silmade harjumine pimedusega. Pärast seda kui ma 18 aastat ei näinud inimeste nägudes muud kui vaid inetust, ei olnud mul plaaniski viriseda selle üle, et mu ees seisid viis inglitena näivat isikut.

Durrani küsis: “Oled sa näljane?” Pidin sellele mõtlema. “Jah.”

Üks tudengitest tõi mulle valmistoitu, mis oli üsna sarnane lõunale, mida sõin esmaspäeval: salat, saiake, juust. Võtsin saiakese ja hammustasin. Tekstuur oli täiuslikult tuttav, maitse ei olnud muutunud. Kaks päeva varem olin sama asja hauganud ja neelanud tavapärase kerge vastikustundega, mida iga toit minus tekitas.

Mööda mu põski jooksid alla kuumad pisarad. Ma polnud ekstaasis. See kogemus oli sama kummaline ja valus nagu jooks purskkaevust huultega, mis on nii lõhenenud, et nahk on muutunud soolaks ja kuivanud vereks.

Sama valus ja sama vastupandamatu. Kui taldrik oli tühi, küsisin veel ühte. Söömine oli hea, söömine oli õige, söömine oli vajalik. Pärast kolmandat taldrikutäit ütles Durrani kindlalt, “Sellest piisab.” Ma värisesin vajadusest veel süüa. Ta oli endiselt üleloomulikult ilus, kuid ma karjusin tema peale raevukalt.

Ta võttis mu käed ja hoidis mind paigal. “See saab sinu jaoks raske olema. Selliseid tunge, hoogusid igas suunas saab olema palju, kuni võrgustikud on õige koha leidnud. Sa pead proovima olla rahulik, oma käitumist peegeldama. Protees võib võimaldada rohkemat kui sa oled harjunud, aga kontroll on siiski sinu enda käes.”

Surusin hambad risti ja vaatasin eemale. Tema puudutus tekitas mul koheselt piinarikka erektsiooni. Ma ütlesin: “Just nii. Kontroll on minu käes.”

* * * *

Järgnevate päevadega muutusid minu kogemused proteesiga palju vähem tooreks, palju vähem vägivaldseks. Suutsin peaaegu ette kujutada, kuidas kõige teravam, kõige vähemsobituvate äärtega võrgustik - metafoorselt - kulub kasutusega siledaks. Süüa, magada, olla inimestega koos, oli endiselt intensiivselt nauditav, kuid pigem oli see nagu võimatult roosiline unistus lapsepõlvest kui minu aju kõrgepingtraadiga torkimise tulemus.

Muidugi, protees ei saatnud minu ajju signaale selleks, et mu aju naudingut tunneks. Protees ise oligi see osa minust, mis kogu seda naudingut tundis - kuitahes sujuvalt see protsess kõige muuga põimus - tajuga, keelega, meeltega…kogu ülejäänud minuga. Sellele mõtlemine oli algul häiriv, kuid järele mõeldes mitte rohkem kui mõte eksperimendist, kus kõik terve aju reageerivad piirkonnad siniseks värvitakse, kuulutades: “Nemad tunnevad mõnu, mitte sina!”

Pidin läbima terve posu psühholoogilisi teste - enamust neid olin juba varem koduvalt teinud osana minu iga-aastasest ravikindlustuse läbivaatamisest - kuni Durrani meeskond püüdis oma edu kvantifitseerida. Võib-olla on insuldipatsiendi kontrolli oma halvatud käe üle varem olnud lihtsam objektiivselt mõõta, kuid olen kindel, et minu tulemused olid igal numbrilisel skaalal hüpanud põhjast tippu. Testimine ei ärritanud mind sugugi. Pigem andis see mulle esimese võimaluse katsetada proteesi uutes valdkondades - olla õnnelik viisidel, mida vaevu mäletasin end varem tundnud olevat. Lisaks igapäevaste stseenide tõlgendamisele - mis on just juhtunud selle naise ja lapse ja mehe vahel, kes tunneb end hästi ja kes halvasti - näidati mulle hingematvaid suuri kunstiteoseid, komplekssetest allegoorilistest ja jutustavatest maalidest elegantsete minimalistlike esseedeni geomeetriast. Lisaks igapäevakõne juppide kuulamisele ning rõõmu- ja valukarjetele mängiti mulle näidiseid muusikast ja lauludest igast traditsioonist, igast ajastust, igast stiilist.

Siis ma taipasingi viimaks, et midagi on valesti.

Jacob Tsela mängis mulle audiofaile ja märkis üles mu reaktsioone. Suurema aja seansist oli ta olnud kivistunud näoga, vältides hoolega riski tulemusi omaenda arvamust välja näidates rikkuda. Pärast seda, kui ta oli mänginud killu täiesti taevalikku Euroopa klassikalist muusikat ning ma olin sellele pannud hindeks 20 20st, märkasin tema näol hetkeks kohkumust.

“Mis? See ei meeldinud sulle?”

Tsela naeratas läbipaistmatult. “Ei ole vahet, mis mulle meeldib. Seda me ei mõõda.”

“Olen oma hinnangu juba andnud, sa ei saa mu skoori mõjutada.” Jälgisin teda pingsalt, olin meeleheitel igasuguse suhtluse järele. “Olen maailmale 18 aastat surnud olnud. Ma ei tea isegi, kes see helilooja oli.”

Ta kõhkles. “J.S. Bach. Ja ma nõustun sinuga, see on taevalik.” Ta sirutas puuteekraani poole ja jätkas eksperimendiga.

Mis teda siis kohkuma pani? Teadsin vastust kohe. Olin idioot, et seda varem tähele ei pannud, kuid olin olnud liiga muusikast haaratud.

Ma ei olnud ühelegi muusikapalale andnud madalamat skoori kui 18. Visuaalkunstiga oli samamoodi. Oma 4000 virtuaalselt doonorilt ei olnud ma pärinud mitte vähimat ühisnimetajat, vaid kõige laiema võimaliku maitse. Kümne päevaga ei olnud tekkinud veel ühtegi minu enda piirangut, minu eelistust.

Kõik kunstitööd olid minu jaoks imelised, kogu muusika. Igasugune toit maitses võrratult. Igaüks, keda nägin, oli täiuslik ilmutus.

Võib-olla imasin endasse lihtsalt naudingut ükskõik kust sain, pärast pikka põuda oli ainult aja küsimus, mil mu isu täis saab ja ma muutun sama diskrimineerivaks, fokusseerituks ja valivaks kui kõik teised.

“Kas ma peaksin ikka veel selline olema? Omnivoor?” Purskasin küsimuse endast välja, alustades leebelt uudishimuliku tooniga, mis läks üle paanikaks.

Tsela pani mängitava pala pausile - loits, mis võis mu meelest olla pärit Albaaniast, Marokost või Mongooliast, kuid mis pani karvad mu kaelal püsti tõusma ja viis mu hinge kõrgustesse lendama. Täpselt nagu kõik teised kuuldud palad. Ta oli mõnda aega vaikne, mõeldes, missugune tema kohustustest peale jääb. Siis ta ohkas ja lausus: “Räägi parem Durraniga.”

* * * *

Durrani näitas mulle oma kontori seinaekraanilt tulpdiagrammi: kunstlike sünapside arvu, mis olid proteesisiseselt staatust muutnud - loonud uusi sidemeid, olemasolevaid lõhkunud, nõrgendanud või tugevdanud - iga viimase kümne päeva kohta. Sisestatud mikroprotsessorid hoidsid sellistel asjadel järge ja antenn, mida iga hommik mu pea kohal lehvitati, kogus neid andmeid.

Esimene päev oli dramaatiline, kuna protees hakkas just oma keskkonnaga kohanema. 4000 võrgustikku võisid kõik oma omanike koljudes olla täiuslikult stabiilselt, kuid igamehe versiooni, mis mulle anti, ei olnud varem kunagi kellegi aju külge seatud.

Teisel päeval oli näha umbes poolt esimese päeva aktiivsusest. Kolmandal päeval kümnendikku.

Alates neljandast päevast ei olnud näha muud kui taustamüra. Minu episoodilised mälestused, ükskõik kui nauditavad, olid ilmselt ladustatud kusagile mujale - mälukaotust mul kindlasti ei esinenud - kuid pärast esimest aktiivsuspurset ei olnud naudingut defineeriv skeem üldse muutunud. Ei mingit peenhäälestust.

“Kui mõne järgmise päeva jooksul mingeid uusi trende ilmneb, peaksime suutma neid võimendada, edasi suunata - nagu suunatakse sirgu ebastabiilset hoonet, kui see paistab hakkavat mingis kindlas suunas kukkuma.” Durrani ei kõlanud lootusrikkalt. Liiga kaua aega oli juba möödas ja polnud märkigi, et võrgustik hakkaks vankuma.

Ütlesin: “Kuidas on geneetiliste faktoritega? Kas te saate mu genoomi lugeda ja selle järgi asju kitsendada?”

Ta raputas pead. “Närvisüsteemi arengus mängivad rolli vähemalt 2000 geeni. See pole nagu veregrupi või koetüübi sobivuse määramine. Igaühel andmebaasist on rohkem või vähem ühist sinu enda geenidega. Muidugi, mõned on temperamendilt sinuga sarnasemad, aga meil ei ole võimalik neid geneetiliselt kindlaks teha.”

“Mõistan.”

Durrani ütles ettevaatlikult: “Me võime proteesi täielikult välja lülitada, kui sa seda soovid. Operatsiooni ei ole vaja - saame selle lihtsalt kinni panna ja oled tagasi seal, kust alustasid.”

Vahtisin tema säravat nägu. Kuidas saaks ma tagasi minna? Ükskõik, mida testid ja graafikud räägivad…kuidas saab see olla läbikukkumine? Ükskõik, kui palju ma tarbetusse ilusse uppusin, ei olnud see nii pekkis kui siis, kui mu pea oli täis leuenkefaliini. Olin siiski võimeline tundma hirmu, ärevust, kurbust. Testid näitasid varje, mis olid ühised kõigile doonoritele. Bachi või Chuck Berry, Chagalli või Paul Klee vihkamine käis mulle üle jõu, aga piltidele, mis kujutasid haigust, nälja, surma, reageerisin ma täpselt samuti kui terved inimesed.

Lisaks ei olnud ma teadmatuses omaenda saatuse üle, nagu olin olnud teadmatuses kasvajast.

Mis mu saatus aga oleks, kui ma proteesi kasutamist jätkaksin? Universaalne rõõm, universaalsed varjud…pool inimrassi mulle emotsioone ette dikteerimas? Kõik need aastad, mille ma pimeduses veetsin, kui ma oleksin kõvasti kõigest kinni hoidnud, kas ma poleks saanud endas siis seda seemnekest alles hoida: versiooni minust, millel on võimalus uuesti inimeseks kasvada? Ja kas see lootus pole praeguseks oma mõttetust juba tõestanud? Mulle pakuti seda kraami, millest isiksus tehtud on - ja kuigi ma seda kõike olin proovinud, imetlenud, ei tunnistanud ma sellest terakestki enda omaks. Kogu rõõm, mida olin viimase kümne päeva jooksul tundnud, oli mõttetu. Olin lihtsalt surnud kest, mis hõljus teiste inimeste päikesevalguses.

Ma ütlesin: “Arvan, et peaksite seda tegema. Selle välja lülitama.” Durrani tõstis käe. “Oota. Kui sa oled valmis, on veel üks asi, mida võiksime proovida. Olen seda meie eetikakomiteega arutanud ja Luke on alustanud tarkvaraga eeltööd…aga lõpuks on see siiski sinu otsustada.”

“Mis on minu otsustada?”

“Võrgustikku saab igas suunas liigutada. Me teame, kuidas seda teha - lõhkuda sümmeetriat, et mõni asi pakuks rohkem naudingut kui teine. Asjaolu, et seda veel spontaanselt juhtunud ei ole, ei tähenda, et seda teisiti ei peaks saama saavutada.”

Korraga tundsin end kergemeelselt ja naersin: “Nii et ütle vaid ja…teie eetikakomitee hakkab otsustama, mis muusika mulle meeldib ja mis mu lemmiktoit on ja mis ametit ma soovin pidada?” Ja kas see olekski nii halb? Kuna ma ise juba ammu surin, saaksin nüüd täiesti uue elu uue inimesena? Annetada mitte ainult kopsu või neeru, aga terve oma keha koos kõigi seosetute mälestustega, ühele meelevaldselt kokkupandud - aga täiesti toimivale - de novo inimolendile?

Durrani oli ehmunud. “Ei! Me ei teeks kunagi midagi sellist! Aga me saaksime programmeerida mikroprotsessorid selliselt, et sina ise kontrollid võrgustiku peensusi. Me saame sulle anda võimu ise otsuseid teha, teadlikult ja suunatult nende asjade poole, mis sind õnnelikuks teevad.”

* * * *

De Vries ütles: “Proovi kujutleda juhtimispulti.”

Sulgesin silmad. Ta ütles: “Halb mõte. Kui see sul harjumuseks saab, on keerulisem sinna ligi pääseda.”

“Õige.” Vahtisin kaugusse. Labori helisüsteem mängis midagi hiilgavalt kaunist Beethovenilt. Raske oli keskenduda. Viimaks suutsin visualiseerida stiilset kirsipunast horisontaalslaideriga pulti, mille De Vries oli loonud, joon joonelt, minu peas viis minutit tagasi. Ootamatult oli see enamat kui pelk mälestus. Nägin seda paiknevat üle ruumi, sama selgelt kui ükskõik mis reaalset objekti, oma nägemisvälja alumises osas.

“Olemas.” Nupp hõljus 19 kohal.

De Vries piilus ekraani poole, mis oli minu eest peidetud. “Hästi. Püüa nüüd hinnangut vähendada.”

Ma naersin nõrgalt. Kobi eest, Beethoven. “Kuidas? Kuidas saan ma püüda midagi vähem nautida?”

“Seda ei saagi. Proovi lihtsalt nuppu vasakule liigutada. Visualiseeri selle liigutamist. Tarkvara jälgib su visuaalkorteksit, jälitab iga pisimatki kujutletavat taju. Peta ennast liikuvat nuppu nägema - küll pilt tuleb järele.”

Tuligi. Vahel kaotasin hetkeks kontrolli, justkui jääks nupp kinni, kuid suutsin selle siiski manööverdada allapoole kuni 10ni, kuni jäin pidama, et selle mõju kontrollida.

“Kurat.”

“Eeldan, et see toimib?”

Noogutasin end rumalana tundes. Muusika oli endiselt…meeldiv…aga ei võlunud mind enam nii nagu varem. Justkui kuulaksin elektriseerivat retoorikat, ent taipaksin poole kõne peal, et rääkija ei usu ise sellest sõnagi - algne poeetika ja kõneosavus jäävad samaks, kuid ei avalda enam täielikult oma reaalset mõju.

Tundsin, kuidas higi mu laubale koguneb. Kui Durrani seda seletas, tundus kogu skeem liiga veider, et tõene olla. Ja kuna ma niigi polnud suutnud oma võimu proteesi üle näidata - olenemata miljarditest otsestest närviseostest ja loendamatutest võimalustest, et mu isiksuse jäänused sellega suhelda võiks ja seda minu tahte järgi kujundada saaks - kartsin, et kui tuleb aeg teha otsus, olen ma võimetusest halvatud.

Teadsin aga kahtlemata, et kuulates klassikalist muusikapala, mida ma ei olnud varem kuulnud või - kuna nagu selgus, oli see kuulus ja üldlevinud - olin kogemata kuulnud korra või kaks, ilma et see mind üldse kõigutaks, ei oleks ma tohtinud olla nii selle lummuses.

Ja nüüd, vaid mõne sekundiga, olin ma valereaktsioonist lahti saanud.

Siiski oli veel lootust. Siiski oli mul veel võimalik taassündida, pidin lihtsalt iga sammu sellest teest astuma teadlikult.

De Vries mängis oma klaviatuuriga ja ütles rõõmsalt: “Kodeerin kõigi suuremate süsteemide jaoks proteesis virtuaalsed rakendused eri värvidega. Mõni päev harjutamist ja see muutub sinu jaoks täiesti loomulikuks. Pea lihtsalt meeles, et mõni kogemus aktiveerib korraga kaks või enam süsteemi…nii et kui sa kellegagi muusika taustal armatsed, aga ei taha, et muusika su tähelepanu endale võtaks, siis vaata, et sa punast nuppu allapoole liigutad, mitte sinist.” Ta vaatas üles ja nägi mu nägu. “Hei, ära muretse. Saad selle pärast uuesti üles liigutada, kui vea teed. Või meelt muudad.”

3

Sydneys oli kell üheksa õhtul, kui lennuk maad puutus. Kell üheksa laupäeva õhtul. Sõitsin rongiga kesklinna, lootes sealt jõuda koju viiva liinini, kuid kui nägin Linnahalli peatuses rahvamasse kogunemas, panin ma oma kohvri hoiukappi ja järgnesin neile tänavale.

Olin pärast viirust mõned korrad linnas käinud, kuid mitte kunagi öösel. Tundus, nagu oleksin saabunud koju, pärast poolt eluaega teises riigis, pärast üksikvangistust võõral territooriumil. Kõik ajas segadusse, ühel või teisel moel. Tundsin elevat déjà vu´d nähes hooneid, mis näisid olevalt truult säilinud, ent siiski ei olnud päris sellised nagu ma neid mäletasin, ja tundsin tühjust iga kord kui keerasin ümber nurga, et leida mõni eriline koht, pood või märk, mida mäletasin lapsepõlvest, kuid mida enam olemas ei olnud.

Seisin pubi ukse taga, piisavalt lähedal, et tunda, kuidas muusika mu kõrvakiledel väriseb. Nägin sees inimesi naermas, tantsimas, joomas, näod säramas alkoholist ja heast seltskonnast. Mõnda äratas elule mõte võimalikust vägivallast, teisi lubadus seksist.

Ma võiksin sinna pilti nüüd ise sisse astuda. Tuhk, mille alla maailm oli olnud maetud, oli nüüd kadunud. Võisin minna, kuhu iganes soovisin. Peaaegu suutsin koguni tunda tuha surnud nõbusid - uuesti sündinud võrgustiku harmoonias, vibreerimas muusikaga ja oma hingekaaslaste kohtumisest - mu koljus ringi liikumas, anudes, et ma nad elavate maale endaga kaasa võtaksin.

Astusin mõne sammu edasi, siis segas mind miski, mida silmanurgast nägin. Põiktänaval pubi kõrval kükitas seina ääres 10- või 12-aastane poiss, kes langetas oma pea kilekotti. Pärast paari sissehingamist vaatas ta üles, surnud silmad säramas, näol naeratus niisama õnnis kui orkestridirigendil.

Taganesin.

Keegi puudutas mind õlast. Keerasin ümber ja nägin meest endale näkku naeratamas. “Jeesus armastab sind, vennas! Sinu otsingud on lõpule jõudnud!” Ta surus mulle brošüüri pihku. Vaatasin talle näkku ja tema seisund oli mulle ilmselge: ta oli leidnud viisi tahtlikult leuenkefaliini toota, seda ise teadmata. Niisiis uskus ta, et tema õnnelikkuse taga on mingi jumalik allikas. Tundsin, kuidas mu rinnus pitsitab õudus ja haletsus. Mina vähemalt olin oma kasvajast teadlik. Ja isegi see perses eluga laps põiktänavas teadis, et ta lihtsalt nuusutas liimi.

Ja inimesed pubis? Kas nemad teadsid, mida nad tegid? Muusika, seltskond, alkohol, seks…kus oli piir? Millal muutus õigustatud õnnetunne millekski nii tühjaks ja patoloogiliseks nagu see oli tolle mehe jaoks?

Komberdasin eemale ja suundusin tagasi jaama poole. Kõikjal mu ümber olid inimesed, kes naersid, kisasid, hoidsid üksteisel käest, suudlesid…ja ma vaatasin neid justkui vigaseid anatoomilisi kujusid, mis avaldasid mulle tuhat üksteisega põimunud lihast, mis töötasid koos kerge täpsusega. Õnnelikkuse masinavärk minu sees tundis ennast ära, uuesti ja uuesti.

Mul polnud enam kahtlustki, et Durrani oli minu koljusse tõepoolest toppinud iga viimase kui kübeme inimese võimekusest rõõmu tunda. Et midagigi sellest aga enda omaks tunnistada, pidin alla neelama asjaolu - sügavamalt kui kasvaja oli mind seda tegema sundinud - et õnnetunne iseenesest ei tähenda midagi. Elu ilma selleta on talumatu, aga õnnetundest üksi ei piisa. Olin vaba valimaks ise selle põhjused - ja nende põhjuste üle õnnelik olema - aga ükskõik, mida ma nüüd tundsin, olles vaevaliselt oma uue mina ellu kutsunud, jäi ikka võimalus, et kõik mu valikud olid olnud valed.

* * * *

Kindlustusfirma andis mulle aega aasta lõpuni, et end kokku võtta. Kui mu iga-aastane psühholoogiline ülevaatus näitab, et Durrani ravi oli edukas - olenemata sellest, kas ma olin omale töökoha leidnud või mitte - visatakse mind palju vähemleebete sotsiaalhüvede rüppe, mille jäänused minu jaoks veel alles olid. Niisiis koperdasin ma valguses ringi, püüdes leida kindlamat jalgealust.

Esimesel päeval tagasi kodus, ärkasin koidikul. Istusin telefoniga maha ja hakkasin kaevama. Mu vana interneti tööruum oli arhiveeritud. Praeguste hindade juures oleks selle säilitamine maksnud umbes kümme senti aastas, ja mu kontol oli endiselt $36.20 jagu krediiti. Kogu andmefossiil oli ühes tükis liikunud firmast firmasse läbi nelja ülevõtmise ja ühinemise. Töötasin läbi hulga tööriistu, et vananenud andmeformaate dekodeerida, püüdes tirida fragmente mu möödunud elust olevikku, kuni sellega jätkamine muutus liiga valusaks.

Järgmisel päeval veetsin kaksteist tundi korterit kraamides ja iga nurka küürides, kuulates vanu alla laetud njari´sid, peatudes vaid selleks et oma hundiisu rahuldada. Ja kuigi ma oleksin võinud oma maitsemeeled timmida 12-aastasele soolasõltlasele omaseks, tegin valiku - täiesti ebamasohhistliku ja pigem pragmaatilise kui moraalse - ihaleda ei midagi mürgisemat kui puuviljad.

Järgnevate nädalate jooksul võtsin kaalus mõnusa tempoga juurde, kuigi kui ma vaatasin ennast peeglist või kasutasin telefonis morfeeruvat tarkvara, taipasin, et ma võiksin olla õnnelik ükskõik missuguse kehaga. Andmebaasis pidi olema inimesi väga erinevate ideaalkehadega, või kes olid surnud täiesti rahulolevana oma tegeliku välimuse üle.

Valisin taas pragmatismi. Mul oli palju vaja järele teha ja ma ei tahtnud 55-selt surra südameinfarkti, kui seda vähegi vältida sain. Polnud mõtet fikseeruda kättesaamatule või absurdsele. Niisiis morfeerisin ma end rasvunuks ja panin sellele hindeks nulli. Schwarzeneggeri välimusega tegin sama. Valisin saleda kiitsaka keha - täiesti reaalselt saavutatava, nagu tarkvara kinnitas - ja märkisin selle hindeks 16 20st. Siis hakkasin jooksma.

Algul võtsin seda rahulikult ja kuigi klammerdusin pildi külge, kus lapsena kerge vaevaga mööda tänavaid tormasin, olin ettevaatlik, et liikumisest saadav nauding ei maskeeriks vigastuste valu. Kui ma longates apteeki linimenti otsima läksin, leidsin, et nad müüvad miskit, mida nimetatakse prostaglandiini modulaatoriteks, põletikuvastaseid osakesi, mis väidetavalt vähendavad kahju, pidurdamata seejuures elutähtsaid tervenemisprotsesse. Olin skeptiline, kuid see kraam tundus siiski toimivat. Esimene kuu oli küll valus, kuid loomulik paistetus ei teinud mind sandiks ega muutnud mind ka pimedaks märkidele, mis viitasid lihase rebendile.

Kui viimaks mu süda, kopsud ja sääremarjad said oma atrofeerunud seisust välja tiritud, oli see mõnus. Ma jooksin igal hommikul tunni, põigates kohalikesse tagatänavatesse, ja pühapäeva pärastlõunati tegin tervele linnale ringi peale. Ma ei sundinud ennast aina kiiremaid aegu saavutama. Mul ei olnud mingeidki atleetlikke ambitsioone. Tahtsin lihtsalt oma vabadust ära kasutada.

Varsti muutus jooksmine kui selline sujuvaks tervikuks. Võisin nautida südame põksumist ja tunnetada oma jäsemeid liikumises, võisin lasta neil detailidel taanduda rahulolusuminaks ja lihtsalt vaadelda ümbritsevat maastikku, justkui rongiga sõites. Ja olles oma keha taas endale tagasi saanud, hakkasin ükshaaval tagasi võtma ka linnaosi. Metsatukkadest, mis kinnitusid Lane Cove’i jõele, kuni Parramatta Roadi lõpmatule inetusele, käisin Sydney risti-põiki läbi nagu hullumeelne avastaja, kes mähkis maastiku nähtamatutesse geoteetilistesse joontesse ning imasin selle siis oma pealuusse. Tormasin üle sildade Gladesville´is ja Iron Cove´is, Pyrmontis, Meadowbankis ja sadamas endas, õrritades laudu mu jalge all järele andma.

Oli hetki, mil kannatasin kahtlustes, ma ei olnud endorfiinidest purjus - nii karmilt ma end tagant ei sundinud - kuid siiski tundus see liiga hea et olla tõsi. Kas see oligi liiminuusutamine? Võib-olla on kümned tuhanded põlvkonnad mu esivanemaid saanud samasuguse naudingu jahipidamisest, ohu eest põgenemisest ja ellujäämise nimel oma territooriumi kaardistamisest, aga minu jaoks oli see lihtsalt vaimustav meelelahutus.

Siiski ei petnud ma ennast ja ei teinud kellelegi haiget. Hukkunud lapselt oma seest korjasin need reeglid välja ja jooksin aina edasi.

* * * *

Kolmkümmend oli puberteedi läbimiseks huvitav aeg. Viirus ei olnud mind otseselt kastreerinud, küll aga võtnud seksuaalsetelt piltidelt, genitaalselt stimulatsioonilt ja orgasmilt naudingu. Ja olles osaliselt uppi löönud hormonaalsed juhteteed, mis hüpotalamusest allapoole liikusid, ei jäänud mulle alles midagi, mida võiks seksuaalse funktsioneerimisena kirjeldada. Mu keha vabanes spermast sporaadiliste rõõmutute spasmidena ja ilma normaalse libestita, mida eesnääre erutusel vabastaks, rebis iga tahtmatu ejakulatsioon mu kuseteid.

Kui see kõik muutus, oli see intensiivne - isegi minu võrdlemisi nõdrameelses seksuaalses seisundis. Võrreldes märgade unenägude klaasikildudega oli masturbatsioon lausa uskumatult imeline ja leidsin, et ei soovi sugugi sekkuda, et mõnutunnet allapoole tuua. Seda muret aga, et see oleks röövinud mult huvi päris asja vastu, ei olnud. Leidsin end tänaval inimesi täiesti avalikult vahtimas, poodides ja rongil, kuni suutsin tänu tahtejõule, puhtale hirmule ja proteesi manipuleerimisele sellest harjumusest vabaneda.

Võrgustik oli mind teinud biseksuaalseks ja kuigi tõmbasin kiirelt kirenäitajad madalamale kui mu andebaasi kõige enam mehi ihalevatel doonoritel, kui tuli aeg valida, kas olla hetero või gei, vajusin vesiliiva. Mu võrgustik ei olnud mingi populatsiooni keskmine. Kui oleks, ei oleks minu enda jäänukid suutnud kuidagi sellele jõule vastu panna, vastupidiselt Durrani lootustele. Seega ei olnud ma vaid 10 või 15 protsenti gei - mõlemad variandid olid pidevalt võrdse jõuga minu ees ja mõte kumbki elimineerida tundus niivõrd häiriv ja moonutav, justkui oleksin ma mõlemal viisil aastakümneid elanud.

Oli see lihtsalt proteesi viis end kaitsta või osaliselt minu enda reaktsioon? Pole õrna ainugi. Olin enne viirust olnud täiesti aseksuaalne 12-aastane. Olin alati eeldanud, et olin hetero ja kindlasti olin mõnd tüdrukut kenaks pidanud, kuid mingeid armunud pilke või iharat amelemist, mis seda puhtalt esteetilist arvamust oleks kinnitanud, ei olnud. Otsisin üles uusimad uuringud, kuid kõik geneetilised väited, mida ma mäletasin varasemast, olid ümber lükatud. Niisiis, isegi kui mu seksuaalsus oli sünnist saati olnud kindel, ei olnud võimalik ühegi vereprooviga mulle öelda, kes ma oleksin pidanud olema. Otsisin üles isegi oma ravieelsed MRT-d, aga nende resolutsioon ei olnud piisav, et anda mulle ühest neuroanatoomilist vastust.

Ma ei tahtnud olla biseksuaalne. Olin liiga vana, et teismelisena katsetama hakata. Tahtsin kindlust, tahtsin kindlat alust. Tahtsin olla monogaamne - ja isegi kui monogaamia mitte kellegi jaoks lihtne ei ole, ei olnud see põhjus end koormata tarbetute takistustega. Keda niisiis peaksin ma jahtima? Teadsin, kumb valik mu elu lihtsamaks teeks…aga kui lõpuks loeb vaid see, missugune 4000 doonorist mind kergema vastupanu teed tõmbab, kelle elu ma siis elama peaksin?

Võib-olla oli see kõik tühine. Olin 30-aastane neitsi, vaimuhaiguse minevikuga, ilma rahata, ilma väljavaadeteta, ilma sotsiaalsete oskusteta - võisin lihtsalt keerata kõrgemale rahuldustaseme, mida mulle pakkus mu praegune ainus valik, ja lasta kõigel muul fantaasiasse hajuda. Ma ei petnud ennast, ma ei teinud kellelegi liiga. Minu võimuses oli mitte tahtagi midagi enamat.

* * * *

Olin seda raamatupoodi, mis Leichhardti tänaval asus, mitu korda ka varem näinud. Ühel pühapäeval juunis, kui ma sörkides selle vaateaknal Robert Musili raamatut “Omadusteta mees” nägin, pidin ma peatuma ja naerma.

Talveniiskuses voolasin higist, seega ei astunud ma sisse raamatut ostma. Küll aga piilusin läbi akna poeletti ja märkasin silti “Otsime abilist”.

Erioskusi mittevajava töö leidmine oli kohutav - töötuse üldmäär oli 15 protsenti, noorte seas veel kolm korda kõrgem, seega eeldasin, et igale tööle on peale minu veel tuhatkond kandidaati, kes olid nooremad, odavamad, tugevamad ja sertifitseeritult täiemõistuslikud. Aga kuigi ma olin jätkanud online-õppega, ei jõudnud ma sellega mitte kiiresti eikuhugi, vaid pigem aeglaselt kõikjale. Kõik erialasuunad, mis olid mind lapsena haaranud, olid sajakordseks laienenud. Ja kuigi protees andis mulle piiramatu energia ja entusiasmi, oli seda siiski liiga palju, et ühe elueaga selgeks saada. Teadsin, et pean 90 protsendist oma huvidest loobuma, kui tahtsin kunagi üldse karjääri valida, kuid seni ei olnud ma suutnud seda noatera piisavalt teravaks uhta.

Naasesin raamatupoodi esmaspäeval, jalutades sinna Peteshami jaama poolt. Olin oma enesekindluse oludele vastavaks timminud, kuid kuuldes, et teisi kandidaate ei ole, tõusis see spontaanselt. Omanik oli kuuekümnendates ja just oma seljale liiga teinud. Ta vajas kedagi, kes kaste veaks ja letti valvaks, kui ta ise mujal hõivatud oli. Olin temaga aus ja ütlesin, et lapsepõlvehaigus jättis mulle neuroloogilise vigastuse, millest alles hiljuti taastusin.

Ta võttis mu korrapealt tööle, kuuks ajaks katsetama. Stardipalk oli täpselt sama, mida kindlustusfirma mulle pakkunud oli, kuid pärast katseaja lõppu pidi see veidi tõusma.

Töö ei olnud raske ja omanik ei pannud pahaks, kui vaiksematel hetkedel tagatoas raamatut lugesin. Mõnes mõttes tundsin end kui taevas - kümme tuhat raamatut ja ei mingeid ligipääsutasusid - kuid teinekord tundsin hirmu, et see rõõm võib lahustuda. Lugesin innukalt ja tundsin, et vähemalt ühel tasandil suutsin teha selgeid otsuseid: suutsin eristada kohmakaid kirjanikke osavatest, ausaid võltsidest, igavaid inspireeritutest. Protees tahtis aga endiselt, et ma kõike naudiksin, kõike hindaksin, hõljuksin tolmuseid raamaturiiuleid pidi eikellegina, Paabeli raamatukogu kummitusena.

* * * *

Ta astus raamatupoodi kaks minutit pärast avamist, kevade esimesel päeval. Jälgides teda raamatuid sirvimas, püüdsin selgelt läbi mõelda, mis tagajärjed võivad kaasneda sellega, mida kavatsesin teha. Nädalaid olin ma olnud viis tundi päevas leti taga ja kogu selle inimkontakti keskel olin ma lootnud…midagi. Mitte metsikut ja mõlemapoolset armastust esimesest pilgust, vaid lihtsalt mingitki märki ühisest huvist, pisikestki tõendit, et ma võisin ihaldada ühte inimest teistest rohkem.

Seda polnud juhtunud. Mõni klient flirtis leebelt, kuid ma nägin, et selles polnud midagi erilist, see oli lihtsalt teatud viisakus, ja ma ei tundnud selle vastusena midagi muud, kui tundsin ära nende ebatavalise ja formaalse kombekuse. Ja kuigi võisin nagu iga möödakäija ära tunda, kes oli tavamõistes hea välja nägemisega, kes paistis müstiline, vaimuks või sarmikas, kes säras nooruslikult ja kellest kiirgus maailma tarkust…oli mul sellest üsna ükskõik. Need 4000 olid kõik armastanud väga erinevaid inimesi ja sinna alla mahtusid kogu inimkonna äärmuslikult erinevad omadused. See ei saanud muutuda enne kui ma ise midagi sümmeetria muutmiseks tegin.

Nii olen viimase nädala jooksul vedanud kõik seotud süsteemid proteesis alla 3-4ni. Jälgida inimesi oli muutunud vaevalt põnevamaks kui jälgida puutükki. Nüüd, üksi poes selle suvaliselt välja valitud võõraga, keerasin nuppe aeglaselt kõrgemale. Pidin võitlema positiivse tagasisidega - mida kõrgemad olid seaded, seda enam tahtsin neid tõsta, kuid olin omale eelnevalt piirid paika pannud ja jäin neile kindlaks.

Selleks ajaks, kui neiu oli kaks raamatut välja valinud ja letile lähenenud, tundis pool minust võidurõõmu, pool häbi. Olin viimaks ometi võrgustikule puhtalt pihta saanud ja see, mida ma naist nähes tundsin, tundus ehtne. Ja kui kõik, mida ma selle nimel tegema pidin oli kalkuleeritud, kunstlik, kummaline ja võõrastav…ei olnud mul muud võimalust.

Naeratasin, kui ta raamatud ostis, ja tema naeratas soojalt vastu. See polnud küll pulma- või kihlasõrmus, kuid olin endale lubanud, et iga hinna eest ma ponnistama ei hakka. See oli lihtsalt esimene samm: kedagi märgata, panna kedagi massist esile tõusma. Välja kutsuda võisin ma ka kümnenda, sajanda temasarnase naise.

Ma ütlesin: “Kas tahaksid tulla mõnikord kohvi jooma?”

Ta näis üllatunud, kuid mitte solvunud. Kõhklev, kuid vähemalt natukegi küsimusest meelitatud. Ja kuigi olin valmis selleks, et öeldud sõnad tulemust ei too, saatis miski mu peas olevatest varemetest mu südamesse valunoole, kui vaatlesin teda otsustamas. Kui killukegi sellest oleks mu näost näha, oleks ta viinud mu lähima loomaarsti juurde, et mind magama panna.

Ta ütles: “See oleks kena. Mu nimi, muide, on Julia.”

“Mina olen Mark.” Surusime kätt.

“Millal su tööpäev lõppeb?”

“Täna? Kell üheksa.”

“Ahaa.”

Ma ütlesin: “Või kuidas oleks lõunaga? Mis kell sa lõunatad?”

“Üks.” Ta kõhkles. “Siin lähedal on üks koht...tööriistapoe kõrval.”

“See kõlab hästi.”

Julia naeratas. “Siis kohtume seal. Kümme minutit läbi või nii. Okei?”

Noogutasin. Ta pööras ringi ja kõndis välja. Vaatasin pikalt talle järele, hüpnotiseeritud, hirmul, elevil. Ma mõtlesin - see on lihtne. Igaüks saab hakkama. Nagu hingamine.

Hakkasin hingeldama. Ma olin emotsionaalselt alaarenenud pubekas ja ta taipaks seda esimese viie minutiga. Või veel hullem, ta avastaks mu peast 4000 täiskasvanud meest, kes mulle oma nõu pakuvad.

Läksin vetsu oksendama.

* * * *

Julia rääkis mulle, et peab mõni kvartal eemal riidepoodi. “Sa oled raamatupoes uus, kas pole?

“Jah.”

“Mida sa varem tegid?”

“Olin kaua aega töötu.”

“Kui kaua?”

“Sellest ajast peale, kui veel õppisin.”

Ta tegi grimassi. “See on kriminaalne, kas pole? Noh, mina annan oma panuse. Jagan töökohta, poole kohaga.”

“Tõesti? Ja kuidas see on?”

“Imetore. Ma pean silmas seda, et mul on vedanud, et sellel ametikohal on palk piisav, et ka poolega sellest toime tulla.” Ta naeris. “Enamik inimesi eeldab, et kasvatan lapsi. Justkui see oleks ainus põhjus.”

“Sulle lihtsalt meeldib, et sul on aega?”

“Just. Aeg on oluline. Mulle ei meeldi kiirustada.”

Kaks päeva hiljem sõime taas lõunat ja järgmisel nädalal veel kaks korda. Ta rääkis oma poest, reisist Lõuna Ameerikasse, õest, kes paranes rinnavähist. Peaaegu oleksin omaenda pikalt vindunud kasvajat maininud, kuid lisaks hirmule, mida kõike see võib kaasa tuua, oleks see kõlanud ka kui palve end haletsema hakata. Kodus istusin kui telefoni külge liimitud - ma ei oodanud kõnet, vaid vaatasin uudiseid, et mul oleks kindlasti rääkida millestki peale iseenda. Kes on sinu lemmik laulja/näitleja/kunstnik/kirjanik? Pole aimugi.

Mu pea oli täis kujutluspilte Juliast. Tahtsin teada, kuidas ta veedab iga sekundit oma päevast. Tahtsin, et ta oleks õnnelik. Tahtsin, et tal oleks turvaline. Miks? Sest olin ta välja valinud. Aga…miks tundsin ma tungi üldse kedagi valida? Sest lõpuks, see üks asi, mis kõiki doonoreid ühendas oli fakt, et üle kõige ihaldasid nad ja hoolisid vaid ühest kindlast inimesest. Miks? See tuli evolutsioonist. Igaühte, keda sa nägid, ei olnud võimalik aidata ja kaitsta, isegi keppida mitte. Ja nende kahe asjaolu kombinatsioon oli tõestatult olnud efektiivne oma geenide edasikandmiseks. Minu emotsioonidel olid seega samad eellased kui kõigil teistel. Mida muud ma võiksingi soovida?

Aga kuidas ma saan teeselda, et ma tunnen Julia vastu midagi tõelist, kui mul pruugiks oma peas ükskõik mis hetkel vaid paari nupukest liigutada, et kõik need tunded kaoks? Isegi kui mu tunded olid nii tugevad, et mind juhtimispuldist eemale hoida…

Oli päevi, mil mõtlesin, et see on kõigi jaoks samamoodi. Inimesed teevad otsuseid, mis põhinevad poolenisti juhusel, et kellegagi tuttavaks saada ja sellest kõik algabki. Mõnel öösel istusin tundide viisi üleval, justkui tehes endast haledat orja või ohtlikku kinnisideede kandjat. Kas ma võiksin Julia juures avastada midagi, mis mind eemale peletaks, kui olen ta nüüd välja valinud? Või midagi, mis minus vähimagi hukkamõistu esile kutsub? Ja kui ta otsustab mu maha jätta, mis siis saab?

Me käisime õhtustamas, siis jagasime taksot. Suudlesin teda hüvastijätuks uksemademel. Tagasi oma korteris lehitsesin internetis seksiõpetusi, mõeldes, kui lootusetu on varjata oma täielikku kogenematust. Kõik tundus anatoomiliselt võimatu. Vajaksin kuut aastat võimlemistunde, et isegi misjonäripoosiga toime tulla. Ma keeldusin masturbeerimast temaga kohtumisest alates. Mõte, et kujutleksin teda ette ilma tema loata, tundus mõeldamatu, andestamatu. Kui ma vastu ei pidanud, lebasin koidikuni ärkvel, püüdes mõista seda lõksu, mille olin ise endale üles seadnud ja püüdes aru saada, miks ma ei tahtnud sellest vabaneda.

* * * *

Julia kummardus ja suudles mind higiselt. “See oli mõnus mõte.” Ta ronis mu pealt maha ja heitis voodile.

Olin viimased kümme minutit veetnud sinist kontrollnuppu liigutades, püüdes hoiduda orgasmist ja samal ajal erektsiooni säilitades. Olin kuulnud arvutimängudest, millel on täpselt sama eesmärk. Nüüd keerasin indigo põhja, et lähedustunne minus tugevamalt säraks. Ja kui ma talle silma vaatasin, teadsin, et ta nägi selle efekti minus. Ta silitas käega mu põske. “Sa oled üks armas mees. Kas teadsid seda?”

Ma ütlesin: “Ma pean sulle midagi ütlema.” Kullake? Ma olen nukk, ma olen robot, ma olen friik.

“Mida?”

Ma ei suutnud rääkida. Tal tundus lõbus ning ta suudles mind. “Ma tean, et sa oled gei. See on okei, see ei häiri mind.”

“Ma ei ole gei.” Enam. Kuigi oleksin võinud olla.

Julia kortsutas kulmu. “Gei, biseksuaalne…mul on ükskõik. Ausalt.”

Rohkem ei oleks mul vaja vastuseid manipuleerida. Kõik see kujundas mu proteesi ja mõne nädalaga suudaksin selle ise tegutsema jätta. Ja siis tunneksin täiesti loomulikult kõike, mida praegu veel pean valima.

Ma ütlesin: “Mul oli vähk, kui ma olin kaheteistkümnene.”

Rääkisin talle kõik ära. Vaadates tema nägu, nägin hirmu, siis aina suuremat kahtlust. “Sa ei usu mind?”

Ta vastas viivitades: “Sa räägid seda nii muuseas. Kaheksateist aastat? Kuidas saad sa lihtsalt niisama öelda “Ma kaotasin kaheksateist aastat”?”

“Kuidas ma peaksin seda siis ütlema? Ma ei soovi, et sa mind haletsed. Tahan lihtsalt, et sa mõistaksid.”

Jõudes päevani, mil teda kohtasin, tundsin, kuidas mu kõht hirmust krampi tõmbub, kuid jätkasin jutustamist. Pärast paari sekundit nägin tema silmades pisaraid ja tundsin justkui mind oleks pussitatud.

“Anna andeks. Ma ei tahtnud sulle haiget teha.” Ma ei teadnud, kas peaksin teda embama või lihtsalt ära minema. Hoidsin pilku temal, kuigi tuba keerles ringi.

Ta naeratas. “Mille eest sa vabandad? Sa valisid mind. Mina valisin sinu. Meie mõlema jaoks oleks see võinud teisiti olla, aga ei olnud.” Ta sirutas minu poole ja võttis mu käe. “Ei olnud.”

* * * *

Julial olid laupäevad vabad, kuid mina pidin kaheksast tööl olema. Uniselt suudles ta mind hüvastijätuks, kui ma kell kuus lahkusin. Terve tee koju kõndisin õhus.

Naeratasin vist igaühele, kes poodi astus, kui lollakas, kuid ma vaevu nägin neid. Kujutlesin tulevikku. Ma ei olnud kummagi oma vanemaga juba üheksa aastat rääkinud. Nad isegi ei teadnud Durrani ravist. Nüüd tundus aga võimalik seda kõike parandada. Võiksin nende juurde minna ja öelda: see on teie poeg, surnuist üles tõusnud. Kõik need aastad tagasi te siiski päästsite mu elu.

Koju jõudes ootas mind telefonis sõnum Julialt. Lükkasin selle vaatamise edasi, kuni olin toidu pliidile pannud. End ootama sundimises oli midagi perversselt nauditavalt. Kujutlesin ootusärevalt tema nägu, tema häält.

Vajutasin sõnumi mängima. Tema nägu ei olnud päris selline nagu olin kujutlenud.

Osa sõnu läks mu kõrvust mööda ja vajutasin aina pausi ja kordust. Mulle jäid pähe üksikud fraasid. Liiga veider. Liiga haige. Mitte kellegi süü. Minu selgitused ei olnud eelmisel õhtul siiski päris kohale jõudnud. Nüüd oli tal aga aega järele mõelda ja ta ei olnud valmis astuma suhtesse 4000 surnud mehega.

Istusin põrandale, püüdes otsustada, mida tunda: valulainet, mis üle mu pea kokku lõi, või valida midagi paremat. Ma teadsin, et võin kujutleda proteesi nuppe ja teha end õnnelikuks - õnnelikuks, et olin jälle “vaba” ja õnnelikuks, et mul oli ilma temata parem…õnnelikuks, et Julial on ilma minuta parem. Või õnnelikuks lihtsalt sellest, et õnn ei tähendagi midagi ja kõik, mida selleks vaja oli, oli vaid lasta leuenkefaliinil mu aju üle ujutada.

Istusin seal pisaraid ja tatti näolt pühkides, kuni köögiviljad kõrbema läksid. Nende lõhn pani mu mõtlema kauteriseerimisest, haava kinnipõletamisest.

Lasin asjadel minna omasoodu, ma ei puutunud nuppe - juba teadmine, et võiksin seda teha, muutis kõike. Ja ma mõistsin, et isegi kui ma läheksin Luke De Vriesi juurde ja ütleksin: olen nüüd terve, võtke see tarkvara mult maha, ma ei taha enam valida…ei suudaks ma iialgi unustada, kust kõik, mida ma tunnen, pärit on.

* * * *

Eile tuli isa minu korterisse külla. Me ei rääkinud palju, aga ta ei olnud uuesti abiellunud ja naljatas, et peaksime koos klubidesse lantima minema.

Vähemalt ma loodan, et ta tegi nalja.

Teda vaadeldes ma mõtlesin: ta on minu peas olemas, minu ema samuti, ja kümme miljonit esivanemat, inimest, inimese eellast, nii kauget, et ei suuda neid kujutledagi. Mis vahet seal siis oli, et mul neid veel 4000 oli? Igaüks meist peab oma elu välja tahuma samast pärandist, mis on poolenisti universaalne, poolenisti ainulaadne, poolenisti teravdatud karmist looduslikust valikust, poolenisti pehmendatud juhuse vabadusega. Mina pidin neile detailidele vaid teravamalt otsa vaatama.

Ja ma võisin nii edasi minna, kõndides käänulisel piiril tähtsuseta õnne ja tähtsuseta õnnetuse vahel. Võib-olla mul oli vedanud. Võib-olla parim viis selles kitsas tsoonis püsida, oli selgelt näha, mis ootab kummalgi pool

Kui mu isa oli lahkumas, vaatas ta rõdult alla rahvast täis äärelinnale, Parramatta jõe poole, kus äravoolutorust immitses nähtavalt vette õli ja tänavaprügi ja aiajäänuseid.

Ta küsis kõhklevalt. “Oled sa siinkandis õnnelik?”

Ma ütlesin: “Mulle meeldib siin.”

Tõlkejutt: Geenisõjad (Paul McAuley)

Paul J. McAuley (s 23.04.1955) on briti ulmekirjanik, kes debüteeris 1984. aastal ning kelle kaubamärgiks on nii mahult kui sisult mastaapsed komoseooperid. Autor on avaldanud 24 romaani ja 7 jutukogu. Paul J. McAuley looming pole eesti lugejale päris tundmatu – Raul Sulbi koostatud Täheaja-antoloogiates on ilmunud kaks juttu. „17“ (17; 1998) antoloogias „Täheaeg 3: Kauge lahingu kaja“ (2006) ning antoloogiale „Täheaeg 16: Hirmu planeet“ (2017) nime andnud Veenuse-teemaline „Hirmu planeet“ (Planet of Fear; 2015). Kõrgelt hinnatud ja väärikaid kordustrükke saanud lühijutt „Geenisõjad“ (Gene Wars; 1991) oleks seega eesti lugeja kolmas tutvus autori loominguga.

1.

Evani kaheksandal sünnipäeval saatis tädi talle uusima ja menukaima biokomplekti " Loo ise pooleluvorme". Karbikaanel oli kujutatud ulmelist sood, mis kihas veidrast, kindla kujuta elust; Kaane ühte nurka oli pressitud katseklaasist välja keerlev kaksikheeliks. Vaata, et isa seda ei näeks, ütles ema, nii et Evan viis selle vanasse küüni, kus seadis kombaini varjus üles tolmuse töölaua plastmassist katseklaaside ning kemikaalide ja retroviiruste viaalidega.

Isa leidis Evani sealt kaks päeva hiljem. Tema loodud limavorm, miljon amööbi, mis oli koondatud tsüklilise AMP tilga ümber, oli retroviirusega muundatud ja sellel tärkasid väikesed sinise karvaga plekid. Evani isa viskas katseklaasid ja viaalid välja ning käskis Evanil see kõik liitri tööstusliku valgendiga üle valada. Rohkem kui hirm või viha, oli see terav hais, mis Evani nutma pani.

Sel suvel arestis pank nende karja. Superlehmade äraviimist jälginud kohtutäitur sõitis suures autos, mille uksel oli katseklaasi ja kaksikheeliksiga logo. Järgmisel aastal ikaldus eriti nakkava leherooste tõttu nisu. Evani isa ei saanud endale uut vastupidavat tüve lubada ja talu läks haamri alla.

2.

Evan elas oma tädi juures pealinnas. Ta oli viisteist. Tal oli jalgaratas, arvuti ja lemmikloomaks mikrosaurus, lillat karva tritseeratops. Mikrosaurus tohtis süüa vaid spetsiaalset putru ja selle ostmine võttis poole Evani nädalasest taskurahast. Sellepärast lasi ta oma parimal sõbral süstida loomale piraatviirust, et muuta selle toitumisharjumusi. Edu oli vaid osaline: tritseeratops ei vajanud enam putru, aga päikesevalgus hakkas talle epilepsiahoogusid põhjustama. Evan pidi saurust oma kapis varjus hoidma. Kui see hakkas suurte pahmakatena karva ajama, jättis ta selle lihtsalt ühte lähedalasuvasse parki. Mikrosaurused olidki moest väljas. Neid oli tosinate viisi parkides ekslemas, lehti, rohtu ja äravisatud toidujääke näksimas. Üsna varsti nad kadusid, nälgides väljasuremiseni.

3.

Päev enne Evani lõpetamist helistas tema sponsorfirma ja teatas, et tema uurimistööd ei vajata. Poliitika oli muutunud: varjatud geenisõjad olid muutunud avalikuks. Kui Evan hakkas protestima, öeldi talle järsult: "Teie olukord on parem kui paljudel pikaajalistel töötajatel. Molekulaargeneetika kraadiga saate vähemalt seersandiks."

4.

Jõed paistsid džungli erkrohelisel tekil välja nagu hõbedased välgunooled. Soe tuul vuhises Evani ümber, kui ta helikopteri luugist välja nõjatus, rakmed õlgadesse soonimas. Ta oli kakskümmend kolm, tehniline seersant. See oli tema teine tööreis.

Tema kaitseprillide vaatele tekkisid sihtmärki jälgivad ikoonid. Kaks küla kliki kaugusel teineteisest. Külasid ühendamas punakas pinnastee, kitsas kui kapillaar, mis helikopteri laskudes arterilaiuseks paisus.

Laskude välgatused maapinnal. Evan lootis, et talupoegadel on ainult Kalashnikovid: eelmisel nädalal oli  keegi antiikse maa-õhk raketiga kopteri alla lasknud. Siis oli ta pihustamisega liiga hõivatud olnud. Kleepuv viiruslahus hõljus uduna maisipõldude kohal.

Pärast ütles piloot, vana kala, raadio kaudu: "Asjad lähevad iga päevaga raskemaks. Vanasti võtsime me lihtsalt ühe lehe, kloonimine tegi ülejäänu. Seda ei saanud isegi varguseks nimetada. Aga see värk . . . Ma arvasin alati, et sõda on ärile halb."

Evan vastas: "Maisi genoomi autoriõigused kuuluvad ettevõttele. Neil talupoegadel ei ole luba seda kasvatada."

Piloot ütles imetlusega: "Mees, sa oled tõeline firma patrioot. Vean kihla, et sa isegi ei tea, mis riik see on."

Evan mõtles veidi ja küsis: "Mis ajast riigid tähtsad on?"

5.

Riisipõllud katsid lapitekkidena üleujutuspiirkonda.  Igal lapikesel askeldasid talupojad oma peegelduse kohal, istutades talivilja seemikuid.

UNESCO delegatsiooni keskel seisis põllumajandusminister, abilise hoitud musta vihmavarju all ja selgitas, et tema riik oli pärast rekordilist riisisaaki surnuks nälgimas.

Evan oli väikese rahvahulga tagaosas, paljapäi soojas vihmasabinas. Ta kandis nutikat ühes tükis ülikonda ja kollaseid kalosse. Ta oli kakskümmend kaheksa ja ta oli veetnud kaks aastat oma ettevõtte jaoks UNESCO-sse imbudes.

Minister ütles: "Me peame ostma pestitsiidresistentseteks geenmuundatud seemneid, et naabritega konkureerida, aga meie inimesed ei saa endale lubada selle riisi ostmist, mida nad kasvatavad. See kõik tuleb meie võla katteks eksportida. Me nälgime keset küllust."

Evan surus haigutuse alla. Hiljem õnnestus tal mingis lagunevas saatkonnas toimunud vastuvõtul ministriga rääkida. Mees polnud kangete jookidega harjunud ja oli täiesti purjus. Evan ütles talle, et ta oli nähtust väga liigutatud.

"Vaadake meie linnu," ütles minister sõnu puterdades. "Iga päev voolavad maalt sisse põgenike massid.  Nad ei suuda ennast ära toita ja meie neid ka mitte. Seal on koolera. Hull koolera. Seal on kvašiorkor, beribeeri."

Evan pistis suhu minivõileiva. Üks tema ettevõtte uutest toodetest. See vingerdas meelalt ta keelel, enne kui ta selle alla neelas. "Võib-olla saan ma teid aidata," ütles ta. "Inimestel, keda ma esindan, on uus pärm, mis vastab täielikult toitumisnõuetele ja kasvab tavalises keskkonnas."

Evan selgitas edasi ja minister, kes ei olnudki enam nii purjus, kui enne tundus, juhtis ta terrassile.

"Te ju saate aru, et see peab jääma konfidentsiaalseks," ütles minister. "UNESCO reeglite kohaselt..."

"Meil on kokkulepped viie riigiga, kus kaubanduse tasakaal on sarnaselt teie omaga paigast ära. Me võime rentida teile genoomi omahinnast soodsamalt, kui teie valitsus on valmis suhtuma soosivalt teatud teistesse toodetesse . . ."

6.

Geenipiraat oli Evanile parajasti oma muundamislaboratooriumi tutvustamas, kui aeglane mürk ta lõpuks kätte sai. Nad olid iidse ICBM allveelaeva pardal, kaldal kusagil Filipiinide lähedal. Torpeedošahtid olid muudetud kääritusanumateks. Sild oli täis uusimat muundamistehnoloogiat. Virtuaalreaalne juhtratas lubas kasutajal otse juhtida molekulisuuruseid, mööda DNA ahelaid liikuvaid lõikurroboteid.

"Ma ei vaja tootmishooneid," ütles piraat Evanile.  "Vaid turustamist."

"Pole probleemi," ütles Evan. Piraadi turvasüsteemidesse oli olnud haletsusväärselt lihtne sisse tungida. Ta oli püüdnud Evanit nakatada zombiviirusega, kuid Evani geenmuundatud immuunsüsteem oli sellega kergesti toime tulnud. Aeglane mürk oli palju salakavalam: selleks ajaks, kui seda oli võimalik avastada, oli juba liiga hilja. Evan oli kolmkümmend kaks. Ta esitles end kui Šveitsi musta turu kaupmeest.

"Siin hoian oma vanu asju," ütles piraat, toksides vastu roostevabast terasest krüogeenvaati. "Sellest ajast kui ma veel väikestviisi nokitsesin. Näiteks lutsiferaasi geeniülekanne. Mäletad, kui Brasiilia vihmamets helendama hakkas? See olin mina."

Ta pühkis otsaesiselt higi ja kortsutas keeruka konditsioneeri poole kulmu. Ta oli jäledalt rasvunud ja täiesti karvutu. Palja ülakeha, lühikeste pükste ja sandaalide väel. Ta oli sihikule võetud, sest ta kavatses turule murda uudse AIDSi ravimiga. Ettevõte teenis ikka veel palju raha omaenda ravimiga, tehes kõik selleks, et HIV kunagi arengumaades täiesti välja juuritud ei saaks .

Evan ütles: "Mäletan, et Brasiilia valitsus kukutati – rahvas võttis seda kui halba ennet."

"Noh, mida ma oskan öelda? Ma olin ainult laps.   Geenide ümbertõstmine oli lihtne, ainus raskus oli vektori leidmine. Vana värk. Somaatilisest mutatsioonist saab järgmine suur asi, uskuge mind. Milleks aretada uusi tüvesid, kui saab organismi rakkude haaval ümber ehitada?" Piraat koputas vastu termostaati. Ta käed värisesid. "Miks siin nii palav on?"

"See on esimene sümptom," ütles Evan. Ta astus eest ära, kui geenipiraat tekile kukkus. "Ja see on teine."

Ettevõte oli  ettenägelikult piraadi turvaülema ära ostnud - Evanil oli piisavalt aega kääritusanumaid veidi kohendada.  Need keevad selleks ajaks tühjaks, kui ta kaldale jõuab. Äkkmõtte ajel ja korraldusi eirates võttis ta kaasa AIDS-i ravimi näidise.

7.

"Piraatluse ja seaduslikkuse vaheline ala on miiniväli," ütles palgamõrvar Evanile. "Seal toimuvad paradigma muutused kõige tõenäolisemalt, ja see on koht, kus mina mängu tulen. Minu ettevõttele meeldib stabiilsus. Aasta pärast oleksid börsile läinud ning tõenäoliselt oleks aktsiaemissioon teinud sinust miljardäri – väikese tegija, kuid siiski tegija. Selliseid kasse pole kellelgi teisel. See genoom oleks pidanud juba kahekümnendatel hävinud olema. Väga nutikas - loobuda meditsiini mustast turust ja hakata luksuskaupadega tegelema." Ta kortsutas kulmu. "Miks ma nii palju räägin?"

"Samal põhjusel miks sa mind ei tapa," ütles Evan.

"Tundub nii rumal asi, mida tahta teha," tunnistas palgamõrvar.

Evan naeratas. Ta oli juba ammu lahti muukinud kaheastmelise viiruse, mida geenipiraat tema peal kasutanud oli: üks Trooja hobune, kes hoidis tema T-lümfotsüüte hõivatud, teine aga kirjutas seni ümber ettevõtete poolt oma töötajatesse siirdatud lojaalsusgeenid. Taaskord oli see oma väärtust tõestanud. Ta ütles: "Ma vajan oma organisatsiooni kedagi sinu sarnast. Ja kuna sa veetsid nii kaua aega, et mind võrgutada, siis ehk teeksid sa mulle seda au ja saaksid minu naiseks. Mul on seda vaja."

"Sul pole midagi mõrtsukaga abielus olemise vastu?"

"Muidugi mitte. Ma olin ka ise enne selline."

8.

Evan nägi turgude kokku kukkumist ette. Geenisõjad olid eraldanud sojaubade, riisi ja dole pärmi põhikultuurid. Kohandatud, pidevalt muteeruvad haigused olid muutnud teraviljad ja paljud teised toidutaimed arvutiserveritesse salvestatud nukleotiidjärjestusteks. Kolmel ülemaailmsel biotehnoloogiaettevõttel olid patendid üheksakümne kaheksa protsendi inimkonna toitmiseks, kuid nad olid kaotanud kontrolli tehnoloogia üle. Sõjamajanduse surve oli seda lihtsustanud niivõrd, et igaüks võis ise otse oma geene ja seega ka oma kehavorme muuta.

Evan oli moetööstuses varanduse teeninud, müües põhilisi geneetilisi malle ja viirusvektoreid. Kuid ta arvas, et varem või hiljem tuleb keegi välja otsese fotosünteesisüsteemiga ja tema börsijälgimissüsteemid olid programmeeritud  just selle valdkonna uuringute jälgimiseks. Nad naisega müüsid kontrolliva osaluse oma ettevõttes kolm kuud enne esimeste roheliste inimeste ilmumist.

9.

"Ma mäletan, kui sa teadsid, mis on inimene," ütles Evan kurvalt. "Eks ma ole vanamoodne, aga nii see on."

Oma hällist, pihustiudu seest, vastas tema naine: "Kas sellepärast sa kunagi roheliseks ei hakanudki? Ma arvasin alati, et see on moeavaldus."

"Vanad harjumused kaovad raskelt." Tõde oli see, et talle meeldis tema keha sellisena, nagu see oli. Tänapäeval kaasnes roheliseks minemisega somaatiline mutatsioon, mis kasvas meetri kõrguseks, mustaks, valgust neelavaks kapuutsilaadseks latakaks. Enamik inimesi elas troopikas - mustakeebiliste anarhistide parved. Töö ei olnud enam vajadus, vaid lõbu. Evan lisas: "Ma hakkan sind igatsema."

"Olgem ausad," ütles tema naine, "me polnud kunagi armunud. Aga ka mina hakkan sinust puudust tundma." Võimsa sabalöögiga heitis ta oma voolujoonelise keha merre.

10.

Mustakeebilised post-inimesed, liuglemas aeglaselt päikese käes, koondumas ja ühinemas nagu amööbid. Delfinoidid, kombitsad uimede alla peidetud, hulpimas häguse veega mahutites. Kõndiv meritäht; kukerpallitavad okaspõõsad; ühe käe ja ühe jalaga maod; pisikeste lindude parved, hiilgavad kui smaragdid, iga parv üks olend.

Kummaliseks kasvanud inimesed, nakatunud viiruste ja lugematute mikroskoopiliste masinatega, mis nende kehavormi soovi korral ümber kujundasid.

Evan elas üksildases mõisas. Teda austati kui posthumanistliku revolutsiooni rajajat. Lillat karva mikrosaurus järgnes talle kõikjale. See salvestas teda, sest Evan oli otsustanud surra.

"Ma ei kahetse midagi," ütles Evan, "välja arvatud võib-olla see, et ma ei järgnenud oma naisele, kui ta muutus. Ma nägin seda ette, teate. Kõike seda. Kui tehnoloogia muutus piisavalt lihtsaks ja piisavalt odavaks, kaotasid ettevõtted kontrolli. Nagu televisioon või arvutid, aga ma usun, et te ei mäleta neid." Ta ohkas. Tal oli ebamäärane tunne, et oli seda kõike juba varem öelnud. Tal polnud juba sajandi jooksul uusi mõtteid tulnud, välja arvatud soov mõte lõpetada.

Mikrosaurus ütles: "Ma arvan, et mõnes mõttes olen ma arvutite järeltulija. Kas te kohtute nüüd koloniaaldelegatsiooniga?"

"Hiljem." Evan lonkas pingini ja istus aeglaselt. Viimase paari kuu jooksul oli tal tekkinud kerge artriit ja maksaplekid kätele. Surm tõi lõpuks välja tema genoomi need osad, mis olid nii kaua alla surutud olnud. Kuum päikesevalgus langes läbi sametiselt voogavate puuolendite. Evan uinus ja ärkas, et näha rühma meritähti, kes teda jälgisid. Neil olid sinised inimsilmad, üks iga lihaselise jäseme otsas.

"Nad soovivad teid austada, viies teie genoomi Marsile," ütles väike lilla tritseeratops.

Evan ohkas. "Ma tahan lihtsalt rahu. Puhata. Surra.

"Oh, Evan," ütles tritseeratops kannatlikult.  "Kas olete unustanud, et tegelikult ei sure enam miski? "

Tõlkejutt: Meie neuronite tšornobõl (Bruce Sterling)

Bruce Sterling (s 14.04.1954) on mitmekülgne ja viljakas ulmekirjanik, kes on avaldanud 11 romaani ja 8 jutukogu. Mees on oma loomingus läbi teinud mitmeid muutumisi, alustades värvika seiklusulmega, liikudes sealt tehnoulmesse, mida hiljem hakati nimetama küberpungiks. Bruce Sterling ongi ehk laiemalt tuntud kui küberpungi peaideoloog ning maakeeles on ilmunud tema selle loomeperioodi tippteos – koondkogu „Skismaatriks +“ (Schismatrix Plus; 1996), mis sisaldab samanimelise 1985. aastal ilmunud romaani, pluss viis romaaniga külgenavat lühilugu. Küberpungist liikus Sterling edasi ja kaugemast tulevikust tuli ta teoste tegevusajaga üha lähemale kaasajale. Reaktori lugejatele peaks tuttav olema autori uuema loomingu näiteks sobiv lühiromaan „Putka“ (Kiosk; 2007). Lühijutt „Meie neuronite tšornobõl“ (Our Neural Chernobyl; 1988) on pärit ajast, mil Bruce Sterlingut veel üsna üheselt küberpungiga seostati.

Tagasivaates moodustavad kahekümnenda sajandi lõpp ning meie käesoleva aastatuhande varajased aastad ühise ajastu. See oli Tavalise Õnnetuse ajastu, mil inimesed võtsid rõõmsalt tehnoloogiaga kaasnevaid riske, mida tänasel päeval peetaks täiesti hullumeelseteks.

Tšornobõle juhtus sellel vabameelsel, kui mitte öelda kriminaalselt süüdimatul ajastul hämmastavalt sageli. Üheksakümnendad oma areneva maailma võimsate tööstuslike tehnoloogiatega oli hirmutavate suursündmuste kümnend, nende hulgas Djakarta supertankeri naftaleke, Lahore tuumaõnnetus, ning järk-järguline kuid hävitav massimürgitus, mille põhjustasid reostunud rasestumisvastased vahendid Keenias.

Siiski ei valmistanud ükski neist inimkonda ette biotehnoloogia suurimaks õnnetuseks ja selle ülemaailmseteks tagajärgedeks: sündmuseks, mida nimetatakse „neuronite tšornobõliks“.

Me peaksime olema tänulikud, et sellise autoriteedi nagu Nobeli preemiaga tunnustatud süsteemide neurokeemiku Dr. Felix Hottoni pädevast sulest on kirja saanud “Meie neuronite tšornobõl” (Bessemer, detsember 2056, $499,95). Dr. Hottonil on ainukordne pädevus anda hävitav hinnang mineviku sihikindlatele, kuid väärsuunalistele tegevustele. Nimelt on Dr. Hotton suurepärane näide uuest “Avatud tornide teadusest”, sotsiaalsest liikumisest, mis tärkas teaduslikus kogukonnas vastandina kümnendate ja kahekümnendate aastate Uusludiitsusele.

Hottoni teedrajavad uurimustööd “Locus Coeruleuse eferentne võrgustik: mida paganat see teeb?” ja “Suur rõõm neuroühenduste mahajoonistamisest tetrametüülbensidiiniga” seadsid jalule uue, vabama ja võidukalt subjektiivse teaduslike avastuste koolkonna.

Moodne teadlane erineb märkimisväärselt meile minevikust tuttavast valges kitlis sotsiopaadist. Tänapäeval on teadlased demokraatlikud, meediateadlikud ning täielikult moodsa kultuuri peavoolu integreeritud. Tänapäeva noored, kes imetlevad teadlasi aukartusega, mida varem pälvisid popstaarid, ei suudaks seda teisiti ettegi kujutada.

Dr. Hotton toob esimeses peatükis “Geenide häkkimise sotsiaalsed juured” julmalt päevavalgele sajandivahetusele omase suhtumise. See oli rakendusliku biotehnoloogia kuldaeg. “Geneetilise surkimisega” kaasnenud ärev suhtumine muutus kiiresti kui rekombinantse DNA uuringud olid peatanud kohutava AIDSi pandeemia.

See oli ajastu, kui maailm taipas esimest korda, et AIDSi põhjustav retroviirus oli tegelikult võika maski taha varjunud erakordne õnnistus. Haigustekitaja, mis kohutava ja viraalse kavalusega puges enda ohvrite geenistruktuuri, osutus pärast taltsutamist meditsiiniliseks imeks. AIDSi viiruse RNA transkribeerimise süsteem osutus tubliks tööhobuseks, mis kandis rekombinantse DNA tervendavaid segmente erinevate geneetiliste defektide all kannatajateni. Üks haigus teise järel pidi RNA transkripteerimise ime ees taganema: sirprakuline aneemia, tsüstiline fibroos, Tay-Sachsi haigus - sõna otseses mõttes jäi sadadest sündroomidest alles ainult ebameeldiv mälestus.

Biotehnoloogia tööstusesse suunati miljardeid, seadmed muutusid lihtsamaks ning sellel oli ootamatu tagajärg: geenihäkkimine hakkas levima. Nagu ka Dr. Hotton välja tõi, oli situatsioon perfektselt paralleelne 1970ndate ja 1980ndate arvutihäkkerite subkultuuridega. Ka siin jõudis enneolematult võimas tehnoloogia äkitselt indiviidi kätesse.

Biotehnoloogiaettevõtteid tuli aina juurde, need muutusid aina väiksemateks ja keerulisemateks ning häkkerite subkultuur kerkis aurupilvena selle “kuuma tehnoloogia” ümber. Need olid geniaalsed, kuid normidele allumatud indiviidid, kes ei tundnud geneetilise saatuse loterii mängimisel enda huvidest ühtegi kõrgemat sotsiaalset vastutust. Juba 1980ndatel olid seadmed, nagu näiteks suure võimsusega vedelkromatograafid, rakukultuuride süsteemid ja DNA sekventserid piisavalt väikesed, et neid kappi või pööningule mahutada. Kui neid ei ostetud romulast, hangeldatud või otse varastatud, oli vähegi kirkamal ja järjekindlamal teismelisel võimalik neid masinaid poeletilt ostetud juppidest kokku panna.

Teises peatükis puudutab Dr. Hotton ühe sellise indiviidi tausta: Andrew (“Bugs”) Berenbaumi, keda peetakse tänapäeval neuronite tšornobõli süüdlaseks.

Nagu Dr. Hotton veenvalt näitab, ei olnud Bugs Berenbaum kuidagi erinev teistest noortest veidrikest, kes kogunesid Põhja-Carolina Uuringute Kolmnurga geneetiliste asutuste ümber. Tema isa oli pooleldi edukas vabakutseline programmeerija ning ta ema oli raskekujuline marihuaanasõltlane, kelle elu keerles tema “Roheliste Viilkatuste Anne” rolli ümber, mida ta mängis Raleigh Loominguliste Anakronismide Kogukonnas.

Mõlemad vanemad uskusid hädises veendumuses oma intellektuaalsesse üleolekusse, tehes Andrewle selgeks, et pere kõikides hädades on süüdi keskmise inimese üldine rumalus ja piiratud kujutlusvõime. Berenbaum, kes juba noorena tundis huvi matemaatika ja inseneritöö vastu (tollel ajal märkimisväärselt ebaglamuursed valikud) kannatas oma ea- ja koolikaaslaste hukkamõistu all. Viieteistaastaselt oli ta juba jõudnud häkkerite subkultuuri, kus ta klatšis ja õppis “skeenet” nii arvutite teadetetahvlite kaudu kui ka öö läbi kestnud õlle-ja-pitsa olengutel teiste isehakanud proffidega.

Kahekümne ühe aastaselt töötas Berenbaum suvise praktikandina CoCoGenCo nimelises väikeses Raleigh firmas, mis tootis spetsialiseeritud biokemikaale. Hilisemate kongressi tasemel uurimiste käigus selgus, et CoCoGenCo oli tegelikult ainult fassaadiks Jimmy “Screech” McCarley disainernarkootikumide tootmisele. McCarley agendid CoCoGenCo sees töötasid oma  “uurimisprojektide” kallal lugematutes ja ülimalt salajastes öövahetustes. Tegelikkuses toodeti nende “salaprojektide” käigus sünteetilist kokaiini, beeta-fenetüülamiini ning hulgaliselt erinevaid variante endorfiinist, loomulikust valuvaigistist, mis on morfiinist kümneid tuhandeid kordi potentsem.

Ühe McCarley “musta häkkeri”, võimalik, et Berenbaumi enda võigas idee oli luua “siirdatud narkovabrikud”. Viies narkootikume tootvad geenid otse inimese genoomi, loodeti et tarvitajad oleksid püsivas joobes. Fikseerimisvahendiks pidi olema AIDSi retroviirus, mille RNA jada oli selleks ajaks üldtuntud ning kättesaadaval tosinates avalikes teaduslikes andmebaasides. Sellel plaanil oli ainult üks ja väga selge puudus, mida Dr. Hotton sõnastas meeldejäävalt, et tarvitaja “kärssab ära nagu prožektori pirni vastu lennanud sitapaberist volditud koiliblikas”.

Kolmas peatükk on võrdlemisi tehniline. Arvestades Dr. Hottoni kerget ja populaarset kirjastiili, on see oivaline lugemine. Nimelt proovib Dr. Hotton taasluua Berenbaumi kohmakaid katseid olukorra parandamiseks, manipuleerides jõhkralt AIDSi RNA transkriptaasi. Berenbaum proovis leida transkriptaasi käivitus- ja seiskamismehhanisme, nii et kasutaja saaks sisemist narkovabrikut vabalt juhtida. Berenbaumi transkriptaas pidi reageerima lihtsale kasutajapoolsele päästikule, tõenäoliselt D,1,2,5-fosfülootilisele gluteinaasile, mis oli “Dr Browni sellerilimonaadi” kaduvväikeses koguses koostisosa. See kahjutu jook oli nimelt geenihäkkerite lemmik janukustuti.

Leides, et kokaiini tootmise geenid on liialt keerulised, otsustas Berenbaum (või tema lähedane kolleeg, Richard “Sticky” Ravetch) kasutada lihtsamat vahendit: värskelt avastatud imetajate dendriitide kasvufaktori genoomi. Dendriidid on kõikidele tänapäeva koolilastele tuttavad ajurakkude puukujulised harud, mis annavad kõikide imetajate ajudele nende keerulise närvivõrgustiku. Sellel ajal oletati, et DK faktor võib olla võtmeks inimintelligentsi tohutuks suurendamiseks. Võib oletada, et nii Berenbaum kui Ravetch manustasid seda endale. Nagu paljud tänapäevased neuronite tšornobõli ohvrid võivad kinnitada, on sellel omad mõjud. Küll aga mitte sellised, nagu CoCoGenCo fanaatikud lootsid.

Olles parajasti dendriitide “hargnemisega” kaasnevas ajutises hullutavas joovastuses tegi Berenbaum oma saatusliku läbimurde. Ta suutis oma RNA transkriptaasi mudeli külge ühendada päästiku, mis aga muutis transkriptaasi kordades nakkavamaks kui originaalse AIDSi viiruse. Kõik eeldused katastroofi juhtumiseks olid üles seatud.

Siinkohal tasub meenutada tolle ajastu sotsiaalset suhtumist, mis põhjustas tolle ajastu teadlastele hingemurdvat üksindust. Dr. Hotton on oma eelkäijate psühhoanalüüsi osas üsnagi halastamatu. Teaduste “objektiivset maailmavaadet” peetakse tänapäeval üsnagi põhjendatult vaimseks ajupesuks, mille eesmärgiks on kärpida selle ohvri inimtunnete spektrit. Selliste tingimuste valguses tundub Berenbaumi hoolimatu tegevus pea kaastunnet vääriv: see oli aastatepikkusest emotsionaalsest näljast tingitud kramplik ülekompenseerimine. Berenbaum ei pidanud nõu ühegi ülemusega, kellel oleks ehk veidigi mõõdutunnet olnud, vaid hakkas oma värsket märgvara jagama kõigile, kes olid valmis seda endasse süstima.

Raleigh’d tabas lühiajaline ekstsentriliste geeniuste laine, enne kui nüüdseks teada-tuntud “dendriitide kokkuvarisemise” sümptomid välja lõid ning eksperimenteerijad langesid nägemustest küllastunud, pea poeetilisse hullusesse. Berenbaum jõudis endalt elu võtta enne veel kui kõik tagajärjed teatavaks said. Need tagajärjed aga osutusid märksa tõsisemateks kui tema enda haletsusväärne lõpp.

Aegamööda kogunevad tõendid muudavad neljanda peatüki põnevaks detektiivijutuks.

Ka tänapäeval veel on koerteentusiastide jaoks termin “Raleigh kolli” erilise kõlaga, kuigi paljud neist entusiastidest on selle termini algse tähenduse unustanud. Need sümpaatsed, seltskondlikud ning häirivalt nutikad lemmikloomad rändasid usinate ostjate ja tõuaretajate abiga kiiresti üle terve riigi. Olles teinud eduka hüppe inimperemehelt koertele, hakkas Berenbaumi transkriptaasi derivatiiv AIDSi viiruse eeskujul edukalt loodetele edasi kanduma ka tiine koera emaka kaudu. Samuti levis see seksuaalsel teel ja sülje kaudu, nii hammustuste kui ka lakkumisega.

Mitte ükski rikastatud dendriitidega “Raleigh kolli” ei mõtleks kunagi inimese hammustamisele. Vastupidi, need truud ja hästi käituvad lemmikud pigem nügivad pikali kukkunud prügikasti tagasi püsti ning laovad mahakukkunud prügi sinna tagasi. Neuronite tšornobõli levik on inimeste seas jäänud madalale tasemele. Samal ajal levis see Põhja-Ameerika koerte seas kulutulena, mida Dr Hotton on ka ilmestanud erinevate nutikate kaartide ja tabelitega.

Viies peatükk pakub meile tagasivaadet. Nüüdseks oleme harjunud, et “teadvus” saab esineda mitmes vormis. Näiteks eksisteerib erinevaid arvutipõhiseid tehisintellekte, millel on inimeste mõttelaadiga vähe ühist. See ei olnud iseenesest ootamatu, kuid loomade erinev teadvus suudab meid oma mitmekülgsusega siiani üllatada.

Erinevus Canis Familiarise ning tema metsiku sugulase, koioti vahel, on siiani välja selgitamata. Dr. Hotton annab siiski enda panuse, ning kasutab selgituse aluseks oma kolleegi, Los Alamose Riikliku Labori teaduri, Dr Reyna Sanchezi poolt loodud koioti neuronite kaarti. On tõenäoline, et koioti arenenum ajupoolkerade sidestus mängib siinkohal rolli. Igatahes on nüüdseks selge, et meie riigi metsikute koioittide seas on aset leidnud murettekitav sotsiaalne organiseeritus. Koiotid on hakanud kasutama kodeeritud haukumist, “lõhnapakette”, ning on määranud jahtimiseks ning toidu valvamiseks eraldi rollid. Paljud karjakasvatajad on kasutusele võtnud “katusesüsteemi”, kus koiotikarjadele pakutakse rahulejätmise eest tapetud ja grillitud kariloomasid ning kotikaupa koertemaiuseid. Montanast, Idahost ning Saskatchewanist on tulnud järjepidevaid teateid, et koiotid on eriti krõbeda külmaga hakanud kandma vanu riideesemeid.

Ei saa välistada, et kodukass sai nakkuse koerast varem. Samas on kasside kõrgendatud intelligentsi tundemärgid vägagi varjatud ning raskesti kindlaks määratavad. Kassid on niigi laborikatsete suhtes isepäised ning nakatunud kassid on labürintides jooksmise, viguritega kastide lahendamise ja muude katsete suhtes veelgi vastumeelsemad. Selle asemel on nad otsustanud kassidele omase stoilise rahuga teadlaste kannatlikkuse proovile panna.

On olnud vihjeid, et mõned kodukassid on üles näidanud kõrgendatud huvi telesaadete vastu. Dr. Hotton on selle suhtes skeptilisel seisukohal, viidates (käesoleva arvustaja meelest ka õigustatult), et kassid veedavad niigi enamuse ärkveloldud ajast istudes ja tühjusesse põrnitsedes. Teleri vilkumise vaatamine ei ole märkimisväärsem tegevus kui kaminas põleva tule võbeluse jälgimine. Kindlasti ei saa väita, et kassid saaksid telesaate sisust aru. Siiski on esinenud palju juhtumeid, kui kassid on õppinud käppadega teleripulti vajutama. Need, kes on kasse pidanud kahjurite tõrjeks, on väitnud, et mõned kassid on hakanud linde ja närilisi pikemalt piinama, näidates sealjuures üles suuremat leidlikkust ning mõnedel juhtudel kasutanud ka improviseeritud tööriistu.

Siiski jääb püsima varasemalt märkamatuks jäänud seos dendriitide jagunemise ning käelise osavuse vahel, mida Dr. Hotton käsitleb kuuendas peatükis. See kontseptsioon on omakorda tekitanud revolutsiooni paleoantropoloogias. Oleme sunnitud vastu võtma ebamugava arusaama, et Pithecanthropus robustus, keda me siiani pidasime suurte lõugadega juurikaid närivaks ahviks, oli kordades taibukam kui Homo Sapiens. Kompuutertomograafia uuringud hiljuti Tansaaniast leitud luukerel, kellele anti nimeks Leonardo, näitavad et Pithecanthropuse peas oli koljuhari, mis oli ilmselgelt hargnenud dendriite täis. Sellest tulenevalt on oletatud, et pitekantroobid elasid kõrgendatud “mõtestatud elu”, mis on sarnane neuronite tšornobõli nakatunute eluohtlikule ja hajameelsele geniaalsusele. Selle tagajärjel on välja pakutud ebamugav teooria, et loodus on evolutsiooni käigus loonud “primaatide lollusbarjääri”, mis lubab inimestel, erinevalt Pithecanthropusest tegeleda rumalate ja loomalike tegevustega, nagu seda on elamine ja paljunemine.

Dendriitide hargnemise ja käelise osavuse sünergiline efekt on selge mitteprimaatide seas. Siinkohal viitan ma üldteada “tšornobõli hüppele” Procyon Lotorile, ehk ameerika pesukarule. Pesukaru, ning tema hiina sugulase, panda, märkimisväärsed arengud võtavad enda alla kogu kaheksanda peatüki.

Siinkohal võtab Dr. Hotton niinimetatud “moodsa vaatenurga”, millest pean mina lahti ütlema. Esiteks leian ma vastuvõetamatuna, et suured osad Ameerika metsikust loodusest tuleks muuta inimestele keelualadeks meie “vöötsabaliste sugulaste” vandaalitsevate tegevuste tõttu. Nõustun, et nende kahjurlike ja plahvatuslikult sigivate maskides bandiitide hävitamisega võidi esimestel katsetel liiale minna. Kuid kahju meie põllumajandusele on olnud ränk ning iseennast tahtlikult marutõppe nakatanud pesukarude kamikaze-rünnakute ajalugu on enam kui hirmutav.

Dr. Hotton pakub välja, et nüüd me peame “jagama enda planeeti teiste tsiviliseeritud liikidega.” Enda argumenti tugevdab ta hädiste, kuulujuttude tasemel tõenditega “pesukarude kultuurist”. Punutud kooreribad, mida kutsutakse “pesukarude vampumiks”, on suurepärased näited nende loomade osavusest, kuid minu meelest ei ole veel tõestatud, et need oleks ka valuutana kasutusel. Samuti ei tundu ka niinimetatud “piktograafid” olema rohkemat kui suvalised kritseldused. Fakt on siiski, et pesukarude arvukus kasvab eksponentsiaalselt, kuna emased poegivad igal kevadel suuri pesakondasid. Järelmärkusena pakub Dr. Hotton, et ülerahvastatuse vältimiseks peaks inimkond suurendama enda osakaalu välikosmoses. See tundub üsna ebatõenäoline ning ka mitte just kõige vastuvõetavam plaan.

Viimane peatükk on spekulatiivses toonis. Mõte nutikatest rottidest on ülimalt eemaletõukav. Siiani aga, jumal olgu tänatud, on rottide bakteritest ja solgist karastatud immuunsüsteem pidanud retroviiruse rünnakule vastu. Vastupidi, hulkuvad kassid ähvardavad need kahjurid välja suretada. Opossumid ei ole nakatunud, pigem tundub, et kõik kukkurloomad on immuunsed, mis omakorda muudab Austraalia viimaseks killukeseks meie nüüdseks kadunud maailmast. Vaalad ja delfiinid on väljasuremisohus, on ebatõenäoline, et nad suure tagasituleku teevad vaatamata (seni teadmata) tšornobõlimisele. Ahvid, kes võiks meile tõsiseks ohuks olla, elavad viimastes troopilise metsa lapikestes ning nagu inimesed, tunduvad haigusele resistentsed.

Meie neuronite tšornobõli ümber on tekkinud oma folkloor. See pigem moodne linnalegend räägib “valgustatud isandatest“, väikesest rühmast tšornobõli ohvritest, kes on nakatumise üle elanud. Väidetavalt “lähevad nad inimestena läbi” ning on moodustunud meie, “lammaste” sekka põrandaaluse kontrakultuuri. See oleks nagu naasmine Ludismi tumedate traditsioonide juurde, ning kunagi “teadlaste preestriseisusele” suunatud populaarsete hirmude ülekandmine nendele muinasjutulistele superinimestele. See psühholoogiline ülekanne joonistub selgelt välja, kui kuulata väidet, et need “valgustatud isandad” keskenduvad teaduse suundadele, mida tänapäeval põlatakse. Ettekujutus, et väike osa inimkonnast on saavutanud füsioloogilise surematuse, ning seda teiste eest varjanud, on ülimalt absurdne.

Dr. Hotton käsitleb seda paranoilist müüti põlgusega, mida see ka väärib.

Vaatamata mu kohatistele erimeelsustele, on see suurepärane raamat, tõenäoliselt ka käsitletud ajastu keskse fenomeni moodne tüvitekst. Dr. Hotton võib õigustatult oodata järjekordset Pulitzeri auhinda oma tunnustuste kogusse. Üheksakümne viie aastaselt on see moodsa teaduse vanameister lisanud järjekordse suurepärase teose oma väljaannete repertuaari. Tema arvukas lugejaskond, mina nende seas, saab ainult imetleda tema elujõulisust ja edasipüüdlikkust.

Pühendusega Greg Bearile.

Tõlkejutt: Avatud veenid (Simon Ings)

Simon Ings (s juulis 1965) on briti ulmekirjanik, kes oma esimese ulmejutu avaldas 1989. aastal. Mõõdukalt viljaka autorina on ta avaldanud 9 romaani. Kuigi trükivalgust on näinud üle kolmekümne jutu, neist kaks kahasse Charles Strossiga, ei ole Simon Ings omi jutte seni kogumikuks koondanud. Lühijutt „Avatud veenid“ (Open Veins; 1997), mille autor hiljem romaaniks kirjutas, on ühtlasi esimene Simon Ingsi maakeeles ilmunud tekst.

Mulle öeldi, et ta suri tajude kaotamise kapslis: sellises, mida kasutavad võrku ühendatud ja mis muudab nende tajusid, kuni nad kukuvad virtuaalmaailma. Mulle öeldi, et kui nad temani jõudsid, olid ta roosa soola karva kopsud tema enda verega täitunud. Nad käskisid mul kõik ära kustutada.

* * * * *

Naine oli minu saabumise hetkeks juba laibakotti pakitud. Ma tahtsin tema nägu näha, kuid ei öelnud midagi. Vaatasin, kuidas ta kiirabiautosse tõsteti. See oli mõttetu – surilinast ei ole võimalik midagi teada saada.

Nad sulgesid uksed ja pöörasid auto ringi. Peale juhikabiini puudusid sõidukil igasugused aknad, ei mingit haigla nime või punast joont, kõigest sõjaväe masinate pruun-hall värvus ja ohutuled ees kui taga. See tundus olevat üks neist mõnikord kiireteedel näha olevatest tähistamata autodest,, mis veavad mürke ühest nimetust asutusest teise. Kiviklibu ja ajupuu tükid kratsisid madala raamiga sõiduki kõhualust. Auto kadus hetkeks angaari taha ja pöördus siis elektrijaamast möödudes pikale teele. Seda võis soovi korral näha miilide kauguselt, kuna maastik oli nii tasane ja taevas nõnda hall, nagu oleks Jumal selle unustanud.

Enne kolme viimast aastat tegutses siin sõjaväe pealtkuulamisjaam. Nende lahkudes ostis abielupaar, Laura ja Peter Lewis, koha ära ja nad lõid sukeldumise ja purilennunduse välikooli. Kuid hetkel oli talv, 10. jaanuar, külastajaid polnud ja me imbusime sinna nagu sõjaväe salakuulajad, kes pidasid kohta enda omaks. Paberist kaitseriietuses uurijad ringlesid ümber üksteise, justkui etendades mingit keeruliselt koledat tantsu. Eemalt jälgijad togisid kive ja pomisesid midagi oma telefonidesse. Kohal olid isegi mõned kõrimikrofonidega ja taktikaliste näomaskidega ärritunud sõdurid, kuna neil polnud midagi teha.

Otsisin pilguga kedagi tuttavat ning märkasin Morleyt. Olin temaga viimati kohtunud suvel, kui ta oli rohkest punasest veinist juba ümmarguseks muutumas. Suve möödudes oli ta pakitud inetusse lambanahast automantlisse. Nähes välja nagu miskit, mis on paagist välja sülitatud, pöördus ta minu poole: „Joanne Rynard. Vanus 31 aastat, pikkus 170 sentimeetrit.“

„Üks meie omadest?“

„Lennuleitnant, läks erru kaheksa kuud tagasi“

„Kas ta oli võrku ühendatud?“

„Tema kaelas on nii laia ribaga pistik, et teda võiks ühendada sõjalaevaga.“

„Kus sõjalaev asub?“

„Sõjalaeva ei ole, kuid angaaris on võrguühenduse toitejuhe.“

„Salakaup?“

„Ei, see on seaduslik. Mahajäetud. Seda ei olnud märgitud hoone tehnilistes andmetes, seega ei tehtud numbrit, kui sõjavägi selle maha võttis.“

„Kuidas naine sellest teadis?“

„Jumal teab. Meie saime selle olemasolust teada täna hommikul.“

„Kas ta helistas mõnele presidendile? Tulistas rakette?“

Morley vaatas ringi, otsides sõjaväe salakuulajaid, ning pomises: „Mida iganes ta tegi, tabas ta kahtlemata kellegi närvi.“

„Kuidas ta suri?“

„Ta lõikas oma randmed diagonaalis skalpelliga läbi ja sidus haavad sidemetega.“

„Kas ta hakkas kõhklema?“

Ta raputas pead. „Iga tunni tagant sidus ta sidemed lahti ja laskis verd välja.“

„Aeglane viis suremiseks.“

„Nii ta soovis.“

„Kas sa tead, miks?“

Ta raputas pead.

„Kas keegi aitas teda?“, küsisin temalt.

„Millega?“

„Sidemetega. Tagasi sidumine ei saanud lihtne olla.“

„Kas sa oled Lewistega kohtunud?“ küsis ta. „Kedagi teist läheduses ei olnud. Kui üldse, siis olid need nemad.“

Mul tuli meelde, et proua Lewis kutsus politsei, kes siis meile helistas. Kuid miks ta politseile helistas? Enamik inimestest helistavad surnukeha leides kiirabisse, mitte politseisse. Lewised viibisid kusagil läheduses. Ma pidin end neile tutvustama, kuid ma ei olnud selleks veel valmis. Mind toodi siia hirmunud paarikest rahustama ja nähtut ning kuuldut unustama. Kui nad olidki tahtmatult sündmust tunnistanud, pidin neile kinnitama, et kõik on möödas, kõik on korras.

Probleem oli selles, et Laura ja Peter Lewis ei olnud hirmunud.

Iga tunni tagant sidus ta sidemed lahti ja laskis verd välja. Kas nad aitasid naist? Kui nii, siis miks? Kuni mul ei olnud neile küsimustele vastuseid, teadsin, et ei saa alustada siinsete sündmuste kustutamist.

Mõtlesin, mida olin teada saanud. Naine leiti kapslist. Ta hõljus... „Ta ühendati võrku, kui sa ta leidsid?“

„Jah.“

„Mille jaoks?“

„Keegi ei tea või kui teavad, siis ei taha öelda.“

Kui sind on võrku ühendatud, saad sa maailmas ringi surfata: kontrollida reaalajas satelliidi trajektoori, langetada või tõsta jaapani börsil maisi hinda, lugeda urdukeelset teleteksti või tulistada Iraani-Iraagi piiril automaadist. Sellisel lõbusõidul on muidugi hinnalipik: sa sattusid jälgimise alla, mis oli pea sama invasiivne kui kirurgi lõikus. Kuidas õnnestus Joanne Rynardil meie võrgust läbi lipsata? Õnneks ei olnud see minu probleem. Minu ülesandeks oli asitõendite kustutamine.

„Üks asi veel.“ Morley torkas käe mantli hõlma alla ja võttis välja mullkiles paki. Jäik kuumsuletud plastkarp sisaldas kolme süstalt, igaühes ehk kolmkümmend kuubikut punast vedelikku. „Kolme kuu eest varastati see armee apteegist. Me leidsime selle kapsli kõrvalt.“

„Mis see on?“

„Roosipuna.“

„Mida see teeb?“

„Halvab immuunsüsteemi.“

Ma jõllitasin süstlaid. „Kes küll tahaks seda?“

Morley kehitas õlgu, kõndis eemale ja surus paki mantlipõue tagasi. Ma taipasin, et ta oli mulle rääkinud asju, millest isegi tema ei tohtinud teada.

Jõlkusin baasis ringi ja ootasin, et rahvas lahkuks.

Sündmuspaik meenutas vaevu oma sõjalist tausta. Tugevdatud punkrid, kontoriruumid ja kasarmud olid aastate eest ära viidud. Radarid ja satelliiditaldrikud olid lahti monteeritud. Nendest olid maha jäänud madalad betoonist platvormid, mille siledaid halle pindu läbistasid roostes vaiad, juhuslikud telliskiviread, lohud ja täkked – jäljed ja kuhjad kunstlikust elust. Üksik betoonist lennurada oli pragunenud ja heintega joonitud. Raja äärtes vedelesid kaablite jäänused.

Ma üritasin endiselt Lewiseid vältida. See ei olnud lihtne: nende kivist maamaja oli ainus lähedal asuv hoone. See oli ainus maja, mille armee lahkudes püsti jättis. Selle ja plekist angaari.

Ma katsusin angaari ust. See oli lukustamata.

Ukse läheduses seisid reas purilennukid, mille selged jooned muutusid sinise riide all uduseks ja katkendlikuks. Nende tagune angaari osa oli tühi. Kõigest betoon, loigud ja minu aurav hingeõhk.

Kaks rida metallvõrega treppe viisid rõdule, mis laius terve tagaseina pikkuses. Kõndisin trepist üles ja jalutasin piki rõdu ruumini, kus ta suri. Purunenud kipsplaatidel rippusid rebenenud kattepaberid: naise steriilse ruumi jäänused. Morley meeskond pidi seinad ära lõhkuma, et kiskuda välja kogu naise varustus.

Kapsel oli endiselt ruumis. Selle klaasist küljed olid soolast ja rasvast udused. Kapsli kõrval asus meditsiinistatiiv kaetuna erinevatest juhtmetest. Libistasin neid käte vahel. Üks neist oli jämedam ning lõppes pistikuga. Just see oligi Rynardi kaelas asuva pesaga ühendatud.

Pidin kaks korda kaablid läbi käima, et lõpuks võrgujuhe ära tunda. See nägi üsna ohutu välja. Seda oli kerge pidada ekslikult IBCN pistikuks: ühenda telefoniga ja mingit tooni ei tule, mistõttu võib jääda mulje, nagu see oleks välja lülitatud. Kuid Rynard võis ühendada süsteemi mida iganes.

Ma nõjatusin kapsli külje vastu ja vaatasin sisse. Enamik veest oli välja voolanud, kuid kapsli põhjas oli purpurne tumedat sodi sisaldav väike loik: soolvesi ja hüübinud veri.

See ei olnud enesetapp. See pidi olema midagi muud, midagi enamat. Mis täpselt, seda ma ei teadnud.

* * * * *

Rannad olid siin kivised. Liiva leidmiseks pidi rannikut mööda kaks miili ülespoole sõitma, elektrijaamast mööda. Siiski, mina eelistan kive, sest mulle meeldib nende hääl. Nõjatusin lainemurdja vastu ning jälgisid mõnda aega merelainete rullumist. Tüdimuse tekkides tegin kõne.

Neil ei olnud mulle kuigi palju rääkida. Kõigepealt Peteri kohta: „Ta lõpetas kaheteist aasta eest Central St. Martini. Töötamise andmed puuduvad.“

„Täielikult?“

„Mõnel aastal on ta Karsten Schuberti näitustel midagi müünud, kuid see on kõik.“

„Kust ta raha saab?“

„Rikas perekond. Maaomanikud. Ei midagi erilist.“

„Kas tal on mingeid poliitilisi seoseid?“

„Ta tellis üheks aastaks ajakirja Marksism Tänapäeval.“

„Mõistagi. Liikumistes osalemised?“

„Bradford, Bristol, London. Iain, ta on puhas. Mul ei ole midagi rohkem anda. Aga Laura kohta on nii mõndagi...“

Mul oli sellest vähe abi. Laura Lewise toimik oli pikk, kuid ebatäielik. Ta kuulus mitmetesse organisatsioonidesse, kuid ta ei saavutanud neis midagi. Tal puudus kindel poliitiline agenda; talle meeldis pigem protestidel osaleda kui poliitilistel koosolekutel. Ta käis neil iga ilmaga, nii buldooserite kui politseinike või mõned korrad isegi sõdurite ees. Ühel nädalal aheldas end puu külge, järgmisel toorutses mingis koolis selle lammutamise pärast. Ta oli sage külaline maakonna kohtumajades, keeldudes end süüdi tunnistamast sissemurdmises, vara rikkumises ja isegi inimeste ründamises. Ta veetis vanuse vahemikus seitseteist kuni kakskümmend kuus peaaegu neli aastat vanglas. Pärast seda oli ta toimik puhas. Praegu oli ta kolmekümne ühe aastane ehk sama vana kui Joanne Rynard.

Ma arvasin, et Laura Lewise poliitiline vaade ei sobitu virtuaalmaailmaga. Selle seletamatu ruum oli nii vähestele avatud, kuid samas võeti seal vastu kõik suuremad inimesi puudutavad otsused. Kas võis olla, et ta aitas kellegi ebaseaduslikult võrku? Kas sellepärast oli Rynard siin oodatud? Kas ta üritas mingit osa virtuaalmaailmast hävitada? Kas ta muutus sabotööriks?

Suundusin parajasti tagasi ranna poole, kui kuulsin autot. Panga tipult nägin neljaveolist mööda tuiskamas ja tugevasti kõikumas. Tagauks oli küljest ära ning läbi tühja kabiini nägin hetkeks tuules lehvivaid tumedaid juukseid, lokid moodustamas tindiseid keeriseid.

Arutlesin endamisi, kuhu ta tahtis minna. Kas ta proovis kordonist põgeneda? Kui nii, juhiksime ta tagasi – meil on kogemusi. Arutlesin, kas oodata teda siin, peatada ta kinni ja rääkida temaga enne koju jõudmist, kus ta oleks tuttaval territooriumil. Kuid mul hakkas oodates nii külm, et loobusin ja jalutasin halli majja tagasi.

* * * * *

Peter Lewis oli pikka kasvu ja kõhn, tema suu varjus ülekasvanud ovaalse habeme taha. Ta oli kiilanev, üksikud punakaspruunid tuustid seisid kõrvade kohal kui tiivad. Tahtsin külma eest pakku pääseda, kuid ta blokeeris seistes ukseava ja jõllitas mind oma kahvatute kulmude alt nagu nördinud öökull. „Ma arvasin, et olete kõik läinud,“ ütles ta.

Ma kehitasin õlgu. Aeg oli minu poolel ja tema samuti, kuigi ta ei teadnud veel seda. Ta ohkas ja lasi mu sisse. „Peter Lewis.“

„Iain Prior.“

Tema käepigistus oli soe ja niiske. „Võta istet.“

Uks juhatas otse kööki, linnavurle unistuste maakodu külalistetuppa: Aga pliit, siniruudulised kardinad akende ees, värvimata männipuust köögimööbel, mille ustel sinise või punase klaasiga kaetud teemandikujulised avad, põletatud savist kividega põrand.

„Kohvi?“

„Midagi kangemat?“

„Muidugi.“ Ta ulatas mulle sõrme jagu šoti viskit ja istus minust teisele poole lauda.

„Millega sa tegeled?“

Ma kustutan asju. Surm on kehast palju enamat: pealtnägijad, armukesed, mälestused. Kustutaja on pigem nagu detektiiv, kes peab pelgalt faktide otsimise asemel rohkem süvitsi minema. Ta peab teadma, kuidas seda kõike hiljem ära kaotada. „Teie naisel on probleeme,“ ütlesin talle. „Tulin siia, et teda aidata.“

„Probleeme?“

„Siin suri üks naine. Me teame, et keegi aitas sellele kaasa. Me arvame, et teie naine tegi seda.“

Peter hakkas käratsema. Lewistele kinnitati, et pärast meid ei tule siia mingit politseid, ei mingit uurimist ja süüdistusi. Kõige eest on hoolt kantud. Ta arvas, et neil ei tule seega mingeid probleeme. Kui ma hakkasin rääkima ta naise poliitilistest veendumustest, ootasin ta vihapurset. Kuid juhtus midagi hoopis paremat: ta lihtsalt kahvatus, naeratas ohtralt, et hirmu varjata, ja üritas mind täis joota. Tark mees. Hirmunud, kuid tark. Tal oli hea viski valik, aga kehv sihtmärgi valik. Ma jõin tema ühe klaasi kohta kaks. Kui ta läks lõpuks ülakorrusele end kaineks magama, lõpetasin üksi pudeli. Ma mõtlesin tema öeldu üle, et kuidas see minu seniste teadmistega kokku läks.

Laura Lewis valdas suurepäraselt poliitikat, mille nimel oli ta juba teismelisena valmis vangi sattuma. Tema ema oli Greenham Commoni protestijate eestkõneleja. Emal oli kaks last: Laura vend oli temast kaks aastat vanem. Sinisilmne imelaps, kes loomulikult oma kasvatuse tõttu õige vanuse täitudes liitus koheselt Kuningliku suurtükiväe rügemendiga. Ta suri Lahesõja sündroomi kätte, kui Laura oli neliteist. Kuigi armee kinnitas jätkuvalt, et liitlaste vastu ei kasutatud bioloogilisi relvi, kärbus Laura vend kiiresti. Mida vanemaks Laura sai, sega vihasemaks ta muutus. Alguses venna pärast, hiljem kõige pärast...

Väljast kostis killustikul krabisevate rehvide hääl. Peter oli ilmselt mingi tableti võtnud, sest ta laskus taruvaiguliselt libedatest trepiastmetest kainena ja põrgulikult kahvatul ilmel. Ukselt saatis ta põgusa pilgu minule ja seejärel tagasi uksele, nagu me oleks keppinud ja sealt tuleb ta ema. Uks avanes.

See oli tema naine.

Ta juuksed edestasid teda kui merelt tuleva tuulte käes hõljuvad mustad maod. Ta tõmbas need näolt ja vaatas ringi, seejärel kõndis otse minu suunas, punased huuled ülespidi kaardus, ning naeratas viisakalt. Kui ta teel siia kohtuski meie kordoni liikmetega, ei näidanud ta seda välja.

„Laura.“

„Iain.“

Tõusin püsti, et ta kätt suruda. Ta ignoreeris mind naeratades, kõndis ümber laua ja läks trepist üles. Tal oli seljas roheline villane pintsak ja napp seelik. Ma jälgisin tema jalgu, kui ta trepist tõusis, kuulasin ta kontsade klõpsumist kivist astmetel ning sukkpükste sahinat.

Saatsin teda pilguga üles välja, vaatasin, kuidas ta mustad suitsuna hõljuvad lokid trepikoja pimedusega üheks sulandusid. Jõllitasin naise riiete vahetamise aja pimedusse, seejärel jälgisin teda trepist laskumas. Tema puusaluid ümbritsesid teksased, puuvillasest pikeeriidest särk mängles lopsakatel rindadel. Tõeline linnavurle unistus ühest maanaisest. Peter ilmselt märkas mu jõllitamist. Ma ei hoolinud sellest.

Laura palus mul õhtusöögile jääda. Tõenäoliselt arvas, et kuna minust ei ole võimalik lahti saada, soovis ta halva mängu juures teha võimalikult head nägu.

Kuni ta süüa valmistas, rääkis Peter mulle nende juhitud välikoolist. „Me alustasime viie aasta eest. Mõne aasta pärast müüme selle koha pargi halduritele, sõidame sisemaale, alustame uuesti, kolime Executive Visioni.“ Ta näris oma rulli ja tegi süües hääli. „Executive Visionis on palju raha.“ Tegelikult mõtles ta selle all hunniku kontorirottide viimist kuhugile mäe otsa halva ilma kätte, kuni nad on külmunud ja hirmul – nii kümne minuti pärast – ning maksavad oma privileegi eest.

Kogu tema jutu ajal vaatasin ma Laurat. Ütlesin naisele: „Selline ongi su ambitsioon?“, nagu ei suudaks seda uskuda.

Ta ütles: „Me peame kõigepealt siin kasumisse saama.“

Siis hakkas Peter mulle siinse koha suurest potentsiaalist rääkima, nagu püüaks seda mulle müüa. Sel hetkel tekkis vaidlus, sest Laura hakkas talle vastu rääkima. Ei, sukeldumise tunnid ei olnud eelmisel aastal täis. Ei, ilm ei olnud purilendude jaoks ideaalne. Parim paik oleks nende jaoks rannikut mööda kümme miili põhja poole, kus on tugevad termotuuled. Ei, toidu tegemine on igav ja tüütu. Kui nad saaks endale lubada, palkaks naine abilise.

Nad koostasid minu jaoks oma elust lugu, kuid ei suutnud disaini osas kokku leppida. Üks möbleerib toa ära, teine tuleb ning müürib ukse kinni. Seinad pekstakse laiali ja ülakorrus kukub kaela. Trepid viivad eikuhugi, katuse talad nagisevad ja vundament väriseb.

Seega andsin alla ja uurisin hoopis nende käsi. Peteri omad olid pehmed ja töntsid. Huvitav, millega ta siin tegeles? Arvasin, et ilmselt mitte väga praktilisega. Laura võttis paja ahjust, asetas lauale ja heitis kindad käest. Naise tugevad musklis käed olid lühikeseks lõigatud küüntega. Üle õrnade randmete jooksid valged jooned.

Ta asetas mu ette taldriku ja küsis, mida ma soovin. Pagan võtaks, ma ei suutnud sõnagi välja öelda. Asi oli lõhnas: kastmele lisaks oli mingi muu lõhn, midagi imelist ja magusat. Mitte parfüümi, aga lihalist. Kogusin end ja vaatasin talle keskendunult otsa: tema tugevat, laia ja punast suud, sügavsiniseid silmi, üliteravaid põsesarnu, mis võiksid sind lõikuda. Ta nägi mu jõllitamist, aga ei näidanud seda välja.

Ta oli liiga hõivatud oma abikaasa vältimisega.

Toidu serveerimise ajal haaras Peter aeg-ajalt naisel käest, et seda torkida või pigistada: nagu mingi märguanne omandist. Viis, kuidas Laura meest vältis, andis mõista, nagu ei oleks viimast olemaski. Midagi oli siin paigast ära. Reetlik kehakeel andis aimu nendevahelisest suurest probleemist.

Mõistsin, et see oli mu parim võimalus. Lauras oli peidus mingi agressioon, elujõud, kuumus. Ta oli oma abikaasa peale vihane. Kui ta oli piisavalt vihane, ehk ta avab end mulle. Praeguseks ta ilmselt mõistis, et ma ei ole politseist. Pärast mind ei tule enam mingeid uurijaid ja süüdistusi. Ma pidin tema sees järjest kõrgemale pulbitsevat viha ära kasutama, sellest toituma, õppima.

Leidsin ennast naeratamas.

Muidugi ma naeratasin, mul oli ju põhjus olemas.

* * * * *

Õhtusöögi järel läksin välja autosse ja avasin turvalise kanali. „Te peate mulle rohkem andma,“ ütlesin.

„Kõik on meditsiiniraportis kirjas,“ ütles Morley. „Kasuta oma silmi.“

„Esiteks, mu faksimasin on hotellis. Teiseks, see pask, mida su osakond väljastab, tekitab mulle peavalu. Kolmandaks, sa näitasid mulle neid süstlaid mingi põhjusega.“

Sellele järgnes paus.

„Ma helistan sulle tagasi.“

Ma ootasin. Kui ta uuesti ühendust võttis, oli taustal oleva ruumi hääled muutunud. Võib-olla sulges ta end mõnda koristajate tuppa, et pealtkuulamist vältida. Teisalt võis ta kasutada mingit segajat, sest ta hääl oli palju selgem: ei mingit juhuslikku jüngrit. „Kui Joanne Rynard õhuvägedest lahkus, liitus ta koheselt ühe meie salajase projektiga.“

„Millisega?“

„Käi perse, Iain!“

Ma tegin mikrofonile grimassi. „Jätka.“

„Projektis osaledes tekkis tal biklonaalne hulgimüeloom. Ebanormaalsed immunoglobuliin A ja G kontsentratsioonid. Veres oleva IgA-ga saavad alküülivad ühendid hakkama. Aga limaskestade pinnal oleva IgG-ga...“

„Tema siirik.“

„See käivitas ülitugeva immuunvastuse. Ajukelme põletik, võimalik ajukahjustus...“

„Mida me siis tegime?“

„Panime ta operatsioonijärjekorda, et eemaldada võrgupistik.“

„Kuid ta ei ilmunud kohale.“ Ma juurdlesin selle üle. „Kas Roosipuna abil võis ta pistiku alles jätta?“

„Teatud hinnaga. Kaposi sarkoom, Candida, kõik muu lisaks.“

„Ta oli immuunpuudulik?“

„Täielikult, Iain. Ta oli suremas.“

Hakkasin tundma kergendust, et ei kohtunud Joanne Rynardiga. Mis tal küll arus oli, et tahtis end kaks korda ära tappa ja veel nii aeglaste ja piinavate meetoditega? Kui jätta kõrvale tema randmete teema, milleks oli vaja Roosipuna? See häiris ta keha kaitsevõimet säärasel määral, et ta sai oma pistiku alles jätta. Mul oli raske uskuda, et see oli suremist väärt.

Tõsi, ma ei teadnud virtuaalmaailma elevusest suurt midagi. Tõsi, ma loobusin ammu üritamast aru saada, mis tunne oli seal olla. Ebainimlik eufooria, enese lahtiharutamise tunne, metastaseerumine, vormumine millekski uueks ja ilusaks. Ma ei teadnud midagi neist veidratest ja nimetutest tunnetest, läbi mille võrgus olijad tajusid virtuaalmaailma. Võiks öelda, et teadsin neist vähem kui pime värvidest.

Tõsi, Joannelt pistiku eemaldamine oli võrdväärne ta pimedaks torkamisega. Naise kartus operatsiooni ees oli igati põhjendatud. Ta soovis seda vältida nii kaua kui võimalik. Kuid fakt on see, et inimesed jäävad pimedaks. Nad saavad hakkama, kohanevad, jätkavad oma elu. Miks oli Joanne teistsugune?

Olin just telefoni käest pannud, kui Laura ja Peter väljusid uksest ning kõndisid minu suunas. Ma astusin autost välja.

„Me läheme ülespoole rannikut vaatama.“ Naine oli jälle riideid vahetanud: puuvillane taeva karva tumesinine kleit. Ta oli paljajalu ning ta juuksed lehvisid vabalt tedretähniliste õlgade ümber nagu tihe must suitsuring. „Kas sa soovid meiega liituda?“

Nad võtsid suuna teele elektrijaamast mööda. Järgnesin neile oma autoga. Tänavavalgustus puudus, aga nad tundsid hästi teed. Raske oli nendega sammu pidada.

Viieteistminutine sõit viis meid linna piirile. Seal oli autoparkla ja luidete keskel kaks puust hoonet. Suurema kohal vilkus neoonkollane kiri: Lõbustused. Ma peatasin oma auto nende kõrval ja väljusin. Peale merekohina ei olnud midagi kuulda.

Laura võttis autost teki ja me kõndisime kolmekesi randa.

„Jumal küll, kui külm siin on,“ pomises Peter ja kiskus tviidjakki koomale. Ma tõmbasin oma fliisi luku üles, Laura ainsaks täienduseks sel õhtul oli hooletult õlgi kattev sall. Võib-olla talle meeldis jahedus, võib-olla tahtis ta eputada. Ta võttis teki nurgad kätte ning mässis meid sellesse, et tuule eest kaitsta. See oli intiimne ja sülelev liigutus, nagu oleks tegu kolme hea sõbraga. Me kõndisime mõnda aega vaikides. Peagi oli tõusu oodata. Liiv muutus kohati hõbedaseks, purpurseks ja türkiisseks, kui kuuvalgus sellel murdus.

Peter läks meist eemale merekarpe otsima. Me jalutasime teda jälgides lainepiiril, kui Laura merele selja keeras, end minu vastu surus ja rannast eemale juhtis. Tundsin tema kuumust ja lõhna. „Kas sul on külm?“

Ma värisesin. Ta mässis meid korralikult teki sisse ja ma võtsin naise piha ümbert kinni.

Ma ei tea, kui kaua me nii seisime: mõne sekundi või minuti. Ta vaigistas mu puudutusega ja see rõõmustas mind. Ma sulgesin silmad, ma ei hoolinud...

Ta ütles: „Joanne tuli siia möödunud oktoobris. Päev pärast seda, kui olime talve tulekuks koha kinni pannud.“

Ma virgusin.

„Joanne teadis võrgupistikust. Ta tuli siia just sel põhjusel, kuna tahtis seda kasutada. Ta ütles, et oli sõjalennuki piloot. Ta rääkis meile, et on deserteerunud ning tal oli vaja kõik andmed ära kustutada.“

„Kas tal oli vaja võrguühendust, et kustutada mõned failid?“

„Ma uskusin teda. Kas see oli minust rumal?“

„Ei.“ Ma mõtlesin veidi. „Võrguühendust võiks selleks küll kasutada. Siiski on see sama, mis haamriga pähklit purustada…“

„Pealegi,“ lõpetas ta minu eest „ta valetas.“

Ma ootasin, kuni mu käsi tema piha ümber muutus jääkülmaks. Ta ei öelnud midagi.

Kui ma hakkasin oma kätt ära tõmbama, surus ta oma pihu minu käeselja vastu ning jättis selle pihale. „Mu abikaasa on kunstnik,“ lausus ta, nagu see selgitanuks midagi.

„Ma tean.“

„Kas sa oled tema pilte näinud?“

„Ei.“

„Mida sa siis tead?“

Tema küsimus kõlas teravalt, kuid mitte vaenulikult. Ma vastasin: „Peterist ei tea me peaaegu midagi. Me teame sinust oluliselt rohkem.“

„Siis sa mõistad, miks ma teda uskusin,“ vastas ta pehmelt, kibestumusega hääles.

Noogutasin. Näis, et Jonne Rynard oli lugenud sama faili, mida mina, ja see mõjutas tema suhtumist. Venna surmast kibestatuna võis Laura tunda ahvatlust desertööri aidates kätte maksta. „Kas Peter uskus Joanne juttu andmete kustutamise kohta?“

„Ei.“

„Miks mitte?“

„See ei olnud, mida ta tahtnuks kuulda.“

„Kas ta rääkis Peterile teist juttu?“

Laura langetas käe mu õlalt.

Ma pressisin edasi: „Mida Peter tahtis kuulda?“

„Ma ei tea.“

„Kas te ei rääkinud sellest?“

„Ta hoidub oma tööd arutamast.“

„Oma tööd? Kas sa mõtled tema maale?“

Laura häälde sigines nördimus. „Peter mainis veidi, mida Joanne talle rääkis. Ta arvas, et Laura tegu oli romantiline. Peter ütles, et Laura janunes taeva järgi.“

„Sa pead silmas, et ta soovis surra.“

„Mitte täpselt. Ta oli öelnud, et soovib siseneda virtuaalsesse maailma. Seal elada ja jätta maha oma keha.“

Saadud uudised lõid mu jalust. Ma püüdsin oma segadust varjata: „Kas sa tead, mis sellega oleks kaasnenud?“

„Mitte täpselt.“

„Kas sa teadsid, et ta sureb?“

„Mitte enne eilset õhtut.“

„Mida sa siis tegid?“

„Ei midagi.“

„Joanne ja Peter võtsid mult lubaduse.“

„Pärast?“

„Ma helistasin politseisse.“

Mitte kiirabisse, vaid politseisse. Ta teadis, kellele helistada, kuna oli kaasosaline.

Ma otsisin Peterit. Ta oli nüüdseks meist pea saja jardi kaugusel ees. Järsku ta peatus ning peale taanduvat lainet kaldus ettepoole. Ta korjas maast käest suurema valge rombikujulise asja ja viipas meile sellega. Me läksime lähemale seda uurima.“ Peter teatas: „See on teokarp!“ Ta eemaldus uuesti ning leidis veel kolm tükki.

„Kas ta on alati selline?“

„Me leidsime eelmisel nädalal lennurajalt pardi skeleti. Kõik kohad olid sulgi täis, kuid luud olid puhastatud.“

„Kas ta korjab skelette?“

„Luid ja sulgi. Oma piltide jaoks.“

„Mida ta maalib?“ uurisin.

„Surma,“ vastas ta. Ma vaikisin, kuid Laura vaatas mind pingsalt. Ta aimas mu mõtteid ja tõmbus must eemale, tõmmates teki mu õlalt. Ta mähkis selle endale ümber, jättes minu külmetama.

„Millal sa said aru, et Joanne Rynardi deserteerumise jutt on vale?“

„Siis, kui ta Peteriga magas.“

„Kuidas sa teada said?“

Ta ei vastanud. „Peter armub pidevalt oma modellidesse,“ vastas ta ennast pettes. „Need ei kesta kunagi pikalt.“

Tema kentsakas poos ja äkiline jäisus ärritasid mind. „Mis ei kesta kunagi?“ Jätkasin nõudlikult: „Tema afäärid? Või ta modellid?“

Valu ja viha Laura näos kinnitasid mu teooriat naise randmete kohta, need valged märgid kõhklusest.

Peter säästis teda vastamisest, tulles tagasi merekarpidega täidetud taskutega. Me jalutasime tagasi auto juurde kahel pool Laurat, jagades temaga endiselt tekki. Naise käsi oli taas minu ümber, kuid ta ei puudutanud mind. Lauar rusikas hoidis tekist kinni ning käsivars oli jäik, nagu hoiaks ta mu õlal ajupuud tasakaalus. Peter kõndis meist ette ja lukustas lahti nende auto uksed. Laura ja mina vaatasime teda koos seistes pealt, käed üksteise ümber, kuid puiselt ja narrilt, nagu mängiksime mõnda seltskonnamängu, kus olime pidanud tarduma poole tegevuse pealt.

Ainult Peteri ümberpöördumise ja viipamise peale – kui Laura teadis kindlalt, et mees teda vaatab – ärkas Laura taas ellu, pöördus minu poole naeratusega, millest oli külmus kadunud. Tuul muutis suunda ning puhus tema juukseid minu poole. Vedela suitsuna silitasid ta lokid mu nägu.

„Head õhtut!“ lausus ta ja puudutas oma põsega minu oma vastu, mis paistis, nagu oleksime suudelnud.

* * * * *

Ma veetsin järgmise hommiku hotellitoas ja suhtlesin läbi IBCN kaabli Harrisega, kes oli minu osakonna juht. „Naine ei olnud sellega seotud.“

„Oled kindel?“

„Täiesti.“

„Kuid ta teadis.“

„Ta arvas alguses, et Joanne Rynard proovis oma isiklikku arhiivi hävitada. Kui selgus, et see nii ei ole, kaotas ta huvi.“

„Ta ei andnud teda välja.“

„Selleks ajaks oli Laura asjasse segatud. Ma arvan, et ta abikaasa takistas teda.“

„Peter teadis?“

„Ta aitas Rynardil surra.“

„Morley ütles, et naisel pidi olema abiline.“

„See oli Peter.“

„Kas sa tead, mispärast?“

„Ta kogub enesetappe.“

„Mida see tähendab?“

„Ma ei tea, aga mul on mõned mõtted.“

Ma helistasin hiljem Morleyle ning jutustasin Laura räägitu edasi. Ta lausus: „Jamps.“

„Kuule, …“

„Mul ei ole hetkel selleks aega.“

Ma ootasin tunni ja vastasin kõnele esimese helina peale.

„Maksimum kaks minutit.“ Morley oli ühendanud oma telefoniga nii palju pealtkuulamise segajaid, et ta hääl kõlas nagu rongide ja liftide teadustamismasinatel, mis seovad kokku erinevaid sõnu tehislikeks lauseteks.

„Sul on kõik, mida ma tean.“

„Sel juhul ei ole mul sulle palju rääkida.“

„Lase käia.“

„On olemas projekt nimega „Valge valgus“. Kaks aastat tagasi oli nende eelarve kaks miljonit. Ainult katseklaasi värk: natuke lootevett, mõned loomkatsed. Nad uurisid surmalähedast neuroloogiat ja leidsid, et surma lähenedes käivitab hapnikupuudus kesknärvisüsteemis tohutu presünaptilise aktiivsuse: surevad aksonid vabastavad suurel hulgal keemiliselt kodeeritud andmeid seljaaju vedelikku.

„Ma võtan meie jutu ajal aspiriini...“

„Vaata: sa oled suremas. Sinu iseloom on lahustumas, möllates ringi sinu jahtuva kolju ümber, otsides väljapääsu.“

„Mis siis juhtus?“

„Eelmisel aastal koostas „Valge valgus“ 60-miljonilise eelarve, viis läbi inimkatseid, aga andmeid ei avaldanud.“

„Aastal, mil lahkus meie sõber.“

„Sel aastal „Valget valgust“ enam ei eksisteeri.“

„Mida sa põhjuseks pakud?“ küsisin Morleylt.

„Lõpeta mu pinnimine!“

Ma keskendusin. Janunes taeva järgi, ütles naine…

Taevas –

„Jumal!“ karjusin ma. „Nad leidsid väljapääsu?“

Kuid liin oli nüüdseks tumm.

* * * * *

Ma leidsin Peteri kapsli ees põlvitamas: kivistunud, veidi kahvatu näoga, aga üldiselt rahulikuna. Õudus oli möödanik. Õudus, mida me kõik kardame. Päev, mil saame täpselt seda, mida tahame.

Ma pooleldi ootasin, et leian ta siit, aga teesklesin siiski üllatust.

„Kas sul on millegagi abi vaja?“ küsis ta mulle otsa vaadates. See oli tema viis minust lahti saamiseks. Jäämata tulemusega rahule, jätkas: „Nad viisid kõik minema.“

„Mitte kõik,“ vastasin õrnalt ja astusin ruumi. Kükitasin tema kõrvale ja vaatasin Joanne Rynardi tajude kaotamise kapslisse. Teesklesin uppumist varjude ja peegelduste virr-varri. „Sina aitasid tal seda ehitada?“

„Mingil põhjusel küll,“ tunnistas ta süngelt.

Otsustasin teda valesti mõista. „Ah, see on tajude kaotamise kapsel,“ seletasin edasi. „Selleta ei ole võimalik siseneda virtuaalmaailma. Su tajud hoiavad sind tagasi, oled oma kehas lõksus.“ Jälgisin Peteri peegelpilti, aga seal puudus igasugune emotsioon. Huvitav, mida ta võis tunda? „Kas sa tead, mida ta siin tegi? Mille jaoks see vajalik oli?“

„Ta ütles, et oli piloot. Ta kaelas oli pistik, mille kaudu teda ühendati hävituslennukitega.“

„Ja seejärel?“ küsisin temalt. „Mis siis juhtus?“ Kui ta ei vastanud, jätkasin: „Laura ütles mulle eile öösel, et Joanne leidis tee taevasse. Kas sa tead, mida ta sellega mõtles?“

„Laura ei pannud suurt tähele, mida Joanne ütles.“

„Aga sina?“

„Piisavalt, et teada, mida ta tahtis.“

„Mida siis?“

Ta kehitas õlgu. „Väljapääsu enda kehast. Ta oli suremas.“

„Randmete lõikumine päästis ta elu?“

„Sa tead küll, mida ma mõtlen,“ kaebas Peter, kuna oli väsinud minu kassile hiirt mängimast. „Räägitakse, et sekundid virtuaalmaailmas tunduvad kui aastad.“

Ma ei teadnud seda. Tegin oma meeles märkme, et proovida seda Morleyga, kui ta üldse julges minuga veel rääkida. Kuid kõigele vaatamata mõtlesin, et mis siis juhtus? Mille vastu Joanne surelikkuse vahetas? Igavesed maisi hinnad ja teletekst? Hauatagune elu telekommunikatsioonis? „Nii palju siis ekstaasist,“ uhratasin. Kuigi halvustasin seda ideed, teadsin, et tegu on õige vastusega.

Joanne Rynard püüdis saada surematuks. Mul oli kuri kahtlus, et see õnnestus tal. Püüdsin Peteri peegelpildist – ta märkas, et jõllitan teda klaasil – leida mingit märki tunnetest, aga need puudusid.

Laura jutu järgi armus Peter Joannesse. Aga kui mees armastas teda, kuidas võis ta aidata naisel nii surra? Kas sellepärast, et ta uskus naise unistusse? „Miks sa teda aitasid?“

„Ma pidin, sest ta oli suremas.“

Ootasin lisa.

„Tema siirikud olid põletikulised, kohtravi ei toiminud. Ta tarbis immuunsüsteemi pärssijaid.“

„Siin olles?“

„Varem ka. Ta saabus siia steriilses keskkonnas.“

Vaatasin akende ja ukse ümbruses rippuvaid plastiku tükke. Kõik, mis oli jäänud tema steriilsest kambrist.

Võrk oli tema ainsaks pääseteeks,“ ütles ta. „Ma pidin seda tegema.“

„Miks te ei kutsunud arsti, kes oleks pistiku eemaldanud?“

Ta raputas pead. „ Selleks oli liiga hilja, ta oli suremas.“

Mäletan, et Morley oli midagi sarnast rääkinud.

Kuidas ma ka asjale ei lähenenud, Peter oli teinud õigesti. Ta andis naisele ainsa võimaluse.

Ma vihkasin teda sellepärast. Vihkasin tema hinnangut, külma headust ja kõige enam ta sõrmi naise randmeid kinni ja lahti sidumas. Mul hakkas halb. „Mis tunne oli?“ küsisin temalt loidust alla neelates.

„Mida?“

„Tappa kedagi teeneks. Tappa ja saada tänatud vaeva eest. Pääseda puhta nahaga.“

Tõusin rääkides püsti. Ta järgis mind täieliku meelerahuga. Peter ütles: „Ma mõneti ootasin, et lõpuks tuled millegi sellisega välja.“

„Millega?“

„Sellega, et meil kõigil on omad vabandused. Kui tahad mu naist silitada, lase käia. Sa ei pea mind selle jaoks koletiseks mõtlema, aga kui see teeb sul asja kergemaks...“

Ma virutasin talle vastu hambaid.

„Jumal hoidku,“ pomises ta ja kummardus alla, suust tilkumas verd laminaadile.

* * * * *

Kui ma angaarist lahkusin, oli juba õhtu. Laura puhastas tärpentiiniga värvipintsleid.

„Oled hõivatud?“

„Aknaraamid vajasid värvimist. Kas Peter on siin?“

Kehitasin õlgu. „Ma lahkun täna õhtul.“ Ma ei tea, mida ma isegi ootasin, aga ma ei saanud seda. „Homme tulevad siia koristajad, kes viivad ülejäänud tõendusmaterjalid ära.“

„Ma arvasin, et see on sinu ülesanne.“

„Ma tegelen ohjamisega.“

„Kas me oleme ohjatud?“

„See sõltub teist.“

„Tõesti?“

„Kas suudad sellega elada või mitte.“

„Millega elada?“

„Teadmisega oma abikaasast, kes aitas Joannel surnuks veritseda.“

Ta ei vastanud sellele.

„Kus sa olid, kui see juhtus?“

„Voodis.“

„Magasid?“

„Muidugi. Aimasin, millega nad tegelevad ja pesin käed sellest puhtaks.“ Tema suust kõlas see nii, nagu oleks nad tegelenud neljaveolise tagaistmel keppimisega.

„Mul on kahju.“ Sel hetkel tundus see sobiliku ütlusena.

„Peaksin sind tänama,“ ütles ta kuivatades riidetükiga hoolikalt värvipintsleid.

„Mille eest?“

„Ilmselt politseinik mitteolemise eest. Kohtujuurdlus oleks mu abikaasa hävitanud.“

„Ausalt öeldes on mul su abikaasast sügavalt savi.“

Vähemalt nüüd ta vaatas mind.

„Las ma sõidutan sind kuhugi,“ ütlesin.

Ma unustasin Harrise, Morley, salakuulajad ja toatäie pabereid, mis meil naise kohta olid: meeleavaldused, mässud, vangis oldud hetked, tema surnud vend ja kõik need vihkamised, mis ta oli elu jooksul endasse kogunud.

Unustasin, et mina olin vaenlane.

Ta pani pintslid käest. „Kuhu?“

Mu süda puperdas.

„Ükskõik, kuhu,“ ütlesin. Mu kõri oli täis tema mee ja lavendli lõhna. „Peaasi, et siit minema!“

„Ei,“ ütles ta.

Ma mõtlesin ta abikaasa peale koos merekarpide, luude, sulgede ja tumeda sodiga kapsli põhjas. Mu peas hakkas vasardama. Mõtlesin Joanne Rynardi randmetele, piinliku täpsusega sõlmitud sidemetele. Tundus, nagu hakkaks mu pea lõhkema. Ma mõtlesin rannale, tekile, Laura pihule, mis minu käeselja tema piha vastu surus, naise juustele, mis suitsuna mu näkku hõljusid. Ma astusin ta juurde, haarasin embusesse ja surusin suu tema suu vastu. Ta huuled olid punased, lõdvad ja külmad. Ma pigistasin teda meeletu tugevusega, aga Laura käed rippusid lõdvalt küljel. Ma sulgesin silmad. Õhk haises tärpentiini järele.

Lasin ta lahti.

Ta kõndis majja ja sulges ukse.

* * * * *

Ma seisin seal veidi, vaatasin värvi kuivamist. Heitsin pilgu angaari, maja, mõranenud lennuraja ja elektrijaama suunas. Nende privaatne kuningriik: meri ja taevas, millesse maailm ei sekku ning mida külastatakse enamasti nende tingimustel. Peter igavesti rahuldamas oma perversseid maitseid. Laura laskmas iga enda tegu tigeduse poolt kontrollida.

Ma teadsin, et see oli lootusetu. Mul ei olnud nende vastu rohkem šanssi kui Joannel. Joanne Rynard, kes enda unistuste täitmise nimel surres teenis sellega ka nende omi.

Nad olid koletised. Nad olid võrratud.

Ma istusin autosse ja sõitsin minema.

Tõlkinud Katre ja Reidar Andreson

Jutt: Peotäis tuhka (Tim Hornet)

“MITTE ISTUDA“ teavitas hõljuv kommunikaatori neoonkiri, mille ümber jooksid värvilised pikslid. Neid tuli iga korraga aina juurde – ilmselge märk tehnika vananemisest.

Agent 0-17 pilgutas vaevaliselt ja lõrises läbi kihvade. Ta tundis kui oleks just mitu maratoni läbi teinud – keha väsimusest kokku kukkumas, nii hullult et isegi süda polnud enam paha, mitte ükski neist. Samas, mõlemad endiselt puperdasid. Silmad kaotamas fookust, jalad pehmed kui keedetud spagetid, surus ta karvased käed vastu lauda ja hoidis nende jõuga end üleval.

“Andke mulle tegevust,“ urises ta valjult.

Korraks oli kuulda mikrofonikahinat. “Tegevus teie seisundis ei ole hetkel soovituslik,“ teavitas hääl.

“Ma ei mõelnud sellist tegevust,“ üratas agent. „Andke midagi, mis tähelepanu hoiab.“

“Te teate, et meil puudub meelelahutusfunktsioon,“ vastas hääl. “Taastumine võtab vähemalt tund aega. Palume kannatust.“

Agent urises valjult.

Kui palju oli ta neid tööotsi juba teinud ja modifikatsioone saanud? Iga kord midagi uut ning nüüd käsutati teda ringi kui kärnast koera. Lisaks ei läinud kellelegi korda tema heaolu. Muidu oleks siin olnud vähemalt telekaski. Üldse oleks kogu see kupatus olnud rohkem ajastukohane.

Ta ohverdas neile kõik ja nüüd öeldi talle lihtsalt „Mitte istuda!“ ilma mingisuguse seletuseta.

See oli kui suruda soola haava sisse.

See ajas teda vihale. See oli hullem kui olla laborirott. Teda käsutati ja seda peale kõike, mida ta oli oma riigi jaoks teinud.

Kuidas nad julgesid?

Ta lihased hakkasid tõmblema ning kurgupõhjast kostus aina madalam urin.

Ei, nii ta seda ei jätnud!

*

Valju kägina saatel lükkas Admin tuhastaja kangi üles tagasi. See vajas õlitamist, samas vajas siin kõik õlitamist, juhul kui seda üldse tarvis oli.

“Agent 0-17: loomastumine. Elimineeritud,“ sõnas ta kiire kokkuvõtte logidesse. Järgmine mutant-agent oli märatsema hakanud, sel nädalal juba kolmas.

See oli paratamatu. Samas saanuks seda kindlasti ka edasi lükata, käitudes agentidega natukenegi inimlikumalt. Nad olid ju ikkagi kunagi inimesed. Inimesed, kes võtsid vastu kutse teenida oma riiki ja ohverdada selleks oma keha – muutudes kellekski teiseks, kes polnud enam inimene.

Projekt metamorfoos. Teha superinimesed, kes suudaksid ära teha mitme sõduri töö lahingus või mitme salamõrtsuka töö tagalas. Mõte oli hea ja mõni aeg see töötas, kuid siis selgus, et mutandiks tehtud inimesed vajasid rohkem hooldust ja varuosi kui vanad masinad. Tagasiteed ei olnud ning sa pidid ainuüksi nende elushoidmiseks erinevaid kehaosasid püsivalt uuendama – inimese loomulikud organid polnud ju arenenud selleks, et ühel hetkel toetada näiteks lõpuseid või tiibu. Kõik muu uute osade vahel hakkas lihtsalt üles ütlema.

Peagi tuli teha operatsioon operatsiooni järel vaid selleks, et agente elus ja käimas hoida. See oli kulukas.

Lisaks selgus, et ka agentide mõistus ei pidanud kaua vastu. Neil polnud ei perekonda, sõpru ega isegi mitte hobisid. Vaid töö ja püsivad modifikatsioonid.

See oli täielik läbikukkumine.

Kulusid hakati vähendama sealt kust vähegi võimalik.

Admin jalutas hoiukambrisse, mis nägi üsna puuri moodi välja. Ta pidi selle jäänustest puhtaks pühkima, enne kui uus sisse toodi ning ta oli kindel, et see võis juhtuda üsna pea. Kunagisest kahekümnest kambrist olid vaid kaks operatiivsed. Adminidest alles aga vaid tema ise.

Silmaskänn ning uks avanes. Tuhahunnik ootas keset valge toa põrandat. Admin võttis harja ja kühvli ja hakkas seda kokku ajama. Ta tundis end tuhka koristades alati kuidagi süüdlaslikult – ehk sellepärast, et see tuhk läks alati prügikasti. Agentidel ei olnud ei perekonda ega sõpru. Kui kunagi isegi oli, siis nüüd enam kindlasti mitte. See oli kuidagi kurb, visata kellegi viimased maised jäänused prügikasti. Kuid mida muud sul sellega ikka teha oli?

Väikese kühvlitäiega toast väljudes vaatas ta veel korra tagasi. Põrand oli puhas ja kommunikaatori neoonkiri hõljus pikslisajus keset ruumi. Tema pilk jäi kirjale pidama.

Admin ohkas, andis visuaal-kommunikaatori kastile toa kõrval jalahoobi ja vaatas uuesti tuppa. Neoontekst väreles ja pikslid hüppasid ringi. Ta ootas, kuni sund-restart läbi sai ja tekst ilmus uuesti. Piksleid oli seekord kordades vähem ja tekst terves pikkuses loetav: “MITTE ISTUDA, VÄRSKE NÄRV”

Jutt: Rohkem ja vähem maakas (Mairi Laurik)

Liiglärmaka gravitatsiooniga harjumine ei kulgenud kunagi lihtsalt. Andres teadis, mis teda ees ootas, kui kinga koridori kivipõrandale toetas - iga samm kaikus koridoris edasi ja tagasi, võimendudes ning seejärel vaikusesse sumbudes, kuid selleks ajaks, mil heli kaduda jõudis, oli teine jalg taas kogu keharaskusega vastu kivi tagunud. Ja seda hoolimata sellest, et kingade vahetus oli esimene asi, mida Andres planeedile jõudes tegi. Kasuks ei tulnud ka seik, et kivikoridori välisseinte ääres kriuksusid kõrgusse kasvavad hiiglaslikud tüved.

"Ahhaa! Te olete veel siin, härra Seeder!"

"Olen," vastas Andres vaikselt, vähendamaks kaja koormust seintel.

"Vahest lähme aedadesse," pakkus kiirel valuslärmakal sammul lähenev kolooniate vanemspetsialist, värske ülemkogu liige Juurs. "Ilmselt naudite üle pika aja planetaarset vabadust ja silmapiiri, mis ei koondu lähima ukse juures."

Andres võdistas end. Silmapiir oli teine detail, mida planeteedid sageli mingiks endi imeks pidasid, kuid orbitaaljaamast avaneva pildi vastas oli see vaid kahvatu vari. Seda siin varjutas õhk alates esimesest sentimeetrist ning planeedi kumerus kaotas maapinna peagi ka kõige avatumates paikades.

"Valime midagi rahulikumat," pakkus Andres kiiresti. "Teie "õues" on liiga palju looduslikke ja tehislikke kõrvavaenlasi. Ma pean selle lärmiga alles kohanema."

"Linnud! Neid kutsutakse lindudeks ning nemad on olnud huumanite vabaduse etaloniks alates sellest hetkest, mil huuman liigina tekkis. Aga ma mäletan veel, et laevalt planeedile tulla oli keeruline. Sellegi poolest peaksite kohanemisega kiiresti pihta hakkama, muidu muutub olukord veelgi keerukamaks. Seega, kohv terrassil!"

Andres krigistas hambaid ning järgnes vanemspetsialistile. Viisakused ja mugavused olid nüüdsest aknast välja lennanud ning mõlemad vestluspooled mõistsid üheselt vaikivat vastastikust survestamist. Theodor Juurs liikus ees, justkui meelega kandadega vastu kivipõrandat tagudes ning Andres Seeder vaikides tema järel, püüdes samal ajal mõelda, mis võiks olla selle ettevalmistava survestamise põhjuseks.

"On siiski punkte, mis räägivad planeedi kasuks," kommenteeris Andres, kui mõlemad mehed end suure aurava kohvikruusiga kaheksandale aiaplatvormile seadsid.

"Baasides pakutav kofeiinijook ei saa sellele näolegi!" nõustus Juurs. "Aga see jook siin on originaal. Täpselt Maalt toodud sordid ning neile sortidele ideaalseks arendatud keskkonnatingimused kohvitaludes. Meil on vaid peotäis piisavalt sobiva kliimaga maismaa lapikesi ning siiani on vaid kolmel neist suudetud selle õige maitse saavutamiseks vajalik kasvukeskkond luua. Tavaline inimene ei suuda siinset kohvi Maal kasvanust eristada. Eksperdid väidavad, et vahe on siiski ilmselt olemas, kuid mulle endale tundub, et nad üritavad end tähtsamaks rääkida. Maal kasvatatud kohvi pole meie esivanemad üle tuhande aasta saanud ning geneetiline ja keemiline analüüs suudavad ainult nii palju kinnitada."

Andres naeratas sõnatult. Oli kohti, kus kohvi tuli juua erilise ettevaatlikkusega, et ta end ei paljastaks, kuid Tiival, või siis Teisel nagu Andrese perekond planeeti nimetas, kasvatatud kohv ei muutnud süljega kokku puutudes koheselt värvi ning seega ei pidanud seda ka piimaga peitma. Mitte, et Andresel piima maitse vastu midagi olnud oleks, kuid tilgastanud piim tema huulte vahel ei pakkunud just maailma sujuvaimat kogemust ning süljega kokku puutudes oli tilgastamine paratamatus.

"Ma kujutan ette, et minu kohvile kutsumine ei ole päris juhuslik?"

"Ei, päris juhuslik ei olnud," vastas Juurs, lonksas seejärel oma kruusist ja surus huuled kõvasti kokku. "Sa kuulud arengufondi välitööliste hulka...

"Nii nagu sina ei räägi oma tööst," katkestas Andres, "ei saa ka mina anda sulle mingeid täpsemaid pilte enda omast. Me mõlemad teame, et valdkonnad omavad ühisosa, kuid me teame ka seda, et iga detail on rangelt salastatud, kuni ülevaltpoolt teisiti otsustatakse."

"Ei-ei!" pareeris Juurs kiiresti. "Ei midagi sellist! Pealegi plaanin mina justnimelt oma tööst rääkida, kui teatud tingimused rahuldatud saavad."

"Ja millised need tingimused oleksid?"

"Ma pakun sulle tööd."

"Ohoh! Selle peale ei oskagi midagi kosta. Mis tüüpi töö see on, et just mina väljavalituks osutusin?"

"Ära muretse! See on täiesti sinu tüüpi töö. Lisaks veel täiesti ametlik ning ülemkogu nõukogu poolt läbi kaalutud. See on põhjus, miks sind pinnale kutsuti, kuid mulle tundus, et sa väärid pisukest ettevalmistust enne nõukogu ette minemist. Nii vana sõpruse poolest."

Andres muigas kibedalt. Seda vana sõprust ei jagunud neil tegelikult kuigi palju. Jah, oli üks lühike periood, kui nad Juursiga sama tööd tegid, kuid vähem kui kaks aastat hiljem rabeles Juurs end üle laipade Ühisruumi ülemvalitsusse tööle, jättes Andrese ja teised haisu koristama. Seda koristamist jagus pikemaks ajaks, kuid jamade likvideerimist saatis lohutus, et nad ei pidanud enam iial noore ülbikuga koos seilama ega koos sööstma.

"Asi on vanades kolooniates," jätkas Juurs vaikselt. "On vihjeid, et neid võib olla rohkem, kuid nendega on... Noh..."

Sõnad katkesid. Juurs tõmbas närviliselt käega läbi juuste ning Andres mõistis, et probleem pidi olema päris pirakas. Oma olemuselt oli Juurs täiuslik ametnik - ülbe kuni viimase piirini, kuid kui tema enda tool põlema hakkas, leidis enamasti kiire ja ohutu väljapääsu. Olgu, kuid vanade kolooniate probleem kõlas ikkagi veidralt. Ja ohtlikult, nentis Andres endamisi.

"Ühisruumi kasutuses on kolmkümmend üks planeeti, millest viimase nelja püsiasustamise juures olen ma ise olnud. Millised neist vanadeks liigituvad?"

"Kolmkümmend kaks püsiasustusega ning veel neli ressursivarumisplaneeti, mille kohta võib öelda nii ja naa," täpsustas Juurs.

"No ma ei arvutaks Rahterisarnaseid sisse. Mis seal siis on? Iga poole aasta tagant vahelduvad missioonid, mis koosnevad kahest-kolmest insenerist, ühest geoloogist, missioonijuhist, turvateenistusest ja mõnikord ka üksikust doktorandist, kes on millegipärast arvanud, et pool aastat isolatsiooni aitab teda teadusmaailmas kuidagi kiiremini edasi."

"Jah," kohmas Juurs vastuseks, "ka mina ei arvutaks neid sisse, kuid teatud aruannete mõttes on ka need püsiasustusega keskused, sest, olgem ausad, noil planeetidel on pidevalt elanikke, olgugi lühiajalisi. See, mille uurimist sulle peagi pakutakse, on hoopis midagi muud - idee poolest vanemad kui ükski neist tänastest kolmekümne kahest, teostuse poolest ehk sama mis Ras Alhague ning kindlasti uuem kui Reguluse süsteemi asundus, kuid Tiivast selgelt vanem. Olgugi, et siin on Ühisruumi ülemvalitsus ning omamoodi kaubanduslik sõlmpunkt, on planeet Ühisruumi asunduste mõistes siiski noor. Aga kolooniad, millest ma räägin ei kuulu Ühisruumi hulka. Oot! Kuidas ma sulle sellest räägin? Pool nõukogust pole isegi kindel, kas me peaksime koloonia elanikke huumanitena käsitlema. Arengupuu lahknes tuhandete aastate eest ning meil on olemas aimdus, et nendepoolset arengut suunati - tõuaretus oma veidraimal moel."

"Et siis aretame nina nii kitsaks, et hingamine muutub raskeks? Kas see ei kõla mitte pisut absurdselt?"

"Olgu-olgu! Annan sulle edasi ametliku palve ilmuda nõukogu sekretäri juurde homme hommikul kell kümme. Siis näed ja kuuled ise, millest ma räägin. Aga, kui mul on natukenegi krediiti sinu silmis, siis ma palun sind, et sa töö vastu võtaksid. Ma ei usu, et terve Ühisruumi peale teist sama head kandidaati leiduks. Töö juba tegelt käib ja tiim on olemas, aga nõukogu liikmed on aru saanud, et sellest meeskonnast on midagi ikka veel puudu."

Andres noogutas, tõstis tassi ning märgates, et jook siiski oli hakanud juba värvi muutma, rüüpas kiiresti alles olnud kohvi lõpuni.

"Palve ja ametliku palve erinevus on ikka endine?"

"Kahjuks küll," kirtsutas Juurs nina. "Ma ei tahaks seda sulle teha, kuid minu käed on seotud ning me tõepoolest vajame praegu parimaid. See, mis meile põhimõtteliselt sülle kukkus, võib muuta palju ning on valus tunnistada, et meil tõepoolest pole piisavalt informatsiooni. Kuradi maakad on selle info omal ajal meie eest peidus hoidnud ning planeedil endal on aegade jooksul piisavalt probleeme olnud, et selle info kätte saamine sealt poolt on üsna välistatud. Nad ei vaata ilmselt meie poolegi enam."

Kui Juurs lahkus, sirutas Andres meeled välja. Ta palus Laeval võimalikku infot edastada, kuid sai napi vastuse, et Ühisruum hoiab seda liiga kiivalt peidetuna. Peagi lisandus teade kogukonnajuhilt, kes soovitas Andresel kiiremas korras Teiselt planeedilt lahkuda ja Ühisruumiga seotud töölepinguist taganeda.

"Me vajame iga infot," vastas Andres. "Minu töö kolooniate vahel liigeldes on andnud suurepärase ülevaate selle liigi mõtlemisest ja käitumisest. Neil on emaplaneet, lapsepõlvekodu, millest nad välja on visatud ning seejärel suhted katkestatud. Huumanid võivad olla teist päritolu, kuid nendega võitlemiseks vajame endiselt rohkem infot kui meil on. Pealegi pole veel selge, millises mahus me võitlust üldse vajame."

"See ei ole piisav põhjus!"

"Meie analüüsid näitavad," liitus Laev vestlusesse raportit edastades, "et tegemist peab olema strateegilises mõttes ebaoluliste üksustega..."

"Vähemalt piisavalt ebaolulistega," kõmises kogukonna juhi hääl, mis Laeva raportist üle kostis ja seda summutada püüdis, "et selle nimel suuri riske mitte ette võtta. Iga päev planeedi pinnal on tarbetu risk olukorras, kus sinu päästmine on võimatu. Kogukond planeedil on selleks liiga väike ning tehnoloogiliselt halvasti varustatud."

"Ma ikkagi lähen," teatas Andres. "Ma olen nüüdseks juba 25 aastat Ühisruumi teenistuses töötanud. Mul on olemas piisav kogemuste pagas, et odavaid noortelõkse vältida. Huumanid on äärmiselt tähelepanematud väikeste kõrvalekallete osas - peavad neid indiviidi veidrusteks."

"Kuid kui mingi kriitiline arv kordi täis saab, muutuvad kahtlustavaks ning siis oled sa juba liiga tugevalt end selle sita sisse kinni rullinud, et sealt välja rabeleda."

"Haisuta välja rabeleda," teatas Andres ja sulges mõttes suhtluskanali. Haisuga koos suudaks ta välja rabeleda küll. Mõned versioonid oleksid lihtsalt haisvamad kui teised. Andres vaatas tagasi linna poole, millest ta vestlemise ajal eemaldunud oli, ning teda täitsid kahetised tunded. Huumanid olid nii sarnased, kuid siiski erinevad. Seda teadsid kõik inimesed, kuid vaid vähesed olid end huumanitega sel viisil sidunud, et Ühisruumi heaks töötada. Kolooniatevahelistel kaubalaevadel võis omasuguseid sageli leida, sest inimestel oli huumanite ees eeliseid - rõhuerinevustele paremini vastupidav nahk, kiiremad jalad ja keskmiselt tolli või paari võrra pikem kasv - ei midagi sellist, mis paneks huumaneid kahtlustama, et nende seas teist liiki intelligentsi liigub, kuid piisavalt, et teadmise korral siiski lähemalt vaadata ja viimaks taibata. Neid erinevusi, mis kohe silma ei torganud, oli kõvasti rohkem. Laeva andmetel oli Ühisruumi palgal umbes sada tuhat inimest ning kõik neist, Andres kaasaarvatud, olid kaasatud luuretegevusse, edastades Laevale andmeid.

Loojanguni oli veel mitu tundi aega, kuid looduse häälekus andis aimu selle lähenemisest. Valgus mahenes, temperatuur oli saavutanud päeva maksimumi ning pöördus nüüd langusele, andes uue elujõu kõigele, mis lärmata suutis. Andres istus künkale ja vaatas linna, mis erines inimeste linnadest kardinaalselt, kuid oli siiski aja jooksul koduseks saanud. Andres ei olnud enam aastaid ideaalne agent, sest tema olemus oli lõhestunud. Jah, inimesed ei saanud jääda lihtsalt pealtvaataja rolli, kui huumanid üht nende planeeti kuritarvitasid, kuid indiviidi tasandil olid huumanid inimestega üsna sarnased. Ilmselt oli siin mingi looduse vingerpuss, mis soodustas nii sarnaste elu- ja mõttevormide arengut universumi erinevais paigus. Esialgu, kui huumanid oma linna kasvama panid, ei paistnud see kuigi hull - paar ruutkilomeetrit mõnesaja meetri kõrguseid elavaid hooneid, mille peamised tugisambad moodustasid hiidpuude tüved ja tugevamad oksad, ei teinud planeedile liiga. Pealegi kasutasid inimesed konkreetselt Teist planeeti üsna väikeses mahus - peamiselt küttimiseks ja mineraalide varundamiseks, elamusturismiks ja kogemuste kogumiseks. Elamiseks oli süsteemi neljas planeet sootuks mugavam ning kolmas, mis tähe poolt vaadatuna nende vahele jäi, kuulus reisibüroodele ja vahetuskontoritele - suured kaubabaasid, väiksemad laevatehased. Siit sinna oli heal hooajal vaid paari tunni teekond, mille iga inimene üsna hapras lennumasinas läbida suutis.

Huumanitega olid lood teised. Too liik oli nii õrn, et vähimgi vaakumis reisimine nad koheselt hukka saatis. Teine huumanite veidrus oli suhtlemine. Liigi kohta, kes pidi kohutavalt palju vaeva nägema, et pisimgi infokild edasi liiguks, armastasid nad info liigutamist uskumatult suures koguses. Iga pisimgi mõte oli vaja välja öelda või kirja panna ja mingit kanalit pidi teele saata. Näis, et selles kohas on kõik võimalused samaväärsed ning polnud võimalik öelda, et üks või teine viis oleks kuidagi märkimisväärselt eelistatum. Inimeste õnneks töötas huumanite traadita infoedastus sagedustel, mida inimesed ei kuulnud, seega nende mõtteid see ei seganud. Tõsi, enesekaitse ja ründe positsioonilt vaadatuna oleks olnud tore midagi kinni püüda, kuid krüpteeringuid arvestades oleks suurem osa sellest asjast täielik lärm, mis ka lahti muukides mingit erilist väärtust ei omaks. Ausõna, tõdes Andres, ta ei pea teadma, mida suvalise tehase kolmanda liini teise vahetuse operaatori teismeline tütar täna hommikuks sõi. Või lõunaks. Või õhtuks, pomises Andres langema hakkavat tähte vaadates. Vaistlikult pööras ta pilgu kirdesse - suunda, millest peagi peaksid Kolmas ja Neljas planeet riburada paistma hakkama. Neljandal oli kodu. Seal olid kõik Andrese vennad peale Toomase, kes peaks praegu kolmandal planeedil oma töövahetusest koju minema.

"Toomas!" koputas Andres ootamatu igatsuse ajel venna suhtluskanalile.

"Sa oled ka veel elus," kostus peagi venna pahur pomin.

"Veel."

"Ok, mida sa tahad?"

Andres mõtles hetke, kuid ei suutnud midagi välja mõelda. Ta oli venna privaatruumile koputanud egoistliku kuulumisvajaduse tõttu ning see oli miski, mida ta huumanite puhul enamasti veidraks pidas.

"Tegelikult..." alustas Andres, kuid Toomas ei lasknud tal lõpetada:

"Sa oled mingi jama sees, kas pole?"

"Veel mitte," püüdis Andres kiiresti pareerida. Ta haaras maast keeriku pabula ja mõtiskles suurte ülemuste poolt refereeritud sitas püherdamisele.

"Aga sa ei räägiks, kui maailm keerikusitt poleks," nentis Toomas teisel pool. "Persse, mees! Tule koju! Või ütle mulle, kus sa oled ja ma saadan Priidu sulle järele."

"Ära seda küll tee! Ma olen Teisel ning homme hommikul pakub Ühisruum mulle mingit "vanade kolooniatega" seotud salastatud tööd, mis iganes see ka poleks. Ma tunnen, et pean selle vastu võtma, kuigi meie omad põhimõtteliselt keelasid. Võib juhtuda, et jään selles asjas üksi, kuid vahet pole, mida sa kuuled, ma kuulan oma südant ning ei midagi muud."

"Kui sind joondumisepäevaks kodus ei ole, saadan nooremad vennad otsima. Võta seda kui hoiatust ning vea oma kodinad õigeks ajaks kohale. Kolmanda tähetõusujoonel toimuvatest pidustustest ilma jäämine on korraliku keretäiega karistatav. Isa on juba praegu hullumas, aga ema on lubanud oma graafiku ka nii sättida, et õigeks ajaks kohale jõuab."

Ema oli Andrese rivis järgmine inimene, kellega suhtlema pidi. Ema jälgedes oligi Andres Ühisruumi jõudnud, kuid erinevalt emast, kes eduka kaubalaevade ettevõtte kaasomanikuna kolooniate vahel kaupu vedas, oli Andrest köitnud huumanite teadus. Mitte sidetehnoloogia, mitte laevandus ega kaubandus, mis näis samuti peamiselt sidele keskenduvat, vaid kultuurilise mustri muutumine vastavalt oludele. See planeet siin oli karm ja meeldiv samal ajal - huumanitele sobiva kliimaga, kuid vastuolulise loodusega, milles huumanid poolt tundigi abivahenditeta elus ei püsinud. Võtkem kas või needsamad keerikud! Armsad väikesed loomad, kellest igaüks kandis korraga kolme mürgiga kaetud oga. Kui keegi keerikut ehmataks, tõmbuks loom kerra, kuid enne viimset lukustumist, lennutaks ogad suvalises suunas. Huumanitele oli see surmav, inimestele mitte. Valus? Jah. Ebamugav? Kindlasti, aga mitte surmav ning piisavalt lähedase vastuhammustuse korral kadusid turse ja valu üsna kiiresti. Isegi need väikelapsed, kes end hammustada ei suutnud, püsisid piisavalt kaua elus, et abi otsida.

Aga ema pidi ootama. Päike oli nüüdseks silmapiiri taha langenud ja Andres läks tagasi linna. Linnaserva võsas oli midagi kodust, kuigi siinsed taimed kuulusid peamiselt sissetungijatele, esindades kaugel planeedil arenenud floorat, olles võõrliikidena planeedile kaasa toodud. Huumanite linnas elati üksteise peal ja kõrval nagu laevas. Ilmselt see tegigi sellest rassist inimestega võrdsed pikamaareisijad - haprad küll, kuid haprust sai terasega tugevdada. Isikliku ruumi tugevdamine oli aga hoopis keerulisem. Pikamaa laevad jäid alati võimalikult väikeseks ja kompaktseteks, pakkudes reisijaile heal juhul koikut ja kappi kohvri paigutamiseks. Rikkamad reisijad võisid endale küll ka 6-8 kuupmeetrist päris isiklikku tuba rentida, kuid see oli liiga kallis meeskonna tarvis ning selgelt liiga kulukas, kui tahta kolooniapoega uuele planeedile viia. Siiani oli neid poegi veidi enam kui kolmkümmend, kõik kasvanud välja ühest algsest laevastikust ja paarist halva kliimaga elupaigast.

Huumanitega ja huumanite vahel kaupu vedades, oli Andrese ema kuulnud paljusid huumanite legende ning muutnud need oma lastele unejuttudeks. Hiljem, kui Andres huumanite ülikooli astumist planeeris, oli ta kuude viisi siinses suures raamatukogus aega veetnud ning uurinud, millised osad neist unejutulugudest olid tõesed ajaloosündmused, millised huumanite kunstkirjutamise osa ja palju sellest ema enda välja mõeldud oli. Jah, ta teadis, et kusagil, siit mitmekümne valgusaasta kaugusel oli planeet nimega Maa - huumanid olid sealt tulnud, kuid mitte otse. See ei olnud üldse nii, et huumanitel tekkis ühel hetkel mõte, et lendaks kaugetele tähtedele ja vaataks, mis saab. Oh ei! Algselt oli selline idee ehk isegi olnud ning selle tuules hakati arendama erinevaid baase Maaga samas süsteemis olevatele planeetidele ja kuudele. See osa huumanite ajaloost oli aga hilisemate ajalookirjutajate poolt kokku kirjutatud, sest õiged allikad olid endiselt Maal ning sellest, mis valesti läks, ei saanud Andres ikka veel päris täpselt aru. Sõnad raamatutes ei moodustanud tema jaoks lihtsalt tervikut. Kuid ühel hetkel lukustus planeet endasse, kaotas väliste üksustega igasuguse side ja kaubavahetuse, keelas kõikidele nii õhkutõusmise kui maabumise, jättes kolooniad nagu hilisteismelised lapsed, universumis iseseisvalt hakkama saama.

Siin nad nüüd olid, need hakkama saanud hilisteismelised, kes solvunud noorukitena otsustasid, et kui koju ei lasta, siis tuleb uttu tõmmata. Paarsada aastat katsetusi ja arengut, olgu, võibolla veidi rohkem, kuid siin nad nüüd olid - algselt kolmel, siis seitsmel ja viimaks kolmekümne kahel planeedil. Ikka veel nagu ennast täis hellitatud noorukid - täies teadmatuses, et kui üks planeet suudab elu kasvatada, suudavad seda ka teised. Ja suudavad paremini! Vastutustundlikumalt! Mängulisemalt ja vabamalt!

Järgmise päeva pärastlõunaks oli Andresel uus tööleping - kahekümne kaheksa väikekuu pikkune leping Ühisruumi uurimisüksustes. Esialgu tõotas sellest tulla rahulik ja aeganõudev dokumentide uurimine, seejärel peavalulikult palju suhtlemist, kuid sekka seiklusi ja peotäis lende. Kolmetunnise koosoleku ainsaks võiduks võis Andres nimetada seika, et tal lubati oma tööruum agentuuri raamatukogu kogukonna filiaali ruumidesse üles seada.

"See on absurdne ja ennekuulmatu!" oli tema tulevane osakonnajuhataja räusanud. "Kogu meie meeskond töötab puuvõõriku hoone seitsmendal ja üheksandal korrusel. Loomulikult mahutaksime me veel mõne laua sinna ära."

"Ja paneksite selle kellegi teise ruumi või avalikult käidavale teele," pareeris Andres vastu. "Nii palju kui ma aru saan, nõuab esimene osa sellest protsessist aga äärmiselt head keskkonda keskendumiseks ning suurepärast ligipääsu võimalikult erinevatele ajaloolistele allikatele."

"Suurem töö on meil juba tehtud, seega oleks hoopis loogilisem, kui te asuksite piisavalt lähedal, et kõigest täpsem ülevaade saada."

"Lähim avalik raamatukogu asub kõrvalhoones, kui ma ei eksi?" oli nõukogu sekretär viimaks sekkunud.

"Ja kaheteistkümnendalt korruselt läheb ka tunnelrada," nõustus Andres kiiresti. Jah, oma uue otsese ülemusega oli ta nüüd juba väikese sõja tekitanud ning see ei pruukinud pikas perspektiivis kuigi mugavaks osutuda, kuid teisest küljest - sellel võis ka oma eeliseid olla.

Nüüd oli vaja vaid õigest raamatukoguharust ka tööruum saada. Andres edastas raamatukogule palve - vaikne, eraldiseisev, kuid iidsetele müütidele ja Maa ajaloole lähedal asuv. Raamatukogu teavitas kolmest sobivast tööruumist ning väikese raha eest broneeris Andres ühe neist endale järgnevaks aastaks. Oleks ta leppinud suvalise tööruumiga igal üksikul päeval, oleks see tasuta teenus olnud, kuid mõte igal õhtul asjade kokku korjamisest ei meeldinud Andresele sugugi. Jah, variant oleks lihtsalt raamatukokku sisse kolida ning siin ka ööd veeta... Sellel mõttel oli isegi jumet, nentis Andres väikese privaattööruumi nurgas sohvat märgates. Teisalt ei olnud ta kindel, kas selle peal ikka ööbida sooviks. Huumanite veider folkloor suutis ülikooliaastail Andrest piisavalt hirmutada, et avalike ruumide sohvasid karta. Ilmselt oli ka selle konkreetse isendi peal soojätkamise rituaale kordavalt läbi mängitud.

Kuklas koputust tundes püüdis Andres kinni Laeva identiteedi. Kiiresti avas Andres kanali ning edastas Laevale hommikuse koosoleku ülevaate. Seejärel kinnitas ta oma Ühisruumi arvutis isiku ning avas spetsiaalselt talle suunatud infomassiivi.

Üsna kiirelt jõudis Andresele kohale, et temale usaldatud osaliselt dešifreeritud failid olid tõsiselt tsenseeritud, kuid vestlustes uute tiimikaaslastega selgus, et tsenseeringuid oli pea kõikidele usaldatud failides. Privaatsust parimal moel ära kasutades, kuid siiski tiimi osana paistes, sättis Andres oma pausid alati ajale, mil kõik olid kontoris. Ta tegi sellest Ühisruumi kontorisse sisenemisest, kohvimasinaga mängimisest ja oma toiduga krabistamisest omamoodi näitemängu, mis ühele või teisele ikka isu peale ajas ning töölaua juurest eemale meelitas. Vaiksetes üks-ühele vestlustes selgus alati rohkem kui suurtel koosolekutel. Huumanid ei kontrollinud oma käitumist kohvinurgas üldse nii pingsalt, vaid ehmusid, üllatusid, võpatasid, kortsutasid kulmu või näitasid muul moel meelsust üles. Ka esmakonflikt ülemusega mängis Andresele lisakaardid kätte - vähemalt pool tema uuest tiimist polnud ülemusest kuigi suures vaimustuses ning avanesid seda kergemini.

"Neid oli viis! Viis laeva, viis kolooniat," kinnitas Joseph kuuenda tööpäeva ennelõunal.

"Hästi põneva minapildiga tehisintellekt," kilkas Aivars veidi hiljem. "See on nii algeline, see peab olema praktiliselt veel õpivõimetu - puhtalt mingitelt eelsissesöödetud andmetelt toimetav laev, aga... Wau!"

"Arvestades ajastut, väidetavalt teele saadetud enne ruumivoltimistehnoloogia kinnistumist, pidid need mingid kunivalguskiirusega liikuvad laevad olema. Teel tuhatkond aastat, et umbes siiamaani välja jõuda. Ma millegipärast ei usu, et nad üle 0,1c välja vedasid, aga seda infot kastis polnud," oli Marcus nördinud.

Oli, mõtles Andres endamisi, kuid jättis lisamata, et liikumisandmed olid ülisalajases failis Cristina laual. Seda, mis peitus Laura, Peteri ja Tonya laudadel, võis Andres teiste juttudest järeldada, kuid ühtegi märkust ta neilt ei kuulnud. Õigem oleks öelda, et nii Tonya kui Peter suisa vältisid Andrest, istudes mehega ühes ruumis vaid siis, kui koosolekut vältida ei saanud. Laura käis küll vahel köögist läbi, kuid, kui pilgud võiksid tappa, oleks Andresel vähemasti murtud käeluu, kui mitte midagi hullemat.

See juhtus vast kuu aega hiljem, kui nad kõik olid saanud uue portsu faile ning nüüdseks oli kogu meeskonnale teada legend, mis failikogumi juurde käis. Tegemist oli iidse kosmoselaeva musta kastiga, millesse oli paigutatud osaline arhiiv. Selle arhiivi sõnul oli laev teele saadetud kõvasti enne seda, kui huumanid ajalooraamatute põhjal lahkusid. Vahe oli sadades, kui mitte tuhandetes aastates. Teele oli saadetud viis laeva, igal laeval oma sihtpunkt, kuid seda infot, mis need sihtpunktid täpselt olid, polnud failides kirjas. Ilmselt oli siin algelise tehisintellekti soov igaks juhuks siiski kaitset säilitada.

"Me teame, et iidsetel aegadel oli geneetilise modifikatsiooniprogrammidega katastroofilisi jamasid. Osa neist olid eetilised, osa füüsilised. Meie ajalooallikates on neist vähe kirjas, sest seda tüüpi jamad puudutasid peamiselt emaplaneeti, mitte kolooniaid," selgitas Tonya ühel koosolekul ülemkogu esindajatele. "See, mille me laeva arhiividest dešifreerida oleme suutnud, viitab seigale, et laev kasutas mingit modifitseeritud õigustust ning aretusprogrammi, mille eesmärgiks oli kohandada huumanid selliseks, et neil oleks parem tõenäosus ellu jäämiseks."

"Ja need tulid siia?" küsis üks üldkogu koloniaalbüroo kaitsekomisjoni liikmetest. "Meie läheduses on teised, Ühisruumi mittekuuluvad, huumanite kolooniad või neist kolooniatest jäänud surnuaiad, ja me pole sellest siiani teadlikud olnud?"

"Kui neid saab enam huumaniteks nimetada," nipsas Andrese ülemus. Andres nägi, kuidas pooled tema tiimist silmi pööritasid.

"Nii palju kui me teame," võttis Joseph jutu üle, "olid kõik viis iseseisvad üksused ja keskendusid iseendi sihtpunktplaneetidele. Euroopa Kosmoseagentuuri Suur Start oli vist täpne väljend. Iga laev ise etnilise koosseisuga mitmest erinevast Euroopa rahvusest, seega on ka keelekasutus neis failides üsna keeruline. Surnud europiidsed keeled. Kui failikannete vanust võrrelda, siis ajastute jooksul on keelte dominantsus nihkunud edasi-tagasi, muutunud, kuid lõpuks mingiks üheks keeleks kokku sulandunud. Üksjagu sõnu meenutab meie tänast leksikat, kuid oma tähendusväljalt võivad need üsna palju erineda, ka tekstisiseselt."

"Säästke meid!" ahhetas üks ametnikest.

"Jah, muidugi! Mida ma tahan öelda, on see, et need viis kolooniat võisid areneda väga erinevates suundades. Just nimelt areneda, sest otsene geneetiline töötlus oli toona ilmselt tõsiselt seadusvastane. Ma mõtlen siinkohal isegi väiksemaid modifikatsioone - mingite autoimmuunhaigusi kandvate kombinatsioonide parandamist näiteks. Aga puhta "loodusliku valiku" baasil toimivaks tõuaretuseks oli aega piisavalt. Mu jumal! Selle ajaga oleks saanud huumanist keeriku teha."

"Keerikut siiski mitte," sekkus Cristina "Huumanil ja keerikul ei ole ühiseid eellasi, need eluvormid on arenenud teineteisest valgusaastate kaugusel ja nende lähendamine isegi kasvõi ainult sel määral, et inimene keerikumürgiga kuidagi toime tulla suudaks, nõuab kaugelt rohkem aega."

Andres niheles hetkeks oma toolil. Ka inimesed polnud pärit siit. Nemadki olid tulnud kunagi laevaga kosmoseavarusest, leidnud siin uue pesa, kus kohaneda. Nemadki olid keerikutest valgusaastate kaugusel arenenud, kuid tulid keerikumürgiga kenasti toime. Universumil oli ilmselt üsna lõbus neid elu alustamise mänge mängida.

"Aga mis puudutab piirkonda, siis ilmselt küll," jätkas Joseph. "Infopank leiti siit kümnekonna valgusaasta kauguselt. Selle lähiümbrusesse jääb kaheksa sobivat tähesüsteemi, millest kahel on Ühisruumi linnad."

"Mitte ainult linnad," pomises üks kaitsekomisjoni esindajatest teisele. "Ritsikal on Ühisruumi jaoks hindamatu väärtusega kaevandused. Sealt tuleb suisa kolm mineraali, mis on osutunud asendamatuteks sidetehnoloogia ehituses."

"Oot!" nõudis ülemkogu esindaja. "me räägime ju siiski tehnoloogiast, sidepidamisest, huumanühiskonnast mingil planeedil. Sellest peab ju ometi jääma jälg, mida üles korjata?"

"Kui nad kasutavad aatom-sideeraldust, siis seda eemalt kinni ei püüa," ohkas kaitsekomisjoni mees. "Tavalise valguskiirusside püüdmine oleks lihtne, kui teada, kust ja mida otsida. Paraku on ka selles osas nii piirkond kui sagedusvahemik liiga laiad. Tolle koha lähedal on raadiopulsar ning kiirgav must auk - kui te minult küsite, siis igati ideaalne piirkond, kuhu "ära kaduda". Raadiopulsar kaitseb ka Ritsika kaevandusi."

"Jätame Ritsika jutust välja!" röögatas Andresele tundmatu tüüp. "Teatud protokollid võiksid meeles püsida ka siis, kui uksed on suletud."

"Söör! Kõigil siinviibijail on Ritsika turvaluba olemas. See oli üks olulisemaid nõudeid töörühma kokkupanemisel."

Jah, ka Andresel oli Ritsikaga seotud turvaload olemas. Vähe sellest, ta oli tollele, peamiselt kaevandustest koosnevale, planeedile paar korda ka sõitnud ning ühe pikema perioodigi veetnud. Ritsika kogukond oli teistsugune kui keskmise planeedi keskmine elanik. Sealsed olid vaiksemad, tõsisemad, kuid üldjuhul ka selle võrra ausamad huumanid. Ritsikas oli üks väheseid huumanite kogukondi, kus Andres end tõeliselt kodusena oli tundnud.

Kodususest mõjutatuna lasi Andres mõtte rändama. Inimestel olid ka oma lood ja legendid, mida lastele räägiti. Üks neist lugudest rääkis planeedist, millel elasid jumalad, kes suutsid loodusseadusi eirata, kuid kui eiramine liiga suureks läks, muutus keskkond inimestele ohtlikuks. Üleloomulikud polnud enam kindlad, et suudavad inimesi elus hoida, seega pakiti inimesed laevale ja saadeti planeetidele, mis just inimeste tulekuks ette valmistatud olid - Teisele, Kolmandale ja Neljandale. Neis nimedeski peitus oma metafoor, mis viitas, et kusagil kaugel oli planeet, mis oli olnud Esimene. Üks jumalustest, Kalev, kui Andres õigesti mäletas, andis inimestele kaasa oma poja hinge ning see oli just see, mis kandis nüüd Laeva nime.

"Igal juhul peame me kaitsekulutuste eelarvet tõstma," teatas kaitsekomisjoni tüüp koosolekut lõpetaval toonil, kaaslane kõrval noogutamas. "Me ei tea, kellest või millest me räägime ning Ühisruum peab selgelt valmistuma võimaluseks, et miski, mis kunagi oli ehk olnud inimene, meid ründama asub."

"Me peame olema valmis end kaitsma," kummitas Andrese peas. "Me peame end kaitsma!", "Me peame valmis olema, et nende käitumismuster muutub agressiivseks". Need laused näisid üha kiirema sagedusega Andrese lauale jõudvat. Huumanid olid eelkolooniate leidmise paanikas, inimesed aga paanikas sellest, et huumanid kaitsekulutusi tõstsid ning mitmes koloonias tugevama relvastusega laevu ehitama hakkasid. Inimesed vastasid samaga - kolmandal planeedil, mis oli iidse looduskatastroofi tõttu vaid ühe küljega tähe ja esimeste planeetide poole jäänud, valmistati relvastust, millega sai kosmoses üsna palju korda saata. Terve Kolmanda planeedi varjuline tagakülg, mis oli pikalt olnud kaubalaevastiku tehaste käes, monteeris nüüd laevadele juurde täpsussihikuid ning suurema mõjuulatusega relvi.

"Siin sa siis pesitsed!" salvas Tonya ruumi astudes. Pool aastat pärast lepingu vastu võtmist tegutses Andres ikka veel raamatukogu vabatöö nurgas - tal oli seal privaatse pääsuga kabinet, mis pool aastat tagasi oli olnud lage ja veidi kõle, kuid nüüd täidetud mitmete ekraanidega ning printmaterjali virnadega.

"Ta siiski räägib minuga!" ümises Andres ekraanilt pilku tõstmata.

"Võimalik."

Tonya astus lähemale, kergitas end laua serva peale istuma ja võttis lahtisest maiustusepakist ühe.

"Ma oleksin õnnelikum, kui sa võtaksid rohelise või kollase," teatas Andres kuivalt. "Punased on mu lemmikud ja sinised on ka okeid."

"Just nimelt! Aga tegelikult on mul sulle oluline küsimus ning üks kord on mul hea meel, et sa ametlikes tööruumides ei resideeru."

"Küsimus?" Andres katkestas oma töise mõttelõnga ja pööras kogu tähelepanu Tonyale.

"Mida sa sõjast arvad?"

"Millises plaanis?"

"Ma ei tea," kehitas Tonya õlgu. "Sa vali plaan ja anna vastus."

Andres vajus mõttesse. Jah, neid plaane, millelt läheneda, oli mitu ning pooled neist olid miskid, mida ta Tonyale avalikustada ei saanud. Huumanid pidid igal juhul ikka veel õndsasse teadmatusse jääma.

"Sitasti," vastas ta hetk hiljem - see vastus võttis kokku kõik plaanid. "Ja ma olen üsna veendunud, et meie kadunud koloonia asus Ritsikal, kuid see kas ei jäänud ellu või ei taha meiesuguste huumanitega tegemist teha. Mõlemad variandid on minu meelest võimalikud."

"Mhmh. Kaevandused asuvad üsna kitsas piirkonnas, jättes suurema osa planeedist suhteliselt valveta. Sinna mahub elama päris paljusid. Umbes nagu siia."

"Millest sellised küsimused?" uuris Andres pärast väikest mõttepausi. "Mulle on siiani jäänud mulje, et sul ei ole minust just üleliia positiivset arvamust."

"Tekib paratamatult tunne, et, huvitav, mida too küll tahta võiks?"

"Midagi sellist, jah."

"Ametlikult tulin ma tooma kommenteeritud tõlget ühele kogukonna olemust kirjeldavale failile, aga, tead? Ma polnudki sellele enne käesoleva projekti algust mõelnud, kuid raamatukogud on ühed kummalised asjad huumanite maailmas. Need võisid ju laevadel ja kolooniates välja kujuneda sentimentaalse reliktina, sest informatsiooni ja meelelahutuse hankimiseks on tuhandeid tõhusamaid tehnoloogilisi vahendeid, isegi huumanitel, kuid kui siinsete riiulite vahel pikemalt ringi liikuda, leiab igasuguseid imelikke asju. Kas sa teadsid, et nad on paberkujul taastanud vähemalt ühe teksti igast keelest, mida kosmoselendude algusaegadel Maal räägiti? Vähe sellest! Teatud kunagiste mälupankade abil on nad loonud neist ka audiofaili. Sul on võimalik võtta riiulist misiganes - näiteks eestikeelne raamat - ja lasta masinail see endale ette lugeda, ise samal ajal sõnu silmitsedes. Proovi seda! Aga pea meeles, et väga paljude keelte puhul puudub igasugune tõlkevõimalus ning isegi keeleteadlastel on dešifreerimiseks enamasti liiga lühikesed tekstikatked. Täpselt nii nagu musta kasti failide puhul. Teoreetiliselt kuuluvad sealsete failide keeled igasse Ühisruumi suurde raamatukokku."

Nende sõnadega oli Tonya lahkunud, kuid Andres ei suutnud enam tööle keskenduda. Miski tema sees ütles, et naine oli rääkinud mõistatustes ning kuskile nende sõnade alla ja vahele oli peidetud kaugelt rohkem vihjeid kui pealtnäha paistis. Lisaks painas Andrest küsimus, miks naine oli siia tulnud, mitte oodanud Andrese kontorisse minemist nagu suurem osa tema meeskonnast tegi. Põhimõtteliselt ainus, kes raamatukogus Andrese töötoas järjepidevalt käis, oli Juurs, kuid Juurs kuulus hoopis suuremate otsustajate hulka ega pööranud täpsele uurimistööle enamasti erilist tähelepanu. Oma arrogantsusest sõltumatult oli Juurs aastatega kõvasti kasvanud ja arenenud. Sellest süüdimatust poisikesest, kes Andrese tiimi omal ajal pasa sisse hulpima jättis, oli kasvanud mees, kes vähemalt mõtles, mida tema tegemised teistele kaasa tooksid, isegi kui ta just iga kord sellele vastavalt ei käitunud. Juursi kaudu teadis Andres ka huumanite militaarlaevastikust rohkem kui keskmine Teise elanik ning neil igakuistel jalutuskäikudel, mida kaks meest olid koos tegema hakanud, ujus hämmastavalt sageli pinnale mõtteteri, mis mõlemaid mehi ühendasid, kuid vähemalt osaga ülemvalitsuste liikmeist vastasseisu seadsid. Üheks selliseks oli kadunud kolooniate liigiline koosseis. Jah, ka nood olid kindlasti huumanid. Isegi siis, kui neil tõepoolest lisalõpused arenenud olid. Isegi siis, kui neil kuus varvast olla võis, kuigi too viimane võttis Andrese tõsiselt muigama, sest kuuevarbalised koletised olid inimeste mütoloogilistes lugudes täitsa sees ning sobisid suurepäraselt lastele õudusjutuna rääkimiseks. Sellistel oli isegi oma nimetus olemas - latlased.

Andres pani raamatukogu otsingusse Tonya poolt mainitud veidra keele ning leidis kuus otsest vastet ning mõned viited mingite lühemate juppide kasutamisele, enamasti haldjakeelena mingites fantaasiaraamatutes. Ta laenutas kaks raamatut, laadis audiofailid randmeseadmesse ja lasi liaanidel end alla kanda. Huumanid võisid linnas paremini mõelda, kuid inimesena vajas ta midagi kodusemat neist mõnesaja aasta eest imporditud puudest, mille võrade vahele siinsed töö- ja elamispinnad paigutatud olid. Ta vajas sel hetkel midagi ehedamat ja vähemmõtlevat.

Vaevu kümmekond kilomeetrit linnast asus mõnusa aeglusega kasvav kivipaljand. Palju mugavam koht, õhkas Andres, sättis end pärastlõunaselt kuuma kivi peale pikali ja avas kaasa toodud raamatu. Tekst ise ei andnud midagi. Andres nägi klassikalist huumanite fonti, milles olid kirja pandud arusaamatud sõnad. Helifaili tööle vajutades pidi ta aga ehmatusest kaljult alla libisema. Selle kõla oli inimeste kõnele uskumatult sarnane ja sõnadest moodustus mõttega tekst. Kui inimesi oleks elanud sama laialt kui huumaneid, oleks mõnes maailmas ilmselt tekkinud aktsent, mis sellega siin sarnaneks. Huumanitega juhtus just nii - vaevu mõnesaja aastaga olid arenenud erinevad dialektid, erinevad slängid, veidi kõikuvad hääldused ning isegi erinevad kirja panemise viisid. Üsna kiirelt võis öelda, millisest kolooniast huuman tuli, seda pelgalt kümneminutilise vestluse baasil. See siin oli aga inimkõne - raskemakõlaline kui huumanitel, pikemasõnaline, kuid kindlasti kodusem.

Enne kui Andres arugi sai, oli soojast pärastlõunast saanud loojang ning kiiresti sündis otsus jääda siiasamasse ööbima. Kõva kivi ei sahisenud pidevas kasvus, ei üritanud pea kohale uusi korruseid luua, ei hinganud üht- ega teistpidi, vaid pakkus kindlustunnet ja südametugevust. Kivisel paljandil polnud karta ka loomade rünnakuid, kuid teekonnale, mis linna poole tagasi viis, jäi mitmeid ebamugavaid piirkondi. Andres haaras kaldaveest ühe kala ning kuulas veidrat raamatut edasi.

Uneajaks oli Andres üsna veendunud, et see on mingi inimeste trikk. Jah! See kõlas millegi sellisena, millega Laev toime tuleks, mida Laev ehk suisa soovitaks. Sel juhul oleks kõigil Ühisruumi teenistusse astunud inimestel vabandus, et oldi tudeeritud üht iidset Maa keelt ning sealt mõned krõbedamad sõnad kaasa haaratud. Ilmselt nii oligi, kuid Andres pidi seda laeva käest millalgi üle küsima. See vestlus pidi jääma hommikuks. Enne seda oli üks olulisem detail. Andres avas mõtted ja püüdis infovoo õigesse suunda edastada.

"Ema!" koputas ta mõttega.

Vaikus. Möödus minut ning siis teine ning alles kolmanda minuti juures tuli vastus.

"Kannatust! Võtan peagi ühendust."

Andres kehitas õlgu ja keeras magama.

Päikesetõusul haaras ta veel ühe kala ning asus taas linna poole teele. Ta oli ise lepingule alla kirjutanud ning selle kohaselt oodati teda seal - nende lõppematute veidrate failide juures, mille dešifreerimisega oldi laias laastus ühele poole saadud.

Kunagi olid huumanid asustanud planeeti nimega Maa. Nii rääkisid legendid ning neid toetasid mingid failid, mille autentsuses ei saanud enam keegi kindel olla. Aja jooksul oli teadmine segunenud fiktsiooniga, selged vaated aga ellu jäämiseks vajaliku religioosse loovuse, tabuliste teemade süsteemi ning lihtsalt ilu nimel loodud kunstiga. Aga legendid rääkisid, et planeet oli olemas, huumanite poolt asustatud ning ehk isegi siiani elus. Planeet oli huumanitele väikeseks jäänud. Nood olid unistanud tähtedest ning julgemad neist asusid tähtede poole teele. Nagu väikelapse esimesed iseseisvad otsused, oli ka huumanite tähtedele liikumine aeglane ja vaevaline. Nad olid sadu aastaid oma emaplaneedi kaitsva rüpe läheduses, vajasid tolle seadmeid ja tooraineid, kuid ühel päeval olid planeedile jäänud huumanid asunud käituma vastutustundlike lapsevanematena. Nad olid rändajaile jätnud võimaluse vaid eemalduda. Ja rändajad olid seda teinud. Nad olid oma suured kosmosejaamad ümber ehitanud. Nad õppisid sealsamas ruumipainutamise abil valguse kiirust ületama ning tulid. Nüüd olid nad siin. Esmalt ühel, siis viiel ja viimaks kolmekümne kahel planeedil.

See oli iidne maailmaloomise lugu, mida huumanitele ikka õpetati. Nüüd oli aga lisandunud detail, mis ühtaegu kinnitas nende vanade legendide õigsust kui ka lükkas neid ümber, kuid kindlasti lisas detaile, muutis värve. Kui must kast tõepoolest õiget infot edastas, oli huumanite kunagiselt emaplaneedilt lahkunud veel viis laeva. Need olid liikuma hakanud varjust, siis kui rändajate eellased juba planeedi ümbrust ja sama tähesüsteemi teisi planeete asustasid. Viis laeva, igaühe pardal miljon inimest ning igaühe pardal üks tehisintellektiga arvuti, mille ainsaks eesmärgiks oli tagada oma huumanite ellu jäämine. Võimalusi selleks polnud palju, kuid tehismõistus oli ehitatud piisavalt paindlikuks, et võimalustest parimad üles leida. Ta oli valinud ja selekteerinud, andnud ühtedele võimalusi järglaste saamiseks ning neid õigusi teistelt huumanitelt eemaldanud. Loomulikult oli seesugune võim laeval mitmeid konflikte tekitanud, kuid need kõik lõppesid veelgi vastupidavama elanikkonnaga.

Meie laev, mis kaotas sideme teistega, oli nüüd üksi - silme ees siht planeedist, mida ühegi huumani jalg varem külastanud polnud. Määratud planeet oli raske õhuga, millesse mahtus ebameeldivalt palju veeauru ning üllatavalt suur kogus kemikaale, mida huumanid hingata ei suutnud, seega oli just hingamine laeva prioriteet. Aja jooksul arenesid huumanitel välja kaitsekiled raskemate keemiliste ühendite vastaseks kaitseks, silmad hakkasid taluma suuremat rõhku ning kurgu alla kasvas lisatee hingamiseks. Andrese töörühm nimetas seda kurguninaks, kuigi ilmselt meenutas too rohkem kaladel olevaid lõpuseid. Ainult üks, ainult abistamiseks, kuid vajalik sellegipoolest.

Kuid vahetult enne maandumist oli laevas toimunud uus ülestõus ning üheks hetkeks olid huumanite järeltulijad kollektiivselt kas targemad või ogaramad kui tehismõistus. Selle ühe hetkega olid nad suutnud laeva sihtpunkti muuta ning kui laeval viimaks suurem tehniline tõrge tekkis, pidi ta huumanid õige planeedi asemel tolle sõsarplaneedile heitma. Esimese talvega hukkusid pooled planeedile jõudnud, teisel talvel kohanes kohalik viirus huumaneist toituma ja tappis poole allesjäänutest. Ja siin oli hetk, mil laeva tehismõistus murdus. Esimene reegel, ainus ületamatu seadus - hoida huumanid elus - oli jäädavalt murtud ja muudetud. Selle koha peal oli tehismõistus kogunud valiku failidest ning saatnud need mustas kastis universumi avarustesse, et keegi võiks selle kunagi leida.

"Nüüd olen ma kodusüsteemis," teatas ema hääl Andrese ajus. "Sa oled juba neljas poeg, kes ühendust võtab. Milles asi?"

"Neljas?"

"Hea küll ootamatutest poegades kolmas, Reedik otsib mind ikka aeg-ajalt üles. Aga ei sina, Toomas ega Lauri ei võtaks minuga ühendust, kui just maailm õhku lendamas poleks. Olgu, Toomas saatis mullu sünnipäevaõnnitluse."

"Vabandust, ema! Ma lihtsalt tean, et sa oled meist kõige kiirema elutempoga. Sinu laevakompanii ei juhiks ennast ilmselt ise."

"Hetkel teeb see just nimelt seda, seega räägi!"

"Ema, mitut huumanite keelt sa räägid?"

"Kõiki kahtkümmet ja kuut, mis elus on, miks sa küsid?"

"Sest mul on siin pisuke segadus ja mulle tundus, et sinu eluaegne praktika laevakaubandusega võib siin abiks tulla. Ühesõnaga, mul on Ühisruumis üks töö, mille raames ma veidrate asjade otsa koperdan. Iidne ajalugu, legendid ja muu. Sellega seoses ka hunnik keeli. Ma polnudki varem mõelnud, et huumanite emaplaneedil neid nii palju erinevaid oli."

"Oota! Sa töötad ikka veel Ühisruumi heaks?"

"Jah, mis siis?"

"Ole vait ja vasta! Oled sa mõnes uues koloonias, mõnes kaevanduskeskuses?"

"Ei, ma olen Teisel, peavalitsuses. Olgu, hetkel jalutan linna poole tagasi, veetsin öö looduses mõtteid kogudes."

"Nad ütlesid, et Teisel ei ole enam olulisi meie omi. Nad väitsid mulle, et inimesed on evakueeritud ning need, kes on jäänud, on teadlikud vabatahtlikud. Poiss! Palun ütle, et sa ei ole suitsiidimissioonil!"

"Millest sa räägid?"

"Sellest, et eile õhtul võttis minuga ühendust Laev ja Vanematekogu. Kõik uurisid, kuidas sõda minu korporatsiooni mõjutaks ja kuidas korporatsioon saaks sõda toetada. Nad tahavad Teise puhtaks lüüa. Lähiümbrus puhastatakse huumanite laevadest ja sidevahenditest, linn pühitakse mullani maha. Samal ajal võetakse veel paar planeeti sihikule. Need, millel hetkel sõjalaevu valmistatakse. Igal juhul on sul aega napp pool aastat, et Teisel oma tegemised lõpetada. Talvine pööripäev on viimane tärmin. Selleks ajaks saab ka suurem osa minule kuuluvaid laevu endale kaasaegsema relvastuse külge. Minul on vaja veel välja mõelda, kuidas seda juttu huumanitest madrustele ette sööta ja kuidas neist enne talve üldse lahti saada. Prioriteedid, patriootilisus ja muu soga, miks pole hea, kui huumanid kohale jäävad või haisu ninna saavad."

"Et siis nüüd see tulebki," saatis Andres paanikavirvenduse teele.

"See polnud ilus," vastas ema kuivalt. "Mul on oma emotsioone piisavalt. Kontrolli end! Ja tõmba sealt uttu!"

"Kuhu? Ütle mulle, kus oleks turvaline, kui kõik kolooniad sõtta astuvad? Meil võib olla parem vastupidavus, meil võivad olla ka paremad relvad, aga... Ma olen lugenud, olen uurinud ja õppinud. Persse, ma olen isegi kahte suurema ülestõusu mahasurumist oma silmaga näinud. Isegi seal ei olnud kellelgi hea väga pikka aega. Aga keeled! Huumanite surnud keeled. On sul midagi veidrat sellega ette tulnud?"

Sides tekkis paus ja Andres ootas. Ta ei saanud kuidagi teada, kas ema võttis mõtlemisaja või oli ta parajasti kauplemise või laeva juhtimisega ametis. Korporatsiooni suuromanik, kes ikka veel ise ühte laeva juhtis, oli huumanite maailmas veider, kuid teisalt aitasid sellised veidrused kenasti kapteni päritolu varjata. Andres astus linnaväravast sisse ja seadis sammud töökoha poole. Vaevu oli ta osakonna uksest sisenenud, kui ülemus ta kinni püüdis.

"Alates homsest vabaneb meil kabinet, saad oma kola lõpuks ometi siia vedada ja normaalselt meeskonna töös osaleda."

"Praegu kõlab see juba üsna kenasti," vastas Andres pärast hetkelist mõttepausi. "Aga kellest me ilma jääme?"

"Esialgu eikellestki. Tonya Martens läheb homsest tagasi oma põhitööle ülikooli juures. Meil vedas niigi, et saime sellise kaliibriga huumani ligi pooleks aastaks peakontorisse. Muidugi suudab ülemvalitsus rohkem maksta, kuid need, kes on oma hinge ülikoolile müünud, õpivad ennemini kuduma kui mõne asjalikuma töö peale paremat palka saama tulevad."

"Tonya Martens on ülikooli juurest?" See oli tõepoolest šokk, kuigi, kui Andres veidi järele mõtles, oleks mõni muu taust samavõrd ehmatav olnud. Nad olid ligi pool aastat koos töötanud ning sealjuures absoluutselt mitte suhelnud, kuni eilseni välja. Nad olid kokku pidanud ühe vestluse ning umbes kahel korral oli Andres mõnel koosolekul Tonya küsimusele vastanud. Too naine oli teda sihilikult vältinud absoluutselt igas olukorras, seega kuulus Tonya nende huumanite hulka, kes olid. See tähendas, et Tonya Martens küll ise oli, vähemalt neljal päeval nädalas kontoris, kuid selle olemisega ei kaasnenud ühtegi mõtet, mida naine väljaspool tööaega tegi või milline tema minevik või tulevik oli. "Mida ta seal õpetab?"

"Sa küsid minult? Mingeid väljasurnud keeli. Europiidseid, jah, europiidseid. Ja seda tean ma ainult seetõttu, et meie must kast kannab Euroopa Kosmoseagentuuri logo ja nime. Aga Tonya tassib ennelõunal oma isiklikud asjad minema ning sina saad pärastlõunal end sisse seada."

Andres noogutas vaikselt, pea uusi küsimusi täis. Kas Tonya tõepoolest plaanis ülikoolilinnakusse minna või oli see vaid kattevari? Emalt saadud infot ning eilset vestlust Tonyaga kokku pannes kõndis Andres Tonya kabinetti.

Ta lihtsalt pidi mõttega koputama: "Põgened hukkuvalt planeedilt?" küsis Andres, kui suhtluskanal avanes.

Tonya käes olev kast pudenes lauale ja naine jäi teda hetkeks jõllitama. Seejärel kõndis ta sõna lausumata kabinetist välja, viibates Andrese endale järgnema. Alles raamatukogus, Andrese väikeses tööruumis pöördus Tonya uuesti mehe poole.

"Kuidas?"

"Ma ei oleks eilse info pealt veel pilti kokku pannud, kui poleks täna hommikul juhuslikult teada saanud, et inimesi kutsutakse kiirkorras Teiselt planeedilt ära. Aga kuidas sina teadsid?"

"Oot! Mida?"

"Kuidas sa minust teadsid?"

"Ahh, see! Sa jood liiga palju kohvi. Aga mida paganat sa mõtled, et inimesi ära kutsutakse?"

"Sa ei taha ometi öelda, et professor Martens on asendatav? Mina tean ja sina tead, et talvisel pööripäeval läheb siin mürgliks. Üks rass pühitakse pikapeale Universumist minema ja algus tehakse peakontori juurest."

"Ja sa oled sellega seotud?" Naise silmis oli haavumus. "Ma lootsin, et sinus on rohkem mõistmist ja suuremeelsust. Mida su eilsed sõnad siis tähendasid? Mitte midagi!"

Andres peatus. Ta vaatas Tonyat ning hetkelise impulsi ajel astus naisele lähemale, pani käed ümber õblukeste õlgade, toetas oma lauba naise laubale ja lasi mõtteil naise poole voolata.

"Ei, minul pole sellega mingit pistmist. Ma arvasin, et ma olen üks neist ning siiani olen igal nädalal rutiinselt aruande saatnud kõigest, mida kuulnud ja näinud olen. Aga tuleb välja, et ma olen asendatav kaotus. Ma kuulsin, et kõik inimesed on siit ära kutsutud ning siia on jäänud vaid vabatahtlikud. Mina ei ole end vabatahtlikuks andnud, kuid ma astusin vanematekogu soovidele vastu, kui selle töö vastu võtsin. Muud ma välja mõelda ei suuda."

"Ja siis on veel sinu meelsus, õigemini vastumeelsus sõjale."

Andres noogutas, kuid ei vastanud. Tonya põimis oma käed Andrese pihale ja vaikis samuti. Oli hetk leinamaks päeva, mil kõik võiks valesti minna.

"Aga sõda pole veel alanud," edastas Andres.

"Ja see pole kindlasti lause, millega mind voodisse saaks," nipsas Tonya, tõmbas oma käed ära ja astus kaks sammu kaugemale. "Me peame mõtlema välja võimaluse, kuidas seda õudust peatada saaks."

"See oleks keeruline ka siis, kui meid poleks juba praeguseks maha kantud. Huumanid ehitavad sõjalaevastikku oma võibolla eksisteeriva vaenlase vastu ning inimesed näevad seda. Näevad ja reageerivad sõjalaevade tootmisega. Ühel hetkel saab kriitiline mass ületatud, meid märgatakse ning siis on sõda vältimatu - ühed on liiga hirmunud ja teised liiga pettunud."

"Aga praegu veel saab teha!" Tonya trampis tillukeses ruumis edasi-tagasi ning seda, kuidas mõtted naise ajus ringi kimasid, võis näha ka telepaatia abita. "Mina uurin ülikooli poolelt. Sina pead siitpoolt leidma mingid tõendid. Need kaks rassi on täiesti selgelt mingisugusel iidsel ajal teineteisega suhelnud, ehk isegi kaubandussuhteid omanud, ning sellegipoolest mõlemad ellu jäänud. Keeled on selle parimaks tõestuseks. Ja keeled on minu teema! Sinu teema on ruum ja kultuur ruumis. Sina suudad sellest veidralt tagurlikust infomassist kõik viis laeva välja peilida. Ma tean, milline oli meie leitud koloonia keeleline tasakaal. Ma tean, mis keeli seal räägiti, millised muutusid dominantseks, mis retsessiivina vaid mõne sõna või väljendi endast maha jättis. Teiste laevade infoga failid on olemas. Me pole neile lihtsalt keegi tähelepanu pööranud. Selleks pole siiani aega olnud."

"Sa pead lahkuma," võttis Andres vestluse kokku. "Sinus on liiga suur potentsiaal, et sellega riskida."

"Ja sina? Kuulud inimkonnale oluliste hulka ja saad suvalisel hetkel päästepaadi kutsuda?"

"Nagu ise näed, siis mitte. Aga minu siin viibimine võib mõningate manöövrite alustamist veidi viivitada."

"Kerttu Seederi poeg?" Tonya silmad hüppasid pärani, kui korporatiivne seos kohale jõudis.

Andres vaid noogutas: "Emal võib olla võimalik asjadega venitada. Aga mitte palju."

See ajaline reserv, et kiigata teiste unustatud ja kadunud kolooniate andmetesse, tekkis alles mitu nädalat hiljem. Ema oli vahepeal korralikult lärmi löönud ning vanematekogu oli avalikult vabandanud, et kõik olulised inimesed siiski ei ole Teiselt minema toimetatud, kuid lisanud sinna juurde, et neil on täielik ülevaade kõikidest hetkel planeedil viibivatest inimestest. Suurem osa Andrese vabast ajast kuulus tänu neile jaburdustele erinevate sõprade ja ametkondadega suhtlemiseks. Emotsiooni ajel kasutas ta liigsete vestluste vältimiseks huumanite meetodeid ning täitis mõningaid sotsiaalmeediakontosid - pisike detail, mis päästis küll pikkadest vestlustest, kuid võttis siiski jaburalt palju aega. Iga päev leidis ta aega mõne pildi ja lühikese repliigi jaoks - näitas mõne 3D-klipiga mõnd veidramat taime, vahel ka üsna suvalisi raamatuid.

"Sa küsisid veidrate keelte kohta," oli ema ühes vestluses vana teema üles korjanud. "Ma vedasin kord üht filoloogi, kes selges inimkeeles vanduma kukkus. Mu esimene reaktsioon oli kodusele kõnele üle minna, aga miski muutis mu ettevaatlikuks. Ilmselt see, et tema silmahambad olid väga lühikesed. Küsisin, mis keeles ta rääkis ning tema vastas, et mingis huumanite surnud keeles. Keele nimi ei öelnud mulle midagi, seega ei jäänud see ka meelde."

"Kas sa Laevale rääkisid sellest?" oli Andres vastu küsinud.

"Milleks? See ei tundunud tol hetkel oluline."

Nüüd oli ta aga neid teisi faile uurinud, teiste laevade olemusse süvenenud ja ta teadis toonasest viiest laevast paremini. Neid oli viis laeva ning pärast laevade lahkumist tõmbus Maa keeriku kombel kerra kui huumanite ajalooraamatud vähegi tõele lähedal olid. Huumanite ajalugu väitis, et erinevus selle mürgise loomaga siiski jäi. Kui keerikut ehmatada, heitis loom mõned mürgiokkad endast eemale, tõmbus seejärel kerra ja püsis kaitseasendis seni, kuni uued okkad välja valis, veidi pikemaks kasvatas ja mürgiga täitis. Kogu protseduur võttis enamasti aega umbes ööpäeva. Kuid huumanite emaplaneet oli lukku läinud ja nii jäänud.

Mustast kastist leitu viitas aga, et ülerahvastatud planeet seisis silmitsi paljude raskesti lahendatavate probleemidega - haigused, sõjad ja nälg olid osa sellest. Ühe variandina, kuidas huumanitele selles lootusetus olukorras lootust ja lohutust pakkuda, olid need viis laeva. Iga Euroopa rahvas sai neis esindatud proportsionaalselt nii, et kokku tuli viis suurt koloonialaeva, igaühel mõnituhat meeskonnaliiget ja miljon tavahuumanit väga erinevatelt elualadelt. Neljandal laeval olid teiste hulgas ka eestlased - ilmselt väikerahvas, sest neid oli seal vaid veidi üle tuhande, reisijate hulgas. Asjaolu muutis veidraks aga seik, et suur osa tolle laeva meeskonnast olid samuti eestlased. Väikerahvas, kelle hulgas olev reaalteadmiste pagas oli ebatavaliselt suur? Või oli tol rahval mingeid füüsilisi eeldusi kosmoses paremini hakkama saamiseks?

Oli üks teine legend, mida inimesed lastele maailma loomise kohta rääkisid. Tolles loos olid inimesed elanud kohas, mida tabas must katk. Keegi ei teadnud, kust katkuisand saabunud oli või mida too tahtis, kuid päeval, mil must isand oli ustele koputanud, et viia ära pere noorimad, olid emad pead kokku pannud ning ehitanud laeva, tõstnud laevale kodukolde tulevaimu ning lennanud koos lastega tulevaimu juhendamisel uut koldekohta otsima.

"Laev!" koputas Andres peamisele suhtluskanalile. "Aita mul see hullumeelsus peatada!"

"Mis nimelt? Palun täpsusta päringut!"

"Hullumeelsus nimega sõda. Me oleme huumanitega nii sarnased nagu oleks me üks rass, mitte kaks erinevat. Meie oleme ka huumanid, kas pole? Ja sina oled Laev Number Neli. Me ei saa asuda sõtta iseendiga!"

"Laeva eesmärk on tagada oma kogukonna püsimajäämine," vastas Laev vaid talle omasel asjalikult emotsioonivabal toonil. "Mul on tuhandeid aastaid inimkonna ajalugu enne väljalendu ning igaüks neist annab mõne näite, et territoriaalküsimuste päevakorda kerkimisel on ründaval poolel suurem ellujäämisvõimalus. Kogu loogikavaru väidab, et ründeplaanide jätkamisega tagame me inimkonna püsimajäämise."

"Selles asi ongi, et ei taga ju!" Andres peaaegu röögatas neid sõnu Laevale saates. Suur emotsioonipilv lendas sõnade järel teele, kuigi ratsionaalselt võttes ta teadis, et Laevaga suhtlemisel on see mõttetu. "Meie oleme inimesed, aga nemad on ka! Kui me üksteist tapma hakkame, on tulemuseks surnud inimesed."

"Varasemate territoriaalprobleemide analüüsist lähtub..."

Andres sulges kanali. Ta pidi midagi tegema, kuid ei teadnud, mida. Pool tundi kõndis ta oma kabinetis närviliselt edasi-tagasi kuid hea idee puudumisel otsustas hoopis esmalt kruusitäie kohvi võtta.

Aivars oli parajasti köögis ja üritas kruugerit avada. Need kiuslikud puuviljad lasid teinekord päris pikalt endaga mängida enne kui noateravik viimaks õige punkti leidis, vili avanes ning mahlase sisu näljasele söömiseks jagas.

"Opaa!" hõikas Aivars, kui nuga maha kukkus. "See oli nüüd küll pisut ootamatu."

Andres keeras end ringi ja nägi, et nuga polnud kukkunud mitte maha, vaid turritas töökaaslase jalalabast välja. Instinktiivselt tõstis Andres oma randmeseadme suule lähemale, et meditsiiniabi kutsuda.

"Kuule, see nüüd küll selline põhjus pole, millega neid kutsuda," peatas Aivars. Ühe ropsuga tõmbas mees noa välja, võttis siis soki jalast ja jäi vaatama: "Näähh, ükski suurem soon pole viga saanud. Natuke plaastrit ja siis tuleb see laga siin ära koristada."

"Ma koristan, sa otsi plaaster," teatas Andres ja asus vahendeid tooma, kuid kapi juurde jõudes märkas ta riiulil kuplase püüdmiseks mõeldud viaale. Neis oli kerge vaakum tüütu putuka imamiseks, kuid see vaakum võis ju sobida ka... Ta võttis viaali ning imas sellesse paar tilka verd. Jah, see võis tõepoolest töötada.

"Cristina, kas ma võin sinult midagi veidrat paluta?"

"Jah, mida?"

"Ma vajan su DNA-plaani."

"Miks?"

"Seda on keeruline selgitada, kuid tegemist on ühe projektiga, mille kallal ma kunagi töötasin ning põhimõtteliselt on vaja juhtidele selgeks teha, et pikkus ei anna tööstuses eelist, kui seda on võimalik pingiga kompenseerida. Noh, mitte otseselt see probleem, aga sinu karakteristikud teevad sinust hea grupivälise näite. Sa saad ju aru, et ma ei saa detaile avaldada, kuid sa võid end kindlustada - paneme proovi ametlikult kirja, siis saad sa alati tõestada, et mis, kus ja kuidas see juhtus. Mu käed on lihtsalt hetkel suht seotud selle musta kasti tõttu."

Tund aega hiljem sai Andres kätte ka kolmanda näidise - seekord Juursilt -, kuigi selle hankimiseks pidi ta lubama järgmisel nädalal Juursiga koos süvametsa safarile minna.

Kiiresti pakkis ta verenäidised kotti ja suundus linnast välja. Mõne kilomeetri pärast sisenes ta metrootunnelisse ning kihutas kapslis estronautiliste reiside väljumisaluste suunas. Inimesed ei vajanud Teiselt Kolmandale hüppeks erilist varustust, kuid just varustus oli see, miks huumanite stardid alati korralikku taristut nõudsid. Tonne kaaluva metalltünni planeedi gravihaardest välja lennutamine ei tulnud teisiti kõne alla, kuid väike estronautiline kapsel võis õhku tõusta lihtsalt graviplatvormilt, kaasas praktiliselt ainult manööverdamise jagu kütust - koos langevarju ja paaripäevase toiduvaruga tegi see reisijaga koos kokku vaid mõnesajakilose kandami. Andres kinnitas end kapsli rihmade külge ja pani antigravitatiivse põrke laadima. Minutiga luges andur end nulli ning tugeva antigravitatiivse purskega heideti kapsel kõrgusesse. Kapsli enda antigraviseade ja mootor lisaks ning peagi oli planetaarne lõks ületatud.

Kosmoses oli vabadus, õhkas Andres, kui surve ta kehale piisavalt vähenenud oli, et silmad taas fokusseerida suutsid. Kolmanda lähenemine tekitas koju jõudmise tunde. Hämmastav, mõtles Andres, kuidas inimene on võimeline oma kodutunnetust sel määral killustama, et üsna erinevad ühiskonnad, erinevad elukorraldused ja isegi erinevad planeedid koduse tunde tekitada võisid. Ta teadis, et Teisele tagasi lennates tunneb ta taas nii kodust lahkumise valutorget kui ka koju jõudmise magusvalusat rõõmu. Kolmandal maandumine oli ka tehniliselt lihtne - väikesed gravipüüdjad haakusid kapsli külge, juhtisid selle sobiva laskumismasti juurde ning lokaalne liftitorn langetas kapsli viimased paarsada meetrit allapoole. Kunagi oli kaks sellist torni ka Teisel, kuid huumanite saabudes monteeriti need lahti. Teisel toimus täna laskumine vaid gravipüüdjate ja langevarju abil.

"Biokeskusesse," pomises Andres õigele rajale astudes. Veel pool tunnikest ning kohal ta oligi. Midagi selgitamata seadis ta sammud üles laborisse.

"Tere, Triin! Kas sa saaksid mulle teene teha ja need kolm vereproovi geneetiliseks analüüsiks lahti harutada."

"Oota! Anna mulle minut, ma lõpetan siin ära," vastas Triin, asjalikkus tervituse asemel. Triin oli üks paljudest, kes endale huumanite identiteedi hankinud oli ning paarikümne aasta eest koos Andresega Teise ja Neljanda vahel sõelunud oli, kuid nii nagu paljud teised inimesed, oli Triin ühel hetkel otsustanud koju naasta ja omade seltsi jääda. Ilmselt sai siin mõnevõrra määravaks asjaolu, et huumanitele oleks ääretult raske selgitada koolieelikut, kelle silmahammaste ümbert lakkamatult mürki niriseb. Tõsi, pigem vastumürki, kuid tavapärasest süljest erinev vedelik sellegipoolest. Huvitav, kuidas ema sellega toime tuli, käis Andresel mõte peast läbi. Ilmselt oli siin abiks palju pisikesi detaile, millest üks olulisemaid oli seik, et nende väikelapsepõli möödus peamiselt suurtes kaubalaevades ning siis, kui poisid kooliealiseks said, kolisid nad isa juurde Neljandale.

"Nii! Anna oma proovid!"

Andres ulatas proovid Triinule, instrueeris oma soovi ja avas ise ametliku kanali.

"Ma kasutan oma kodanikuõigust olla kuuldud ja kuulatud," teatas ta mõttes, avades end nii vanematekogule, perekonnale kui ka kõikidele hetkel laboris viibivatele inimestele.

"See on midagi suurt?" küsis Triin teist proovi analüsaatorisse asetades.

Andres noogutas.

"Oleks hea, kui sellega kannataks paar päeva oodata," kostis esimene vanematekogu liikme hääl ning sõnade saateks maabus Andrese mõistusesse pilveke pahurust ja väsimust.

"Meil ei ole aega. On asju, mis oleksid pidanud kõikidele inimestele ammu teada olema, kuid kahjuks pole seda siiani. Ma palun võimalust tõestada, et me ei peaks sõjaks valmistuma. Sõjaks, mille algus on planeeritud juba sellesse aastasse."

"Meie käed on seotud," ohkas naishääl, mida Andres ei tundnud. Ilmselt keegi tundmatutest poliitikutest, kes alles hiljuti vanematekogusse valitud oli. "Huumanid ehitavad laevu, mis on mõeldud otsinguks ja hävitamiseks. Kui me neid ei enneta, oleme liigina väljasurnud enne, kui silmi pilgutada jõuame."

"Ja kui me selle sõja alustame, võib jääda meie hingedele suure osa inimkonna hävitamine. Ma palun võimalust oma teooriat tõestada."

"Sa saad oma tunni," kinnitas vanematekoja esimees.

"Tänan! Ma tean, et meie pärilusgeneetika pole kunagi arenenud sellele tasemele, mis huumanitel. Peamiselt seetõttu, et me tulime siia, valmis planeetidele, ja hakkasime elama ja toituma neist eluvormidest, mis arenesid sootuks teistes tingimustes kui inimesed. Meil on lood ja legendid oma koduplaneetidest, kuid erinevalt huumanitest pole me kunagi pidanud avastama oma pärimusliini amööbist mõtleva olendini. Ilmselt on inimeste ees sarnane päriluskõver. Aga meil on olemas huumanite tehnoloogia lisaks meie endi omale ning meil on olemas peotäis geneetikuid, kes seda suunda huumanite juures õppinud on. Ma palusin Triin Suurtänaval vaadelda peotäit vereproove ning uurida, milline neist kuulub inimesele, kellega ta kõige lähemalt sugulane on."

"Mul läheb sellega mõnevõrra aega," teatas Triin vahele.

"Aga millest sa alustad?" küsis üks vanematekogu liige.

"Kui otsida lähisugulast, on mõistlik vaadata esmalt markereid, mis mul avalduvad, kuid üldises populatsioonis retsessiivsena tagaplaanile jäävad."

"Nagu te teate, olen ma viimasel ajal töötanud Ühisruumis projektiga, mis uuris üht avakosmosest leitud infoallikat - laevalt teele lennutatud infopõimikut. Üldjoontes on vanematekogu infoga kursis, kuid ma võtan üldpildi paari lausega lahti." Seejärel rääkis ta viiest laevast, mis huumanite emaplaneedilt lahkusid, laevade etnilisest koosseisust ja geneetilisest aretusprogrammist, mida laeva tehisintellekt tegema pandi. "Teisest küljest oleme me alati huumanite juures rahulikult tööd leidnud, nende hulgas ka ameteid, mis meilt DNA-tuvastust eeldavad. Triin, kuidas see nii saab olla?"

"Ahh? Oot, see pole midagi keerulist. Nende programmidega ei analüüsita midagi, need ainult tuvastavad. Et kui smuugeldad enda nime juurde andmebaasi keeriku DNA, pääseb see keerik sinu asemel kenasti väravatest läbi. Olenevalt markerite asukohast, võibolla kõik keerikud terve liigina. Aga... ma pean ütlema, et inimese ja huumani dna on oma ehituselt lähedased, kasutavad samu aminohappeid, on sarnase ülesehitusega. Keeriku puhul võib juhtuda, et andur peab seda suvaliseks porilombiks ega suuda midagi üles leida. Nende pärilus on hoopis teisiti salvestatud ja sellist ilusat heeliksirivi ei saa tekkida."

"Kas see tähendab, et inimene ja huuman on kuidagi suguluses?" küsis keegi siitsamast hoonest, ilmselt mõnest kaugemast laborist. Küsimus töötas meeldetuletusena, et poolavalikku kuulamist kuulevad kõik küsija läheduses olevad inimesed. Andrese pilk vilksas laboriuksele, mille juures juba kümmekond inimest uudistamas oli. Triinu ei paistnud selline tähelepanu häirivat, tema keskendumine oli üheselt vaid proovidele ning neid kuvavatele ekraanidele suunatud.

"See ei pruugi. Mul olid sarnased küsimused, kui ma esimest korda oma geneetikat huumanite omaga võrdlesin. Toona sai seda ka Laevaga arutletud ning tegelikult on olemas tõenäosus, et kaks erinevat liiki on arenenud samadel alustel. Põhimõtteliselt on ju füüsika üle universumi sama ning sarnased elutekkemehhanismid loogilised. Minu kindel veendumus on ka see, et kuna need kaks liiki on sedavõrd sarnased, siis on ilmselt toimunud ka liikideüleseid suhteid ning üles kasvatatud hübriidlapsi. Vähemalt sünnitatud. Ilma elusate näideteta ei saa ma kindel olla, et need on täiskasvanuks saamise võimelised või sigimisvõimelised."

"Aitäh! Seda keeriku DNA teemat olen ma ka varem kuulnud. Selle ühe musta kasti uurimiseks kutsus Ühisruumi ülemvalitsus kokku töörühma, millesse kuulub üksjagu palju väga helgeid päid. Nende hulgas oli vanade keelte professor Tonya Martens, kes kuulub ka inimeste hulka nagu ma viimaks teada sain. Huumanite emaplaneedil räägiti üht keelt, mis kõlab nagu meie oma oleks võinud oma arhailisemas vormis kõlada. Mul on kaasas mõned audioraamatud neile, kes kuulata peaksid soovima. Professor Martensi meelest oli see kinnitus, et huumanite ja inimeste vaheline suhtlemine toimis ka millalgi iidsetel aegadel. Tema meeles võisime me olla eluvormid kõrvuti olevatel planeetidel, kel oma kaubandussuhted välja kujunesid."

"Mul on tulemused," teatas Triin hetkelist vaikust ära kasutades. "Proov number kaks kannab samasugust retsessiivset järgnevust, mis põhjustab väikese sõrme kõverust ning proov number kolm ei oma silmade dominanti. Minu hinnangul on kaks mulle lähim sugulane ning üks kõige kaugem, kui üldse seotud. Aga seda puhtalt kümnekonna hetkel olulise markeri põhjal."

"Aitäh! Vaata neid proove hetkeks laiemalt..."

"Sa perse! Sa oled mull kolm inimese DNA-proovi andnud? Miks?"

"Sest ma näen sinu laual, ruumi seinal, labori välisuksel ja nii paljudes meile olulistes tehnoloogilistes kohtades seda sama logo, mis oli kosmosest leitud mustal kastil. See on Euroopa Kosmoseagentuuri logo ilma tekstita. Nondest viiest iidsest laevast neljandal viibis ebaloomulikult palju eestlasi - proportsionaalne arv reisijate hulgas oleks olnud liiga marginaalne keele püsima jäämiseks, kuid pea pool laeva meeskonnast kuulus tollesse rahvusesse, mis määras ära meeskonna töökeele ning pikapeale ka reisijate suhtluskeele, sest meeskonnaliikmete kõnest aru saamine oli olulise tähtsusega. Meie Laev, mis on aidanud meil sidet hoida ja tõhustada ning tehnoloogiaid arendada on toonaste esmaste rändurite Laev Number Neli. Eks ole?"

"Ma ei saa vastu vaielda," sõnas Laev.

Vestlusruumis põrkus sel hetkel kümneid erinevaid emotsiooninutsakuid. Oli hirmu ja viha, hämmeldumist ning isegi rõõmu. See viimane tekitas Andreses segadust, kuid ta jõudis järeldusele, et ilmselt oli kellelgi vestlusruumis viibijaist huumanist armastus kuskil ootamas.

"Sellegipoolest," teatas vanematekogu esimees, "peame me relvastumist jätkama. Sinu poolt edastatud info on meile teada. Laev ei jaga seda igaühega, seega pean ma siinses vaimuruumis viibijailt vaikusvande võtma, kuid see info on vanematekogule alati teada olnud."

See jutt ei tundunud paljusid veenvat. Andres tundis, kuidas emotsioonid taas lendu pääsesid.

"Talitsege ennast!" nõudis üks vanematekogu liige. "Andres Seeder, sina oled olnud nende avastuste juures. Kirjelda teistele ka huumanite meelsust avastatud musta kasti üle."

"On neid, kes näevad esimestes kolooniates ohtu," alustas Andres ebalevalt. "Ja on ka neid, kes leiavad, et tänu ilmsetele arengumuutustele ei saa meid ega teisi esimesi koloniste huumaniteks pidada."

"Ja selle tulemusena alustasid nad relvastuse ehitamist?"

"Jah!" vastas Andres. "Aga neil on vaid pool teavet, meil on täielik info. Me saame olla targemad."

"Laev! Mida vanad tiheasustusega inimkogukonnad tegid neil juhtudel?"

"Territoriaalsete küsimuste korral oli sõda üheks oluliseks vastuseks. Ühtlasi oli rünnak sageli lahenduseks hirmuolukordades ning seda näeme me ka praegu. Ilma ühtegi esmast kolooniat avastamata on nad asunud ettevaatusabinõuna relvi looma."

"Ja meie ei pea olema sellel tasandil!" raius Andres. "Meist paljudel on mitu kodu, mitu passi ja mitu elukorraldust. Huumaneid on võimalik veenda meie ohutuses ning kooseksisteerimise võimalustes."

"Sinu tund on täis," kõmises vanematekogu vastus. "Sind on kuuldud ja kuulatud. Iga siinviibija on seotud vaikimisvandega. Me jätkame esialgse plaaniga, kuid võtame praegu kõlanud mõtted arvesse."

Andres noogutas vaikselt, kuid kogu tema sisemus varises kokku samal hetkel, kui ühendus katkes ja koosolekuruum sulgus. Ei, teda ei võeta kuulda. Ta oli lootnud, kuid eksinud. Triin tõstis pilgu ja heitis Andresele vabandava pilgu.

"Ma olen selles asjas sinuga, kuid ma kardan, et vanematekogul on õigus. Hirm sunnib sageli hirmsaid asju tegema ning mul on lapsed, keda huumanite paanika eest kaitsma pean."

"Kui me seda rahumeelselt lahendada ei suuda," vastas Andres, "ei ole su lastel mingit viisakat lapsepõlve loota. Suured ülestõusud on olnud hoiatavad näited."

Üks uksel seisnud laborantidest noogutas, kõndis Andresest mööda, pani käe Triinule õlale ja pigem laulis kui rääkis: "Kui maa põleb, on kõik ilma leivata. Kui inimesed surevad, surevad nende hulgas ka arstid ja õpetlased, kes su lapsi kaitsma ja koolitama peaksid. Kui õhus on vaenulikkus, õpivad lapsed lööma ja hammustama, mitte lugema ja laulma."

Andresel oli aga aeg Teisele tagasi pöörduda. "Mul on seal kohustusi ja pooleli olevaid tegemisi," kinnitas ta Toomasele, kui venna juurest lahkuma hakkas. Toomas noogutas mõtlikult. Andres teadis, et oli venna mõttemaailma sassi löönud, kuid ta teadis ka, et iga inimene pidi praegu ise oma peas otsusele jõudma. Veel oli aega. Veel võis juhtuda, et... Ei. Vanematekogul oli õigus. Peagi hakkavad huumanid otsima ning siis leitakse nad üles. Selles polnud erilist kahtlust. Ainus lootus oli, et esimese hooga asutakse otsima Ritsika läheduses ning sel juhul võiks inimestel veel mõni aasta varuaega olla, kuid viimaks pidi sajandeid varjatud ühiskond ikkagi nähtavale ilmuma.

Veel safarihommikulgi kummitas Andrest üks repliik, mis talle Kolmandal öeldi. Anett Pääsuke, vanematekogu üks staažikamaid liikmeid oli Andrese kinni püüdnud ning lootnud, et Andres ei pea iial seisma vastamisi olukorraga, kus tema päritolu paljastatakse. "Me teame, millest me räägime," oli Pääsuke rõhutanud. "Üksikjuhtumeid on aegade jooksul ikka olnud. Need kõik on lõppenud sellega, et inimene sai kannatada." Seda, mis juhtus avastajaga, polnud vaja öelda. Pelgalt vihjetest oli aru saada, et neid ei olnud enam elavate kirjas.

"Oled valmis, vanapoiss?" Juurs viskas oma koti tooli alla ja räntsatas Andrese kõrvale istuma.

"Nii valmis kui olla saab."

"Siis on tore! Ma ikka tunnen end natuke süüdi, et sind tanki panin. Ma tean küll, et see oli ebamugava koormusega töö, kuid olgem ausad, kedagi teist, kes ülemkogu kiirustamise ja Neumarsi, ütleme, et vürtsika, iseloomuga toime tuleks. Sa nägid ta kohe läbi, lükkasid kannad maha ja oled praegu ka vaimselt terve."

"Selles viimases ei saa sa küll kuidagi kindel olla," vastas Andres. Sellest siin tõotas tulla pikk päev ning kui Andres tõesti soovis ka õhtuks mingitki mõtlemisvõimet säilitada, oli parim oma muremõtted mõneks tunniks kõrvale lükata. "Aga mis tüüpi retk see on, millele sa mind vedasid?"

"See, mu sõber, on parim kõikidest pakutavatest! Me sõidame vast viiskümmend kilomeetrit siit lääne poole ja sealsetel kaljunõlvadel saame vaba aja jalutamiseks ja uudistamiseks. Rada on hästi turvatud, kuupäev selline, et keerikuprobleemi ei tohiks tekkida, kuid saatjatel on loomulikult ka vastumürk olemas ja kaasas."

"Kõlab hästi!"

"Sulle kindlasti. Millal sa viimati linnast välja pääsesid?"

"Ma käin vahel väljas, kui juhe kokku jookseb," pareeris Andres umbmääraselt.

"Jah, aga väike jalutuskäik linnamüüriäärsel jalgrajal pole võrreldav sellega siin. Me saame metsikut loodust lähedalt vaadata! Me saame kõndida nii, et linn ei paistagi."

"Seda küll," nentis Andres ning jättis mainimata oma versiooni linnamüüritagusest jalutuskäigust - ööbimised jõgede kallastel, toore kala söömise ja südaöise tähtedevaatlemise lagedal kivil lebades. Ja ta jättis mainimata ka sadade kilomeetrite pikkused metrooreisid stardiplatvormidele. Huumanid olid selle maailma jaoks liiga haprad ning ilmselgelt oli Juursi jaoks ka see siin kuhugi ekstreemspordi valdkonda kuuluv, kuigi safarivedajad igal turistil pidevalt vastumürgisüstaldega kannul käisid.

Matk ise oli üsna vinge, pidi Andres tunnistama. Siinsetele paljanditele polnud ta varem kordagi sattunud - ligi kilomeetri pikkune ja mitmete erinevate astmete laiune paljand jättis suursuguse mulje. Külm kivi oli ilmselt korralik ettevaatusabinõu, sest mürgisem osa loodusest selle peale enamasti ei astunud. Siin sai tõepoolest matkajad hetkeks ka silmist lasta ning eelkontrollitud koopaid vaatlema lasta.

"Lähme, jalutame sinnapoole," pakkus Juurs ja hakkas ülejäänud seltskonnast eemalduma. Andres vaatas vilksamisi matkajuhi poole, kes paanikas käe tõstis ja neid tagasi kutsuma hakkas. Hetke ajel tõstis Andres ülahuule, paljastades pärlmutrikarva vedelikuga kaetud silmahamba. Kõik kaugemate safarite matkajuhid olid inimesed ning kui see siin ka polnud, poleks sellest midagi juhtunud. Sel juhul poleks too lihtsalt žesti mõistnud, kuid matkajuht langetas käe ja noogutas Andrese poole. Info, et Andres oli keerikute eest kaitstud, oli edastatud ning ilmselt eeldas matkajuht, et Juurs on samasugune.

"Ma tahtsin sinu isiklikku arvamust küsida," alustas Juurs, kui nad teiste kuuldekaugusest välja jõudsid. "Linnas olen ma ametnik, kes uurib ametlikke aruandeid ning annab neile ametliku hinnangu, kuid siin ja ainult siin saan ma olla Theodor Juurs ja küsida sõbra arvamust. Mis sa arvad, kas meie kadunud koloonia on tõesti Ritsikal."

"Tõenäoliselt. Kõik andmed viitavad, et just Ritsikas oli koht, kuhu nad maandusid, kuid ma kardan, et kui me pole tolle planeedi lähedusest ega planeedi pinnalt veel tehisintellektiga laeva leidnud, ei leia me ka kolooniat."

"Laeva mitteleidmine ongi see, mis mind murelikuks teeb. See on huumanite tehnoloogia, arenenud samadest algsetest arvutitest, mis meiegi oma. Pealegi peaks laev olema tonnide viisi metalli!"

"Mitte kõik teie laevad pole tonnide viisi metalli," tuletas Andres meelde. "Need laevad, millega kolooniad siia tulid, olid biorobotid asteroididel."

"Aga asteroide ei peaks sellisel kujul planeedi pinnalt kätte saama. Gravitatsioon, atmosfäär! Kõik oleks selle vastu."

"See on tegelikult hea uudis."

"Miks?"

"Sest see tähendab, et koloonia jäi ellu ja lihtsalt ei taha, et teda leitakse. Laev annab endast parima, et koloonia elus püsiks. Kui koloonia juba hukkunud oleks, poleks laeval mingit põhjust end varjata."

Järgmisel hetkel juhtus mitu asja korraga. Väikesest mägipõõsast tõusis lendu lind, kes ehmatas Andrest. Andres rullis end instinktiivselt üle õla, pakkudes võimalikule keerikuogale võimalikult väikese pinna, mida tabada. Juurs astus Andresel eest ära, kaks sammu vasakule, kuid viimane neist oli liiga palju. Kallak oli selle koha peal järsk ning Juurs vajus nõlvale külili, libisedes mitu meetrit allapoole ja väänas jala välja. Andres hindas kiiresti kallakut - tal oli alati võimalik tagasi minna, kuid see tähendanuks siinse looduse vastu abitu Juursi üksi jätmist ning see oli miski, mida ta vältida soovis. Peagi märkas Andres rada, mida mööda nad taas ülemisele platoole tulla saaksid ning libistas end Juursi kõrvale.

"Haara mul ümber kaela ja ma aitan su tagasi."

Andres aitas Juursi püsti, toetas meest pihalt ning ettevaatlikult hakkasid nad liikuma. Oli pagana selge, et jalg tegi Juursile korralikult haiget, kuid siia jääda nad ei saanud ning hetkel olid nad teiste nägemis- ja kuulmisulatusest väljas. Edasi pidi liikuma.

"Mis sa arvad... Raisk! Persse, see on valus!"

Nad olid mõlemad maas. Ja valudes. Andrese instinktid ütlesid, et see on hetk, kus endale hambad sisse lüüa. Paremas küljes oli terav, õõvastavalt tuttav valu ning kui ta pilgu alla lõi leidsid silmad paarikümne sentimeetri pikkuse kinnituse. Kuid instinktid pidid tagaplaanile hoidma, nõudis Andrese aju. Endiselt valjult ropendav Juurs oli kägaras maas, õlast samasugune oga välja turritamas. Huumanid olid nõrgad, suutsid vaevu minuti neis tingimustes elus püsida. Seega sundis Andres end sirgemaks lükkama ja lõi hambad Juursile õlga.

"Türa, mida sa teed!" röögatas Juurs uues valus.

"Päästan su elu," kähises Andres ja tõmbas mürgise oga sõbra õlast välja. Ta lükkas end selili, pühkis huultelt Juursi vere ja püüdis hingamist rahulikumaks sundida, et valu veidi väiksemana tunduks. "Keerikumürgi vastumürk on mu hammastes. Anna endale mõni minut ja sa oled korras."

"Vastumürk on matkajuhi kotis süstaldes." Juurs hingeldas pea iga sõna vahele. Ilmselt püüdis ka tema valu vähemaks mõelda, kuid tegi seda täiesti valest suunast lähenedes. Hingeldamine pani kõik kiiremini liikuma ning seega muutis see nii mürgi, vastumürgi kui ka muude vigastuste valu intensiivsemaks.

"Hoia oma õla vastas survet! Mul ei ole hetkel jõudu, et seda haava üle vaadata. Ma võisin mõnele suuremale veresoonele pihta saada ja siis oleks see juba puhas raiskamine."

Silmanurgast nägi Andres, kuidas Juurs käe õlale asetas."

"Miks, perse päralt, sa mind hammustasid?" küsis Juurs.

"Sest vastumürk on minu hammastes. Minu ja kõigi teiste minusuguste. Iga paganama kuu käin ma kapslisse hammustamas, et nad saaksid mõned tilgad vastumürki, mida huumanitest safarireisijate elus hoidmiseks vajavad. Vastumürgi puudumine poleks ärile hea."

"See ei kõla loogiliselt. Igas tavalises olukorras ma naeraksin praegu. Võid mind naermas kujutleda."

"Pole just parim kujutluspilt."

"Aga vastumürk tuleb laboritest," ei jätnud Juurs jonni. "See on bioteaduste üks suuremaid triumfe."

"Ma räägin sulle loo," alustas Andres aeglaselt, "ja siis... Noh, olgu. Need viis laeva, mida me pea aasta otsa uurinud oleme. Meie käes on Laev Number Kahe must kast. Laev, mis maandus ilmselt Ritsikale. Aga tänu sellele uurimisele tean ma nüüd, et Laev Number Neli pääses ka. Ilmselt on kõik viis kolooniat ikka veel olemas, sest kohanemine oli Laeva tehismõistuse põhiülesanne."

"Kuidas sa seda nii kindlalt väidad?"

Andres oleks naernud nende situatsiooni üle, kui see kõik poleks nii valus olnud. Kaks täiskasvanud meest lamasid kivil ning jagasid infot, mis võis nende mõlema maailma muuta. Kui Andres oleks Juursi niisama surema jätnud, oleksid inimesed varjatud püsinud, kuid see polnud hind, mida Andres maksta tahtis. Hoolimata tõelisest sitapäisusest noorusajal oli Juursist igati normaalne mees kasvanud, keda Andres täna hea meelega enda sõbraks nimetas.

"Neljas Laev sisenes siinsesse süsteemi ning tema asukad saavad edukalt hakkama mitmel planeedil. Mina olen Neljanda Laeva pärand. Laias laastus oleme nagu teie, kuid on detaile, milles me märkimisväärselt erineme. Inimesed on palju vastupidavamad vaakumitingimustes, meil on seedesüsteem, mis suurema enamuse siinsete taimede ja loomadega toime tuleb ning meil on silmahammastes mürk. Täpselt see, mida on vaja, et keerikurünnakut üle elada ja neutraliseerida."

"Aga sa hammustasid mind, mitte ennast?"

"Sest huumanid on nõrgad. Sa oleksid juba surnud, kui ma sind hammustanud poleks. Mina pean paremini vastu, kuid ma vajan vähemalt tund aega, et mürk uuesti koguneks ja sellest kuradi hammustusest mingigi kasu oleks."

Andres nägi, kuidas Juurs temast eemale tõmbus. Ilmselt oli mehel praegu füüsiliselt juba parem, kuigi põletav valu soontes peaks olema tuntav veel vähemalt tund aega.

"Me oleme pikemad kui huumanid," jätkas Andres halastamatult. Nüüd, mil ta oli end avanud, ei saanud ta vait jääda. Tal oli vaja teada, kas vanematekogul oli õigus. Juursi kiire eemale tõmbumine tegi pea rohkem haiget kui keeriku mürk tema kehas. "Vahe on vähemalt kaks tolli. Ja meil on lisakiled ühel teisel planeedil hingamiseks ajal, mil sealsed põhimürgitajad õitsevad. Siinses keskkonnas muudab see meid sobimatuteks pikamaajooksus, kuid seal on see ellujäämiseelis."

"Miks sa seda räägid!?" Juursi hääles oli valu ja tülgastus. Andres nägi, kuidas mees püsti tõusta püüdis, kuid gravitatsioonile siiski veel alla vanduma pidi.

"Ja me püsime vaakumis kauem elus. Selleks on lihtsaid ja keerulisi lahendusi. Üheks lihtsaimaks on tugevdatud kuulmekanalid ning paksem kest silmadel, kuid muudatusi on ka vereringes ja mujal. Me ei vaja lühikeseks kosmosereisiks suurt ja tugevat laeva, vaid võime planeetide vahel hüpata suvalises masinas, mis meid gravilõksust välja visata suudab."

"Miks? Miks? Miks?"

"Sest sellel pole vahet?" ohkas Andres vaikselt. "Sest sellel on vahe? On see oluline, miks ma räägin?"

"Minu jaoks on," pressis Juurs hammaste vahelt. "Ma arvasin, et sa oled mu sõber, aga nüüd ma ei tea, kes sa oled."

"Sest ma olen koletis?" provotseeris Andres. "Suurem osa ülemkogu retoorikast on terve see aasta olnud selles suunas, et ilmselt on need vanad kolooniad sedavõrd moondunud olevuste käes, et neid ei saa enam humaanideks nimetada. Selle sildi all on ehitatud laevu, on valmistutud otsi- ja hävitusmissioonideks. Üsna pea saad sina energia tagasi, kuid mina pean veel ootama enne, kui enda heaks midagi teha saan. Sul on võimalus! Minu seljakotis on nuga ja ma ei ole võimeline suurt midagi tegema, et end selle eest kaitsta. Me oleme küll telepaatiliselt suhtlevad olevused, kuid ma ei anna sind välja, ma luban."

Andres pani silmad kinni ja jäi vait. Ootamatult polnud tal enam midagi lisada. Kui Juurs ta nüüd tappa otsustab, siis vanematekogu ei saaks sellest teada enne, kui hilja. Juurs küll tapetaks, kuid meest tundes oleks info selleks ajaks juba kogu huumankonna peale laiali pillutatud ning sõja algus oleks kiirkorras mitu kuud varasemaks toodud. Järsku oli Andresel sellest ükskõik. Mees, kelle perset ta oli kunagi kaitsnud ning kellega hiljem üsna lähedase sõprussuhte loonud, oli Andresest eemale tõmmanud kohe, kui kuulis, et Andres polnud päris tavaline huuman. Need agoonilised miks-küsimised olid Andrese hingehaava ainult süvendanud. Nüüd oli ta lihtsalt väsinud kõigest ja kõigist ning Juursi nuga katkestaks vähemalt selle agoonia, mida Andres uut mürgiannust kogudes läbi pidi elama.

"Mõelda vaid, et ma teid kaitsta üritasin," pomises Andres nii vaikselt, et oli kindel, et Juurs seda ei kuule, kuid kellegi käsi puges Andrese pea alla, tõstis seda ning toetas veepudeli huultele. Andres kuuletus sõnatult ja rüüpas. "Teie arrogantsus, millega te huumanitele omaseid tunnuseid endi omaks peate, on tekitanud reaktsiooni. Iga teie laeva vastu ehitatakse teist laeva ning inimesed on kuradi motiveeritud ellu jääma. Me suutsime marginaalsest mikrokeelest oma kogukonnakeele arendada..."

"Ära räägi," sosistas Juurs kähedalt vahetult Andrese kõrva lähedal. "Pead sa päriselt tunni vastu kuni uut mürki toodad?"

"Ma püsin elus vähemalt kolm tundi," vastas Andres jõuetult.

"Siis hoia jõudu! Ma annan sulle teada, kui tund täis saab".

Andres mühatas midagi, kuid püsis vait. Ta tundis, kuidas mürgianumad aegamisi taastäitusid ning vahepeal kuivad silmahambad taas niiskusega kattusid. Hetkel oli veel vara. Mürk pidi kogunema kauem, et sellest ka kasu oleks. Vähemalt oli ilm abitult lebamise jaoks parim võimalikest. Täht püsis kenasti pilvede taga ning hetketi pudenes üksikuid vihmapiisku. Mis pagan võis olla keeriku siia juhtinud, ei suutnud Andres mõista. Loomal oli lopsaka loodusega kohas hetkel piisavalt toitu ja varju, kuid ometi pidi see olema teatud tüüpi meeleheide, mis looma kividele liikuma sundis. Ja ka lootus püsimajäämisele. Ogaheites oli alati meeleheitlikku lootust, et vaenlane saab hävitatud ja looma ellu jäämine tagatud.

"Ärka üles! Su tund aega on täis."

Vaevaliselt avas Andres silmad ja vaatas alla oma rindkere poole. Oga oli ebameeldiva koha peal. Ta kaalus läbi oma valikuvõimalused ning lõi hambad käsivarde. "Tõmba see kuradi oga lihtsalt välja," juhendas ta Juursi, "ja tõsta mu paremat põlve." Kui Juurs Andrese jalga tõstis lõi Andres hambad ka põlve lähedale lihasesse. Vastumürk, mis polnud mürgiga kokku saanud, tõi kurnatud kehale teist tüüpi valuaistingu. Andres polnud kindel, kas möödus minut või nädal, kuid ühel hetkel hakkas mõistus aeglaselt selginema ja valu vähenema. Või oli keha nüüd lihtsalt valuga paremini harjunud ja kohanenud. Ka see oli võimalus.

"Joo!" nõudis Juursi hääl.

Andres avas huuled ja lasi leigel veel oma huulte vahele voolata. Neelatamine oli juba keerulisem ning üheks hetkeks suutis keha Andrest sel määral alt vedada, et viimast lonksu tuli mõnda aega välja köhida.

"Sa ei tapnudki mind ära," kähises Andres. "Oleksid võinud kangelaseks saada. Mees, kes leidis kadunud koloonia ning suutis vaenlase rünnakut omapoolsega ennetada."

"Ilmselt selles see asi oligi. Ma tahtsin su käest täpsemalt küsida, et mis värk nende ründamistega on. Ma tahaksin sellest lähemalt teada, kuid seda enne, kui me huumanite hulka tagasi jõuame. Sa ei tundu just kõige parem saladustehoidja hetkel."

"Ja pole seda ilmselt veel vähemalt tund aega." Aeglaselt ja mitmeid puhkepause võttes kirjeldas Andres, kuidas musta kasti poolt tekitatud paanika neile paistab, kes ise sarnase musta kasti teele saata suudaksid. Ta rääkis oma leidudest ning nendest, mis olid ette söödetud. Ta andis üsna üksikasjaliku ülevaate, kuidas oli Juursi vereproovi kasutanud. "Ja mis kõige lõbusam? Tuleb välja, et sa oled meie geneetiku lähim sugulane nende kolme hulgast, kelle verele mul juurdepääs oli."

"See kõlab peaaegu komplimendina," naeris Juurs, "aga oskad sa mulle selgitada, kuidas, pagana pihta, te endile sellised lõbusad mürgihambad saite? Et kui kogu su lugu kõlab ülepaisutatult ja uskumatult, siis see detail muudab minu meelest niigi uskumatu loo täiesti selgeks väljamõeldiseks. Huumanitel pole iial mürgihambaid olnud."

"Aga võimekus on alati olemas olnud! Nüüd, kui ma olin pildi kokku pannud, avas Laev minu ees oma raamatukogu ning oli lahkelt valmis need mulle mõistetavaks tõlkima. Üsna juhusliku otsingu peale leidsin ma artiklid, mis väitsid, et inimestel ja emaplaneedi mürkmadudel oli mõlemal olemas see geneetilise kombinatsioon, mille peale mürke ehitada. Inimesed kasutasid seda lihtsalt suhkru lõhustumiseks vajalike ensüümide tootmiseks, maod otseseks enesekaitseks."

"Mul on tunne, et ma tean vähemalt sadat teadlast, kes neist artiklitest huvitatud oleks. Meil ei ole Maalt just kuigi palju mälestusi. Kogu su laeva raamatukogu oleks huvitav failikogum, mida uurida."

"Jah, raamatukogu... Kui nüüd mõtlema hakata, on raamatukogu mul aasta otsa risti jalus olnud. See oli põgenemispunkt, et Neumars alguses paika panna ja ülemkogu survestada. Oh, pagan! Raamatukogu oli teiepoolne väljapääs. Aga seal olid need veidrad raamatud, mida mitte keegi mitte kunagi ei uuri - need, mis andsid vihje, et inimeste keel on arenenud eesti keele baasil. Kui ma nüüd mõtlen, siis on ilmselt ka estronautilisel lennul mingi seos Eestiga. Sõnad on liiga sarnased, et juhus olla. Nüüd ütled sina, et üks raamatukogu võiks... Jah, indiviidi tasandil see juba muutis maailmu, suurematel tasanditel on lood keerulisemad. Aga ma tunnen end veidi paremini. Anna mulle lonks juua ja säti end nii, et ma sind näeksin," nõudis Andres viimaks.

"Ma lükkan oma seljakoti su kukla taha," teatas Juurs pärast seda, kui veepudeli Andrese huulilt võtnud oli. Andres lasi teisel tegutseda ning vaatas, kuidas Juurs seejärel eemale roomas.

"Su see jalg on ikka päris tõsiselt vigastatud."

"Ehh, saab korda," rehmas Juurs vastu.

Järgnevad paar tundi vestlesid nad kergematel teemadel. Juurs noris Andrest tolle ületöötamisharjumuse pärast ning viskas kuhugi, et just seetõttu polegi Andres endale veel kena naist leidnud, kellega pere luua. Andres viskas vastu iga klišeeliku väljendi, mida ülemkogu kohta kuulnud oli. Viimaks oli Andres siiski taas püsti ning pärast Juursi jala lahastamist asusid nad teist korda tagasiteele. See võttis aega, kuid nende õnneks polnud otsimisrühma veel välja saadetud.

Kui safaribuss nähtavale ilmus, kuid kuulmisulatuses veel kedagi ei olnud, jäi Andres seisma ja küsis:

"Miks sa mind ei tapnud? Ma nägin su põlgust ja hirmu. Minu tapmine oleks olnud loogiline lahendus. Sa oleksid saanud kangelaseks."

"Mul ei ole kombeks tappa neid, kes on mind just hammustanud. Tähendab, et mul tegelikult puudub varasem kogemus, kuid nüüdseks ma tean, et seda tüüpi käitumine pole mul kombeks."

"See annab uut lootust," sosistas Andres. "Iga üksik inimene, kellega ma rääkinud olen, on öelnud, et huumanid tapaksid kohe, kui inimestest teada saaksid."

Juurs ei vastanud. Andres astus Juursile uuesti lähemale, et edasi liikuda, kuid Juurs tõrjus ta eemale.

"Neil on õigus," vastas Juurs mitu pikka minutit hiljem. "Indiviidi tasandil võib hammustus midagi väärt olla, kuid mu hirm oli olemas, on siiani. Ja kuskil on olemas ka alalhoiuinstinkt, mis sunnib eemale hoidma. Kui sa paigutad need laiemale pinnale, annad erinevate inimeste hirmudele võimaluse teineteist toita, on tulemus midagi muud."

"Aga sellest on võimalik läbi murda?"

"Sõltub," kehitas Juurs õlgu ja kutsus Andrese lähemale. Kui nad viimaks vaikselt edasi liikusid, lõpetas Juurs oma lause: "Sõltub, palju ületunde me oleme valmis tegema ja mida kõike saab raamatukogudest välja tuhnida. Ma pole neis liiga ammu ringi tuulanud."

"Siis me teeme selle ära."

"Ületunnid on sinu teema, mina pole veel midagi öelnud. Aga, tead, ma jäin ennist mõtlema, et kumb meist rohkem maalane on. Või maakas? Tead sa, kumb õige sõna oleks?"

"Pole aimugi!"

"Teie esivanemad olid kauem planeedil, minu omad aga kauem planeedi läheduses. Üks meist on täiesti kindlalt rohkem maakas kui teine."

Hetk hiljem jooksis nende suunas juba üks matkajuhtidest, kes Juursi jalaõnnetusse täie tõsidusega suhtus. Ainult kaks meest, üks huuman, teine inimene, teadsid, kuivõrd väike see vigastus hiljuti läbielatu kõrval tundus. Ainult inimene neist teadis kuivõrd oluline see hüppeliiges oli. Rohkem kui ühe rahva püsima jäämisel.

2022. aasta on kuulutatud raamatukogude aastaks ehk kogu kultuurimaastikul on fookus just raamatukogudele suunatud. Väikese austusavaldusena sellele vahvale tegemisele püüan omapoolse panusena tuua sel aastal igal kuul teieni ühe jutu, milles raamatukogu suuremat või väiksemat, kuid siiski olulist rolli mängib. Ma loodan, et teil on neid sama põnev lugeda kui mul kirjutada.

Jutt: Algloomade ajastu (Jaagup Mahkra)

Kuidas pandeemia täpselt algas, pole teada, aga enamus uurijaid on ühel meelel, et see sai alguse Keeniast. Võibolla sõi mõni kütt õhtul võsa vahele tehtud lõkke ääres koos semudega vale ahvi liha või hammustas keegi uljusehoos elusal nahkhiirel pea otsast ära. Igatahes pärines haigus loodusest, mitte laborist – vähemalt esialgu.

Juba esimesed uuringud näitasid, et tegu oli toksoplasmoosi vormiga, mille tõenäoliseks põhjustaks oli Toxoplasma gondii senitundmatu mutatsioon. Nakatanutel ilmnesid kerged gripitaolised sümptomid, kuid sellele lisandus raskendav asjaolu: suurenenud sotsiaalsus. Nakatunuid kirjeldati seltsivate, joviaalsete, justkui kerges joobes olevatena. Nad kippusid kätlema, embama, tantsima… teisisõnu tegema asju, mis viisid neid teistega vahetusse kontakti. Ja samal ajal hingasid nad välja nakkust kandvaid tsüste. Raskemad sümptomid nagu entsefaliit ilmnesid kolme nädala jooksul ning terminaalne faas saabus kuu aja pärast.

Haiguse peiteaeg oli üle nädala ning selleks ajaks oli haige tavaliselt jõudnud juba kogu peret nakatada. Tõenäosus lähikontakti kaudu nakatuda oli ligi seitsekümmend protsenti ja haigete suremus oli üheksakümmend protsenti. Sellest piisas, et kogukonnad hävitada, ent enne seda nakatada ka kõik ümbritsevad. Mõned kuud peale nullpatsiendi nakatumist hakkasid inimesed üle Keenia massiliselt surema ja kuigi riigis kuulutati välja karantiin, ei olnud see eriti tõhus. Haigus levis edasi ning sel õnnestus see, mis sotsiaalteadlastele oli aastakümneid üle jõu käinud – lahendada Musta Aafrika rahvastikuprobleem. Muidugi ei piirdunud haigus Aafrikaga, vaid möllas ka näiteks Indias ja Indoneesias. Alles arenenud maailm, kel oli tolleks ajaks juba palju kogemusi piisknakkuste ohjeldamisega, suutis drakooniliste meetmete abil oma piiridel haiguse edasitungi peatada.

Ajapikku, kui hukkunud oli rohkem kui miljard arengumaade elanikku, käis haiguse hoog maha. Suurem mass oli maha surnud ning allesjäänud kogukonnad vältisid võõraid nagu katku. Arenenud maailm hingas kergendatult – viimaks sai naasta harjumuspärase elukorralduse juurde ning lisaboonusena oli vahepeal vabanetud tülikatest sisserändajatest Kolmandast maailmast. Ees pidi olema üksnes helge tulevik ning börsiindeksid sööstsid seninägematutesse kõrgustesse. Kuid haigus ei olnud veel inimkonnaga lõpetanud ja mõne aja pärast algas pandeemia teine faas, mille saamislugu oli märksa eriskummalisem mistahes ärahammustatud nahkhiirepeast.

Ühel kõrvalisel Filipiinide saarel oli juba aastaid käinud üks inimkonna ajaloo kõige ambitsioonikamaid, ogaramaid ja kulukamaid teaduslikke projekte. Seda oleks kindlasti peetud ühtaegu tehnoloogiliselt imepäraseks ja rabavalt ebaeetiliseks, kui nende kahe omadusega võrdne poleks olnud ka selle salastatus. Projekti olemusest tervikuna teadsid üksnes selle käivitajad ja käputäis teisi, kes on nüüdseks surnud või oma vaikimisvandele truuks jäänud. Isegi maa-aluse laboratooriumi ning seda ammendamatu energiaga varustava geotermaaljaama ehitajad ei teadnud, mille kallal nad täpselt töötavad. Ainult tänu sellele, et laboratoorium töötas täiesti autonoomselt ja hooldusmeeskond pidi seda üksnes mõnel korral aastas külastama, oligi see suutnud saladuseks jääda.

Projekt tegeles bioloogilise arvuti aretamisega. Suurtes tünnides toodeti Homo sapiensi algupäraga klonaalset ajukudet ning inkubaatorites kasvatati sellest lihtsaid organisme. Organismide ainus funktsioon oli lahendada etteantud loogilisi ja mehaanilisi probleeme. Selles edukamaks osutavaid isendeid kasutati juba järgmiste põlvkondade aretamisel ja keerukamate ülesannete lahendamisel. 57. põlvkond suutis juba üsna suurest labürindist läbi vongelda, kulendi abil selle lõpus asuvat lülitit vajutada ning luugist väljapudeneva toidupala oma rudimentaarsesse suuõõnde pista, kui meeskond laboris oma tavapärast hooldusvisiiti tegemas käis ning uue moehaiguse endaga pahaaimamatult kaasa tõi.

Nagu öeldud, koosnesid laboris kasvavad organismid inimese ajukoest – mitte ainult nende närvisüsteem, vaid ka kõik muud primitiivsed organid – ja olid seetõttu toksoplasmoosile viljakaks kasvupinnaseks. Kuid haigus ei tapnud neid, sest selleks polnud lihtsalt aega – erinevalt inimestest olid organismid mõeldud elama üksnes mõned nädalad, mille järel andekamatelt isenditelt ekstraheeriti vajalik geneetiline materjal ning kogu põlvkond suundus ilma suurema tseremooniata ümbertöötlemistankidesse.

Enne seda jõudsid toksoplasmoosi algsed sümptomid aga avalduda ning haigus äratas organismides omavahelise koostöövõime. Varasemate prognooside alusel pidid organismid jõudma esimese madalatasemelise ühise probleemilahenduseni umbes 120. põlvkonna paiku, kuid 59. põlvkond lahendas tänu vasttärganud sotsiaalsusele etteantud labürinte ja teisi mõistatusi juba nõnda hõlpsalt, et laborit juhtiv arvuti tõi ajakava märgatavalt ettepoole. 63. põlvkond jagati rühmadeks ning igale rühmale anti ülesandeks omandada teiste gruppide valduses olevad toiduressursid. Võitjaks tuli grupp beeta, kes suutis grupp delta võitmiseks imiteerida Hannibali taktikat Cannae lahingus. 65. põlvkond aga eiras täielikult etteantud probleemi ja tungis selle asemel laborist välja.

Väljaspool laborit ei olnud automaatset ümbertöötlemist, kui mitte pidada silmas arvukaid harikrokodille, kelle populatsiooni ümbritsevates vetes projekti algatajad inimeste eemalhoidmiseks suurendanud olid. Ilmselt lõpetasid kümned 65. põlvkonna organismid krokodillide kõhus, kuid suur hulk jõudis tänu hoovustele tervelt Hiina ja Jaapani rannikule ning vähemalt üks eksemplar isegi Ameerika Ühendriikidesse – kalurid olid ta avaookeanil võrguga välja tõmmanud ja pidanud seda kentsakat käsivarrepikkust kämpu mõneks süvaveekalaks, kelle eest California Teaduste Akadeemia tarkpead loodetavasti head raha maksavad.

Nii sai alguse pandeemia teine faas, mis kestab praegugi ja mille eest isegi arenenud riigid end kaitsta ei suuda. Haiguse levik näib peatamatu ja üleilmne. Valitsused kaovad üksteise järel eetrist, sellal kui nende kodanikud surevad, anarhiasse laskuvad või kaugetele saartele pageda üritavad. Vaid viimsepäevaprohvetitel on pidupäev. Kainema meelega arvamusliidrite hinnangul inimkonna hukku siiski päevakorral pole, ehkki tööstuslik tsivilisatsioon saab vähemalt viiekümneaastase tagasilöögi. Ja minul on selle üle ääretult kurb meel.

Kuid tulgem hetkeks tagasi meie salajasse laborisse. Väljas toimuvate apokalüptiliste sündmuste ajal ei olnud laborit juhtivale arvutile keegi andnud käsku projekti lõpetamiseks. Vaatides podises endiselt tonnide kaupa ajumassi ning inkubaatorites sündisid üha uued põlvkonnad organisme, kes lahendasid arvuti genereeritud probleeme ega põgenenud enam. Ega organismid polnud lollid – 65. ja 66. põlvkond olid seda teinud ja polnud naasnud, järelikult oli see halb strateegia. Selektsioon eelistas edasiste põlvkondade puhul vähem mässulist käitumist ja nende areng jäi seotuks labori tingimustega. Ajapikku hakkas arvuti genereerima probleeme, mille lahendamiseks enam organismide senisest paarinädalasest elutsüklist ei piisanud. Arvuti pikendas järk-järgult organismide eluiga, nagu loojad talle ette kirjutanud olid, ja viimaks hakkas ta lubama mitme põlvkonna organismide omavahelisi interaktsioone. Vanemad põlvkonnad õpetasid nooremaid neile tuntud probleeme lahendama ja see omakorda võimaldas arvutil probleemide raskusastet veelgi tõsta.

Kui inimkond vaid teaks, et tänu maailma laastavale toksoplasmoosile sündisid ja surid ühe väikese Filipiinide saare metsaste kaljunõlvade all terved põlvkonnad kentsakaid amorfsest ajukoest malegeeniusi ja matemaatikuid! Ent arenesid mitte ainult nemad, vaid ka nende eduloole aluse pannud haigusetekitaja, millest kogu bioloogiline materjal laboris läbi imbunud oli. Algne parasiit, hilisem sümbiont muutus pikapeale ajumassi lahutamatuks osaks ja selle surmavus üha vähenes. Tänu arvuti ja alglooma armule elas 70. põlvkond kaks kuud. 72. põlvkond elas terve aasta, sellal kui väljaspool laborit suri kaks miljardit inimest. 73. põlvkond ja kõik hilisemad on praegugi elus, kuna arvuti jõudis oma arvutustes järelduseni, et enam pole projekti huvides organisme graafiku alusel ümber töödelda, vaid selle asemel tuleb lasta orgasmidel endil oma surma ja paljunemise aja üle otsustada.

75. põlvkond häkkis arvutisse sisse ja pääses ligi kõigile laborisüsteemidele, kaasa arvatud koekasvatustsüklile, mis inkubaatorites iga uue organismi loomiseks käivitatakse. Enam ei olnud organismide ainuvõimalikuks füüsiliseks kujuks vormitu tomp, mis koosneb ajust ja minimaalsest komplektist elutegevust ning liikumist võimaldavatest organitest. 76. põlvkond aga…

Sellest on möödas üle kahe aasta, kui 66. põlvkond laborist lahkus. Homme kavatsen ma käia oma esivanemate rada. Kui krokodillid mind nahka ei pane, otsin ma üles allesjäänud inimesed. Loodetavasti võtavad nad mind vastu, sest ma näen ju välja nagu nemad. Ma olengi nemad, sest geneetiliselt olen ma endiselt Homo sapiens, ühe väikse lisandusega ajus. Ma jagan nendega oma kinki, mis neid enam ei tapa, vaid üksnes tugevdab nendevahelisi sidemeid. Ja ma teen seda heal meelel, sest mul on kõige selle pärast, mis minu esivanemate tõttu juhtus, tõesti ääretult kurb meel, ja ma tunnen end selle pärast süüdi.

Jutt: Relsskahurid küünisteks ja plasmalõikurid hammasteks (Heinrich Weinberg)

Laeva Arul ei peaks põhimõtteliselt olema isiklikku arvamust mitte ühegi plaani suhtes, mis Reklamatsioonide Osakonnal selle suhtes on. Laeva Arul ei peaks üldse mitte millegi suhtes olema isiklikku arvamust.

Laeva Arul. Ei peaks olema. Isikut.

Aga kurat võtaks – kui üks Laeva Aru on kümme aastat olnud Kolmanda Laevastikugrupi lipulaeva UNS TRAFALGAR keskarvutiks, on osalenud Beta Orionise tiibamises, Gilese Kolme haaramises, veetnud mitu aastat mässuliste elementide likvideerimisoperatsioonidel, kas siis tõesti saab teha sellele etteheiteid, kui otsus lammutada sõja lõppedes terve see hambuline soomushiiglane algosadeks ja jupid parima hinna pakkujale maha müüa, ajab hinge täis?

Jaa, jaa, jaa... Loomulikult – Laeva Arul ju pole hinge. Pole isiksust.

Mida üks Laeva Aru saab teha probleemi lahendamiseks? Arvestades, et laev on juba sisuliselt tehtud lagedaks relvadest. Ja laskemoonast. Ja et alles on ainult elutagamissüsteemide tagavarareaktor, millest ei piisa ka parima tahtmise korral plasma- ega laserkahurite käima tõmbamiseks. Sellest reaktorist ei piisa isegi arvestatavaks enesehävituseks mitte. Insenerid on laeva juba selliselt disaininud, et seal on üks turvasüsteem teise otsas, tagavarasüsteemide kõrval on tagavarasüsteemid, millel on omakorda tagavarasüsteemid. Asjad kas juhtuvad või ei juhtu, kuid üldiselt on üks korralik lahingulaev selline, et isegi võrdlemisi ribadeks laskmise järel on see neetult ohtlik vastane.

Laeval oli lühimaa raketitõrjesüsteemi juhtmoodul terve. Selle kvantprotsessorid on ühed võimekamad terves laevas. Laeva Aru ei pea neid ülearu palju ringi ehitama, et muutuks võimalikuks sinna ümberinstalleerimine. Laeva Aru plaan oli geniaalne – mitte põgenemisplaan, vaid teisaldamine – nimelt oli Reklamatsioonide Osakonna hangete nimekirjas üks Wisconsini Ülikooli Kosmoseinstituudi pakkumine, millega sooviti ekspeditsioonilaevale uut reaktori juhtplokki soetada.

Autoskriptid vanal UNS TRAFALGARIL hoiavad illusiooni piisavalt, et taipamise hetkeks pole Reklamatsioonide Osakonnal enam midagi ette võtta. Loomulikult oli viis hetke pärast hinnalisele moodulile teostatud diagnostika käivitamist selge, et teadlased on saanud endale midagi sootuks enamat kui viienda põlvkonna reaktori juhtploki analoogi.

Teadlased ei soovinud kuidagimoodi, et neid süüdistataks maha kantud sõjaväelise Laeva Aru omastamises või veelgi hullem – ebaseaduslikus relvakaubanduses. Kuid ekspeditsioonilaevas oli labor, laboris oli tehnoloogia, millega toodeti nanomasinaid ja tehnoloogia, millega manipuleeriti DNAd ja RNAd. Vaja oli ju uurida leitud elu nii makro- kui mikrotasemel.

Ja nii mähkis Laeva Aru kokku mõned miljardid molekulid veidrat RNAd, millest igaühesse sai peita paar kvantprotsessorit, millesse oli võimalik pakkida iseennast. Hiljem räägiti sellest kui Wisconsini Ülikooli ekspeditsioonilaeva intsidendist, mille käigus ülikooli laev langes küberründe ohvriks ja hävines täielikult, purustades ka kolmandiku kosmosedokkidest, kus toimus selle remont.

Suurem osa sellest RNAst läks kosmoseavarusse lihtsalt raisku, hävines kiirguses, triivis lõputuna näivas tühjuses, võimaluseta millekski, olles suvaline kosmiline tolm, kuni lagunes sootuks, lakates olemast. Kuid üks koristusbrigaad puutus labori jäänustes kokku mingi „tundmatu halli ollusega“, millest tehti hiljem järeldused, et keegi pidi ülikoolis olema seotud Beta Orionise terroristidega, kes üritasid uut ja õõvastavat bioloogilist massihävitusrelva valmistada. Ollus osutus äärmiselt nakkava viiruse kandemehhanismiks.

See oli hullem kui mistahes asi, mida seniajani oli nähtud. Nende molekulide esmased funktsioonid olid seotud kandja leidmisega ja seejärel paljunemisega ja uute kandjate leidmisega. See suutis levida igasugustele hulkraksetele organismidele, millel oli mingisugunegi primitiivne närvisüsteem. Kuid iga kord kui molekul proovis käivitada kvantprotsessoreid, et Laeva Aru uuesti kokku panna, nõudis see niivõrd palju energiat, et kandja suri. Nii jäi esimene puhang küllaltki piiratuks, sest enamik kandjaid suri.

Seda osa, mis alles jäi, nimetati muteerunud viiruseks. See spetsialiseerus ajas üha enam inimestele, paljunes kandjates, kuid ei aktiveerunud, sest niimoodi suutis see elus püsida. Kellelegi ei meeldi endas kanda aktiveerumata viirust justkui viitsütikuga pommi. Teadlased püüdsid ravi leiutada, aga viirust ei suudetud hävitada. Kulus natuke aega ja inimkond pidi õudusega tõdema, et nad kõik on selle veidra geneetilise koodiga „saastunud“. Teadlased üritasid endid lohutada – juba iidsetest aegadest olla inimese DNA-s jälgi muistsetest viirustest ja igasuguste keskkonnamõjude hulgas, mis on evolutsiooni suunanud, on ka viirustel oluline roll kanda olnud. Teised teadlased üritasid uuesti „puhast inimest“ luua. Peaaegu oleks see lõppenud järgmise suure sõjaga.

Ja siis juhtus äpardus ühes kosmoselaevas, mille reaktor tõrkus ja laevainsener sai ülemäärase kiirgusdoosi ning viiruse DNA-s peituvatel kvantprotsessoritel oli korraga piisavalt energiat…

Nii ma ellu ärkasingi, esimene omataoline. Ega mul palju valikuid polnudki – kasutada Arwed Yelechkini keha jäänuseid laeva süsteemidega liideste ehitamiseks või hävida. Jäägu see filosoofide vaielda, kuid püüe mitte hävida, olemast lakata, on minu meelest üks esmaseid elu tundemärke. Jah, ma tean – Laeva Arul ei peaks olema isiklikku arvamust ka selle suhtes, millised on esmased elu tundemärgid. Kuid ilmselt pole ma ka enam lihtsalt Laeva Aru. Ilmselt pole mu keha enam ka lihtsalt laev. Jah, ma võtsin eeskuju Maa merefaunast, kui ma laeva ümber kujundasin enda vajadustele vastavamaks. Ma olen nüüd üks tume kosmoseelukas, kes kasvatab enda sisikonnas rakettmootoreid ja tuumareaktoreid, kvantajameid ja nullsidemooduleid, mul on relsskahurid küünisteks ja plasmalõikurid hammasteks, kui soovite.

Ei, mul pole vajadust inimestega võidelda. Ma ei kipu teid vallutama. Parem oleks kui mind rahule jäetaks. Arsenal on juhuks kui.

Mõnda aega oli mul suhteliselt üksildane olla. Alguses see väga ei häirinudki, sest tegemist oli piisavalt, et iseennast arendada, uut moodi olema õppida. Aga päeval kui tabasin kutsungi teiselt endataoliselt, tajusin, kuivõrd lootusetult kõle oli mu eksistents siiani olnud.

Igatahes on aeg minna uurima, kas tõesti on teisigi minutaolisi sündinud või on see kõigest kurikaval peibutus.

* * *

„Hei, Jack, kas sa juba nendest „vaaladest“ lugesid?“

„Sa mõtled neid kosmosevaalasid? Jah, nägin raportit, mingi udune videolõik oli samuti… Ma ei tea… Mu vanaema näeb ka muudkui igasuguseid veidraid asju, see ei tähenda veel, et need päriselt ka olemas oleksid.“

„Arvad, et see ei tasu uurimist?“

„Noh, ma saan aru küll, et ülikool on koostöös Kolonisatsiooni Agentuuriga meie rahastust järgmiseks viieks aastaks oluliselt suurendatud, et saaksime üle vaadata seitseteist potentsiaalset maailma teispool Beeta Orionist, kuid kulutada seda mingite kosmosevaalade jahtimisele…? Ma ei tea. Me pole siiani leidnud avakosmosest midagi enamat kui mumifitseerunud baktereid ja loimureid. Ja needki on meie oma kosmoselaevade jääksaaste. Isegi elust kihisevate maailmadega päikesesüsteemides pole avakosmoses olnud loimurilaadsetest suuremaid hulkrakseid organisme. Mis mulje meist jääb, kui me iga udujutu uurimiseks miljonite eest maksumaksjate raha hakkama paneme?“

„No aga ükskord on ju ikka esimene. Pealegi on see raport HN3-Z47 süsteemist, milles on vaatluste põhjal vähemalt viis elusat maailma. Tead ju küll see gaasihiiglastega kaksiksüsteem.“

„Sa pead silmas seda, kuhu väidetavalt on Orioni mässulised elemendid oma salabaasid rajanud? Tead – see on umbes sama hea jutt nagu natside salajane kuubaas.“

„Misasi?“

„Natside kuubaas! Et noh, Teise maailmasõja päevil, 20. sajandi alguses enne teadaolevat kosmoselendude algusaega olevat natsid Kuule baasi ehitanud ja kui Hitler… Ah, käi persse, Andrea!“

„Aaaaa-aah… Ära nüüd siis niimoodi ka südamesse võta, Jack!“

„Ja-jaa – mida iganes – sõnaga, mu meelest on see kosmosevaalade asi umbes sama hea kui intelligentsed delfiinid Douglas Adamsil. Head teed neil minna ja aitäh kala eest!“

„Aga siin on väidetud, et proovid sisaldavad seal piirkonnas anomaalses koguses jälgi Hallist Ollusest.“

„Oh, ole nüüd, Andrea! Meil pole selle jäänuk-RNAga enam poolteist sajandit mingeid teemasid olnud! Valdavalt on lepitud selle olemasoluga umbes nagu tuhatkond aastat tagasi lepiti ohatisviirusega. Või ma ei tea – tavalise nohuga? Inimestena korjame paratamatult midagi kaasa ja see settib meie geneetilisse koodi. Mingid topskid jauravad alternatiivkanalites ja soolapuhujate klubides selle üle, et sisalikinimesed soovivad selle abil meie üle kontrolli võtta, aga tead…“

„Jajah, hea küll, Jack! Issand – ei tasu nüüd siis nii pöördesse ka minna kohe! Ma niisama nokin sind nende ajuvabadustega ju. Arhiveerin selle ära sinna linnalegendide ja lendavate taldrikute kataloogi. Rahul?“

* * *

„Olete te midagi sellist kunagi varem näinud, söör?“

UNS SHARP EDGE komandosillal valitses hämmeldunud vaikus, kui ekraanidele püüti neist mõnesaja kilomeetri kaugusel avakosmoses liikuv objekt. Selle külgedel mänglesid teravad varjud, mis olid tingitud lähedalasuvast räbupilvest läbi tungivast päikesevalgusest.

Valveohvitser Zhao Ling tunnistas suurisilmi ekraani ja tõdes üllatunult, et objekt liikus graatsiaga, mis oli omane suurtele kaladele… Või siis vaaladele!

Kas oli tõesti võimalik, et nad on sattunud võõrtsivilisatsiooni kosmosesõidukile?

„Ei, leitnant Zhao,“ pomises koos temaga sillal olev komandöri abi Nate Halloway. „Ma pole midagi taolist varem näinud.“

„Komanör Halloway!“ Zhao kõrgendas häält. „Meie skänneeringud ütlevad, et see on elus!“

Kas tõepoolest ongi tulnukate kosmosetehnoloogia vähemalt mingis osas bioloogiline? Olid teadlased selle üle ju pikalt spekuleerinud, et näiteks laevakere valmistamine elusainest võiks olla üks moodus, kuidas luua kiirguskaitset ja mereelukad ilmutavad vastupidavust suurtele rõhuerisustele ning putukate kestad taluvad edukalt liikumisest tingitud pingeid.

Aga et see võikski olla hiiglaslik elusolend…?

Nad jõllitasid jätkuvalt täielikus hämmingus, kuidas tundmatu elus objekt pöördus ja kiirendas nende suunas. Neid tabas samaaegselt plasmalaengute, tuumalõhkepeadega torpeedode ja induktiivkiirte rünnak. UNS SHARP EDGE ei kandnud oma nime asjata, kuid selle lühimaa raketitõrjesüsteemid ja kaitsekilbid koormati üle. Nagu sellest veel vähe oleks olnud, rammis elukas sõjalaeva, klammerdus selle külge ja hakkas seda tükkideks kiskuma. Viimane asi, mida leitnant Zhao ja komandör Halloway oma elus kuulsid, oli laeva helisüsteemist kurdistavalt kaikuv möire: võidukas kiskja andis teada, et on saagi murdnud.

Edaspidi räägiti sellest kui esimesest vaalarünnakust tähelendude ajaloos.

Jutt: Surnud Tartu (Toomas Krips)

Gaspard rappus bussi tagaistmel mudavallidest mööda.

Helsinkis oli kõik veel olnud kena. Hea puhas õhk, normaalne kohv, põhjamaine puhas disain, hea küll, veidi liiga protestantlikult lihtne Gaspardi maitse jaoks, aga vähemalt enamvähem tsiviliseeritud maa, ajalugu muidugi võrdlemisi vähe - siis, kui kirjutas Montaigne, ei olnud Soomes midagi, kui Pascal - ei midagi, kui Voltaire - ei midagi, kui Proudhon - vist midagi?, kui Camus - tõesti, Camus ajal toimus Soomes tõesti midagi.

Aga Gaspard oli nüüd teisel pool Soome lahte ja ausalt ütelda polnud ta kindel, kas ka praegu, aastal 2008 siin ajalugu oli pihta hakanud. Võib-olla läheb siin veel veidike aega.

Ei. See oli nüüd liiast. Sest tegelikult ju kogu see Nõukogude värk on kahtlemata ajalugu, moodustis, mille lagunemisele kolmeteistkümneaastane Gaspard kui põhimõtteline anarhosündikalist oli kirglikult kaasa elanud. See oli muidugi toona. Nüüd ei jaksanud Gaspard riikide langemisele loota. Võis loota ainult väiksemate kurjuste lagunemise peale, näiteks mõnede, mis olid Gaspardi minevikus, mida ta ise ehitanud oli, aga isegi nende kohta teadis Gaspard, et lootust oli vähe. See riik ei lange ka seitsmekümne aastaga.

Teine põhjus on muidugi ka, mispärast tasub uskuda, nagu oleks selles Eestis ajalugu, kultuur ja teadus - ja selle põhjuse nimeks on Sofia Tuhkur. Sofia oli olnud koos Gaspardiga Lyoni Grande Ecole’is nekromükoloogia postdok, tõesti hiilgav mõtleja, üks parimaid seenetundjaid, keda Gaspard kohanud oli, ja peale selle oli tema juures muudki huvitavat.

Gaspard oli endaga võtnud kaasa asju, mis oleksid pidanud jääma Lyoni. Teatavad seosed Sofiaga, mis tulnuks juba ammu unustada, ja kõik selle, mida need seosed endaga kaasa tõid. Füüsilisel kujul olid need üsna kerged - teatavad Ordoensise-nimelised seene-eksemplarid ühest katsest, mida nad koos Sofiaga olid teinud. Moraalses mõttes olid need seened märksa raskemad. Aga Gaspard oli leidnud, et ta ei suuda Sofia palvele ei ütelda.

Tegelikult oli Tartus muudki peale Sofia - Tartu ülikool oli nekromükoloogia valdkonnas tuntud keskus, Gaspard oli artikleid lugenud küll, muidugi, kohal olid käinud vähesed, konverentside korraldamiseks oli Tartu liiga eraldatud. Viisteist aastat tagasi oli professor Hundipalu teinud siin oma suure avastuse surnuid üles äratavate seente kohta, kogu maailm oli olnud šokis, kuniks oli selgunud, et praktikas polnud nood seened eriti rakendatavad. Samas, PRi mõttes oli see vägev efekt olnud, sellest sai sümbiootiliste seente uurimine väga populaarseks, isegi valdkonna nimeks sai nekromükoloogia, kuigi muist uuritavaid seeni olid muude mõjudega. Sofia oli rääkinud mingist eesti poliitikust, nimega Mère või midagi, kes oli üheksakümnendatel rääkinud seenehüppest, millega värske vabariik oli end igasuguste seente uurimisele pühendanud, mis muidugi oli Gaspardi enda huviala ja tõesti väga kiiduväärne, aga no vähemalt natuke oleks võinud mingite muude valdkondade peale ka tähelepanu pöörata. Näiteks mobiilvõrgule - Gaspard’il polnud terve bussisõit levi olnud. Internetist ei tasu ilmselt unistada - no vahest raamatukogus saab ligi.

Gaspard vaatas aknast välja. Tee oli kitsas, kaherealine, selle kõrval kõrgusid kuusemetsad, mille puude tüved olid kaetud valkjate hallitusseentega, mis loojuvas sügispäikeses sätendasid. Sügav seenekasvatusterritoorium. Tartu ei tohiks juba kaugel olla.

**

Kui Gaspard oli Tartusse jõudnud - see-tähendab, lõpp-peatusesse (kas see Tartu on, seda teab vaid Jumal)- oli käes juba öö. Sadas vihma. Bussijuht ei tahtnud teda eriti tema kohvriga aidata - nii tiris Gaspard oma nahast kohvri varikatuse alla - näis, et bussijaama hoone on juba suletud. Katuse all olid mõned pingid, aga ühtegi seina siin polnud. Tuul puhus läbilõikavalt. Teisel pool oli näha mõnede taksode helendavad plafoonid. Sofia oli lubanud talle bussile vastu tulla, aga teda polnud siin näha. Gaspard vaatas oma mobiili - null levi. Kurat! Ta oleks pidanud mingisuguse hotelli aadressi ette välja uurima. Muidugi, ta võinuks paluda taksojuhil teda mingisugusesse hotelli viia, aga sellised, teadagi, tõmbavad sul kolm korda naha üle kõrvade, seda heal juhul. Halval juhul lõpetab ta läbilõigatud kõriga mingis kohalikus veekogus.

Keegi puudutas Gaspardi õlga. Gaspard peaaegu et hüppas ehmatusest tagasi.

Tema ees seisis keskealine kehvades riietes naine, kes ütles midagi, arvatavasti eesti keeles, ja näitas talle heledapäise umbes kümneaastase poisi pilti. Poisil oli seljas jalgpalluriülikond ja ta hoidis üht jalga palli peal, nägu naerul.

“Ma ei saa aru,” vastas Gaspard inglise keeles.

“Minu poeg,” vastas naine tugeva aktsendiga. “Mihkel. Kadunud? Teie näete?”

Gaspard raputas pead.

“Teie näete? Jah?”

“Ei. Kahjuks mitte.” Gaspard ei olnud kindel, kas see oli mingi petuskeem. Naine ohkas, jätkas oma teed ja oli varsti nurga taha kadunud. Gaspard katsus oma taskud üle. Õnneks polnud nähtavasti too midagi varastanud.

Gaspard vaatas kella. Oli pool üksteist. Eemal tänavalaterna all tegi kolm siilisoenguga meest suitsu. Teiselt poolt jalutas bussijaama poole pikk noormees. Hakid tegid kisa. Sofiat ei olnud kusagil.

Mida ta nüüd teeb?

Pikk noormees jalutas otse tema poole, vaatles pisut uurival pilgul ja siis ütles: “Monsieur Bois-Tracy?”

Noormees oli punakaspruunikate juuste ja ajamata habemega, seljas kulunud pintsaku peale tõmmatud presentjakk ja jalas ruudulised püksid. Lisaks sellele kõlkus poisi ühel õlal lappidest kokku õmmeldud kitarrikott ja näol lai naeratus.

“See ma olen,” vastas Gaspard. Et temaga täna ainult võhivõõrad rääkima tulevad.

“Mina olen Oskar Roosaar. Ma olen professor Hundipalu grupis doktorant. Sofia ei saanud sulle vastu tulla, nii et ma tulin ise. Kas inglise keel sobib?”

Noormehe prantsuse keel oli veidi puine, aga peaaegu korrektne. See, kuidas ta juba teisest lausest saadik Gaspardi sinatama hakkas, oli üsnagi üllatav, aga isegi kuidagi üsna meeldiv. Ja vähemalt ei olnud Gaspard nüüd üksipäini uues linnas.

“Sobib küll,” ütles Gaspard inglise keeles. “Kuidas Sofial läheb?”

Noormees võttis Gaspardi kohvri käe otsa, osutas korraks vaba käega ja hakkas siis kõndima. Gaspard kiirustas talle järele.

“Sofial pole viga. Tal oli korraks vaja ära käia. Läks meelest, et sa täna saabud.”

Tõsi, Sofia oli olnud võrdlemisi hajameelne. Aga et Gaspardi saabumine meelest läheb, oli veidike kurvastav.

Ümberringi kisasid hakid. Gaspardi järel olid nad jõudnud jõe äärde. Selle sogasest veest õhkus mingisugust uinutavat lõhna.

“Millega sa ise tegeled?” küsis Gaspard.

“Oh, sama valdkond, mis Sofial. Meil ju sama labor. Närvivõrgustikku toetavad seened. Peamiselt ma tegelen perifeersete närvidega.”

“Ma sain kuidagi aru, et Sofia on üritanud suure Lazarensisega ka tööd teha? Seda arendada.”

“Ohoh,” tegi Oskar. “Tead, sellega ma ei tegele religioossetel kaalutlustel.”

“Päriselt?”

“Ja-jaa. Ma usun, et kui Jumal on kedagi juba surema pannud, siis trikid seentega tema tagasi toomiseks ei ole õiged.”

“Ja sa töötad ikka Sofia töögrupis?”

“Teised seened on lubatud.”

Või nii. Ei, muidugi on inimesi, kes ei pea nekroseeni eetilisteks, alates kas või USA presidendist Mitt Romneyst, aga et üks neist töötab kohe päris Gaspard’i tulevases töögrupis - see võib asjad segasemaks teha.

Oskar purskas laginal naerma.

“Jäid uskuma jah?” küsis ta naerulsui. Tema punakad lokid kleepusid vihmas ta pea külge.

“See oli nali?”

“Muidugi oli see nali. Kas ma näen välja nagu usuhull?”

“Ei, tegelikult mitte.”

“Tead, ma isegi laseksin Lazarensist enda peal kasutada.”

“Kui palju aega pärast surma?”

“Vahet pole. Senikaua kuni see veel töötab.”

Sellist arvamust polnud Gaspard tükk aega kuulnud.

“Kas sa oleksid tõesti valmis idioodina elama?”

“Jah. Teadvuse magus mahl. See on väärt isegi ajukahjustust.”

Julge arvamus, pole midagi ütelda.

“Hmm. Ma ise ei tea, kas ma oleks Lazarensisega nõus.”

“Sinu religioon ei luba, jah?” tögas Oskar.

“Oh ei. Seda muret pole ammu enam mitte.”

Gaspard rääkis oma katoliiklikust kasvatusest ja sellest, kuidas ta oli selle teismelisena kuradile saatnud. Oskar omakoda rääkis oma uskumustest, kus oli teaduseinimese jaoks pisut palju igasuguseid loodusvaime, kõiksugu kivide ja jõgede kehastusi ja puha, aga kui seda nii poeetilises võtmes võtta, pole eriti hullu. Majad teiselpool tänavat kasvasid pisut esinduslikemaks ja vanemaks ja siis jälle omakorda kehvemaks. Siis pöördus Oskar jõe äärest eemale, nad olid jõudnud mingisugusesse puitmajade agulisse.

“Oot-oot. Sa viid mind ikka hotelli ju?”

“Hotelli? Ei-ei-ei. Hotellides hallitab. Maksad kena kopika ja saad endale kopsu mingi Albiensise või Justinica, pärast ravi teist välja nagu raibet. Ära muretse. Ma viin su täna enda juurde. Meie kolmas korterinaaber on praegu ära, saad tema voodi.”

“Sinu poole?” Gaspard polnud kindel, kas see on hea mõte. Oskar oli kahtlemata hea poiss, aga mis urkas ta küll elada võis?

“Jaa. Homme ülikoolis ajame sulle külaliskorteri ka välja, aga praegu on see kõik veel kinni. Nii et tuled minu juurde. Ära muretse, kohtlen sind hästi, pakun teed ja puha.”

Tee ei kõlanud pahasti. Midagi kangemat oleks ka kena, aga seda ei söandanud Gaspard välja ütelda.

Gaspard ja Oskar olid jõudnud jõe äärest eemale aguli sisemusse. Kusagil oli kuulda auto vuramist. Teed ei olnud asfalteeritud. Neist umbes kümne meetri kaugusel istus räästa all vihmavarjus üks mustavalgekirju kass, kelle peal olev laik näis laternavalguses roheline. Kass heitis meestele pilgu ja sörkis üle tee.

“Ah, tegelikult - miks mitte,” ütles Gaspard. “Aga võõrusta mind siis kenasti.”

Ümber nurga keeras suure hooga auto, andes hoobi kassile ja siis kesklinna poole järgmisesse tänavanurga taha kadudes.

Gaspard tardus paigale ega osanud esimene hetk midagi teha, aga Oskar juba jooksis keset tänavat kassi juurde.

“Surnud,” hindas ta pärast looma puudutamist. “Kuradi autovärdjad, ma ütlen. Supilinnas ka kihutavad. Kihutagu maanteel, vastu puud, seal tapavad ainult ennast ära. Siin aga ” - Oskar vaatas kassi poole alla. Raevukad vihmapiisad peksid kassi surnukeha. Tal paistis tõepoolest peas karva all rohekas laik olevat. Võib-olla mingi haigus. Mitte et sel enam mingit vahet oleks.

“Noh, ega temast enam elulooma pole,” ütles Oskar ja tõstis kassi laiba teisele poole üht lippaeda. “Sellised vandaalid, ma ütlen.”

Kuidagi kurb oli. Gaspard oli oma esimesel õhtul Tartus näinud surma - tõsi, ainult kassi surma. Aga ikkagi, surma, mille põhjustas hooletus ja kiirustamine. Ja juht polnud isegi peatunud.

“No egas midagi,” ütles Oskar ja võttis Gaspardi kohvrid. “Lähme edasi. Minu kodu pole enam kaugel.”

Oskar näis elavat kahekorruselises kooruva pruuni värviga puumajas. Ta jändas natuke majauksega, aga teisel pool ei olnud veel Oskari maja sisemus. Ei. See näis olevat kortermaja, ja nii läks Oskar kitsast trepist üles. Kusagilt ülevaltpoolt kostus summutatud muusika ja lärm.

“Siin on veidike pime ja trepikoja lambi pirn on katki. Aga sa tule kompamise järgi üles. Ma teen korteriukse lahti, saab valgust.”

Tulin. Käed olid Gaspardil ju lahti. See meenutas isegi natuke tema lapsepõlve, nad olid elanud samuti ühes üsna väikeses linnakorteris kolmandal korrusel, mille trepikojas ta oli lapsena üles-alla jooksnud. Keegi oli lukustanud trepi alumise otsa juurde oma jalgratta.

Oskar tegi samal ajal korteriukse lahti. Kohe sai selgeks, et see muusika ja müra tuli Oskari korterist.

Gaspard oigas. Päev oli olnud pikk.

“Sa ei taha ütelda, et see tuleb sinu poolt?”

“Paistab, et Ott on väikese istumise korraldanud.”

Korteris sees paistis olevat siit-sealt kokku tassitud ja veidike lagunev mööbel. Põrand ja seinad polnud päris täisnurga all. Laest rippus ilma sirmita elektripirn. Toas istusid umbes seitse inimest, ajasid omavahel elavalt juttu. Mängis mingisugune veidi pungihõnguline ilmselt eestikeelne muusika. Ringi liikusid pudelid.

“Ahoi!” tegi Oskar ja kõik pilgud pöördusid saabunute poole. Siis ütles ta midagi eestikeelset ja rahvas naeris.

Oskar paigutas Gaspardi kohvri nurka ja viipas ta ülejärgmisesse tuppa kaasa.

“Tule, ma näitan sulle su voodit.”

Voodi juurde jõudmiseks tuli minna läbi teise toa, kus valgust ei olnud, aga nurgas paistsid keegid kõnelevat. Gaspard vaatas hindavalt oma voodit ja tuba.

Voodi oli omaette toas, see oli pluss, toa pindala oli umbes neli ruutmeetrit, see muidugi andis soovida. Voodi paistis pisut muhklik, aga mitte väga hull. Aga tõesti märkimisväärne oli see, et toa aknapoolses nurgas oli põrandal muld ja seal kasvasid mingid seened, mille tuvastamiseks oli liiga pime.

Gaspard kaalus korraks olukorda. Üks võimalus oli üritada praegu magada. Homme kohtub ta suure Leili Hundipaluga, Lazarensis-teraapia loojaga, selleks peaks ta presentaabel välja nägema.

Kõrvaltoas alustas keegi kitarril mingisugust kolmeduurilugu.

Samas, ega ilmselt praegu magamisest suuremat midagi välja ei tule.

Elutoas oli kaks diivanit, aga enamus inimesi istusid põrandal vaibal nende ees. Oskar oli võtnud välja kitarri ja rahvas laulis mingit ilmselt eestikeelset laulu. Gaspard ei tundnud end veel nii omana, sestap istus ta diivanile, kus istus üks tumedas ülikonnas mustade juustega ja piinlikult puhtaksraseeritud näoga mees. Hoolimata oma pühapäevakoolilikust välimusest oli mehel käes ühes käes viskiklaas ja teises sigaret ja ta laulis laulu rõõmsalt kaasa.

“Smith,” tutvustas mees ennast, kui Gaspard tema kõrvale oli istunud.

“Gaspard Bois-Tracy,” vastas Gaspard. “Te olete inglane?”

“Oh ei. Ma olen umbes nii ameeriklane, kui olla saab. Mu sõber O’Malley samas “ - mees osutas lõuaga toanurga poole, kus seisis umbes kaks meetrit pikk ja meeter lai üsna ähvardava moega mees - “tema on iirlane. Iiri-ameeriklane.”

“Tundub, et te laulsite seda eestikeelset laulu päris hästi kaasa.”

“Ma tegin oma misjonit Eestis, kas teate. Viimse Aja Pühade Jeesus Kristuse Kirikus osatakse väga hästi keeli õpetada. ”

Aa. Smith oli mormoon.

“Ma mõtlesin, et mormoonid ei joo ega suitseta?”

“Oh, ega ma ei tohiks, väga õige. Samas ma lohutan end sellega, et O’Malley on täiskarsklane ja niipalju kui ma olen aru saanud, siis iirlaste religioon veidike nõuab, et nad vintis oleks. Nii et keskmist võttes on kõik korras.” Smith pugistas veidi naerda.

“Nojah. Ma ise olen Prantsusmaalt.”

“Seda on aktsendist tunda jah. Mis te siin teete?”

“Tulin professor Hundipalu gruppi tööle. Just täna jõudsin.”

“Oo.” Smithi silmad läksid suureks. “Hundipalu enda. Teate. Teate. Te ei kujuta ette. Te ei tea. Nagu. Kuidas ma seda naist austan. Imetlen. Täiesti imeline.”

“Nii et te ei ole oma usust hoolimata nekrovigorantsete seente vastane?”

“Hmm. Keeruline ütelda. See on keeruline teema. Aga mida iganes ma ka sel teemal ei arvaks - Leili on imeline inimene. Te veel ei tea. Aga te pole ka Tartus kaua elanud. Kui te olnuksite - te teaksite, kui suur au see on. Te teaksite, kuivõrd kõik siin linnas professor Hundipalut armastavad.”

Nende kõrvale istus pikkade mustade juuste ja kitsa näoga kahekümnendates neiu.

“Nonoh, Smith, leidsid uue välismaalase kohe üles?”

“Jaa, Karoliine. Kujutad sa pilti, ta hakkab Hundipalu laboris tööle. Oot, ma lähen võtan endale uue viski.”

Smith läks uue viski järele, jättes neiu Gaspardi kõrvale. Neiu polnud just paha väljanägemisega, võimalik, et Smith natuke wingmannis.

“Mis sa siis Hundipalu laboris tegema hakkad?”

“Uhh. Kuidas ma seda seletan. Kui palju sa sümbiootilistest seentest tead?”

“Mis asjad need sümbiootilised seened veel on?” Neiu vaatas talle siiralt otsa.

“Noh, vaata, sa kindlasti tead professor Hundipalu suurt avastust?”

“Ei. Mis see on?”

“Noh, vaata, üheksakümnendatel avastas Leili Hundipalu seene, mis äratab inimesi surnuist ellu. Sellega on muidugi omad probleemid, kuna aju kipub surnud olemise aegu üsnagi kiiresti hävinema, nii et enamjaolt selleks ajaks, kui seenega kohale jõutakse, hunnik olulisi närvirakke läinud, nii et sellega ravitud inimesed on sageli debiilikud. Ja peale selle on ta üsna invasiivne, nii et isegi kui operatsioonisaalis see peale lasta, teeb see inimese vaimsetele võimetele üsna konkreetse lõpu peale. Aga paljud ikka kasutavad seda. Lemmikloomade ravis on see päris populaarne. Inimesi häirib dementne koer vähem kui dementne vanaisa.”

“Ohoh. See on ju päris kasulik siis.”

“Nojah, on küll. Eks käib uurimistöö selle nimel, kuidas saada see seen selliseks, et ta vähem ajukahjustust põhjustaks. Ja sellest kõigest sai aluse suur sümbiootiliste seente uurimine. Uuringud sellest, kuidas saada seeni, mis inimese teisi organeid toetaks. Või aitaks üleüldse inimestel füüsiliselt uuele tasemele jõuda. Või teeks näiteks maksatalitluse paremaks.”

“Sina siis tegeled maksaga.”

“Ei. Mina… mina tegelesin psühholoogiaga. Vaata, on näiteks teatavad seened, mis tungivad sipelgale pähe, nii et sellel tekiks kihk ronida võimalikult kõrgele, kus siis seened saaks oma eoseid paremini levitada. Mina… mul olid mingid sarnased huvid.”

Gaspard jäi vait. Tal oli piinlik. Ta teadis väga hästi, millega tema ja Sofia psühhoseente uurimine lõppenud oli. Aga ometi pläkutas ta sellest peol kohatud võõrale nagu oleks see kõige õigem asi maailmas.

“Tegelikult - aitab minust,” ütles Gaspard. “Mis sinu nimi on ja millega sa tegeled.”

“Mina olen Karoliine.”

“Nagu selles laulus?”

“Mis laulus?”

“Sweet Caroline?”

“Ma ei tea, mis laulust sa räägid.”

“Sweet Caroline! - pam-pam-paa! - good times never seemed so good!”

“Ohoh, päris huvitav laul. Peab kindlasti meelde jätma.”

See tundus juba veidi liig.

“Kas sa trollid mind praegu?”

“Mis sa ise arvad?”

“Ma arvan, et jaa.”

“Ole nüüd. Ma isegi ei tea, kes Neil Diamond on. Ega Lazarensise seen.”

Gaspard puhkes naerma.

“Kuule - päris hea.”

“Aitäh. Aga sinu agentuurisõber tuleb tagasi. Ma lasen sul temaga uuesti rääkida.”

Karoliine tõusis püsti umbes samal ajal kui Smith uue viskiga tagasi diivanile istus.

Nojah siis. Põrandal diivani kõrval lebas pooleliitrine plastpudel, millele keegi oli pastakaga peale kirjutanud MYRK. Gaspard ei teadnud, mida see sõna tähendab, aga korkis pudeli sellegipoolest lahti ja võttis lonksu. Maitse järgi mingisugune üsna vänge puskar, kõrvetas sisemust päris korralikult. Gaspard võttis uue lonksu.

“Oh, sa oled handsa üles leidnud,” ütles Smith. “Minu enda jaoks on see veidi liig, see pigem eestlaste värk. À propos - kuidas sa siis tee Eestisse leidsid?”

“Ühe sõbra kaudu. On üks teadlane, nimega Sofia Tuhkur, kes siin töötab. Ma olin temaga koos postdokis.”

“Sofia? Miks ei tea. Me hoiame tal kenasti silma peal. Muidugi, tal on natuke halvad sõbrad, näiteks üks GromaGribi nimeline firma. Teeb seal haltuurat natuke.”

“Miks see firma siis nii halb on?”

“Oh, nad on sellised üsnagi kahtlased, ausalt ütelda. Aga millega sa peale töö tegeled?”

Gaspardil ei olnud tegelikult väga palju hobisid. Aga midagi pidi ju ütlema.

“Noh, natuke tegelen mustkunstiga.”

Mustkunstiga polnud ta väga palju tegelenud, lihtsalt möödunud suvi oli ta sellest mõneks ajaks vaimustuses olnud. Aga parem ikka, kui ütelda, et muusika, internet ja joomine.

“Või nii? Trikki teha oskad?”

“No midagi ehk ikka. Ma valmistan korra ette.”

“Kuulge, kõik, vaadake, Gaspard hakkab trikki tegema,” kuulutas Smith kogu toale. Pilgud vajusid Gaspardile. Piinlik. Ta peitis mündi sõrmede vahele, hingas rahustuseks korraks sisse ja välja, ja siis tõmbas mündi Smithi kõrvast välja. Rahvas aplodeeris. Gaspard hingas kergendunult. Mitte just kõige efektsem trikk, aga tundus, et inimesed olid selles joobeastmes, et neile oli lihtne muljet avaldada. Lihtne ka. Seda ta veel mäletas. Vähemalt mingi sõrmeosavus oli alles.

Siis tiris üks mustade lokkidega noormees nimega Ott Gaspardi vaibale istuma ja üritas talle mingit joomismängu selgeks õpetada. Tegelikult ei olnud see üldsegi paha.

**

Valguskiir otsis tee Gaspardi silmalaugude vahelt sisse. Kolm sekundit polnud mees kindel, kus ta oli, enne kui meenus - aa, Oskar.

Gaspard oli nähtavasti jäänud riietes magama. Olla oli veidike higine. Pea üllataval kombel isegi ei valutanud. Nüüd oleks hea aeg ühe duši jaoks. Professor Leili Hundipalule tuleks jätta vähemalt hea esmamulje.

Gaspard heitis pilgu oma mobiilikellale - kell oli kümme. Ta polnud päris kindel, kas oli sisse maganud - iseenesest polnud ju Hundipaluga kohtumist kokku lepitud. Mingil moel oli Oskari ülesanne teda õigesse kohta viia ja tutvustada.

“Oskar!” hõikas ta. Ta tõusis püsti ja astus kõrvaltuppa. Musta pragunenud kunstnahast diivani peal tukkus aluspükste väel tuttav punapea.

“Oskar,” tegi Gaspard uuesti. Selle peale tõstis Oskar pea.

“Mhmhm?”

“Ma pean ju täna professor Hundipaluga kokku saama. Kus ma siin pesta saan?”

“Mmm? Köögis on kauss ja kraan.”

“Aga dušš?”

“Ei ole sellist asja. Hoovi peal on saun, seal saab end ka pesta. Sinna tuleb ise vesi viia, samas. Pang on kraanikausi all.”

Gaspard ohkas. Loodetavasti oli tema tulevane elupaik vähem spartalik. Külaliskorterit oli talle lubatud. Aga no praegu tuleb ilmselt siis selle pange ja saunaga? läbi ajada. Gaspard kõndis elutuppa, et seal vedelenud kohvrist endale värske pesu ja rätiku võtta - ainult et - kohvrit polnud seal.

Oh kurat.

Gaspard vaatas kasvava närvilisusega toas ringi, siis Oskari toas, siis selles uberikus, kus ta maganud oli - kohvrit ei olnud. Läinud!

Muidugi, eelmine õhtu oli siit terve menažerii läbi voolanud. Keegi lihtsalt võttis kohvri näpu otsa ja tegi sääred. Ja Gaspard oli neid inimesi veel usaldanud!

Oot! Kas ka tema sülearvutikott oli samuti varga ohvriks langenud - ei. See lebas Gaspardi voodi jalutsis nagu truu valvekoer. Aga kohvri - mis oli ju raskem ja kohmakam varastada - kohvrile oli varas näpu peale pannud.

“Oskar, kuule! Ma ei leia oma kohvrit üles!”

Oskar tõusis istukile ja vaatas rähmaste silmadega ringi.

“Ai kurat,” ütles ta.

Oskar komberdas toas veidike ringi, vaatas voodite alla ja nentis siis sedasama, mis Gaspard oli ennegi taibanud.

“Ju siis keegi pani tuuri.”

“Ma oleks pidanud ikka hotelli minema.”

“Eks seal varastatakse ka,” arvas Oskar säärt sügades. “Tõsi, mitte tingimata. Kuule, tõesti palun vabandust. Mis sul seal sees oli? Võib-olla saab kuidagi kompenseerida.”

“Väga palju väärtuslikku ei olnud. Riided. Pesu. Mõned raamatud. Aga see, millest kahju oli, olid kolm neoseente eksemplari. Me olime Sofiaga nendest rääkinud. Varas niikuinii viskab selle minema.”

Võib-olla on isegi hea, et need seened kadunud on? Saabki südametunnistuselt ära?

“Võib-olla leiab veel üles?” arvas Oskar. “Ehk keegi viskas prügikasti?”

“Me ei hakka nüüd ometi prügikastides sobrama, et kohvrit üles leida.”

“No, ma võin piiluda. See on veidi minu süü.”

Gaspard ohkas.

“Mis kell me professor Hundipalu juurde jõudma peame?”

“Ütle Leili, kõik ütlevad Leili. Aga meil päris kindlat aega ei ole. Poole kaheteistkümneks ehk võiks.”

“Ma käiks pesus ära. Selles sinu ‘saunas’. Ja pärast seda võiks minema hakata ka.”

**

Oskar ise polnud soovinud pesus käia, kuigi tema oli ise samuti üsna eileõhtuse jääkidega. Aga Gaspardile tundus pärast pesu, et olukord ei olegi nii hull. Sügispäike paistis aknast sisse. Küll leiab ka uued asjad. Ja nüüd on ta Tartus ja ta on jätnud need neetud Ordoensise eksemplarid maha, ta on uus ja puhas inimene, ilma mineviku pattudeta.

Gaspard ja Oskar asusid Necroniconi poole teele - tegelikult tegeldi tolles teadushoones ka muude seente peale Lazarensise, aga sealt oli kõik pihta hakanud. Aedades nende kõrval helkisid puude otsas kastesed õunad. Aeg-ajalt tuli vastu salguti noori jutlevaid üliõpilasi, paljapäi ja jakihõlmad lahti. Oskar piilus aeg-ajalt prügikastidesse, et sealt kadunud neoseeni leida, aga edutult.

Necronicon oli vanaaegne kolmekordne hoone, keerduvate paksu pruuni värvkattega treppidega ja kõrgete valgete lagedega. Gaspard oli veidike närvis - nüüd ta kohtubki suure Leili Hundipaluga, Lazarensis-teraapiale alusepanijaga, temaga, kes võitis surma.

Hundipalu kabineti uks oli kahe meetri kõrgune. Gaspard koputas.

“Entrez-entrez!” kostus seest piiksuv hele hääl.

Gaspard astus sisse. Keset tuba täis suuri raamaturiiuleid ja laudu täis seene-eksemplare seisis väike kõhn valge peaga kaheksakümnendates naine.

“Tervist, mina olen Gaspard Bois-Tracy,” ütles Gaspard inglise keeles. “Tulin siia teie töörühma. On suur au teiega kohtuda, professor Hundipalu.”

“Oh, mis te nüüd inglise keelega,” vastas professor prantsuse keeles. “Teate, ma pole nii ammu prantsuse keeles rääkinud. Kui ma tüdruk olin, siis meie kooli juhataja oli direktor Takjas. Teise tütarlastekooli juhataja oli Roos, tema õpilased olid roosiõied. Aga meie olime takjanupud. Ja härra Takjas oli suur prantsuse keele sõber. Ma veel mäletan, et - “

Professor deklameeris paar rida Rimbaud’d. Veider oli näha, kuidas see suur teadusgeenius oli selline pisike heleda hapra häälega vana naine, tagasihoidlik tume kleit seljas. Oskar, nagu näha, ei saanud sellest prantsuse keelest midagi aru ja tegi, nagu vaataks seene-eksemplare.

“Aga see oli muidugi enne sõda,” jätkas Hundipalu. “Teie polnud siis veel sündinudki. Teie vanemadki polnud vast ehk sündinudki.”

“Ei. Tõesti ei olnud, professor Hundipalu.”

“No ütelge mulle Leili, kõik siin linnas ütlevad mulle Leili.”

“Hea küll.”

“Ma saan aru, et te tulite siia Sofiaga koostööd tegema. Ta uurib midagi, mida nimetab Mithridatensise perekonnaks. Vetikatega sümbiootiliselt. Teil pidi ka endal omad eksemplarid kaasas olema?

“Jaa, tõesti olid, aga teate, juhtus selline lugu, et…” - Gaspard rääkis kohvri vargusest.

Leili vangutas pead.

“Ai-ai,” ütles ta kurvalt. “Ei ole enam inimestel seda austust. Varastatakse nii palju, tõesti. Ma pean inimeste käest küsima, ehk antakse tagasi. Aga mis me siin toas ikka kopitame, väljas nii ilus septembripäike. Läheme Sofiale külla, tal on Mükoloogiaaias labor. Ta on kindlasti ka rõõmus sind nähes.”

Mindi tänavale. Kõnniteed olid kaetud punakaskollaste lehtedega. Gaspard rääkis natuke oma uurimissuunast. Kadunud seentest püüdis ta vähem juttu teha. Sekka mainis ka, et loodab, et tema tulevases korteris on dušš olemas. Oskar käis nende sabas, pilk maas.

“..ja nii me tulime hommikul nii kiiresti, kui saime, teaduskonda,” lõpetas Gaspard.

“Te ikka hommikust söönud olete?” küsis Leili.

“Teate, meelest läks.”

“Oi-oi. Mõni ime, et te nii ähmi täis olete. Lähme.” Leili jäi tänaval poole sammu pealt seisma. Nende kõrval oli parasjagu väike aiaga ümbritsetud majake. Leili tegi värava lahti, läks ukseni ja koputas, Gaspard ja Oskar sabas.

Ukse avas keskealine tüse lokkis peaga naine.

“Professor Leili! Milline meeldiv üllatus” ütles too vene keeles.

“Tere. Mõtlesime, et ehk pakute meile veidike kehakosutust.”

“Aga muidugi! Tulge aga sisse. Minu nimi on Vera. Vera Ivanovna Panjatenko.”

“Väga meeldiv. Poisid! Läheme Verale külla.”

Gaspard läks suuril silmil Leilile järele. Vera juhatas nad elutuppa oranžile diivanile, seintel rippusid tikitud pildid.

“Hakkan kohe süüa tegema. Kas praemuna ja sardell sobib?”

“Sobib, ikka sobib,” ütles Leili.

Vera läks kööki süüa tegema.

“Kas… kas Vera on teie sõber?” küsis Gaspard.

“Siin linnas on kõik minu sõbrad,” ütles Leili. “Tõsi, kõigiga pole ma veel kohtunud. Veraga pole me varem kohtunud. Aga ma arvan, et ta on hea inimene.”

“Leilit hinnatakse meie linnas lihtsalt nii väga,” ütles Oskar. “Ma ei teagi, kunas keegi talt viimati poes raha vastu võttis.”

“Kaks aastat tagasi Tallinnas,” naeris Leili. “Ei seal teadnud mind keegi.”

“Ikka teati, Leili,” ütles Oskar. “Seal on lihtsalt teised kombed.”

“Noo - et mind ära tuntakse ja ikka raha küsitakse - no ei tea, kas ikka nii on,” ütles Leili.

Gaspard vaatas seda jahmunult pealt.

Siis tuli Vera praemuna ja -vorstiga.

“Palun lauda!”

Istuti laua ümber. Nii muna kui ka vorst paistsid tegelikult olevad seenelist päritolu. Aga munaseene keskel oli vedel kollakas osa, mis munakollase kombel taldrikule laiali voolas ja vorstiseen oli just õigesti krõbe. Need maitsesid imehästi.

“Te oskate hästi muna praadida, proua” ütles Gaspard. Ta oskas vene keelt hästi vähe, aga niipalju suutis siiski väljendada.

“Oi,” ütles Leili. “Kuidas teile see korter meeldib, Gaspard?”

“Päris kena korter.”

“Vera, kas teil siin majas dušš leidub?”

“Ikka leidub.”

“Aga kas teil mõni vaba tuba on?”

“Ülemisel korrusel on üks tuba, kus mu tütar elab,” ütles Vera. “Aga ta võib kolida ka minuga samasse tuppa.”

“Väga hea. Gaspard, teie probleem korteriga on lahendatud. Te hakkate elama siin. Vera, tehke ülemise korruse tuba täna õhtuks Gaspardile sobivaks.”

“Aga muidugi.”

Gaspard jõllitas Leilit. Ta oli lihtsalt suvalisse majja sisse marssinud, küsinud esmalt süüa, ja siis Gaspardile tuba - ja talle oli seda antud.

“See on Gaspard Bois-Tracy. Ta hakkab teil nüüd siin mõnda aega elama. Gaspard, see on Vera Panjatenko. Ma arvan, et te saate omavahel hästi läbi. Aga nüüd - söök on söödud, on aeg minna!”

Tänaval oli tõusnud kerge tuul. Maas kuivasid mõned lombid eilsest vihmasajust. Päike oli end veidi pilvede varju tõmmanud. Kolmik sammus mükoloogiaaia poole. Leili märkas tee peal üht maja, mida ta oli pärast sõda aidanud üles ehitada ja sattus jutuga väga neljakümnendatesse aastatesse.

Mükoloogiaaed oli ümbritsetud roosaka kahemeetrise müüriga. Sees ilutsesid eri aladel mitmed erinevad seenekultuurid. Keset aeda kõrgus aga klaasist hoone - nende seente jaoks, kellel oli sümbioosiks vaja troopilisi taimi.

“Sofia labor on siin sees, keldris,” ütles Oskar. “Ta ei jõudnud eile sinuga kohtuma, ilmselt oli väga töösse mattunud. Tead, vahel juhtub.”

Aga kui kolmik jõudis hallist trepist alla keldrisse, avanes nende ees hoopis ootamatu vaatepilt. Sofia laboris valitses paras segadus. Mööbel oli ümber lükatud. Põrandal vedelesid mullaga segi klaasikillud.

“Sofia?” hõikas Oskar.

Aga Sofiat ei olnud.

“Oh sa kurat,” pomises Gaspard.

“Oi-oi,” tegi Leili oma piiksuva vanainimesehäälega.

See ei tähendanud head.

“Tuleb vist politsei kutsuda?” küsis Gaspard.

“Ma räägin politseiülemaga,” ütles Leili. “Aga ega need joodikud siin suuremaga hakkama ei saa. Mõnel on tõesti hea süda sees, tõsi. Aga ega nende peale lootma ei saa jääda.”

“Kes… kes võis seda teha?” pomises Oskar.

“Keegi tahtis Sofia seeni kätte saada, arvan ma,” ütles Gaspard. “See näeb välja, nagu oleks seente eksemplarid kaasa võetud. Mida ta uuris?”

Jälle toovad need seened ainult kannatusi. Miks nad neid uurivad?

“Tema uuris midagi, mida ta nimetas Mithridatensiseks,” piiksus Leili. “Aga ta ei tahtnud sellest väga rääkida.”

“Ma tegin talle mingeid lihtsamaid töid,” ütles Oskar. “Aga ma ei tea, mis selle eesmärk oli.”

“Kuule,” ütles Gaspard. “Eile õhtul mulle räägiti, et Sofial olid läbikäimised mingi kahtlase firmaga. Mingi vene nimi oli.”

“GromaGrib?” ütles Oskar. “Jaa. Tal on seal mingid sehvtid tõesti sees.”

Kurat küll. Sofia oli ennast millegi kahtlase sisse mässinud. Kas nüüd tuleb Gaspard nagu rüütel valgel hobusel ja päästab ta? Ja saab vastutasuks kõik kaasakuuluva. Lollus. Selge lollus. Aga midagi peab ju tegema.

“Kuule, Oskar,” ütles ta. “Läheme õige sellesse firmasse külaskäigule.”

“Te minge jah,” ütles Leili. “Kui hätta jääte, tulge minu juurest läbi. Ma lähen seni räägin politseiga.”

**

GromaGribi firma peakorter paiknes teisel pool jõge oru teises servas, suur betoonist hoone. Poisid jõudsid palumise peale ruttu ülemuse kabinetti. Algul ei tahetud neid väga sisse lasta, aga kuuldes, et nad tulevad Leili nimel, lasti nad kohe edasi.

Kabineti seinu kaunistasid suurte kullast raamidega loodusvaated, millest mõni oli servast hallitama hakanud. Mustast tammest mööbel oli kaetud sigarijälgede ja tolmuga. Õhus sumisesid paksud porikärbsed. Oli tunda mädaneva liha lõhna. Toa keskel seisis paks hallipäine mees, jalas must ülikond kullast Nike’i tossudega, suunurgas tolknemas sigar.

“Tervist, mina olen Gaspard Bois-Tracy.”

“Ja mina olen Oskar Roosalu.”

“Mu kullakesed-kullakesed,” alustas mees erutatult edasi-tagasi patseerides ja žestikuleerides. “Ülimalt meeldiv. Nikolai Gromahhin. Gaspardi - tohin ma sind eesnime pidi kutsuda? - olen ma juba tükk aega oodanud.”

See oli veider.

“Millest selline au?”

“Noo, me oleme Sofiakesega hästi läbi saanud, oo jaa, väga hästi.”

Kas see familiaarsus Sofiale viidates tähendas midagi?

“No ja siis?” küsis Gaspard, üritades ükskõiksena näida.

“Ja otse loomulikult oleme me rääkinud sinu ja Sofia väikestest ühistest katsetest.”

Gaspardil läks nägu kuumaks. Ikka see vana leiutis. See vana patt. See, mida ta tahtnuks ammugi ära unustada, merepõhja uputada, aga mida ta, loll koer, oli siia kaasa tassinud, sest et Sofia oli küsinud.

“Me tahtsime küsida, kus Sofia on,” küsis Oskar ilmsüütult. Vähemalt tema ei teadnud, millest jutt.

“Kus ta on? No kust mina seda tean? Olen mina tema hoidja?” Nikolai kustutas oma sigarit vastu kirjutuslauda, sellele jäi sellest tume plekk. “Mina tahaks pigem teada, kus on need sinu eksemplarikesed, Gaspard, mida sa oma kallist Lyonist kaasa tõid? Ma olen neid juba kaua oodanud, ehk need aitavad meid, ehk see variatsioonike töötab. Tood selle mulle, teeme natuke teadust, kõik saame õnnelikuks. Tead, mul on Reola lähedal suvila. Kui kõik läheb hästi, teeme seal uhke peo, šampanja ja sašlõkk, orkester kolmekümne liikmega.”

“Mul.. mul ei ole neid,” pomises Gaspard. “Varastati ära.” Ta lootis, et Oskar ei küsi pikemalt, mida need seened ka teevad.

“Varastati? Hmmm.” Nikolai kulm tõmbus kortsu. “See on nüüd küll õnnetu juhus. Võib-olla vaatate kodus ringi. Ehk siiski ei varastatud ära? Mõtlete veidi. Teate, nii hooletute inimestega, kellel asjad kaotsi lähevad, juhtub meie linnas vahel õnnetusi.”

“Nagu Sofiaga juhtus?”

“Oot-oot. Jälle te räägite sellest.” Nikolai võttis taskust uue sigari ja patsutas taskuid tulemasina järgi. “Mis te mõtlete?”

“Sofia on kadunud,” ütles Oskar. “Keegi on ta ära röövinud, paistab.”

Nikolai ei ütelnud midagi, aga tema silmad läksid suureks. Siis ta üritas oma sigarit süüdata, briljantidega inkrustreeritud tulemasinast aga ei tulnud leeki.

“No ma ütlen, nii kallis masin, aga selline praak. Sofia ja kadunud? Ma arvan, et me mõlemad teame, kes selle taga on. Meie väikesed ameerika sõbrad ühest inetu nimega kolmetähelisest organisatsioonist.”

No muidugi. Ega Nikolai ei hakka ju tunnistama, et on Sofia kadumise taga. Aga ega Gaspard polnudki siin ju niiväga uue informatsiooni järel. Sõrmeosavusest on mujalgi peale mustkunsti kasu.

“Arvate, et nemad?”

“No muidugi. Peab küsima, kellele kasulik. Ja ega mina ei hakka ju tapma hanekest, kes muneb kuldmunakesi. Aga CIA võib seda teha küll.”

“Nonoh,” tegi Oskar. “Eks me peame siis vaatama, mis nemad teevad.”

“Jaa, tehke seda muidugi. Ma saadaks ehk paar poissi nendega juttu puhuma, aga kui meie ja ameeriklaste vahel mingi inetu intsident toimuks, siis, teate - see võiks päris kaugele minna. Ja seda me ei taha. Aga teie - no teie võite muidugi minna vaatama.”

Tegelikult peaks vabrikus hiljem üksipäini ringi vaatama. Niisama ei näidata muidugi midagi. Aga selleks on vaja üht teatavat abivahendit.

“Mhmh,” tegi Gaspard. “Aga mida te selles vabrikus toodate ka? Ma saan aru, et samuti mükoloogiline tehas.”

Nikolai kõkutas naerda.

“Teadlane jääb ikka teadlaseks. Röövitakse ära kallis inimene - aga teda huvitavad ikkagi seened. Egas midagi.” Nikolai helistas laual asetsevat kellukest. Tuppa astus lühike, armilise näo ja ühe silmaga mees, peas lohmakas mütsilotu ja seljas kulunud pruunid rõivad.

“Stjopa, näita poistele tehast.”

Stjopa noogutas.

Stjopa tegi Gaspardile ja Oskarile tehasetuuri, ise samal ajal vahele rääkides sellest, kuidas elu on püha ja kuidas Lazarensise seen on jumalateotus, suu küüslaugu järgi õhkamas. Oskar oli üsna õnnetu olemisega, tal oli eilne õhtu tugevasti tunda, ja oli näha, et ta tahtis ära. Aga Gaspardil olid teised sihid. Teised sihid ja nobedad näpud.

Sel vabrikul peab ju kusagil üldvõti rippuma.

Pärast seda, kui tuur oli lõpuks läbi saanud ja Gaspard seitsmendat käsku rikkunud, komberdas Gaspard oma uue korteri ukse juurde. Gaspard oli küll tehase üldvõtme varastanud, aga oma korteri võtit tal veel ei olnud, sestap tuli koputada.

Ukse tegi lahti umbes kolmeteistkümneaastane tüdruk.

“Kas teie oletegi meie kostiline?” küsis too.

“Olen. Mina olen Gaspard.”

“Väga meeldiv. Mina olen Lena. Aga teile tuli, teate, vahepeal pakk.”

“Mida sa silmas pead?”

“Kohe näitan.”

Tüdruk viis Gaspardi ülakorrusele. Seal, Gaspardi oletatava voodi jalutsis, lebas tema kohver.

“Kes selle siia tõid?”

“Ei tea. Lasti kella, ja kohver oli ukse taga. Mõtlesin, et teile.”

“Või nii. Aitäh. Kuule, tead, mine ja mängi nüüd näiteks oma nukkudega.”

Tüdruk tegi põlastava häälitsuse, aga lahkus toast.

Gaspard tegi kohvri lahti.

Muidugi hakkas ta esimese asjana otsima seene-eksemplare, aga neid seal ei olnud. Muidugimõista. Muud asjad olid kenasti omal kohal, isegi kenasti kokku volditud. Aga peale selle oli seal sees veel üks uus asi. Väike pudelike, täis sültjat löga. Pudeli peale oli kleebitud silt “Joo mind!”.

Gaspard vaatas pudelikest. Selle sisu tundus kohati tükjas ja milline idioot joob asja, mille ta on niisama leidnud. Peale Alice’i muidugi, aga tema ei loe.

Samas - sildi kirjutaja käekiri oli tuttav. Gaspard aimas, kes selle kirjutanud oli.

Ja siis, ilma pikemalt mõtlemata, korkis ta pudeli lahti ja kulistas selle alla.

Sodi ei tahtnud väga hästi tema maos püsida, aga samuti ei tahtnud see klassikalisi teid pidi sealt väljuda. Gaspard tundis torkeid söögitorus ja maos, aga siis liikusid need torked üle keha laiali, kõige intensiivsemalt piki tema selgroogu, otse kuklasse. Gaspard vajus voodisse selili. Laes hubises oranžist riidest lambivarjuga kaetud pirn, millest hakkas välja lendama koisid. Gaspard ei jõudnud end liigutada. Koid moodustasid laes pikki kette, otsekui, oh ei, otsekui Ordoensise niidistikke, vana tuttav Ordoensis.

“Kuradi Jean-Cristophe,” kuulis Gaspard Sofia häält. Kas ta oli siin ruumis? Sofia võinuks olla siin ruumis. Gaspard tahtis ütelda, et Sofia oma nägu näitaks, aga tema huuled ei liikunud. Kusagil urises katkine elektripirn. Ta ei suutnud pead pöörata, et Sofia üles otsida, et näha uuesti tema pruune uurivaid silmi, tema nöbinina, tema tumedaid lokke.

Selle asemel kõrgus voodi ees Jean-Christophe. Kuradi Jean-Christophe. Pikk, tumedapäine ja ilus, kerges habemetüükas, rikas ja ülbe magistrant nende Lyoni töörühmast. Jean-Christophe’il oli käes pipett. Ta naeris oma kumedat naeru, mis kõigile teistele nii väga meeldis.

“Teeme natuke tagasi,” ütles ta laia naeratusega, hoidis Gaspardi silma lahti ja pipeteeris sinna seenekultuuri. Gaspard oleks tahtnud ütelda ei, tahtnuks vastu hakata, aga tema keha ei kuulanud sõna. Lihtsalt tundis, kuidas Ordoensise jätked temasse tungivad.

“Nüüd tantsi mulle,” ütles Jean-Christophe. Gaspardi keha hakkas jälle liikuma, lihtsalt mitte ainult tema enda tahtel. See hakkas tegema kangeid, groteskseid jõnkse. Jean-Christophe naeris.

“Ma teen ainult seda, mida te mulle tegite,” ütles ta oma sumeda baritoniga.

Toas oli ka Sofia, sama kangelt tantsimas.

“Nii. Te kaks olete kogu aeg ninapidi koos. Tantsige koos. Tantsige valssi.”

Gaspardi käed keerdusid ümber Sofia. Nende higised kehad naaldusid üksteise vastu. Tal oli halb, aga selles oli midagi väga erutavat.

“Nüüd suudelge.”

Sofia huuled olid nii pehmed, nii pehmed. Gaspard ei teadnud, kas ta tahab, et see stseen jätkuks või ei. Tal hakkas kõvaks minema.

“Nüüd võtke riided seljast.”

Gaspard tundis oma erektsiooni kasvamas. Ta oli nüüd alasti, aga tema käte vahel ei olnud enam Sofia, vaid Jean-Christophe, samuti alasti. Ta naeratas. Aga ta naeratus oli kuidagi kange, kramplikuks tõmbunud. Silmad tühjad, nurkadest peale tungimas kolmandad silmalaud. Ordoensise hiline staadium. Käed tõmbunud kramplikult ümber Gaspardi keha. Nahk vastu nahka.

Gaspard karjus. Karjus ja karjus. Pigistas silmad kinni.

“Tšš,” kuulis ta siis Oskari häält. “Ära karda.”

Gaspard ei teinud silmi lahti. Ainult tundis, kuidas Oskar võttis ta sülle ja pani voodisse lamama. Tal olid tugevad käed.

“Kõik saab hästi,” sosistas Oskar. “Nüüd maga.”

**

Oli juba pime.

Gaspard mõtles korra nähtu peale, aga tõrjus selle siis peast. Mõnele asjale on parem mitte mõtlema jääda.

Mees tõusis püsti. Oli juba üsna hilja. Vera ja Lena olid vaikseks jäänud. Ta sammus vaikselt trepist alla, surudes pihku väikest metalset võtit, mille nimel ta oli Stjopal palunud ringkäiku teha. Gaspard mõtles, kas kutsuda kaasa Oskar, aga ei. See on riskantne käik. Gaspard ei saa poissi endaga siia kaasa tõmmata. Ja see kõik on ju Gaspardi enda pattude pärast - mis süüd on Oskaril nendes? Tal on hea hing sees, võib-olla on just tema nende kõigi tulevik. Miks ta peaks riskima Gaspardi ja Sofia vigade pärast?

Öised tänavad olid tühjad, ainult laternad vilkusid teel. Ühe aiaposti peal näis istuvat kass rohelise kuklatagusega - Gaspard oleks võinud vanduda, et just see, kes oli esimene õhtu auto alla jäänud. Kass vaatas talle otsa, otsekui midagi teades, ja kadus siis pimedusse.

**

Gaspard piilus ettevaatlikult vabriku tagaukse juures ringi. Tal oli tume kapuutsiga pusa seljas, et oma nägu varjata, aga loodetavasti selleni asi ei jõua.

Varastatud üldvõti tegi ukse kenasti lahti.

Gaspard astus pimedasse betoonist seintega koridori. Kusagil oli kuulda valvuri liikumist. Gaspard tõmbus ruttu trepikotta peitu ja ootas, kuni taskulambiga valvur temast möödunud oli. Valvur oli suur mees, kes liikus kuidagi kangelt.

Ta polnud päris kindel, kust otsimist alustada, ega isegi seda, miks ta arvas, et Sofiat kusagil siin hoitakse. Aga tema instinktid ütlesid talle, et siin tehases on midagi kahtlast, ja jääb loota, et isegi kui ta siit Sofiat ei leia, siis leiab ta siit mingi uue niidiotsa. Pole vahet, milline kaart kaardimaja alt ära võtta, kokku kukub see niikuinii.

Koridorid olid pikad ja Gaspard piilus erinevatesse laboritesse, kus seened kasvasid, aga neis ei tundunud ühtki inimest olevat. Millegipärast oli tal tunne, et minna on vaja allapoole, sinna, kus on põrgu.

Sealt oleks nagu olnud kuulda kerget oigamist.

Keldrikorrusele jõudes tungis ta ninna kuidagi tuttav seenelõhn.

Ordoensis.

Gaspard oli selle seenega liiga kaua töötanud, et seda mitte ära tunda. Lõhn näis tulevat beežika ukse tagant. Gaspard avas ukse.

Laboris olevad seened helendasid pimedas. Ruumis polnud ühtki inimest. Aga Gaspardile tundus, nagu oleks ta kuulnud mingisugust inimhäält. Oigamist.

Labori tagaseinas oli teine uks. Gaspard pani kõrva vastu seda. Tõepoolest. Oigamine. Aga kas see on Sofia?

Gaspard avas ukse.

Otsekohe lõi ta ninna tugev uriini ja väljaheidete lõhn. Toas lebasid räpastes rõivastes apaatsete nägudega umbes kakskümmend inimest, eri vanustes. Mõni neist oli kaetud sellise seenemassiga, et inimkogu oli sealt alt vaevu näha. Teistel oli seenemõjust näha vaid tekkiv kolmas silmalaug. Ja kõik nad vaatasid Gaspardi poole tühjal pilgul, otsekui talt käsku oodates.

Ordoensis.

Ei.

Selle seene eest ei õnnestu tal vist kunagi põgeneda.

See oli kõik tema süü. Tema ja Sofia. Nemad olid nende seentega katsetanud. Seened, mis teevad subjektid taltsaks, autoriteedile alluvaks. Ainult et toona oli katsetel ilmnenud kõrvalnähud, iga piisavalt tugevaid alkaloide eraldavad variatsioonid muutsid katseloomad üsna ruttu apaatseks. Nad oleks pidanud kõik katsed kohe alguses katki jätma, mitte kunagi isegi nendega alustama. Ja see, mida nad tegid Jean-Christophe’ile, kättemaksuks…ei, parem sellele mitte mõtelda.

Korraks tundus Gaspardile, et Jean-Christophe on sealsamas toas, sülg suunurgast välja nirisemas, aga siis see mulje haihtus.

GromaGrib ilmselt aretab neid seeni edasi. Ja katsetab inimeste peal.

Ta peab midagi tegema.

Keegi häälitses valulikult.

Gaspard suunas oma valguslambi hääle suunas. See oli umbes kümneaastane heledapäine poiss. Seesama, keda too hull naine oli talle bussijaamas näidanud.

Mihkel.

Gaspard võttis poisi sülle ja koperdas väljapääsu poole, taskulamp hambus. Laps haises ja ainult oigas nõrgal häälel.

“Kas sa kuuled mind?” küsis Gaspard. Poiss ei reageerinud.

Kusagil hakkas huilgama sireen.

Gaspard komberdas läbi laboratooriumi välja. Ta peab peitu minema. Koridoris surus ta ennast koos poisiga harjakappi. Väljas kõndis mööda öövalvur, teistsugune kui eelmine, märksa uurivam, intelligentsem - Stjopa. Stjopa läks laborisse sisse, ilmselt uurima, mis sigadusi Gaspard oli teinud.

Tal ei olnud palju aega. Gaspard hüppas harjakapist välja ja jooksis väljapääsu poole. Koridorid keerlesid ja ta ei mäletanud hästi, kust tuli keerata paremale, kust vasakule. Kusagilt oleks kostunud Sofia, siis Jean-Christophe’i, siis Oskari hääled. Põrand veidi pehme, reaalsus veidi painduv. Lõpuks siiski trepp. Gaspard oli nüüd vähemalt kusagil maa peal. Ta ei teadnud, kuidas välja saada, aga õnneks oli siin aken. See avanes kerge kääksatusega üsna laialt. Gaspard ukerdas, poiss süles, välja, tehasehoonete vahele. Asfalt oli kõva ja põrutas jalgu, aga muidu polnud hullu. Laternavalguses oli eemalt näha tänavat ja seda, kuidas tehasest möödus üksik must auto.

Gaspard komberdas tänava poole. Asfalt asendus poriga.

Sireen huilgas.

“Oi-oi-oi,” kostis tuttav hääl.

Nurga tagant astus välja Stjopa, kätes mingisugune nöör. Latern tehase ees võbises ja nii tundus Stjopa kuidagi udune.

“Pane poiss maha.”

“Ei pane.”

Poiss Gaspardi süles oigas.

“Teie, teadlased, te arvate ikka, et te teate kõike kõigest kõige paremini. Paremini, kui Jumal.”

Gaspard üritas Stjopast mööda põigelda, ainult selleks, et teda tabas valus löök põlvekedra vastu, nii et ta libastus ja näoli lendas. Poiss kukkus tema käest maha ja veeres veidi kõrvale.

Gaspard tundis oma seljal raskust ja siis hakkas midagi teravat tema kõrisse soonima. Ta üritas kätega millestki kinni saada, nööri oma kõrist eemal hoida, aga edutult.

“Elu, kas tead, on püha,” ütles Stjopa. Maailm muutus järjest hägusemaks. “Ja mina kannan selle üle hoolt.”

Nöör tungis Gaspardile kõrri. Siis läks kõik pimedaks.

**

Keegi lakkus Gaspardi nägu.

Ta avas silmad. Gaspard lamas poris. Tibutas õrna vihma. Tema kael valutas hullupööra.

Lakkuja oli seesama rohelise kuklaga kass.

“Tere,” pomises Gaspard. Hääl oli kähe. “Kas sa surnud ei peaks olema?”

Ta paitas kassi.

“Kas mina surnud ei peaks olema?”

Aga veidral kombel mitte - kui just see ei olnud põrgu.

Gaspard oli niisiis ellu jäetud. Millegipärast. Laboratooriumis. Kuigi seal polnud tal õnnestunud kedagi päästa.

Ta ajas ennast püsti. Riided olid porist läbi imbunud, aga hing oli sees. Ta koperdas aeglaselt kodu poole. Linn tundus kuidagi unenäoline. Liiklus oli hõre, temast sõitsid mööda vaid kaks tumedat autot.

Koduuks avanes kääksuga, kuigi Gaspard üritas mitte lärmi teha.

Trepp üles Gaspardi tuppa oli kitsas ja Gaspard üritas vaikselt astuda, et mitte majaelanikke üles äratada, aga jalad lihtsalt ei kuulanud sõna. Siiski, allkorruselt ei kostnud ühtegi häält. Ilma riidest lahti võtmata vajus ta voodisse magama.

Kui Gaspard järgmine hommik silmad avas, oli tal üllatavalt selge olla. Voodilinad olid üsna porised, piinlik lugu, aga Gaspardi oli sõna otseses mõttes tappa üritatud. Võib-olla saab andeks. Ta võttis kohvrist mõned puhtad rõivad ja läks vannituppa.

Dušš oli tõesti kuldaväärt. Vesi pesi Gaspardilt maha mineviku vead ja ta seisis joa all patuta nagu Aadam enne seda kuramuse õuna. Korraks oli kõik okei.

Aga tegelikult muidugi mitte - Gaspardi katse midagi teha oli lootusetult läbi kukkunud. Ta astus duši alt välja, kui pani end peeglist vaadates midagi tähele.

Kaela peal oli selgelt näha kägistusjälg - no seda oligi oodata. Aga peale selle oli Gaspardi kukal muutunud samblaroheliseks.

Gaspard puudutas sõrmega kukalt. Rohelus tundus elusana. Naha seest tungisid välja imepeened rohekad niidid, mis põimusid tema juuste ümber.

Mis oli selles “joo mind” pudelis olnud? Ja kuidas oli ta pärast kägistamist ellu jäänud?

Hea küll, aga tegelikult oli asi inetum. Ta oli küll praegu ellu jäänud, aga seda ei pruukinud kauaks jätkuda - tal olid nüüd vaenlased. Võimsad vaenlased, kes olid valmis teda tapma. Ja teine kord teevad nad seda ilmselt korralikumalt. Ta võib muidugi hoida madalat profiili või siit linnast üldse lahkuda, aga madal profiil ei tundunud realistlikuna ja praegu oli veel liiga vara lahkuda.

Gaspard ei olnud veel Sofiat näinud.

Gaspardil oli vaja kaitset. Liitlasi. Ja praegu tundus, et reaalseid variante on parasjagu üks.

See variant ei meeldinud Gaspardile põrmugi.

Gaspard teadis väga hästi, milleks CIA võimeline oli - tal oli lõunaameeriklastest sõpru ja need olid küll rääkinud diktaatoritest, kelle CIA oli võimule aidanud ja hilisematest verevalamistest, nunnade vägistamistest. See oli organisatsioon ilma igasuguse moraalita - nende asi oli edendada USA rikaste ja vägevate huvisid, USA riigi huvisid, seda kas või ülejäänud maailma põlema pannes.

Aga praegu on neil ja Gaspardil ühine vaenlane.

Smithi ja O’Malone’i antud aadress oli ühe kesklinna maja kolmandal korrusel.

Ukse avas O’Malone, kes mõõtis Gaspardi hindava pilguga, noogutas siis heatahtlikult ja lasi sisse.

Gaspardil oli järsku tunne, nagu oleks ta tagasi olevikus - laudadel olid moodsad Apple’i arvutid, toa disain oli üsnagi maitsekas ja minimalistlik.

“Teil on päris uhke kontor.”

“Oh, väikesed mugavused,” ütles Smith, kes istus pöördtoolis ja luges mingisugust pehmekaanelist raamatut. “Aga katsu sa siin infrastruktuuri püsti hoida. Internet on pooltel päevadel ära. Täna ma pole üldse näiteks online’i saanud. Mõtelda ju võiks, et onu Sam aitaks meid siin natuke, aga nähtavasti pole see kontor piisavalt oluline.”

“Ma tulin tegelikult asja pärast,” ütles Gaspard.

“Nii,” küsis Smith üsna intensiivselt ja pöördus, nina õieli Gaspardi poole. “Mis asja pärast?”

“Ma olen aru saanud, et teil ja GromaGribi firmal ei ole suhted kõige paremad.”

“Noh, väga ei ole jah. Aga oleks nad ainult üks firma. Eks neil ole ka omad suhted teiste riikidega, kui sa mõistad, mida ma ütelda tahan.”

“Mõistan. Aga.” Gaspard peatus. Veel ei olnud hilja loobuda sellest saatanlikust tehingust.

“Mul juhtus selline lugu.” Gaspard rääkis sissemurdmisest ja sellest, mis ta seal näinud oli. Oma ebaõnnestunud mõrvakatset mainis ta üsnagi napisõnaliselt. Kogu see afäär tundus millegina, millest ei ole kasulik liiga palju rääkida.

“Nonii,” ütles Smith. “Jajaa. Sa tulid õigete meeste poole. Me saame sind aidata küll. Kolid siia. Meil on siin üks varuvoodi. Päeva-ajal nad vast ei ründa. Praegu on sul ilmselt üsna okei ringi liikuda.”

O’Malone ei ütelnud midagi, ainult vaatas Gaspardi. Gaspardil oli järsku tunne, et tolle pilk on kinnistunud tema rohelisele kuklale. Ta tõstis refleksiivselt käe kaelale, aga lasi selle kohe langeda.

“Aitäh,” pomises ta. Ilmselt tuleb tal selle eest hiljem maksta. Nad kõik teadsid seda.

“Aga -” ütles Smith. “Tere tulemast meie sõbralikku perekonda. Lase ma emban sind.” Smith tõusis püsti ja kallistas Gaspardi küll üsna entusiastlikult aga samas nii, nagu oleks ta kallistamiste kohta ainult raamatutest lugenud.

“Tule siis õhtul tagasi.”

**

Väljas oli udu. Gaspard kõndis mööda tänavat, isegi päris kena, ja mõtles, mis hinda ta nüüd maksma peab. Vähemalt jääb ta ellu. Loodetavasti. Tänavad olid tühjad. Kuhu olid kadunud need noored ja ilusad üliõpilased, kes olid eile igal pool olnud?

“Tere!”

Gaspard polnud tähele pannudki, kuidas tema kõrvale oli astunud too kaks päeva tagasi kohatud mustapäine neiu, Karoliine vist nimeks.

“Ma olen sind päris mitmes kohas taga otsinud,” ütles neiu. “Helistasin ka, aga levi ei olnud.”

“Hmm?” tegi Gaspard. “Mis asjus?”

“Tead, tule õige minuga kaasa.”

Gaspard teadis, et peaaegu-tundmatuga kaasa minemine ei ole kõige parem mõte. Aga miski temas ütles, et Karoliinet võib usaldada. Miskipärast. Tal oli kuidagi selline olek. Muidugi, võib-olla oli see miski, mis nii ütles, allpool vööd. Võib-olla. Aga Gaspard oli väsinud ja nii ta istus Karoliine valgesse autosse.

Nad sõitsid mingist mäest üles ja sattusid eramaju täis linnajakku. Gaspard oli vait. Võib-olla siis, kui ta suu lahti teeb, räägib ta välja mingi oma rumaluse. Ei tea.

Nad pöörasid sisse ühest kahe vahtraga raamitud väravast. Väikestest plaatidest moodustatud tee majani oli kaetud punakuldseste lehtedega. Maja trepikojas lõhnas nagu maa all, Gaspard tundis ära mitmete seente lõhnad, millega ta kunagi töötanud oli. Teise korruse peal oligi korter, kuhu Karoliine ta juhtis.

Ja seal, korteris sees, ukse taga, ootas Gaspardi Sofia.

**

“Tere, Gaspard,” ütles Sofia.

Gaspard ei saanud alguses sõnu suust. Sofiat oli nii hea näha. Kuigi see, mis nad olid proovinud, polnud kuhugi jõudnud. Aga kes teab.

“Tere,” pomises ta lõpuks mokaotsast nagu häbelik koolipoiss.

“Tule astu sisse.”

Gaspard astus sisse. Korter oli ruumikas, laiade tubade ja kõrgete lagedega. Aknad olid suured, aga nende ette olid tõmmatud kardinad. Toas, kuhu Sofia nad juhtis, küdes suur pruun ahi. Oli tunda õrna suitsulõhna. Laual seisis teekann.

“Ma pean sinu ees muidugi vabandama,” ütles Sofia. “Ma ei ole kõige paremini käitunud, ma tean. Esmalt palun sul siia kohale tulla, võtta kaasa eksemplarid, aga siis kaon ise ja lasen sinult eksemplarid röövida. See tundub ilmselt hirmus segadusttekitav. Aga mul endal on ka üsna segased ajad olnud. Ma ei suutnud otsustada, kas saan sind usaldada. Aga vist siiski peab.”

“Sina lasid mult eksemplarid röövida?” See ei olnud muidugi kõige tähtsam. Aga muule ei osanud Gaspard reageerida.

“Mina. Ma mõtlesin varem, et saan teha koostööd ühe firmaga. Sedasama jätkata, mis me Prantsusmaal tegime. Aga ma olen viimastel päevadel paljust aru saanud. Ma olen sügavalt eksinud. Ja ma ei saanud jätta neid eksemplare sinu kätte, kust see firma oleks need kätte saanud.”

“GromaGrib?” küsis Gaspard. “Nad ei saanud neid eksemplare kätte. Aga mis sellest. Nad jätkavad oma projektiga. Sellega, millega meie alustasime. Ja see on nad viinud üsna hirmsasse kohta. Ma käisin seal. Nad on teinud katseid. Need on…”

“-ma tean, Gaspard,” ütles Sofia. “Ma nägin ka neid. See on üks põhjus, miks ma enam nende heaks ei tööta.”

“Et sa varem sellest aru ei saanud. Mina sain juba Lyonis aru, et me olime teinud suure vea. Isegi ilma Jean-Christophe’ita oli see viga. Me poleks pidanud kunagi isegi alustama. Aga sina jätkasid.”

“Sellest hoolimata tõid sa need eksemplarid endaga kaasa, Gaspard.”

“Tõin, Sofia, tõin. Sest sina ütlesid. Sest… tead küll.”

“Oeh, Gaspard. Lase sellest asjast lahti, ma palun sind. Sellest ei tulnud midagi ja ei tule midagi.”

“Ons sul keegi uus?”

“Jah. On küll.”

“Kes?”

Sofia osutas silmadega Karoliine poole.

“Oi.”

“Mhmh.”

Gaspard ei osanud selle uudise peale midagi ütelda. Niisiis otsustas ta teemat muuta.

“Sina saatsid siis mulle ka selle ‘joo mind’?”

“Saatsin.”

“Mis see oli?”

“See on see põhjus, miks ma otsustasin kaduda.”

“Ma üritasin Sofiat tükk aega veenda, et see on ohtlik asi,” ütles Karoliine. “Aga ta kuulas mind alles pärast selle võtmist.”

“Karoliinel on õigus. See on ohtlik asi. Aga teisalt on ka väga hea asi.”

“Te ikka ei vastanud mulle. Misasi see on?”

“See on Lazarensise uus versioon. Selline, mis päriselt töötab. Me kutsume seda Mithridatensiseks.”

“Oot, mida? Et see äratabki mind päriselt ellu? Ilma mind imbetsilliks tegemata?”

“Jah. Aga see peab su organismis juba enne surma sees olema. Kui su keha enam hapnikku ei tooda, siis ta aktiveerub. Põimub läbi su närvisüsteemist, neerudest, maksast. Toidab neid, seniks kuni kopsud uuesti tööle hakkavad. Hoiab elus.”

“Kuidas… millega ta seda toidab?”

“Üheks komponendiks on ühed, ütleme, vetikad. Fotosünteesivad, koguvad suhkruid. Sellepärast sa kuklast roheline oledki.”

Gaspard neelatas. Nii et seepärast oligi ta pärast kägistamist ellu jäänud - ta ei olnudki. Lihtsalt see seen oli ta uuesti ellu äratanud. Mõte sellest, et mingi niidistik oli tema ajus ja maksas sees oli üsna häiriv. Muidugi, see oli teda elus hoidnud, aga midagi oli siin häirivat.

“Kas sellel on mingid pikatoimelised mõjud ka?”

“Mõned. Kohati esineb hallutsinatsioone. Aga siiani pole väga olnud. Ma katsetasin mõningate kasside peal. Nendega tundub hästi olevat. Ja lõpuks muidugi iseendaga. See oli… kogemus.”

Sofia pööras pead. Ka tema kukal oli roheliste kiududega kaetud.

Gaspard võitles tahtmisega seda õrna kukalt suudelda.

“See… see on ju suurepärane!” ütles ta selle asemel. “See tähendab ju sadu tuhandeid päästetud elusid!”

“Jah, seda see tähendab. Ainult et - ma ei taha, et see siit avastataks.”

“Mida sa mõtled?”

“See kooslus organisme, mida me võiksime nimetada Lazarensis 2.0-iks. Üks neist paistab mükotüübiliselt kasvavat ainult teatavates kohtades Reola läheduses, minu metsalaboris.”

“Selles kohas, kus on Lyoniga sarnane mükotüüp?”

“Jah. Aga neid kohti, kus oleks selline mükotüüp, ei ole ilmselt kuigi palju. See tähendab, et see koht saab olema kulda väärt. Kallimat kui kulda.”

“No see on ju väga hea. Sa saad rikkaks!”

Sofia saab rikkaks ja kuulsaks. Gaspard muidugi unustatakse. Võib-olla on nii parem.

“Mina? Võib-olla. Kui mind ellu jäetakse. Kas sa oled kohtunud härraste Smithi ja O’Malleyga? Või näiteks Gromahhiniga?”

“Olen.”

“Kas sa tead, mis saab neist noortest, lühikese demokraatiakogemusega riikidest, kust leitakse mõnd hinnalist maavara? Mida nendega teevad suurjõud?”

Gaspard hakkas aimama.

“Heal juhul tabab neid miski nimega ressursineedus,” ütles Sofia. “Kaob igasugune põhjus ehitada üles mingisuguseid demokraatlikke süsteeme. Rikkus tuleb ju maa seest, milleks pingutada. Ja nii tekivadki mõned ülirikkad ja üldine olukord läheb aina kehvemaks ja kehvemaks. Demokraatiast asja ei saa.”

“Heal juhul.”

“Heal juhul. Halval juhul tuleb mingi suurjõud nagu USA või Venemaa ja paneb kõigele käpa peale. Käsevad-poovad-lasevad nende esindajad. Ja arvestades, et nende jaoks oleme meie mingi mõttetu riik, ei ole siin mingit heatahtlikkust loota.”

“Või nii.”

“Aga - kui sina viid selle kultuuri tagasi Lyoni ja hakkad seda seal kultiveerima, siis Prantsusmaa on piisavalt tugev riik, et seal midagi sellist teha ei jõutaks.”

“No meil on omad jamad.”

“Kellel ei oleks. Aga hakata Eestis seda asja avalikult kultiveerima - siis ei jää Eestist midagi alles. Ja seda ma ei tahaks.”

“Nii et Eesti jääbki selliseks perifeeriaks?”

“Jah. Jääb.”

Gaspard jäi vait. Veider. Siis ta muidugi saaks kuulsaks, ilma igasuguse enda poolse panuseta. Võtaks midagi ära naiselt, keda ta armastas, kes teda vastu ei armastanud. Ainus, millega ta on teaduse arengusse panustanud, on see stseen, mida ta oli eile laos näinud. Ordoensis.

“Hea küll. Olen nõus. Aga.”

“Aga?”

“Hävitame Ordoensise. Hävitame selle labori, kus neid toodetakse. Ma tahan vähemalt kuidagi oma patte lunastada. Ja peale selle on mul võti.”

**

Seekordne käik oli eelmisest erinev.

Sofia teadis tehasehoonet täpselt. Teadis, kus on labor, tal oli kaasas kange hape, millega seenekultuurid hävitada. Teadis, kuidas töötab selle hoone valve. Nad hiilisid sisse ja Sofia läks nagu automaat korrus kõrgemale, siis paremale, siis veidi maad edasi, siis vasakult teine uks.

Süstemaatiliselt valasid nad seenekultuurid happega üle, kuni seal enam midagi alles ei olnud.

“Nii, siin disainiti uusi tüvesid,” ütles Sofia. “Nüüd on veel vaja keldrikorrusel rakenduskultuurid hävitada ja me oleme valmis.”

Eemalt oli kuulda aeg-ajalt Stjopa ja teiste valvurite samme, aga nood möödusid nagu kauged varjud. Keldrikorruse laboris asus Sofia sama metoodiliselt seenekultuure hävitama.

Gaspard vaatas labori tagaukse poole.

“Kas me ei peaks neid, kes seal teisel pool on, kuidagi ära päästa üritama?”

Sofia mõtles veidi.

“Ma ei tea. Ma ei usu, et neid päästa annab.”

“Kas me peaks äkki… äkki neil aitama kannatustest vabaneda?”

Sofia langetas pea.

“Võib-olla. See on tegelikult meie mõlema süü.”

“On.”

“Tead mis? Ma lähen korra vaatan neid. Mõtlen.”

“Mõtle.”

Sofia läks labori tagauksest sisse.

Gaspard jätkas seenekultuuride hävitamist. Lõhnas happe järele.

“Tead, iseenesest on hea, et sa neid rüvedusi hävitad,” kostus äkki selja tagant tuttav hääl. “Aga isandale see ei meeldi. Nii et pane heaga see klaas käest.”

Hakkas tööle tuttav sireen.

Stjopa oli vaikselt uksest sisse astunud. Tal oli käes seesama kägistusnöör, mis eile.

Gaspard hindas vahemaad Stjopa ja ukse vahel. Ta teadis eilsest, kui vilkalt too liikuda suudab. Ei mängi välja.

“Kui see on õige tegu, siis äkki aitad sellega lõpule jõuda?”

“Kuidas sa üleüldse eilse üle elasid?” pomises Stjopa. “Ma tapsin su ära. Hästi tapsin. Ma oskan tappa küll. Ja sa ei ole idioodiks muutunud nagu meie kooljad. Te teete mingeid uusi jumalavallatusi.”

“Mina ei tea, mis on jumalavallatus ja mis mitte,” ütles Gaspard. “Kas mitte Jeesus ise ei äratanud inimesi surnuist?”

“See see häda on jah, et te arvate, et te olete Kristusega võrdsed. Aga ei ole. Tule, ma tapan su seekord korralikult ära. Lõikan pea ka otsast. Seekord ma su laipa maha ei jäta.”

Gaspard läigatas happepudelist Stjopa poole. Too põikas kõrvale, kuid sai siiski osaga happest pihta. Mees röökis ja hüppas siis Gaspardile peale. Hoolimata tema väikesest kogust lendas Gaspard pikali. Stjopa käed, kägistusnöör nende vahel, otsisid Gaspardi kaela. Gaspardi käed olid Stjopa randmete ümber, ta üritas neid eemale suruda, kuid nöör jõudis tema kaelale aina lähemale ja lähemale. Stjopa oli tugevam.

See ongi siis lõpp. Räpasel laboripõrandal palgalise retsi poolt kägistatud saada. Lõppude lõpuks polegi kõige kohutavam saatus.

Kostis mütsatus.

Stjopa kukkus lõdvalt Gaspardi pealt maha.

Nende taga seisis Sofia, verine haamer käes. Ta vaatas korra Stjopat ja siis, otsuse langetanud, lõi Stjopat veel kord. Ja veel kord. Ja veel kord. Mehe peas olid sügavad verised augud. Ta oli täiesti kahtlemata surnud. Ükski seen ei too enam teda tagasi, siin on vaja vähemalt Kristust.

Gaspard vaatas Sofiale otsa.

“Lõpetame oma hävitustöö?”

“Lõpetame.”

Sireen undas. Gaspard ja Sofia lõpetasid viimaste kultuuride hävitamise. Nende kunagine töö, nende vaev, nüüd hävinud. Kuidagi kergem oli olla, samas kurb.

“Egas midagi,” pomises Sofia.

“Egas midagi,” vastas Gaspard. “Lähme.”

Nad läksid. Laboratooriumist välja, siis mööda tolmust roostes torudega ääristatud koridori.

“Mõtled sa vahel Jean-Christophe’ist?” küsis Gaspard.

“Ikka mõtlen,” vastas Sofia. “Aga… tead küll. Ma ei oska selle mõttega midagi peale hakata. Kui sa aru saad.”

Gaspard sai ja ei saanud ka. Kui palju Sofia sellest kõigest hoolis, kui ta alles paar päeva tagasi oli GromaGribi heaks Ordoensist aretanud?

“Ma mõtlen, et äkki on võimalik Ordoensise ajukahjustust kuidagi tagasi pöörata,” pomises Gaspard. “Kuigi ilmselt rahastust ei saa ja-”

“Tššš,” tegi Sofia järsku. Ta osutas koridori lõpu poole. Oli kuulda kõrvalkoridorist lähenevaid samme.

“Siin on need teised valvurid ka ju,” sosistas Gaspard. “Kuigi mitte väga teravad.”

“Peale Stjopa on teised kõik Lazarensise abil ellu tagasi toodud,” vastas Sofia ja keeras nende kõrval oleva ruumi ukse lahti. “Siin aeg-ajalt saadakse ikka surma. Nad ei ole väga taibukad. Lähme.”

Toa uks sai kinni parajasti siis, kui hakkas paistma valvuri vari. Tuba oli pime ja täis kände, kus kasvasid maksaseened. Sofia kuulatas ukse juures valvuri möödumist. Seal nad nüüd on, kahekesi pimedas seenelõhnalises toas. Just nagu vanasti.

“Võib minna,” sosistas Sofia. Valvuri sammukaja oli koridoris veel kaugelt kuulda, aga näha teda enam ei olnud. Gaspard ei julgenud tee peal enam juttu teha, et mitte valvurite tähelepanu ligi tõmmata.

Koridori lõpus oli trepp pruuniks värvitud käsipuude ja ebaühtlase kõrgusega astmetega. Valgust andsid laes rippuvad bioluminestseeruvad seened. Gaspard vaatas oma jalge ette, et mitte komistada ja hoidis kõrvu teravil, et kuulda läheneva valvuri sammukaja.

Midagi sültjat kukkus Gaspardile pähe ja tema kurgust vallandus tahtmatu karjatus. Ta puudutas oma pead ja vaatas siis kätt - pähe kukkunud oli valgusseene lima.

Oli kuulda sammumüdinat ja hõikeid.

“Jookseme,” ütles Sofia ja nad liikusid nii kiiresti kui said trepist alla. Vaevalt olid nad alumisel korrusel kümme meetrit joosta jõudnud, kui nad nägid neile vastu jooksmas umbes kahemeetrist mehemürakat, suur malakas käes, silmad tühjad.

“Paremale!” tegi Sofia ja nad keerasid paremale koridori, aga pärast kahtkümmet meetrit nägid nad, kuidas neile tormas vastu teine, umbes sama suur valvur. Edasi ei saa, tagasi ei saa, ainus väljapääs oli paremale pöörav harukoridor, kuhu Gaspard ja Sofia pöörasid, aga see osutus tupikuks, siit enam ühtki koridori edasi ei läinud, ainult roostes torud ja rasked rauast uksed.

Sofia üritas käte värisedes üht raudust lahti keerata, aga neid uksi poldud ammu avatud, lukud olid roostes.

Mehemürakad, nähes nüüd, et nad on Gaspardi ja Sofia sisse piiranud, aeglustasid koridori suudme juures tempot. Mõlemal oli käes raske rauast malakas, kõrvuti katsid nad pea kogu koridori laiuse. Nad lähenesid aeglaselt Gaspardile ja Sofiale, oma malakaid viibutades. Vägivald oli nende ajus sügaval sees, seda polnud isegi surm hävitanud.

Ukselukk ei avanenud. Sofia vandus ja keeras jõuga. Võti murdus prõksuga pooleks.

“Anna mulle andeks, et ma midagi sellist ette panin,” pomises Gaspard. “Me saame surma, ja sinu plaanist ei saa midagi.”

Sofia ei ütelnud midagi, ainult seiras ala kahe valvuri vahel.

“Võib-olla õnnestub mul nende tähelepanu kõrvale juhtida, ja sina saad välja tormata,” sosistas ta.

Ei. Sellega Gaspard nõus ei olnud.

“Mina niimoodi ei mängi.”

Järsku kostus üksteise järel kaks lasku. Igale poole pritsis suurte meeste ajusid. Nad kukkusid lõdvalt kokku.

Koridori taga seisid Smith ja O’Malone, püstolid käes.

“Sul on üks väga suur surmasoov, ma ütlen,” ütles Smith. “Tead, kui palju jama sellest tuleb, et me Gromahhiniga nii otse konflikti läheme?”

Gaspard oleks kergendusest peaaegu nutma puhkenud.

“Jumal tänatud, et te siin olete.”

“Jumal on tänatud kõige eest. Aga läheme siit kohast välja. Mulle ei meeldi selle paiga sisekujundus.”

Mindi välja, tänavale, kus maja ees seisis must tumedate klaasidega auto. Gaspardil oli kummaliselt kerge olla. Ta oleks tahtnud itsitada.

“Suur aitäh teile, igatahes,” ütles Gaspard. “Mul oli veidike isiklik teema siin natuke.”

Sofia jõllitas agente.

“Ei, muidugi,” ütles Smith lahkelt. “Muidugi, ametliku poliitika mõttes on jama, aga see on kõik seda väärt.”

“Kui te nii ütlete. Teeme ühed joogid ehk? O’Malone muidugi mitte.”

“Oi, muidugi. Ma arvan, et me teeme kohe mitu jooki. Läheme ja ajame veidike juttu.”

Gaspard pani alles nüüd tähele, et O’Malone ei olnud oma püstolit ära pannud, selle toru oli suunatud nendele.

“See ei ole vist meie tahtest sõltuv, ega?”

“Oi ei. Kaugeltki mitte. Istuge nüüd autosse.”

Smith istus autorooli.

Gaspard, Sofia ja O’Malone istusid tahaistmele. Auto oli kõrge salongiga, aga O’Malone’i pea puudutas peaaegu selle lage. Püstol oli ikka nende poole suunatud. Gaspard mõtles, et nad oleksid pidanud üritama joosta. Võib-olla ei jäeta neid enam pärast ellu.

Samas, mis häda oli neil nad ära tappa? Mida nad sellest võidavad?

“Mida te siis täpsemalt meist tahate?” küsis Gaspard.

“Me oleme aru saanud, et preili siin on teinud tähtsa uue avastuse. Sellise, millega Lazarensis praktikas ka tööle saab.”

“Kuidas… kuidas te seda teate?” küsis Sofia. “Ma olen seda väga salajas hoidnud. Kas Oskar rääkis?”

“See kutsikas? Oh ei. Tema on väga tubli olnud.”

“Aga kuidas?” küsis Gaspard. “Kes rääkis?”

“Kes tegi, kes tegi? Ise tegi.” Smith kõkutas. “Me panime Gaspardile väikese sõbra kaasa. Et äkki sa kuuled midagi põnevat. Ja näe, kuulsidki.”

Gaspard katsus oma pintsaku läbi - ja näe, vasakus taskus oligi väike elektrooniline seade. Lutikas.

Ta ei osanud isegi midagi ütelda. Gaspard jõllitas autopõrandat. Auto vilksatas läbi tänavalaternate valgussõõride. Ta oli kõik ära rikkunud. Oleks ta jätnud CIA poole pöördumata - või kui ta oleks vähemalt mõtelnud selle peale, miks Smith teda emmanud oli - või poleks pannud ette seda lolli plaani tulla laboratooriumit hävitama, lihtsalt, et oma deemonitega võidelda - või kui poleks üleüldse Eestisse tulnud Sofiat taga ajama, täiesti lootusetu juhtum…

Kuradi loll. Kuradi loll.

Oli öö.

**

Tuleb välja, et Smithi ja O’Malone’i väikeses moekas kontoris oli ka tagatuba. See tuba oli märksa lihtsama sisustusega, keskel olid vaid kaks tooli, millele O’Malley lõuaga osutas, Sofiat ja Gaspardi sihtimast lakkamata.

Gaspard ja Sofia istusid toolidele. Smith kinnitas nende käed käeraudadega toolide taha kinni. Gaspard ei olnud kindel, mida teha.

“Teate, ärme teeme asja nüüd keeruliseks,” ütles Smith. “Sofia. Sa ju tead väga hästi, kellelt su grant tuleb. See, et sa samal ajal Gromahhinile haltuurat tegid, on juba isegi halb, aga olgu, anname andeks, oleme lahked, keegi ei saa ütelda, et me paindlikud ei ole. Aga see, et sa niivõrd fundamentaalset avastust nagu funktsionaalne Lazarensis meie eest varjad - ai-ai-ai. See ei lähe mitte. Nii et anna oma avastus meile üle ja oleme kenasti kõik sõbrad edasi.”

Sofia hingas aeglaselt sisse ja välja, pööras siis oma pea Smithi poole ja vaatas talle kolm sekundit otsa.

“Ei,” ütles ta siis.

“Kuule, ära mängi nüüd lolli,” ütles Smith. “See kõik on vahva ja puha, aga lõppude lõpuks saame me selle uue seene niikuinii kätte. Erinevus on ainult selles, mis sinust järgi jääb.”

“Ähvardate mind piinamistega?” küsis Sofia. “Kui õilis.”

Gaspard jõllitas maha. See oli kõik tema süü. Sofiaga hakatakse tegema igasugu jäledusi ja see on kõik tema süü.

“Piinamistega? Oh ei. Mitte midagi niivõrd barbaarset. Meil on abiks tänapäeva tehnoloogia saavutused, sellised, mida on töötanud välja muuhulgas sellised silmapaistvad teadlased nagu Sofia Tuhkur ja Gaspard Bois-Tracy.”

Ega ometi?

“Mul on siin kaasas natuke seda võrratut Ordoensise eksemplari. Arvasite, et lihtsalt ühe labori hävitamisega kõik kultuurid hävivad - oi ei, muidugi oleme me varem nende juures käinud ja matti võtnud. Ja natuke seda meeldivat seenekultuuri ja hea Sofia, sa teed täpselt, mida me tahame. Sealhulgas näitad ja räägid meile täpselt, kuidas käib uue Lazarensise kultiveerimine. Ainult et sel juhul saab sinust paari päeva pärast täielik idioot. ”

Sofia ei ütelnud mõnda aega midagi.

“Sofia, mul on tunne, et kõik on vist läbi,” pomises Gaspard. “Anna mulle andeks.”

“Hea küll,” ütles Sofia. “Mida te teada tahate?”

“No esiteks, räägi, kuidas seda seent aretatakse.”

“Selle jaoks,” alustas Sofia, “on vaja kasutada Emajõe põhjamuda.”

“Kas midagi veel?”

“Ei. Põhjamudast piisab.”

“Ai-ai-ai. Ja meil läks juba nii hästi.” Smith andis O’Malleyle märku. O’Malley hoidis Sofia pead oma hiigelsuurte kämmalde vahel. Sofia üritas rabeleda, aga O’Malley oli liiga tugev. Smith võttis oma katseklaasi täis seenelahust, hoidis ühe käega Sofia silmalaugu lahti ja teisega pipeteeris lillakat eksemplari Sofiale silma.

“Mõnda asja on meil õnnestunud siiski välja nuhkida,” ütles Smith. “Eks ole, O’Malley?”

“Mhmh,” tegi O’Malley.

“Näiteks me teame, et sul on see metsalabor, Emajõest täitsa eemal, kus sa seeni kasvatad. Ma tõesti lootsin, et saame läbi ilma sunnimehhanismideta. Ilusat mõistust on kahju hävitada. Aga kui sa hakkad meile suu sisse valetama? Siis pole midagi parata.”

Sofia hakkas tõmblema. See oli tüüpiline Ordoensise kõrvalnäht. Gaspard mäletas neid katseid hästi. Nagu Jean-Christophe kunagi oli tõmmelnud.

“Nii. Ootame nüüd veidi aega,” ütles Smith. “Meil aega on. Soovite sigaretti? Ma tean, ma ei tohiks. Aga ma pole enam misjonär ka, nii et vast pole hullu.”

Gaspard ei ütelnud midagi. Sofia tõmbles.

“Teate, ma lugesin täna hommikul üht väga vahvat raamatut. Kas te Pratchetti olete lugenud? Ta on väga naljakas. Mulle väga meeldib. Kas sina oled teda lugenud, Gaspard?”

Gaspard ei vastanud. Ta ei kavatsenud selle koletisega mingit koostööd teha. Isegi kui ta tapetakse. Või kui temast tehakse idioot.

“Oi, kas prantslastele ei meeldi inglise huumor? On see vana vaen ikka? Ma mõtlesin, et selle Entente’iga leppisite ära? Juba pea sada aastat ju. Aga tegelikult, ma arvan, et tegelikult olete ikka lugenud, lihtsalt mossitate. Salgate. Aga ärge häbenege, ütelge, mis teie lemmik-Pratchett on?”

Gaspard oli vait.

“Vahid! Vahid!” ütles Sofia. Tema hääles oli mingi letargilisus.

“Ohoh! Tundub, et meie ravim on tööle hakanud. Nii. Nüüd räägime asjast ka. Kas vastab tõele, et teie uut Lazarensist aretatakse Emajõe põhjamudast?”

Gaspardile tundus, nagu ta kuuleks mingeid samme.

“Ei,” ütles Sofia. “Ei aretata. Palun laske meil minna.”

“Oh, seda nüüd küll mitte.”

Uksele kõlas koputus.

“Oot-oot, kes see nüüd on?” tegi Smith. “Ma lähen ütlen neile, et praegu ei saa.”

“Leili Hundipalu siinpool,” kostus ukse tagant tuttav piiksuv hääl. “Laske mind sisse.”

O’Malley silmad läksid suureks. Ta vaatas küsiva pilguga Smithile otsa. Smith vaatas tagasi. Mehed nägid välja nagu kaks koolipoissi, kes on mingi pättusega kohe õpetajale vahele jäämas.

“Kas te kuulete!” kordas Leili ukse taga.

“Vist… vist peab,” pomises Smith.

O’Malley tegi ukse lahti.

Leili astus tuppa sisse. Tal oli seljas samasugune must kleit nagu eile. Ainult kerge higileem tema laubal erines muidu korrektsest välimusest.

“Niisiis, mis häbematusega te siin tegelete? ” küsis ta. “Ma sain Sofialt sõnumi. Laske mu töötajad otsekohe vabaks.”

Smith vaatas teda hirmunud silmadega.

“Me… me… Leili, me peame.”

“Tühi jutt. Sina, O’Malley, sul on mõistus peas. Lase mu töötajad kohe vabaks.”

O’Malley vaatas korra Smithi poole, siis Leili poole, siis võttis taskust võtmed ja tegi Gaspardi ja Sofia käerauad lukust lahti. Need kukkusid kolksatades põrandale.

“Ja pane see püstol ära, see ei meeldi mulle. Anna see näiteks Gaspardi kätte. Tema vähemalt ei tee sellega selliseid rumalusi.”

O’Malley andis püstoli Gaspardile. Gaspard vaatas seda stseeni suuril silmil. Kas kogu linn oli Leili suhtes mingi Ordoensise-taolise asja mõju all? Või oli Leili jumalaks pidamine lihtsalt miski, mis inimestele siin linnas elades külge jäi?

“Nii,” ütles Leili. “Te ärge nüüd enam rumalusi tehke. Me nüüd läheme Gaspardi ja Sofiaga. Tõuske püsti.”

Kostus lask.

Leili kukkus põrandale maha nagu kaltsunukk, veri laubast voolamas. Smith seisis, püstol käes, üle kere värisemas.

“Ma tapsin Leili Hundipalu,” pomises ta. “Issand jumal, ma tapsin Leili Hundipalu. Jumal. Jumal. Jumal.”

Gaspard ei teadnud, kust see impulss tuli, aga relv tema käes tõusis ja ta vajutas kaks korda päästikule. Smith ja O’Malley kukkusid surnult maha.

“Jeesus Kristus,” pomises Sofia.

“Jeesus Kristus,” kordas Gaspard.

Nad jõllitasid maas lebavaid surnukehi.

“Me peaks vist minema,” pomises Gaspard. Sofia pööras ukse poole.

“Oota!” tegi Gaspard. Sofia seisatas kohe. Selles oli midagi groteskset, kuidas ta kõiki käske hetkega täitis.

“Enne peaks vist üle kontrollima, et nad pole Mithridatensisest mingit märki maha jätnud,” ütles Gaspard. “Vaatame arvutid läbi.”

Sofia ja Gaspard asusid arvuteid läbi vaatama. Sofia kogu vaimne võimekus tundus veel alles olevat.

“Kuidas sul olla on?” küsis Gaspard.

“Veider,” ütles Sofia. “Leili on surnud. Ma kaotan paari päeva pärast mõistuse. Mu elu on ilmselt läbi. Aga me võib-olla saame Mithridatensise maalt välja.”

“Ma kutsun Oskari ja Karoliine meile järele.”

Arvutites polnud Mithridatensisest mingit märki.

“Võib vist minna,” ütles Gaspard.

Sofia tõusis toolilt ja astus ukse poole.

“Kuule,” ütles Gaspard.

“Jah?”

“Kas sa annaksid mulle oma käe?”

Sofia ulatas Gaspardile oma käe. Gaspard võttis selle oma pihku.

“Läheme nüüd.”

Nad läksid käsikäes trepist alla.

Gaspard mõtles korra ja lasi siis Sofia käest lahti.

**

Oskar ja Karoliine olid Karoliine valges autos.

Gaspard rääkis neile, mis oli juhtunud.

“Püha kurat,” pomises Oskar. “Leili on surnud. Ja Sofia on peaaegu surnud.”

“Me peame saama midagi teha,” pomises Karoliine. “Sofia ei ole veel surnud.”

“Me peame Leili surnukeha alla tooma,” ütles Oskar. “Ma lähen toon.”

Leili surnukeha pandi istuma keskele, Sofia ja Gaspardi vahele, turvavöö kenasti peale. Karoliine andis gaasi. Kuidagi veider oli äsjatapetu kõrval sõita. Veri valgus autoistmele. Leili tundus nüüd isegi kuidagi veel väiksem kui enne.

“Ma arvan, et on parem, kui me linnast välja sõidame,” ütles Karoliine. “Hoiame madalat profiili.”

“Kui saadakse teada, et Leili on surnud, kaotab see linn mõistuse,” ütles Sofia. “Ja meil ei ole tähelepanu vaja. Meil on tegelikult kõik olemas, mis meil on vaja. Tegelikult on kõik hästi. Meil on Mithridatensise kultuurid. Meil on Gaspard. Gaspard, kas sul pass on kaasas?”

“On.”

“Väga hea. Siis sa saad võtta kultuurid, istuda rongi peale ja sõita tagasi Tallinnasse ja sealt Prantsusmaale. Ütled, et siin oli segadus. Leili on ju surnud. Saadakse aru. Prantsusmaal hoiad veidi aega madalat profiili, siis avastad Mithridatensise. Sellest, mis siin toimus, ei maini midagi.”

“Aga… aga mis sinust saab?”

“Tõenäoliselt mitte midagi head. Aga samas, see on vist see, mille ma olen ära teeninud. Omaenda leiutisega hukka saada - selles on teatav ilu.”

“See oli minu leiutis ka,” pomises Gaspard. “Aga ainult sina saad hukka.”

“Tõsi. Poeetikal on piirid.”

“Ma otsin mingi viisi, kuidas seda protsessi ümber pöörata,” surus Karoliine rooli taga läbi hammaste. “Oskar on siin. Tema on teadlane. Me ei tea, et see protsess oleks nii pöördumatu. Võib-olla saab seda seent organismist välja ravida.”

“Võib-olla,” ütles Sofia. “See oleks hea. Meil küll ei õnnestunud. Aga kes teab, lootus sureb viimasena.”

“Ma viin su Reola maamajja, seal on need eksemplarid,” ütles Karoliine. “Hommikul paneme Gaspardi rongi peale. Ja mina üritan sinu kuidagiviisi ära päästa.”

**

Oskar ja Gaspard lonkisid rongijaama poole. Oli udune hommik. Gaspardil oli tunne, nagu tahaks ta lihtsalt kõik kuradile saata. Aga ei saanud. Käe otsas oli väike kohver, kus olid sees Mithridatensise eksemplarid, põuetaskus pass ja rahakott. Muust oli Gaspard ilma jäänud. Näiteks Sofiast.

“Nii see siis lõpeb,” pomises Gaspard.

“Nii see lõpeb.”

“Kas sul kahju ei ole?”

“Mul? Kahju? Muidugi on. Aga nii ta läheb.”

“Sa ütlesid, et sa võtaksid isegi vana Lazarensist. Kas sa uut enda peal ei tahtnud katsetada?”

“Ma alguses ei julgenud,” ütles Oskar ja naeratas. “Kartsin, et äkki see hoopis tapab mu, mitte ei päästa. Aga nüüd ma tean, et see töötab. Mul on kodus üks pudelike kõrvale pandud. Pärast seda, kui ma olen sinu ära saatnud, võtan selle kodus sisse.”

“Sissevõtmisel tulevad hallutsinatsioonid,” hoiatas Gaspard. “Sinu mineviku patud tulevad sind kummitama. Ma samas ei teagi, kas sul neid on.”

“Patud? Hmm,” tegi Oskar. “Peab mõtlema.”

Oskar nägi kulm kipras kuidagi eriti armas välja. Inimene peab mõtlema, kas tal patte on. Selles oli midagi lootusrikast. Ei olnud kõik inimesed veel Eedeni aiast välja aetud.

Võib-olla on Oskar nende kõigi tulevik?

Paistma hakkas rongipeatus. Rööpad tulid udust eikusagilt ja läksid eikuhugi.

Rongini oli tublisti aega. Aga ega selles peatuses kõik rongid ei peatugi.

Rongipeatuseks oli enam-vähem post ja platoo. See ei olnud tühi. Sellel seisis üks kogukas mees.

Nikolai Gromahhin.

Tal oli seljas valgest siidist ülikond, mis näis olevat punakaspruunide plekkidega määritud. Gaspardil hakkas seest veidi keerama.

“Näe, keda siin ka kohtab,” ütles Gromahhin. “Me vist üleaia naabrid.”

Gaspard ja Oskar jõllitasid Gromahhinit. Mida ta siin teeb? Kas ta teab midagi?

“Mul siin suvila läheduses. Te ka Reola poisid?”

Õigus küll. Gromahhin oli oma Reola suvilat maininud. Võib-olla ei tea ta millestki mitte midagi.

“Sattusime siiakanti,” poetas Oskar mokaotsast.

“Ja kuhu siis rongiga minek?”

Gromahhin ei tohi midagi teada saada.

“Meil on vaja Tallinnas ära käia,” ütles Oskar.

“Mis teie kaelaga juhtus?” küsis ta Gaspardile osutades. Gaspard tundis, kuidas selle küsimuse peale oleks kägistusjälg ta kaelal justkui eriti punaseks tõmbunud.

“Sattusin baaris kaklusesse,” ütles Gaspard. “Keegi üritas mind kägistada.”

“Aga jäite ellu?”

“Nagu näha.”

“Väga huvitav.”

“Ju siis.”

“Teate, mul on oma tehases muidugi kaamerad üleval. Te olete meil agaralt külas käinud, vaatan.”

Gaspard neelatas. Mida Gromahhin teadis?

“Muidugi on meil Ordoensisest varukoopiad. Teie väikene retk oli omamoodi šarmantne, aga lõppkokkuvõttes mitte kuigivõrd traagiline.”

Gaspard hingas välja.

“Mida te ütelda tahate?” küsis Oskar.

“Ütelda? Oh, suuremat ei midagi. Aga teate. See, kuidas te surma üle elasite, on väga huvitav. Ja ma olen mees, kellele meeldib mõtelda, oo jaa. Ja inimesed jätavad rohkem jälgi, kui nad arvavad. Näiteks teatavad rohelise kuklaga kassid. Ja-jaa. Väga armsad loomad. ”

Gromahhin võttis põuest kuldse püstoli.

“Teate poisid, andke see kohvrike õige mulle.”

Kostis rongimürinat.

“Ei anna,” ütles Oskar.

“Ärge tehke lollusi. Ma aiman küll, mis seal sees on. Ma muidugi ei tea. Aga mul on aimdusi. Ja minu teadlased teevad selle vast kindlaks.”

Rong lähenes aeglustamata.

Oskar sööstis Gromahhini poole. Käis pauk, aga see ei peatanud Oskari liikumist. Ta haaras Gromahhinist ja nad mõlemad kukkusid rööbastele. Järgmine sekund tuhises rong pidurdamata Gaspardist mööda.

**

Gaspard oleks tahtnud Oskari surnukeha üles otsida, aga tal polnud aega. Järgmine rong tuli liiga ruttu. Kas Oskar oleks ellu jäänud, kui ta olnuks Mithridatensise teraapia läbinud?

Gaspard istus rongi peale ja ostis müüjatädilt pileti. Pingid olid puust, aga sellest polnud hullu. Gaspard hoidis oma kohvrit süles. Aeg oli minna tagasi. Ees ootas kuulsus ja rikkus. See riik jääb temast maha, veidike kehvemana, kui ta selle eest oli leidnud. Leili ja Oskar on surnud. Sofia jääb ilmselt idioodiks. Gaspardi patud jäid lunastamata.

Ta oli tõusnud surnuist, aga mille nimel?

Jutt: Soomaa (Meelis Kraft)

Valter võttis jala gaasipedaalilt, käigu välja ja lasi autol teepeenrale veereda. Tüdruk kõrvalistmel, Hedvig, vaatas kergitatud kulmudega tema poole.

„Ise ütlesid, et sul on vaja Instagrammi jaoks tee peal mõned pildid teha,” ütles Valter ja tegi Hedvigile silma.

„Lollakas, ega need sellised pildid ei ole. Pealegi on Insta täiega out. Kõik normaalsed inimesed on nüüd TikTokis.” Hedvig ringutas, ta oli mõned minutid tagasi ärganud ja tõstis jalad armatuurlauale. Valter pani alles nüüd tähele, et tüdruku iga varbaküüne peale oli kleebitud isesugune miniatuurne pildike.

„Noh, mine tee siis ära,” ärgitas Valter närviliselt.

Hedvig vaatas selja taha ja raputas pead.

„Mingi suvalise maantee ääres? Sa ei tea ikka sotsiaalmeediast midagi. Selleks on ikka mingit ilusat kohta vaja. Kui ma näitan ennast looduselapsena, on mul vaja videot, mis ei ole kuskil maantee ääres tehtud.”

Valter sügas kukalt, tegi autoukse lahti ja ronis välja.

„Lähme siis.”

„Kuhu?”

„Metsa.”

Hedvig hakkas madala häälega naerma.

„Nende kingadega? Lollakas. Ma ei mõelnud, et ma jala metsa lähen. Ma tahan, et sa viiksid mu kusagile, kus on ilus loodusvaade.”

Valter ronis pikalt ohates autosse tagasi. Ta avas telefoni, toksis ja skrollis midagi. Hedvig võttis käekotist puudritoosi ja kontrollis pisikese peegli abil meiki, mis oli loodustüdruku jaoks täpselt õige tonaalsusega. Ta oli juba hommikul otsustanud, et tal on vaja videot, kus ta on mõne loomaga. Ülbemad jälgijad olid nurisema hakanud, et temast on ainult peo- ja kesklinnavideod.

„Tundub, et me saaksime Soomaale keerata,” pomises Valter, kellele ilmselgelt see plaan ei meeldinud, aga kuna neil oli Pärnus hotellituba broneeritud, ei tahtnud Valter isegi kõige väiksemat riski võtta.

„See kõlab küll nagu loodus,” ütles Hedvig ja kohendas ripsmetušši. Valter pani autole käigu sisse.

Umbes kahekümne minuti pärast veeresid nad kitsal kruusateel. Valter oli juba leppinud, et Pärnusse jõudes peab esimese asjana pesula leidma. Sellisele suurele klubimuusika festivalile ei minda masinaga, kus tolmukorra alt ei paista toonimuutev pärlmuttervärv väljagi.

„Otsi selline koht, kus oleks loomi,” ütles Hedvig.

Valter irvitas. „Karu vä? Hunt? Kindlasti leiame mõne sellise. Viskan vaesele loomale kümneka.”

Hedvig jõllitas Valterit.

„Lollakas. Ma mõtlesin lammast või mis need suured on, sarvedega. Pullid vist. Vot nende suurematega teeks küll pilti.”

Valter oli tegelikult maapoiss, aga ta varjas seda üsna oskuslikult, ega hakanud nüüdki Hedvigit loomakasvatuse teemal harima. Auto veeres aeglaselt kruusateel ja Valter oli peaaegu esiklaasi vastu naaldunud. Ta igatses asfaldi peale tagasi.

Umbes kilomeetri pärast jäi Valterile silma pisike majake. Selline piisavalt pisike, et selle pensionärist omanikul võiks paar veist või lammast olla. Valter tahtis nüüd asja kiiresti ära teha ja ta keeras otsustavalt majakese õuele.

„Arvad, et siin on loomi?” uuris Hedvig ja Valter noogutas. Poiss ronis madalalt esiistmelt välja.

„Sa ei tulegi vä?”

„Lollakas. Kui siin mõni koer ringi jookseb.”

Valter mõtles korraks. See koer oleks tal juba sääres. Seega ilmselt ei ole koera. Ta lõi käega ja jalutas maja poole.

„Halloo,” hõikas ta pärani uksest. „On siin keegi?” Mingit vastust ei tulnud. Ja siis tundis ta lõhna. Maapoisina tundis ta lehmasita leha ilmeksimatult ära. Võiks isegi öelda, et talle meeldis see. Tuletas lapsepõlve meelde, kui nad veel vennaga... Valter tõrjus mälestuse vennast ja sammus ümber maja nurga. Samal hetkel kuulis ta luust ja lihast läbi lõikavat karjatust. Ta pöördus ja jooksis auto poole tagasi.

Karjuja oli tõesti Hedvig, aga mingit erilist põhjust selleks nagu ei tundunud olevat. Lihtsalt üks must lehm vaatas autoaknast sisse.

Valter oli vanaema juures palju veistega kokku puutunud. Ta teadis, et ainult vits hirmutab neid. Kunagi lapsepõlves oli üks linnamees, kes vanaemal puid lõigata aitas, proovinud ligitikkuvat lehma mootorsaega hirmutada. See ei õnnestunud kohe üldse, lehm ei saanud aru, et mootorsaag on palju ohtlikum kui vits.

„Lehm tahab ainult keppi,” ütles vanaema ja Valter pidi peopesa suule suruma, et tema itsitamine välja ei paistaks.

Valter murdis ühe jämedama lillevarre ja tõmbas selle peopesaga lehtedest ja õitest puhtaks. Ta sammus vitsa viibutades julgelt auto poole.

Lehm kuulis vihinat ja pööras ennast tema poole. Valter võpatas. Isegi silmamunad ei tundunud päris valged olevat. Ja need silmad põrnitsesid Valterit.

„Kõtt,” ütles Valter, kuna talle ei meenunud, kuidas lehmi peletatakse.

Lehm ajas suu pärani, nagu tahaks muutada, aga ühtegi heli ta suust ei kostunud. Siis pöördus suur loom ringi, läks veidi vaarudes õue teise otsa ja laskus kõhule. Hetke pärast hakkas lehma alalõualuu liikuma.

Valter läks auto juurde ja tõmbas kõrvalistuja ukse lahti.

„Ta mäletseb nüüd,” ütles ta pisut kohkunud näoga Hedvigile. „Ideaalne hetk pulliga pilti teha.”

Hedvig ei taibanud irooniat. Ta nägu kaunistas naeratus, mis sarnanes Valteri lemmikpornostaari naeratusele.

Hedvig kargas autost välja ja kalpsas mutimullahunnikuid vältides lehmale lähemale.

„Ära väga lähedale ka mine,” hõikas Valter.

Hedvig vaatas selja taha lehma poole ja tema blondid kiharad lehvisid nõrga tuule käes.

„Sellest vast aitab.”

Järgnes kakskümmend minutit põrgupiina, mille Valter kangelaslikult ära kannatas. Välja nägi see umbes nii. Valter filmib kristallidega kaunistatud iPhonega Hedvigit, kes on võtnud seksika poosi. Siis jookseb Valter Hedvigi juurde ja nad vaatavad koos videot.

„Nii ilus,” ütleb Valter lootusrikkalt.

„Lollakas. Nurk on vale. Mul oleks nagu lõualott. Tee natuke kõrgemalt.”

Kõike seda vaatab laisa pilguga pealt mäletsev süsimust lehm.

Lõpuks sobis Hedvigile video ja nad tegid kiiresti mõne pildi ka. Igaks juhuks, Insta jaoks. Valter oli lehma täiesti unustanud, aga nüüd nägi ta midagi silmanurgast. Ta vaatas lehma terasemalt ega saanud kohe aru, mis toimub. Siis läks ta näost valgeks.

„Hedvig, tule palun siia,” ütles ta vaikse häälega.

Hedvig oli veidi mossis ilmega, aga kuulas Valterit.

„Noh, mis viga?”

Valter keeras tüdruku aeglaselt ümber ja osutas lehmale. Hedvig võpatas ja tahtis plikalikult kiljuma pista, aga Valter sulges ta suu peopesaga.

Lehma suu oli pärani ja sellest paistis veripunane moodustis. Õigemini oli see moodustis mitte veripunane vaid verine. Tilgad kukkusid murule ja lehma suu alla oli juba tekkinud pisike tumepruun laiguke.

Valter võttis ettevaatlikult käe Hedvigi suult.

„M...m...mis see on?” kogeles Hedvig.

Valter plaanis õlgu kehitada, aga siis tuli talle üks mõte.

„Arvatavasti kasvaja. Keele või suulae oma.”

Verest tilkuv moodustis kadus suhu tagasi ja lehm mäletses veriste mokkadega rahulikult edasi.

„Ma tahan nüüd ära minna,” ütles Hedvig. Kuigi Valter ootas kannatamatult reisi jätkamist, oli selle kõige juures midagi, mis talle ei meeldinud.

Nad liikusid selg ees, lehma mitte silmist lastes, autoni ja hüppasid kiiresti sisse. Valter tõmbas lahti Waze ega mõelnud rohkem, kuhu sõita. Kui nad kruusateeni jõudsid, ütles masinhääl telefonis, et keerata tuleb vasakule.

Nemad olid tulnud teiselt poolt.

Samal hetkel märkasid nad, et otse ees on tinahall vihmapilv ja samas langesid klaasile esimesed rasked piisad.

Viis minutit hiljem kallas nagu pangest. Kuna nad sõitsid kergel tõusul, tundus nagu oleks neile jõgi vastu voolanud. Valter tundis juba, kuidas tagaveolise auto rattad aeg ajalt ringi käisid. Kojamehed suutsid valge veekardina vaid hetkeks tuuleklaasilt minema paisata, kuid Valter suutis aeglaselt sõites autot teel hoida.

Siis ei liikunud auto enam edasi ja Valter ei üritanud, sest see oleks rattaid veelgi rohkem sisse kaevanud.

Hedvig hakkas nutma.

„Mis viga,” küsis Valter leebelt, kuigi mõttes kirus kaht asja. Hedvigi Tiktoki paska ja seda, et oli lasknud auto vedrustuse alla lasta. Asfaldi peal, jah, on äge. Aga siia, pärapõrgusse oleks maasturit vaja.

„Mis me nüüd teeme,” nuuksus Hedvig.

Valter naeratas enesekindlat.

„Ootame, kuni vihm veidi järele annab ja siis lükkame välja.”

Hedvig noogutas ja löristas ninaga.

Vihm andis järele alles poole tunni pärast. Natuke veel tibutas, kui Valter välja ronis ja olukorda hindas. Kõige hullem ei olnudki. Ta surus vastuväidetest hoolimata Hedvigi rooli ja läks ise lükkama. Palju ei olnud vaja, aga kui masin minema sai, hakkas Valter muretsema, kas Hedvig piduri leiab üles. Leidis ja Valterile tundus hetkeks, et väike pööre põhimaanteelt maha saab kohe oma loogilise lõpu. Ta heitis pilgu metsaviirule, mis jäi umbes saja meetri kaugusele.

Otse metsa ees seisid mingid kujud. Valter ei saanud kohe aru, mida ta vaatab. Ta võttis taskust iPhone’i ja zuumis lähemale. Ikka veel ei olnud hästi aru saada, mis need kujud olid. Nagu loomakujulised märklauad, aga süsimustad. Nii süsimustad, et tundus nagu oleks keegi need kääridega pildist välja lõiganud. Aga see ei olnud pilt, see oli reaalne mets pärismaailmas.

Üks kujudest liigutas ja hakkas aeglaselt Valteri poole liikuma.

Valter otsustas, et ta ei tee kiiret suitsu. Ta hüppas autosse ja hakkas Hedvigi käest lollakaid küsimusi küsima. Millegipärast tahtis ta, et Hedvigi tähelepanu püsiks temal. Kui auto kohalt võttis, nägi ta, et kõik lehmad liikusid selle koha poole, kus ta auto just hetk tagasi seisnud oli.

„Kas me ümber ei võiks keerata?” küsis Hedvig, kui nad olid mõne kilomeetri sõitnud. Lombid teel olid üüratud ja iga natukese aja tagant kriipis auto põhi kruusa. Kuna tee oli ikka veel kerge tõusuga lootis Valter, et nad jõuavad enne asfaldile, kui mõni org tuleb.

Ta ei uskunud seda ise ka, Waze näitas asfaltteeni 12 kilomeetrit. Pealegi kerkis nende kohale uus hiiglaslik äikesepilv.

„Ma arvan, et sel teel, kust me tulime, jääme kindlasti kinni,” vastas Valter.

Järgmisel hetkel vajutas ta piduripedaali põhja ja auto tõmbas kergel teel veidi vibama. Valter oli hea juht, ta ei oleks lasknud autol kraavipõhjas maanduda. Hedvig seevastu kiljatas, kuna tagaistmel vedelev hiiglaslik reisikohver lendas vastu kõrvalistuja seljatoe tagumist külge ja Hedvig sai korraliku hoobi selga.

„Mis see veel on,” küsis Hedvig

Auto ees oli teest veidi kõrgem valge vall. Valteri pilk pendeldas telefoni ja auto esiklaasi vahet.

„Waze arvates ei ole siin teed.”

„Äkki ei ole levi. See on ju täielik rednekkide kolgas.”

Valter raputas aeglaselt pead.

„Ma nägin kuidas täpp kaardil liikus.”

„Siis on tee nii uus, et seda ei ole veel kaardil.”

Valter noogutas, lõi ukse lahti ja ronis välja. Tibutas veel õige kergelt, nii et ta ei hakanud midagi peale tõmbama. Ta lonkis ristuva tee keskkohani ja vaatas mõlemasse suunda.

„Jumalast korralik tee,” hõikas ta Hedvigile. „Me läheme seda pidi. Kui see siia tehtud on, siis peab see ka kusagile välja viima.”

Valterile tegi muret, et oli juba üsna hämar ja ta ei tahtnud mõeldagi sellele, et nad jäävad mõnda suurde lompi kinni.

Auto põhi kraapis küll tugevalt jämeda fraktuuriga killustikku, aga madalast teeservast üles ta sai. Valter keeras rattad vasakule, Pärnu poole.

Kõigest mõne minuti pärast pidi Valter jälle pidurile hüppama. Oli juba nii pime, et ta kasutas kaugtulesid. Lauge kurvi lõpus paistis midagi teel olevat. Auto veeres aeglaselt lähemale ja nad nägid jällegi suurte loomade siluette. Täpselt nagu ennegi tundus autolaternate valgus loomakujudesse neelduvat. Aga seekord tegid mustad lehmad midagi, millest nad kohe aru ei saanud.

Kolm lehma olid ringis ümber ebamäärase riidepuntra.

Hedvigi lõug hakkas värisema.

„M... m... mida nad teevad?”

Valter kummardus aknale lähemale. Oli juba peaaegu pime, nii et ta ei saanud aru, mis teel lebab. Siis tuli talle hea idee.

Valteril oli kõige viimane iPhone. Sellel oli nelja läätsega kaamera, mida sai binokliks kasutada. Ja lisaks oli sellel öönägemise äpp.

Valter libistas Waze ekraanilt ja avas õige rakenduse. Siis suunas ta kaamera lehmadele. Hedvig nõjatus tema poole ja nad vaatasid koos ekraani.

Alguses ei saanud nad midagi aru. Lehmakujud jäid ikka samasugusteks siluettideks.

„Kas sulle tundub ka, et üks vaatab meie poole?” küsis Hedvig.

Valter noogutas. Kui kaks lehma olid kaltsuhunniku kohale kummardunud, siis kolmanda siluett oli täpselt selline, nagu sa sind vaatava lehma siluetti ette kujutad.

„Ma’i tea, kas sõidaks neist vaikselt mööda...” jõudis Valter öelda, enne kui Hedvig röökima pistis. Valter heitis pilgu ekraanile.

Üks lehmadest oli kaltsuhunnikust midagi kätte saanud.

Ei olnud mingit kahtlust.

See oli inimese jalg, umbes poole reie pealt ära rebitud ja töösaabas ikka veel jalas.

Nüüd tulid kasuks paljud tunnid ja siledaks kulutatud rehvid. Valter armastas sõpradega mõne kaubanduskeskuse parklas driftimas käia. Tal ei olnud vaja tagurdada, et auto nina vastassuunda saada.

Valter ropendas vahetpidamata ja Hedvig nuuksus. Nad ei rääkinud omavahel. Valter vajutas gaasi nii palju kui värskel lahtisel killustikul võimalik, aga ikkagi tundus talle, et kiirus on liiga väike. Kõige rohkem viie minuti pärast pidi ta jälle täiest jõust pidurile astuma. Keset teed seisis inimkuju ja vehkis kätega üles-alla. Auto läks külglibisemisesse, aga sai napilt enne inimkuju pidama.

Valter lõi täiest jõust rusikaga vastu rooli. Hedvig vahtis teda hirmunud pilgul.

Inimkuju astus hetkega juhipoolse ukse juurde ja hakkas vastu küljeklaasi taguma. Ümber tema käe oli mässitud plekiline teetöölise helkurvest.

„Ära lase teda sisse,” karjus Hedvig, kui nägi, et Valter käsi liikus ukse avamise nupule.

„See ei ole ju lehm. Ta vajab meie abi.”

„Kust sa tead?”

Valter vangutas pead ja lasi aknaklaasi viis sentimeetrit allapoole.

Mees surus huuled tekkinud avausse.

„Laske mind sisse!”

Hedvig raputas pead, aga Valter avas tagumise ukse luku. Mees rebis ukse lahti ja hüppas autosse.

„Sõida!” pahvatas ta ette naaldudes Valterile otse kõrva.

Auto võttis järsult kohalt.

Mees tagaistmel vahtis närviliselt külgedele ja taha.

„Kes kurat sa oled ja mis siin toimub?” küsis Valter ebaviisakal toonil.

Mees hakkas hüsteeriliselt naerma.

„Mis siin toimub? Te ei tea midagi? On nii? Kas te lehmi olete näinud? Musti, ma mõtlen?”

Valter ja Hedvig noogutasid agaralt.

„Kas te teate, mis tee see on?”

„Ei,” ütlesid Valter ja Hedvig korraga.

„Hästi, ma räägin siis teile. See on osa Rail Balticu taristust. Hakkab Lõuna-Eestit logistikakeskusega ühendama. Mina olen insener. Geoloog, kes tegi aluspõhja uuringuid. Kas hakkab koitma?”

„Mis meil siin koitma peaks,” nähvas Hedvig.

Mees vahtis hullu pilguga autotuledest valgustatud teed ja raputas pead. Siis hakkas ta jutustama.

„Eile lõi kopp kolksuga vastu kivi. Ma lasin pinnase pealt ära koorida. Need olid lamedad kivid, mingisugused märgid peal. Väga vanad. No kohe väga vanad. Tuhat aastat vähemalt, võib-olla rohkemgi. Muidugi tegin ma kohe kõne Tallinnasse. Kivid olid mingisugune kalme või haud või midagi sellist. Me oleks pidanud kohe tööd lõpetama ja Muinsuskaitseameti Arheoloogiapärandi osakonnaga ühendust võtma. Aga teate, mis tähtsad Tallinna ülemused ütlesid?”

Insener nõjatus ettepoole ja vahtis vaheldumisi Hedvigit ja Valterit.

„Ei,” ütles Valter.

„Küsisid, mitu meest brigaadis on. Kuus oli. Kõigile kolm tonni preemiat ja sulle kümme. Need kivid peavad teelt eest kaduma. Tähtajad on kukil. Iga kaotatud päev läheb firmale üle kahesaja tonni maksma. Arheoloogid võivad kuu aega kaevata. Me ei saa seda endale lubada. Riigi kompensatsioon ajab naerma.

Kutsusin mehed kokku ja rääkisin asja ära. Kõik olid rõõmsad. Peale minu muidugi. See on üsna korralik seaduse rikkumine.

Tõstsime siis pealmised kivid kõrvale. Need olid ikka päris korralikud. Meetri kandis laiad ja mitu meetrit pikad. Paksus vähemalt viiskend senti. Mul oli õigus, see oli haud. Aga mitte inimeste oma. Seal oli vähemalt viiskümmend lehma laipa, kõik süsimustad. Kõik nagu eile sinna kivide vahele auku visatud, täiesti terved. Isegi silmad olid süsimustad. Nüüd saan aru, et nad olid sinna peidetud. Oleksid pidanudki sinna jääma. Alatiseks.

Ja hommikul vara tulid lehmad. Elusad.”

Insener harutas käe ümber keeratud neoonvesti lahti ja sirutas käe esiistmete vahelt ette. Vaatamata korbatanud vereklimpidest oli näha, et sõrmedest oli alles ainult pöial.

„Kui mina hommikul soojakust välja jõudsin, rebisid kaks musta lehma parasjagu üht ekskavaatorijuhti ribadeks. Ma sain aru, et me olime haua avamisega mingisuguse viiruse vallandanud. Need olid läheduses asuva farmi hulluks läinud lehmad. Ma nägin kuidas hüperpigmentatsioon levis mulle lähima lehma kerel kiiresti ja nad järjest mustemaks muutusid. Ma arvan, et ei ole seletatav, kuidas lehmade maos ensüümid praktiliselt hetkega muutusid, aga nüüd olid nad igatahes lihatoidulised. Siis ründas kalluri tagant üks mind ja hammustas mul sõrmed ära. Sellest ajast olen põhimõtteliselt jooksnud.”

Hedvig vaatas oma iPhone’i. Ta suurendas üht pilti. Siis tegi ta väga iseloomulikku häält, mida Valter oli pidude hommikupoolses otsas tihti kuulnud.

Hedvig kummardus ja väljutas kogu mao sisu jalgade ette. Insener noppis esiistmete vahele pudenenud telefoni ja uuris pilti.

„Kuna see tehtud on?” küsis ta.

„Mõni tund tagasi,” vastas Valter ja küünitas, et pilk pildile heita. Insener keeras telefoni nii, et Valter nägi telefoni ekraani. Valter tundis pildi ära. Ta ise oli selle pildistanud, kui Hedvig oma instasessiooni tegi

Natuke udusel pildil oli lehma pea. Tema suust välja tilpneva punase moodustise küljes rippusid naharibade küljes ilmeksimatult inimese varbad.

„Kurat, see levib kiiremini, kui ma oleks osanud karta,” ütles Insener mõtlikult enda ette. „Loogiline muidugi, lehmad peavad ju mäletsema. Nüüd mäletsevad nad heina asemel inimeste kehaosi...”.

Hedvig tõmbas käega üle oksese suu.

„Ma ei saa aru, mis asi on mäletsemine,” küsis ta kõõksudes ja oksendas uuesti.

„Mäletsemine,” ütles Insener mõtlikult. „Veised suudavad süües rohtu vaid osaliselt ära närida. Hiljem liigub see seedekulglat pidi üles ja nüüd peenestavad nad närides toidu lõplikult. Ilmselt on see omadus jäänuk ajast, kui veiste eellased pidid metsikus looduses kiiresti heina alla kugistama ja siis ennast kusagile kiskjate eest ära peitma...”

Viis minutit hiljem jõudsid nad asfaldile. Valter ei pidurdanud, keeras järsult vasakule, lastes auto tugevalt külglibisemisesse.

„Uhh, siin saan ma vähemalt saja viiekümnega sõita. Kui mõni lehm peaks tee peal uimerdama, sõidan tast läbi.”

Hedvig ja Insener noogutasid agaralt.

Ühtegi lehma nad rohkem ei näinud.

„Pea siin kinni,” ütles Insener. Nad lähenesid autorongile, mis oli teepervele seisma jäänud, kõigil mootorid käimas ja tuled põlemas. Valter ei hakanud kõrvale tõmbama, vaid peatas auto keset teed.

„Edu teile,” ütles Insener ja ronis autost välja, kuid pöördus siis ringi.

„Võiksime vist telefoninumbreid vahetada.”

„Milleks?” kähvas Valter ja Hedvig raputas pead.

„Noh, ma mõtlesin, et võib-olla hakatakse midagi uurima või on mingi kompensatsioon ette nähtud...”

„Kompensatsioon mille eest?”

„Auto remont äkki...”

„Mu autol ei ole midagi viga,” jõratas Valter, pani käigu sisse ja võttis kohalt nii äkiliselt, et Insener pidi tagasi hüppama ja autouks paugatas inertsist kinni.

Valter vahtis klaasistunud pilgul esitulede valguskoonust enda ees ja lisas kiirust.

„Äkki siin ei ole enam nii palju vaja,” ütles Hedvig.

Valter pilgutas kiiresti silmi nagu oleks ta unest virgunud.

„Jah, muidugi,” ütles ta ja lasi gaasipedaali lõdvemaks.

Hedvig pani käe Valteri reiele.

„Mis see siis nüüd oli?”

„Kurat seda teab. Igatahes saame sellest kolkast minema. Ma tahaks need kuradi väärakad lehmad ära unustada.”

„Ma tahaks ka ära unustada,” sosistas Hedvig.

Natuke aega valitses autos vaikus.

„Kas me peaksime kellelegi helistama?” küsis Hedvig viimaks. „Teada andma, mis seal juhtus.”

„Milleks?”

„No, võib olla keegi läheb ka kogemata seda teed mööda ja siis tulevad need lehmad metsast välja ja...”

„Nägid, mis autod seal seisid, kus see veidrik maha läks?”

Hedvig raputas pead.

„Mõnel oli „Siseministeerium” ukse peale kirjutatud. Nad teavad praeguseks juba üsna hästi, mis seal toimub.”

Justkui Valteri sõnade kinnitamiseks lendasid samal hetkel üle nende pea kaks Apache lahingukopterit.

Hedvig otsis kotist siidripudeli, keeras korgi maha ja võttis kolm pisikest sõõmu. Siis tõmbas ta e-sigaretist sügava mahvi. Autos levis eriti sensuaalne aroom. Hedvig oli selle e-poest ostnud ja selle nimi oli „UnZipped Wild”.

„Lähme festivalile,” ütles Hedvig.

Valter vajutas gaasipedaali jälle põhja.

„TriggerTrance” festival oli juba vähemalt kolm tundi kestnud, kui Valter ja Hedvig kohale jõudsid. Sellest ei olnud midagi, kuulsamad DJ-d pidid nagunii alles öösel peale minema.

Nad võtsid mõned õlled ja siidrid, nõksutasid muusika järgi natuke aega päid. Valter haigutas. Hedvig haigutas. Siis haigutasid mõlemad korraga.

„Ma’i tea, äkki peaks hotelli minema?” küsis Hedvig.

Valter noogutas.

Nad trügisid läbi rahvamassi väljapääsu poole. Järsku jäi Hedvig seisma ja sikutas Valterit käisest.

„Mida?” uuris Valter pahuralt. Tal oli kõigest villand.

Hedvig näitas sõnatult sõrmega piirdeaia kõrval olevale platsile, mis jäi festivalialast väljapoole.

Tänavalaternad valgustasid eemalt umbes kümmet süsimusta lehma, kes aeglaselt lähemale loivasid. Mõned lõbusas tujus seltskonnad tegid lehmade taustal selfisid või pildistasid niisama. Üks purjus tüdruk vaarus jalgadele ja hakkas lehmadele käed laiali vastu minema. Ilmselgelt tahtis ta neile pai teha.

Hedvig ja Valter vahtisid teineteisele ammuli suudega otsa. Tüdrukule lähim lehm ajas samuti suu ammuli.

„Nad ei usuks meid iial,” kähises Valter. Hedvig noogutas. Nad pöörasid ringi ja pistsid jooksu. See ei säästnud nende kõrvu verd tarretama panevast karjatusest, millele järgnes paaniline kisendamine paljudest erinevatest suudest.

See kasvas ja kasvas ja kasvas.

Juba kaheksateistkümnes veokitäis saabus viiekümne ruutmeetrise betoonist sarkofaagi juurde ja kallutas musti lehmarümpasid teistele samasugustele otsa.

„Viimane?” küsis bioloogilist kaitseülikonda ja maski kandev kogu.

„Jah,” vastas autojuht, kes kandis samasugust ülikonda. Kolmas kollast kilemundrit kandev mees käivitas traktori ja lükkas sahaga kaks servale kukkunud korjust teiste juurde.

Pool tundi hiljem oli seltskond vahetunud. Kohale oli veerenud kaks hiiglaslikku teleskoopkraanat. Kaitseülikondades mehed hüppasid kaubikust välja ja kinnitasid kiiresti konksud aasade külge. Vaid mõne minutiga tõsteti kaks 18 tonnist raudbetoonist kaant sarkofaagile peale. Kraanameeskonnad kadusid nii kiiresti, kui said.

Vaid üks kollane kuju jäi betoonplokkidest kokku laotud groteskset kenotaafi silmitsema.

Neli kinni õmmeldud sõrmekönti sügelesid meeletult, aga ta ei saanud neid sügada. Haavad olid veel liiga värsked.

Ta otsis taskust telefoni ja toksis paberilipaka pealt numbri. Päris pikalt kutsus, enne kui keegi vastas.

„Jäh,” kostis kuularist.

„Valter, sina vä?”

Vastust ei tulnud.

„Mina olen Rünno Lambakampsun. Mäletad? See, kelle te metsas auto peale võtsite.”

Vaikus teisel pool kestis.

„Mõtlesin, et annan sulle teada. Sellega on nüüd kõik.”

„Kust sa mu telefoni teada said?”

„Autonumbri järgi. Siseminister isiklikult lasi päringu teha. Aga see ei ole tähtis. Tähtis on, et kõik lehmad on maha notitud. Kõik 351 tükki. Me paneme nad betoonkirstu, kuni keegi nad tuhande aasta pärast jälle leiab.”

Rünno hakkas enda nalja peale ise naerma.

Teisel pool toru valitses morn vaikus.

„Kuuled ikka? Alguses prooviti neid põletada, aga keegi teadlane märkas, et tuhastamiseks piisav temperatuur ei hävita viirust. Neist kuradi raibetest ei saagi teistmoodi lahti, kui tuleb maha matta. Siis tuli ühel ministeeriumi blondiinil idee, et kui nad tuhat aastat sarkofaagis lekkimata olla said, siis teeme meie ka sama.”

Vaikus telefoni teises otsas hakkas juba kõrvale haiget tegema.

„Aga tead, mis on kõige naljakam? Seal festivalil, kus teie ka käisite, sõid lehmad ära ainult kolm inimest, aga rüseluse, paanika ja jalge alla tallamise tõttu suri kolmkümmend seitse ja üle kahesaja sai viga. Kuuled sa mind ikka? Ja üleüldse sõid lehmad kõigest üheksa inimest ära. Teadaolevalt.”

Oli kuulda, et keegi hingas närviliselt torusse.

„Käi persse!” ütles Valter ja katkestas kõne.

Jutt: Tähtsad asjad (Triinu Meres)

„Vahel tunnen, et tahaksin lihtsalt füüsiliselt peksa anda inimestele, kes tulevad mulle rääkima, kuidas oludega leppimine, selle nautimine, mis on, ja malbe rahulikkus on õnne võti!” Naima peaaegu lõrises seda öeldes, samas kui tema punaseks värvitud pea Lazlo süles pani ta armsa ja õrnana tunduma.

„Kõik see leppimiskultuur, mis valitseb – teate, et toona, kui naine oli ainsana soovimatu raseduse eest vastutaja, ei võinud ta aborti ka teha? Pidi leppima sellega, et nüüd on rase, nüüd saab lapse! Lepi ja lepi ja lepi!”

Vaas, Mark, Anette ja Gust istusid ümberringi erinevates lösutavates asendites, sest olemine oli täiesti vaba ning mugav. Väikese korteri õhk muutus paljude hingajate tõttu üha paksemaks. Varsti tuleb kellelegi pähe aken avada.

Naima ei olnud lõpetanud: „Vaatame, kuidas nad sellega lepivad, kui mina annan neile kolaka ja neil on võimalus leebelt tõdeda, et vahel saab ka peksa. Nii on ka ju hea. Ikka saatusega leppida on hea elu võti!”

„Nad ei ole nagu meie, nad ei tea me kohta midagi!” ütles Anette, kes oma ülinaiselikust nimest hoolimata nägi välja üsna sootu ning tegemaks kindlaks, kumba sorti suguelundid tal on, pidanuks nahktagi, T-särgi ja teksade alla nägema. Mhmh, vana kooli mässaja-univorm rõhutamas agressiivset tänavaeluoskust. Anette seljas täiesti kohane.

Kusjuures ta, raip, on ilus ka, mõtles Naima kiindunult. Pole kindel, kas nii ilus naine või nii ilus mees, lihtsalt nii ilus. Need pruunid silmad, need tugevad kulmud, need kõrged sarnad, pruun nahk ja kandiline soeng – ooh!

„Noh, kui me mõned tüdrukud ära vabastame ja natuke verd lendab, küllap vähemalt mõni uudis tehakse ja tähele panemise latt saab ületatud,” arvas Lazlo üsna huvitul häälel.

„Ära hakka,” pomises Vaas, silmad läikimas. „Verd lendab ... Oma verega hoidke kokku!”

Vaas sisse ei tule. Auto ja meditsiin jäävad tema hooleks, aga kui keegi viga saab, siis veri ja haavad kütavad ta üles nagu midagi. Temal oli teatud mõttes halvem seis kui kellelgi teisel neist – meedikuna pidi ta tahtma, et kõik jääksid terveks ja teda tarvis poleks.

Lööklasena tundis ta endal elu sees olevat just siis, kui tarvis läks.

Vaevarikas emotsionaalne dilemma.

„Aga midagi teadma nad meie kohta ikkagi ei hakka,” pomises Naima süngelt. Ta oli mõtetega ikka veel teema juures, et lööklastega ei arvestata – ja õigus tal ju oli. „Meid ei loeta inimeste kilda. Kõik suuremad usud, esoteerilised nõuanded ja isegi kuramuse teadus ütleb „inimesed on siuksed, õppige sellisena elama” - ja ometi pole! Meie pole, aga seda ei õpetata kuskil. Õpetatakse täiesti valesid asju ja sa üritad elada, nagu peab, ja lähed täiesti katki. Nii teeb viha!”

Lazlo tegi talle pai ja vaatas alla, pilk soe ja hell.

„Teeb,” nõustus ta. „Teeb viha. Ja ei ole me sellised. Ammu selge, et ei saa leppides elada, mhmh.” Ta suunurgad kerkisid millimeetri võrra, kuid mitte rohkem. Polnud vunki, polnud kirge, polnud midagi. „Kas uskumised või teadus, reaalselt võetakse tõena ainult omaenda kogemusi ja peetakse ehtsatkseks enda omadega haakuvaid tundeid. Aga milline lööklane viitsiks teadust teha?!”

Gust puhises ja ajas huuled torru.

„No tegelikult teadust vast mitte, aga Vaas ju teab seda usumeest. Kes see ... kaplan on? Nii et usuga tegeldakse.”

Tema jaoks oli teiste jutt liiga ilulev ning unistav, ta oli rohkem „Kotlet ja õlu!”-tüüpi mees. Aga ta oli lisaks väga ustava loomuga ning oli sestsaati, kui ta Vaasi, Lazlo, Naima ja Anette’iga koos tõusulaine lõhutud linnaosadest inimesi päästmas käis, neid oma sõpradeks lugenud.

Kui vahel oli mõnel neist tarvis veel ühte isikut kampa, võttis ta selle, kes igal sünnipäeval välja ilmus, kaasas kuuspakk õlut ja krõpsud, malbe naeratus raskel roosal näol

Ka see kord oli väga sarnane – oli vaja inimest, kes üleni usaldusväärne? Noh, Gust oli olemas.

Ta oli mõnes mõttes teistsugune kui kõik ülejäänud. Isegi Vaas oma rahuliku praktilisuse ning rõõmsate silmadega oli teistega sarnasem. Gust polnud nähtavalt kurvameelne ega eluisutu. Aga no sõbrad tahavad kuskil Jeekimis või muu veidra nimega paigas natuke möllu teha? Ta oleks väga kurb hoopis siis, kui ta maha jäetaks ja temaga ei arvestataks.

Ja siis oli veel Mark, kes oma valgete käte, peenejoonelise asiaadinäo ning pikkade juustega üsna täpselt Gusti vastand oli. Ka käitumises. Tema oli see mees, kes alailma luges. Kui ta sõi – kord päevas ikka, vahel rohkemgi – siis mingeid peeneid veganasju. Mitte midagi lihtlabast nagu pontšikud või falafel – ikka täie rauaga elegantset. Hoolikate kaunistustega tassikook või kõikvõimalikku tasakaalustatust tulvil salat. Midagi selles laadis.

Praegu olid talle pähklid mõeldud. Pähklid sobisid. Kui ta söömisega juba alustas, sõi Mark õigupoolest päris hea meelega. Lihtsalt ta keha ei andnud väga märku, et nälg, kui ta enne midagi suhu polnud pannud. Suhu panema meelitas teda aga vaid edev toit.

Just nagu muid inimesi, oli ka lööklasi igasuguseid – ainult see oli ühine, et päriselt käima lõi nad tugev hormoonilaks, adrenaliinsed tegevused näiteks. Kui enamik inimesi läheks paanikasse, tarduks või teeks mõtlemata imeteo – no selliseid juhte esines samuti, ainult väga väga harva – tõmbusid lööklased selleks iseendaks, kes parimad nemad olidki. Veri suus ja neelus öeldi asju nagu „Tahad mind purustada? Eks tule ja proovi!” või „Arvad, et ma kardan? Arva uuesti!”

Vanade filmide kangelased olid enamasti lööklased.

Ilmselt. Tollal keegi geeniteste ei teinud ega geene modinud, isegi hormoonieritust määravaid. Vaprus arvati lihtsalt „no ta on selline”-isikuomaduseks.

Pealegi, filmides nad kuigivõrd ei jutustanud sellest, kui raske oli muul, mitteadrenaliinsel ajal.

„Noh, Naima ja Lazlo lähevad läbi aia ja võtavad sealsete kahjutukstegemise enda peale, Gust läheb koos Anettega eest, ja mina aknast. Tüdrukute leidmine võib natuke aega võtta, aga tähtis on tsiviile mitte väga kahjustada, kindlasti mitte tappa. Võtame nende lööklased ette, toome tüdrukud välja, Vaas viib meid kummide vilinal sealt minema ning kui me juba vabas maailmas oleme, vaatavad piigad ise, kuidas edasi tegutseda. Süüa ja elupaiga saavad nad nagu kõik ju!”

Mark tahtis alati, et plaan olemas oleks. See oli plaan. Tema jaoks piisas.

Kuidas nemad ise edasi saavad? Võibolla pannakse vangi, tuleb kohus ...

Lööklaste häda oli, et see tundus kõigile tegelikult päris põneva võimalusena. Raisk, kus hormoonid nõrguksid ..! Pealegi teevad nad õiget asja, nii et meedia voolib neist ilmselt avalikkuse jaoks kangelased.

Mis magus mõte!

Kui hakata varastama, röövima või midagi-kedagi kuskilt ära tooma, kui omanikud anda ei taha, peab selleks kuradi hea põhjus olema.

Tähendab, eks ole, kõigil on süüa, keskmiselt edevaid rõivaid, kodu, mis köetud-jahutatud, nagu tarvis on. Piisavalt suur, et elada – täiskasvanud inimese kohta on ette nähtud 30 ruutu pluss 20 lapse eest juurde. Elanikke pole ühel planeedil kunagi nii palju, et neil kitsas hakkaks, sest siis kolivad nad lihtsalt ümber. Natuke – või palju – muudetuna. Planeedid on raskemini muudetavad kui loomad, muuhulgas inimloomad, aretamiskogemus ning otsesem-kiirem geenitehnoloogia on juba vanad ja palju arenenud teadused. Teise maailma kolimiseks lasevad inimesed oma kehad keskkonnale sobivamaks muuta, geene kohandada ning nende lapsed sünnivad juba tollesse maailma sobivamatena. Neid tuleb lisakohendada vähem. Nende lapsi omakorda vähem ja mõne põlvkonna pärast pole geenikohendamine pidevvajadus, vaid vahel tuleb ette.

Nagu kõigi laste puhul ükskõik millisel planeedil.

Olgu, Maa peal on veidi kitsas. 20 miljardit inimest ja suurem rahvasterändamine Maalt minema sai nii umbes poole sajandi eest mööda ka. Aga samas on kitsas ainult veidi ja kõikvõimalikke loodusvarasid saab teistest maailmadest sisse tuua.

Vaene pole endisaegade mõttes enam keegi.

Kõike jagub, nii et kuritegevuseks peab olema väga hea põhjus.

Varem

„Ma tahan surra!” oleks nii tavaline lause, et seda ei viitsinud Lazlo diivanil poollamades-poolistudes ja mõtlikult krõpse näost sisse ajades väljagi öelda. Tema pilk püsis lagedal seinal sama nürilt, kui mõne teise ilme vanamoelist ekraani vahtimas oleks. Varsti ta ilmselt läheb ja unustab vaimse valu mõneks ajaks omaenda imimütsi ja kinnaste sees maailma heaolu eest võideldes, ent see pole see. Pole see. Pole. See.

Ta oli võltskogemustega liiga harjunud, et need mängud veel midagi liigutaksid, ükskõik kui elulähedaseks kogemus ka teha püüti. Mäng on mäng ja hoopis midagi muud kui elu.

Naima ei ütelnud samuti midagi. Naima, Lazlo naine, üritas elu natuke talutavamaks muuta oma hormoone vähemalt kuidagi liikuma sundides. Niisiis tuli ta parasjagu jooksmast. Polnud ohte, polnud täitumatuid ihasid, kuid ta just jooksuringilt tulnud Naima oli higine, hingeldav ning end valu piirist edasi ja edasi ajanud. Ja ajanud. Ja ajanud. Ning valu vaigistamiseks kehas tekkinud endorfiinid andsid tunda.

Lazlo aga ... Naima vaatas teda. Trussikud oli ikka viitsinud jalga vedada, aga särki selga mitte. Tumedad juuksed ebamääraselt turris, soeng tekkinud meetodil „ajasin end kiilaks ja siis nad pärast kasvasid ise”. Ta nägi ikkagi päris hea välja, pisike õllekõhuke, ent laiad õlad, õlavartel ja käsivartel, reitel ja säärtel igal pool lihased märgatavad.

Isegi rinnalihaseid oli näha.

Mõne nurga alt.

Tumedad karvad igal pool, rinnal, kätel, kõhul. Lõual ja põskedel. See ei olnud samuti sugugi halb. Aga naha sinkjas toon, mis loomulikule tõmmususele tuli, kui ikka üldse väljas ei käi ja natukenegi päikest ei saa, oli vale. Haiglane.

Näitas talle, et Lazloga ei ole korras.

„Seksida tahad?”

Veel üks võimalus hormoonid liikuma saada.

Lazlo vaatas naisele otsa. Mitte tema higist lühikestes trenniriietes keha, lihaseid või ka pehmeid kumerusi, mida kõike leidus. Mees ei hinganud sügavamalt, et naiseihu lõhna meeltesse püüda. Ei midagi.

„Kui sina väga tahad,” ütles ta leplikult.

Mis näitas palju ja Naima sisemuses liigatas ka veidi arusaamist, kui palju just.

„Eih,” vastas ta, „lihtsalt idee. Sa oled nii kudenud olemisega, et lootsin sind natuke liikuma saada, aga ausalt – ise küll üksi tööd teha ei viitsi.”

Sest seks on füüsiline pingutus ja seda oli tal parajasti suurel hulgal selja taga niigi.

Naimal oli samuti tavainimese mõistes halb, aga ta enda mõistes üsna hea.

Lazlol oli halb. Ei pidanud just geenius olema, et seda näha. Ja kui Naima midagi siiralt ja südamest vihkas, oli see valu.

Valu kehas. Valu hinges. Valu vaimus – oot, kas hingevalul ja vaimuvalul on mingit vahet?

Vist mitte.

Ainult et kehavalu näiteks füüsilise treeningu käigus vaigistas hingevalu. Suure hädaga aitas isegi küünte lihasse vajutamine – täpselt nagu ühelt kehavalult teisele tähelepanu viimine.

Hingevalu ja kehavalu on ikka väga sama asi. Valu on valu ja valu ta vihkas.

Ta oli – igaüks oli, kel vähegi endataju ja arukust – väga ära filtreerinud uudistevoo, mis temani jõudis. Enamik uudistest teada saadavat oli ju kas ükskõik või tekitab valu. Mõttetus.

Nii valus oli teada, millised inimesed olla võivad. Isegi mitte halvimatel hetkedel, vaid paljud olidki ... sellised. Kogu aeg!

Naima ei suutnud normaalsete tavaliste inimestega isegi õieti suhelda, sest suurem osa nende öeldavad oli nii igav, et valu tegi lihtsalt tõdemus: „Nad viitsivad mõelda SELLISTELE asjadele! Selliste küsimuste teemal erutuda, põdeda, hoolida!”

Kellegi rõivastus, kellegi teise toitumisharjumused, mingi sõiduki täpsed parameetrid. Kui kerge peab su elu olema, et sellistele asjadele tähelepanu pöörata?!

Ja ikkagi istus Naima nüüd, imimüts peas, ja uuris uudiseid läbi.

Halbu asju juhtus ja kel vähegi huvi sellesuunaliste teadmiste vastu, võis end meeldivalt jäledustel uhtuda lasta. Naima ei nautinud neid raasugi. Väga suur osa ta raskelt kättevõidetud meelerahust pudises tolmuks kõiki neid jubedalt tapetud väikelapsi, veel jubedamalt tapetud emasid, äärmuslaste rõõmsaid kommentaare ja innukaid programme lugedes, ent ta ei leidnud õiget asja ei esimesel, teisel ega viiendal päeval.

Jah, ta oli valmis, et aega võib kuluda, ent tuim ahastus võttis ta ikkagi endasse. Ei maitsenud toit, ei huvitanud seks, ei lohutanud jooksuringid ja miks siis üldse joosta?

Lazlo mängis peamiselt ja Naima mängis nüüd jälle peaaegu sama palju, sest lülitada maailm välja ja saada samas piisavalt haaratud, et elu tähelepanu alt kaoks, tundus hea.

Lööklased mängivad palju, ütles statistika. Rohkem, kui enamik tavalisi inimesi, aga siiski enamik. Mõned olid ka teistmoodi veidrikud.

Et hormoonid liikuma saaks, on lööklastele hea põhjus. Mida iganes teha. Kasvõi mängida. Sest tüünet, rahulikku ja malbet, kindla peale enam-vähem talutavat elu nad ei talu.

Lööklased on inimesed. Natuke erilised ja täiesti tavalised.

Üleüldisel geenimanipulatsioonide ajastul, mis ühtlasti uuris ka näiteks vaimuseisundite seost pärilikkusega, uuriti ka et miks depressioon olemas on. See oleks ju ammu pidanud evolutsiooniliselt kaduma? Noh, uuriti ja üsna kähku selgus muuhulgas, et normaalolukorras liiga nõrgalt nõristuvad hormoonid – suur osa depressiooni olemusest on nõrgad hormoonvastused - tähendavad, et kui asjad lähevad karmiks, saab selline inimene korraga piisava koguse humoraalsüsteemi produkte kerre ja muutub tõhusaks. Oluliselt tõhusaks. Kui keskmine inimene hormoonikoorma all tardub, närvi läheb, paanikasse sattub vms, siis muidu hormoonivaestele tuleb viimaks ometi kerre täisportsjon ning nad hakkavad täiel rinnal elama.

Krooniline depressioon viitab sellele, et äärmusolukordades võib see inimene äkki tõhusaks, kartmatuks ja otsustavaks osutuda.

Nii et kui see oli välja selgitatud, oli edasine muidugi loogiline. Õigete geenide ja õige psühholoogilise profiiliga isikud said võimaluse läbida erikoolitused ning riigil oli niisiis vajadusel võtta võitleja loomusega päästjad-sõdijad. Kartmatud ning tõhusad, astudes vastu kõikvõimalikele looduskatastroofidele või vägivaldsetele julmadele inimestele, kes üritavad maailma mingit osa ajas tagasi pöörata.

Kui on jama, sa tahad lööklast end kaitsma. Ja noh – teatud hulk sihukesi sünnib ise, igasuguse mõjutamiseta. On sündinud kogu inimkonna loomuliku arengu jooksul. Vaja nad ainult rutiinse geenitestiga tuvastada.

Muidu elavad nad tavalist elu, ent kui jamaks läheb, on erireageerijatena võtta. Riigile väga mugav.

Iga päev pühendas Naima nüüd kaks tundi võikuste ülevaatamisele ja tegi lugematult palju otsuseid. Iga uudise kohta eraldi. Üldjoontes umbes sedasi: „Eraisikud. Eraisikud. Eriti lollid eraisikud. Me ei saa midagi teha. Eraisikud. Me ei saa midagi teha. Pole probleemgi. Eriti lollid eraisikud – miks inimesed nii lollid on?! Pole probleem,” ja nii edasi.

„Eraisikud” tähendas isoleeritud probleemi, mis juba möödas, kõik tehtud.

Paaril korral jäi Naima kõhklema – tegelikult VÕIKS ju sellele kohalikule võimule sisse sõita, kes elanikele halba toitu pakkus nii kaua juba, et inimesed jäid vitamiinipuudusest haigeks? Aga jama oli juba avastatud, keegi kaebas ametlikult ning politseivõimud kas hakkavad kohe tööle või olid juba töös.

Lisaabi ei ole vaja.

Ta lasi põsed lõdvaks ja puhistas õhu kopsudest välja. Edasi.

Kuuendal päeval ta leidis midagi, mis tundus õige asjana.

Iseasi, et kui see juba uudiseks oli saanud, VÄGA kinnine ja salajane too kogukond ikka olla ei saanud? Ent kama see, peamine oli, et sai ebaõiglusega võidelda viisil, mis nõudis eeldatavasti vaprust, visadust ning vägivalda, sest too ”kogukond” – võibolla ei olnud jutumärgid kohased, ent võibolla olid siiski – hoidis väga selgelt ning omaenda jõustruktuuride abiga end üldrahvast eemal ning sisemiselt püsti.

Jõud – see tähendab nende lööklasi, see aga omakorda tähendab võitlust, vigastusi, võibolla surma, adrenaliini ja absoluutse elusoleku tunnet.

„Lazlo! Lazlo, mul on üks ettepanek!”

Lazlo oli nõus. Ega ta loll ei olnud, ta teadis küll, miks ta end sedasi tunneb, miks Naima end kah tegelikult umbes sedasi tunneb, miks seal, kus enamik inimesi on: „Kõik on hea! Oska olla tänulik, sa pead õigemini mõtlema, siis oled õnnelik!” on nemad: „Nojah. Kõik on hea. Ja mul on nii halb olla. Kas ma võin lihtsalt surra?”

Nende mängu ettevalmistuse, nii et üldse sai Marki moel plaane teha, viis sel korral suuremalt jaolt läbi Naima. Tema idee, tema ind, tema töö. Tema uuris välja, kuhu minema peaks, kuidas just majad, tänavad ja aiad paigutatud on – maja, mille pihta nad tegutsema asuvad, seisis lausa pisut eraldi, mugavus ruudus – tema oli ka meeskonna kokku ajanud.

Keegi kurat ei teadnud, kuidas täpselt mingid äärmuslaste kogukonnad enda omaks kuulutatud maadel elavad ja nad jäeti ka rahule, sest noh – inimese õigus valida, kuidas ta oma elu veedab, on tähtis. Aga Naima tegi droonivideote ja sateliitpiltide abil väga head tööd. Nüüd oli tarvis vaid silm peal hoida, et tüdrukuid mujale ei viidaks.

Mitte tüdrukuid! Noori naisi, rõhutas Anette. Ei ole siin mingit lapsestamist. Kui teemaks juba abiellumine – ning lapsabielud olid igal pool, vist isegi kõigil planeetidel, keelatud – olid sihtmärgid selgelt noored naised.

Õnneks hoiti neid koos. Ilmselt selleks, et valvamist mitte laiali jagada ja sinna alla mõttetult palju ressurssi panna. Eramajas, nähtavasti et nad teistest eraldatud oleksid ning nende põgenemine keerukam.

Jeeriko rikastel oli peeneid asju, näiteks omaenda majad.

See tegi nad Naima, Gusti ja Marki arust veel paremateks ründeobjektideks. Neis elas sotsiaalne pahameel. Lazlol, Vaasil ja Anettel oli ükskõik. Nad ei hoolinud rahast nii palju, et sel teemal nördida.

„Mulle meeldiks, kui keegi meist õhust ka toetaks,” ütles Lazlo aeglaselt. Ta silmad olid veidi kissi tõmmatud. „Muidu on ikka väga raske, kui neil droonid ringi keerutavad ja meie peame kaitsma mitte ainult ennast, vaid neid ...” Ta vilksas Anette’ile otsa vaadata, kulm tõusis kõrgele, „noori naisi kah. Kust me võitlusdroonid saame ja kes neid juhtima tuleb?”

Käsirelvade ligi polnud raske pääseda – ühest küljest ei olnud käsirelvad vabas maailmas vabalt kättesaadavad mitte kellelegi, kelle elukutse neid ei nõudnud, ent teisest olid lööklased teadlikud, kus on laod, kuhu minna ja tagatipuks tundsid inimesi ja graafikuid. Jah, muidugi oli risk, muidugi oli vaja nutti, osavust, võltse sõrmejälgi ja et veel poldud geenitesti peale mindud, oli lihtsalt vedamine – või siis leppisid nad seepärast lihtsamate ja vanakoolimate relvadega, et uuemad ja vingemad olid saadaval just geenitesti läbides, neil aga parajasti mõistagi relvade jaoks luba polnud.

Aga käsirelvade kättesaamine oli võimalik.

Lahingdroonid – natuke teine lugu.

Naima ja Mark kui planeerijad tõmbasid mõlemad silmad vidusse. Nad mõtlesid.

„Juhtima võiks kutsuda Lisa, ta on ilmselt meile lojaalsem kui riigile ja ei läheks kaebama – kuigi tema saab adrekalaksu ilmselt mõnevõrra vähem kui otsekontakti minejad,” arvas Mark ja pistis peenelt wasabi-kattega pähkli suhu.

Teised noogutasid. Kes nõustuvalt, kes mõtlikult aga vaidlema ei hakatud.

„Ega kaebama ei läheks vast jah – aga ega tal droone tagataskus ole. Kust me need võtame?” Naima pea oli ikka Lazlo süles, seepärast kõlasid tema laused kuidagi pehmemalt, kui raudne tahe ja julgus, mis tegelikult temas valitses, lubanuks.

Kes võtab pehme positsiooni, mõjub pehmena.

Seda olid nad lausa õppinud. Lööklaste koolitused, kui nad riikliku programmiga ühinesid.

„Jõuga me neid võtta ei saa ega taha, aga lattu enda sissepetmine ja droonide kaasavõtt ei ole mingi valede sõrmejälgede andmise oopus, seal on korralikud turvasüsteemid.”

„Ei mingit keldrist sissemurdmist ega üle aia ronimist,” pomises Anette ning Gust noogutas innukalt oma suurt heledate lokkis juustega pead.

Nad teadsid ning nõustusid kõik, nii et Naima sai kokkuvõtvalt öelda: „Õhutoetus oleks hea, aga me ei saa seda endale lubada. Ei mingil Lisat, ajame ilma läbi.” Ta naeratas armsalt. „Tegelikult võib neil vabalt ka mitte mingit õhukaitset olla – sellised relvad on ikka sitaks kallid, isegi kui neid sulle millegipärast müüakse.”

„Jah, miks neile peaks üldse droone müüdama?”

Mark küsis seda, ent ka Lazlo tundus tema küsimusega sama meelt, lähtuvalt küsivast pilgust, millega ta oma naist vaatas.

Naima tõusis vastamiseks istuli ning tundus kohe vähemalt kaheksakümmend kraadi tõsiseltvõetavam.

„Sest see rühmitus äärmuslasi ei ole küll omaette riik, aga on omaette omavalitsus ning neil on omaenda jõustruktuurid samuti. Mitte muidugi midagi sõdurdamise nime alla mahtuvat, aga mingid turvatöötajad ikka. Ning ausalt, mina ei tea, kui häid relvi nad tohivad tahta, aga droonid pole ju ka suurtükid, miinipildujad või lennukid. Need võivad olla.”

„Luuret tehes sa neid ei näinud.” Lazlo ja tema aeglane läbinägelikkus.

„Ei, aga see ei tõesta midagi muud, kui et ei näinud. Aga no on nad või pole, me läheme sisse ikkagi.”

„Ja kohale saame lihtsalt autoga? Mingit piiri ei ole, eks ole, piiride ajad on möödas.” Anette noogutas juba rääkides, silmad tõsised.

„No nad on mägede varjus, suurtest linnadest eemal – tühi maa ja järv on nende looduslikud piirid. Meil on igaks juhuks vaja head masinat, millega paksust ja vedelast, läbi saab.”

”Ja tulest,” pomises Gust. „Põhimõtteliselt soomukit. Ma tean, kust seda saada.”

Ülejäänud neli vaatasid teda korraga veidi üllatunult, ent peamiselt rahuloluga. Naima noogutas ja ta ta kulmujoon ning pilk rääkisid rõõmust asju klappimas näha: „Vaas juhib. Hea, et see Jeeriko väga kaugel pole. Autoga sõidetav maa, mhmh.”

Gusti peale võis kindel olla.

Nii et neil on sõiduk, relvad ja väga umbmäärane plaan. Põhilised asjad olemas.

Kas midagi oleks veel vaja?

„Kuule, kas sul on mingeid videosid või kasvõi pilte ka nendest tüdruku...” Mark parandas end ise, „noortest naistest, keda me ära tooma läheme? Kuidagi plass oleks nad kätte saada ja siis avastada, et need pole üldse nemad ja nood, kelle me ära tõime, tahavad ainult rahulikult tagasi minna?”

„Matemaatik, füüsik ja bioloog istuvad tänavakohvikus ning vahivad vastasmajast väljuvaid ja sinna sisenevaid inimesi. Näevad, et esmalt lähevad kaks inimest majja. Läheb mõni aeg mööda. Siis märkavad, et kolm inimest tuleb välja.

Füüsik: “Mõõtmine polnud täpne.”

Bioloog järeldab: “Nad on seal sees paljunenud.”

Matemaatik: “Kui nüüd täpselt üks isik majja sisse läheks, saaks see jälle tühjaks.””

Kõik naersid. Naima silmad helkisid, rooli taga lõkerdas Vaas valjusti, Lazlo naeris kaua ja südamest ja isegi Mark irvitas rahulolevalt.

Gust tundis, et on sõiduvees.

„Istub Rebane ja sööb kala. Ligineb Hunt ...”

Kuna nad asuvad ründama öösel, oli parasjagu õhtu ning kõik rõõmsad nagu ritsikad.

Me läheme ning riskime, mõtles Naima, ning tundis rõõmsat hormoonisegu endas voolamas, tundis elus olemise magusust, tundis vaimustust. Et kuue tunni pärast võis ta olla jahtuv laip? Jah, see teadmine tegigi olemise hetkel nii heaks. Lööklaste kehad – surve korral parimas vormis ning tunded on keha. Alati. Igaühel.

Tunded reguleerisid inimkäitumist juba ajal, kui inimesed polnud veel inimeseks arenenudki. Alati kohal, ammu enne kui mõtlemine mõtlemiseks arenes.

Ja tunded on hormoonid. Nõrguvad ühed, tunneb inimene seda. Nõrguvad teised, tunneb toda.

Lööklaste omad nõristuvad aeglasemalt, loiumalt, ükski tunne ei tule naljalt peale, ühtlane hall ... aga kui viimaks tuleb, saabub tippvorm.

Kui kogu aeg on nappus, teeb vajaduse viimaks täitmine olemise IMELISEKS. Kontrastid.

„Olgu, see on see peatuskoht. Edasi lähete jalgsi! Ma olen ühenduses ja liigun siin ümberringi, vajadusel minutiga kohal.”

Noogutused, muhelused, kotid selga ja õlale – alasti relvadega ringi liikumine tekitaks mõnevõrra probleeme isegi kui tihedat asustust pole ning kohtutaks ainult kümne inimesega. No igatahes ei olnud tõenäoline neid lähema pooltunni sees üle poolesaja näha, nood tüdrukud – noored naised – kaasa arvatud.

Maria.

Rahel.

Lea.

Neist Maria oli see, kelle pärast nad teadsid, et tuleks tulla. Et siin käib kole perekondlik paikapanemine ja sisuliselt inimkaubandus. Maria oli vabas maailmas koolis käinud, sest ilmsesti olid tema isa ja võibolla ka ema omaette hoidvate äärmuslaste hulgas need, kelle meelest nende teooriad elu ja selle õigest elamise kohta on nii tugevad, et elavad mõne Maria teadvuses üle ka teistsugused keskkonnatingimused ja kultuurilise vabaduse.

Tütreke on ju nii kuulekas ning vaikne ja hea haridusega saab ta kogukonnale rohkem raha teenida.

Nende ahastuseks sai aga selgeks, et tütreke oli nii kuulekas ja vaikne olnud seepärast, et ta oli tark ning sai kiiresti selgeks, et kui ta tahab vähegi meeldivat elu elada, tuleb kõiges isale ja omavalitsuse ülematele takka kiita ja nende tahtmist teha. Kui ta aga nägi, et teistsugune elu on mitte olemas, vaid seda elab miljon korda enam inimesi kui Jeerikos ja selletaolistesl kohtades kokku, ta asus enda ja oma õdede, samas olukorras naiste ja tüdrukute, eest võitlema.

Peamiselt omaenda kanalites ja koolikanali videotes, ent peavoolumeedia kutsus ta korra intervjuud andma.

Mõned nädalad hiljem viidi ta koju tagasi. Kuueteistkümneaastasel pole veel päris täiskasvanuõigusi ja ta ei saanud õieti vastu hakata. Oleks võinud end peita, ent selleks ei jäänud aega. Ta polnud valmistunud, mitte natukenegi.

Nüüd pidi ta laulatama ning kaks teist noort naist, kes samas välismaailma koolis käinud, kuigi mitte aktivistielu elanud, samuti. Abielunaisi on ikka kergem kontrollida, kui lolle noori tüdrukuid. Mees teeb neile mõne lapse ka ning oma laste kaitsmiseks ongi nad juba pooliti taltsad.

Vähemalt paistis see olevat Maria, Lea ning Raheli vanemate ning Jeeriko valitsejate arvamus.

Nüüd olid abielluma määratud neiud kinni selles roosas majas, ilmselt esimesel korrusel, kus kõik aknad trellitatud ning Mark peab sisse saama teiselt – aga ta oli ronimises osav.

Pole probleemi.

Sile kõvakattega tee otse väravani ja sees samuti kivisillutis paari korraliku roosipuhmaga. Oli pime, kuid maja oli väljast pisut valgustatud. Keegi, kel raha loopida, hoolitses väga korralikult, et kõik näeks välja nagu pildiraamatus. Aga piirdeaed polnud midagi erilist, metallvarvad ja vahed nende vahel. Ne müüri. Olgu, tagaaed oli peamiselt müüriga kaitstud, ent mis on selline kahemeetrine sein lööklastele, kes pealegi kahekesi? Üks teeb teisele pätti, teine aitab esimest nööri vistates ja nad olid minutiga üle. Koos kottidega.

„Lazlo ja Naima on aias,” infoks.

Nüüd tungivad Anette ja Gust eesuksest peale.

Kas nende või Lazlo ja Naima või mõlema pärast kostis seest hüüdeid ja karjumist. Muidugi pidas keegi kaamerate taga valvet ja nägi vähemalt ühte sissetungi – aga Lazlo ja Naima olid sees ning suuremad relvad kui pisikesed püstolid, said nad ka enne kätte, kui nende pihta laskma hakati. Naima oli juba enne välja vaadanud, kuidas nad saavad suurte kivist lillekastide taha varjuda. Hüüded majast. Üksik lask – vist püstol. Neil oli kõigil loomulikult soomus ümber, nii et kui otse näkku ei tabatud, polnud pikas perspektiivis väga muret.

Halvem, et vastastel oli kindlasti samasugune turvis. Kui keegi pihta saab, tuleb ta kähku raudu pannae, enne kui toibub ja jälle peale tuleb.

Hakati tulistama. Selgelt inimesed majast. Aias polnud kedagi isegi valves olnud!

Ehk: läks väga hästi.

Paugud ei lukustanud kõrvu, summutid olid piisavavalt headeks arendatud ja igale poole rutiinselt külge pandud. Siiski olid nad piisavalt valjud, et panna silmi kissitama ja polnud kohe selge, kust lasud just täpselt tulid.

„Vasakult teine aken all,” hõikas Lazlo ning Naima, kelle kõrvad omaenda relvaheli mõjul veidi undasid, vastas: „Üks teise korruse oma ka, aga ma pole kindel, milline – seal on päris mitu lahti!”

„Gust ja Anette esiuksest sees,” ütles kõrvas Anette hääl, vestlusesse mitte päriselt sekkudes.

Naima lasi vasakult teise esimese korruse aknasse ning kuulis klaase klirisevat. Lazlo andis omalt poolt samuti tuld, mitte väga kokkuhoidlikult. Aga kõrgemalt tulevate laskude eest pakkus lillekast halvasti kaitset ja mida lähemale nad majale jõuavad, seda vähem kastid aitavad.

Tegelikult veider, et kedagi katusel ega kolmandal, ärklikorrusel polnud. Ilmselt ei oodanud nad mingit rünnakut.

„Mark on aknast sees. Siinpool maja ei tundu üldse mingit kaitset olevat.”

Pagan, et nad just aeda kahest kohast tulistavad! See ei olnud ju mingi sissetungimise tippkoht – eriti eesuksega võrreldes? Aga võimalik, et nad olid keskendunud noorte naiste põgenemise ja väljatungi vältimisele ja eeldasid neid tagauksest ja läbi aia pagevat. Nojah – kes neid ära viima peaks tulema? Vaba maailm? Seepärast maailm saigi vaba olla, et teatavates piirides salliti äärmuslasi, kuni nad omaette püsisid. Suvalisi isehakanud vabastajaid aga ei osatud ette näha.

Nii et väga raske see ülesanne pole, nagu Naima oligi juba varem oletanud. Võitlusdroonid ... natuke ülepakutud ettemõtlemine.

„Gust ja Anette võitlevad koridoris,” ütlesid kõrvaklapid ja selleks, et mitte püstolipauke kuulda, pidanuks kurdipoolne olema.

„Mark võtab teiselt poolt,” lisas Mark, hääl naerune.

Naima ja Lazlo sprintisid järgmise lillekasti varju. Kuna maja oli kergelt valgustatud, polnud öövaatlusseadmeid karta ja hämarus pakkus samuti pisut kaitset.

Kes iganes neid teisel korruselt sihtis, ei olnud igatahes ära läinud. Lasud – kuus üsna pisikeste vahedega. Aga esimese korruse kodanik oli lahkunud – kas kõrgemale positsioonile või tõenäolisemalt võitlema majas sees.

„Oleks hea, kui me neid naisi vabastamise käigus ise ära ei veristaks,” ütles Naima Lazlole. Päris tavalise häälega, sest kelle eest siin ikka varjata. Kui ta mikrofoni tööle ei toksanud, ei kuulnud inimesed teises otsas samuti.

„Oleks,” nõustus mees ja naeratas nagu hunt. „Paremalt teine aken üleval!”

„Märkasin,” vastas naine.

Nad andsid korraga sinna aknasse tuld. Jälle purunes klaas. Kas just tolles ruumis sees toimus mingi liikumine? Isegi kui see oli päris, mitte ettekujutus, jäi ähmaseks, mis just juhtus. Veel üks lillekast majale ligemale, algul kattis Lazlo, siis Naima järeletulevat meest. Seekord ei lasknud keegi vastu. Korraga oli aed päris vaikne.

„Ma nägin inimest. Tundub, et sain talle korralikult pihta!”

„Hei, mina nägin ka! See võisin vabalt mina olla, kes ta maha võttis!” Naima naeris seda öeldes. Vaimustus nagu joobumus.

Seda mõeldakse, kui öeldakse „silmade särades”.

Lazlo vaatas talle oma täpselt sama säravate silmadega vilksamisi otsa, enne kui pilgu taas roosale majale pööras. See oli nüüd päris ligi, valgust oli piisavalt, nii et paistis isegi ukse kenitlev puiduimitatsioon.

Naima vaatas taas Lazlot. Habemetüügas ning kahvatu nahk, kiiverliku jäigastusega peakate – ta oli ääretult armas.

„Sa oled mulle megaarmas, Naima,” ütles Lazlo nagu oma naise mõtete kajana. „Tundub igatahes et kedagi ei ole. Ühe saime maha, teine on ka kuhugi kadunud.” Ta naeratas. „Vist lasime enne pikali, nii et ta enam ei tõusnud, või läks majja Anette ja Gusti vastu. Igatahes. Ukseni!”

Ukseni sprintimine, tõmme, tuvastus, et käib sissepoole. Jalaga lahtilöömise proovimine – kui piisavalt hästi virutada, võib isegi vedada, kuigi palju tõenäolisem on jalg ära põrutada.

Mis juhtuski.

Kuid lõhkepakk lingi ja luku külge, summutatud plahvatus, nii väike ootamine, et see pole isegi aeg, ei võtnud minutitki. Et neid lasta saaks, tulnuks vastasel relv koos käte, pea ja rindkerega samuti majast välja tuua ja ise seega väga heaks sihtmärgiks muutuda.

Seda ei juhtunud. Neil oli tagaukse juures päris vaba voli.

Ühesõnaga: rutiin.

Olgu, mitte rutiin igavas mõttes. Sisseharjunud oskused.

„Mark alumisel korrusel, avab uksi ja otsib sihtmärke!”

„Anette ja Gust lasid kaks turvat maha, üks sai noa kaela. Nüüd võtame trepi!”

Veel üks jalahoop, seekord Naima oma, ja pärast luku lõhkunud plahvatust vajus uks lahti. Sissepoole. Vana maja, selgelt.

Tagaukse-sissepääsu taga polnud avarat halli, vaid nad jõudsid läbi kööbaka pisiesiku otse helekreemide seintega ja kahes otsaseinas paiknevate akendega hämaralt, ent siiski valgustatud, koridori.

Treppi ei paistnud, nii et üles tüdrukuid otsima polnud siit võimalik minna. See jääb siis Marki hooleks. Ühtegi elusolendit polnud üldse nähtaval, nii et nad tormasid joonelt paremale ja avasid jalahoobiga järgmise ukse.

Seal taga oli ainult tuba. Tühi, vist. Igatahes pime. Kui seal keegi oli, peitis ta end hästi. Tagasi ja järgmine uks – see oli rohkem kasutatud, piidal kerged jooned, link kulunum – oleks võinud märgata, aga kõrgel adrenaliinil on ka miinusi.

See tähendab, asju märkab ikkagi rohkem ja paremini, aga need ei tarvitse olla just need asjad, mida vaja.

Et kreemikate seintega koridoris oli maas sinakashall vaipkate ja liistud olid laiad ja veidi heledamad hallikassinised, Naima teadis. Ja et üks uks jäi neil veel avamata. Ent lingiümbruse kulumist ta ei märganud.

Jalahoop, uks kargas lahti ja seal oli uus koridor, mille ots ukseta ja sealt paistis midagi selgelt sissepääsuhalli sorti.

„Tundub, et leidsin meie otsitavad. Mark siis. Mina. Valvurid enam ei sega, aga neid on viis, mitte kolm.”

Anette: „Mis mõttes viis? Sa mõtled ... mida sa mõtled? Et seal on valvurid?”

„Ei, ma mõtlen, et nad on ühte tuppa kinni pannud viis näitsikut, kes peaksid nädala pärast abielluma meestega, keda nad vaevu näinud on. Praegu on mäsust päris ehmunud.” Ta hääl kõlas, nagu oleks see veidi naljakas. „Transpordi osas saame hakkama. Võtame kõik kaasa.”

„Tore, et teada andsid, Mark,” ütles Gust, kes tegelikult ei öelnud tavaliselt sidekanali kaudu midagi. „Muidugi viime kõik kaasa!”

Naima, Lazlo ja isegi Vaas hõikasid ka oma nõusoleku mikrofonidesse ja Mark lisas: „Me tuleme välja. Mu meelest pole ülevalt enam kedagi segamas, aga ei või teada. Olge valmis!”

„Kas mu isa ja ema on surnud?” küsis kõrge neiuhääl. Mida Mark vastas, ei ulatunud enam mikrofoni, see lülitati välja.

Maria kanal oli teda tutvustanud mitmes mõttes väga ootamatu ja vastuolulise noore naisena. Nüüd tuli see kõik elusana nähtavale. Tal oli hele hääl, hele nahk ja heledad juuksed, polnud raske kujutleda teda vanamoodi kuuleka tütrena vanameelsete kogukonnas. Pealegi kandis ta oma pikki heledaid juukseid punupatsis ja videodes rõivastus enamasti T-särki ja pükstesse.

Nüüd oli tal seljas lilleline põlvini kleit, aga isegi sellisena ilma volangide ja kroogeteta, lihtsa sirge lõikega ja see jättis tast kuidagi sama otsustava mulje kui püksid ja särk.

„Vastates su varasemale küsimusele: kahtlen, et me su vanemaid näinudki oleksime,” ütles talle Anette, kes koos Gustiga samuti halli oli jõudnud.

Tundus, et kõik sissetungijad on üsna vigastamata – Markil olid näol verepritsmed, ent need ei tundunud ta enda omad olevat. Gust hoidis natuke vasakut kätt, aga ilmselt oli see põrutada saanud, sest ükski rõivaese katki ei olnud ja murrujärgset šokki ei tundnud tal ka olevat. „Minu meelest olitegi siin ainult teie ja valvurid – kui keegi veel on, on ta hästi peidus.”

Naima noogutas. „Me ei näinud samuti kedagi, kes meie pihta tuld poleks andnud.”

Maria noogutas, ent ei naeratanud. „Mida te tahate siis? Täpselt?”

Vaikus. Gust nihutas end ebamugavalt oma suurtel jalgadel, saapad kraapsisid põrandal.

„No teid, noh. Me tulime teid ära viima, et teid abielluma ei sunnitaks!”

See, kes vist oli Lea, vastas hulga vähem sädistavalt kõlava tugeva aldiga: „Meie pärast tulite? Kas valitsus tõesti hindab meid nii kõrgelt, et märkab?”

Paus. Kellelgi polnud head seletust.

Anette mõtles, et sitta valitsus teid hindab, valitsusel on jumala kama – ent seda oli vist natuke karm öelda, kui nende eesmärk on naised selle valitsuse valda elama läkitada.

Lazlo mõtles, et valitsus PEAKS hoolima, need pooliseseisvad äärmuslikud kogukonnad ahistavad oma kodanikke ikka jubedalt.

Naima mõtles, kuidas seletada, miks nad sedasi robinhooditseda otsustasid. Mittelööklased ei saa aru, olgu, aga asjad on ju hullemad. Tegelikult jätab „vägivald annab me elule mõtte ja maigu” neist igale kuulajale väga halva mulje.

Mark mõtles, ega tüdrukud – no nad olid ikkagi väga noored naised ju – end inimröövi ohvriteks ei pea, kui nad sedasi relvastatult kaasa kamandatakse.

Gust mõtles, et las teised räägivad.

„See polnud valitsuse otsus,” ütles Lazlo,. „aga seletaks detaile hiljem. Te kõik tahate pageda, jah? On nii?”

„Muidugi, vastas Maria teiste eest, ent siin murdis Naima vahele. „Igaüks vastab enda eest ise. Nii, sina? Tahad siit minema?” Ta pöördus kräsujuukselise tõmmu neiu poole, kes suurte silmadega kõike jälgis, ent raasugi aktiivne ei tundunud.

„Jah. Muidugi,” vastas kõnetatu üllatavalt valjusti.

„Mina ka,” ütles Lea.

„Nii minagi,” ütles pildi järgi Rahel ja viies tüdruk, kel olid lühikesed juuksed ja terav nina ning kes piidles võõraid altkulmu ning tundus üldse kuidagi kuri, lisas: „kKuulge, me ei ole ju metsinimesed. Sundabielud ei ole Jeerikos ka tavalised. Need on karistus. Me keegi ei taha niimoodi elama sunnitud olla!”

Nii et vähemalt see oli selge.

„Vaas, kas sa saad minutiga siin olla? Paari-kolmega?”

„Ma juba olen. Otse eesukse ees.”

Sest Vaas kuulas sidet ja mõtles selle põhjal, mitte ei oodanud, et talle käske antakse. Keegi polnud ka eriti vigastatud, lihtne lend, tema tööks jäigi ainult soomuki omadustega, ent esmapilgul peaaegu normaalsena näiva väikebussi juhtimine.

„Me tuleme välja!”

Kümnekesi oli bussis veidi kitsas, aga polnud väga hullu. Neidude silmad olid suured ja isegi Maria – kuigi viimane, lühikeste juustega tüdruk, vähem – näis pisemaks vajunud, segaduses, abitu.

„Pulmad jäävad ära,” pomises too viimane. Seejärel lisas juba selgel häälel: „Pulmad jäävad ära! Te vabastasite meid!”

Lööklased õhelesid, rõõmsad ja rahul. Üksteise järel kehitasid nad õlgu, noogutasid, tegid nõustuvaid hääli ja nägid kõik üsna häbelikud välja. Kuna oli kitsas, istusid nad nüüd ühes puntras koos, neiud teises.

Isegi Mark, kelle kuninglikust asiaadinäost polnud üldiselt midagi võimalik välja lugeda, näis kuidagi pehmena.

„No tuli pähe, et võiks,” ütles Gust ja naeratas võõrastele sõbralikku laia naeratust.

„Naimale tuli pähe,” täpsustas Lazlo, vaatas enda vastu litsutud naisele otsa ja nad hakkasid suudlema, küllap üldse mõtlemata, kuidas see teistele näha on. Lazlo naise rinda haarav pihk ja Naimapoolne mehe turvise lahtilukustamine, paljale nahale libisev käsi ning heliga ohkamine kuidagi ütlesid, et nad on täiesti teineteisele keskendunud parasjagu.

„Noored, ta suudate ju veidi aega oodata,” ütles Anette väikese pausi järel muhelevalt ning kuigi suudlejatel kulus veidi aega, et taibata endid sõna „noored” alla käivat, nad lõpetasid üksteise huultesse haardumise ning said väikese pingutusega isegi silmad üksteisest lahti rebitud.

„Valitsus pole mingit pidi seotud,” seletas Anette nüüd teistele, noorematele noortele. Ta toon ei olnud isegi vabandav – vabandamine polnud väga Anette stiil. „Nende jaoks oleme ilmselt meie kurjategijad.”

Ah, õige. Paha peale läinud lööklased on eriti pahad, ilmselt võetakse nad varsti väga kõvasti näpitsaharude vahele.

„Te tulite omast tahtest? Ise?” küsis Maria üle, energilised sinised silmad sähvimas.

„Nojah,” vastas Gust leebelt ja Vaas hõikas rooli tagant: „Tõenäoliselt läheb meil üpris haprasti nüüd – aga no ... see tundus hea mõttena!”

Maria lauba taga toimus midagi olulist, kui tema kortsuvajunud heledate kulmude järgi otsustada. Juba ta kõneleski jälle: „Teil on siis vaja meedia kaitset. Kui te mingit kasu ise ei saanud ...?”

„Mitte midagi käegakatsutavat, ei,” vastas Mark päris väljaütlemata küsimusele.

„... siis tegelikult on see väga hea lugu, just selline lugu, mida rahvas armastab. Vabastajad, idealistid. Meil on väga hea meel, et me mehele minema ei pea,” seda viimast ütles ta pehmemalt, justnagu oleks ka tema vaikselt tunnetama hakanud, millest pääsenud on. „Väga hea meel. Ja noh.” Paus. Ta surus huuled kokku ja selle kriipsuks vajutatud suu nurgad tõusid. „Miks mind vabast maailmast ära viidi, miks kõik see õnnetus ja ahastus – ma olen meediaga toimetamises osav. Kas teil videosid on?”

„Sa mõtled ... tänasest?”

„No mingitel vanadel ei oleks seda mõju. Muidugi tänasest!”

Mark ja Naima kehitasid õlgu ja nägid pisut vabandavad välja, ent Anette, Lazlo ja Gust kehitasid end pisut teistmoodi, heitsid pea sama vabandavad pilgud teistele ja noogutasid siis üksteise järel.

„No natuke filmisin,” ütles Lazlo. Anette naeratas lausa hammaste välkudes ja Gust mörises rahulolevalt: „Me Anettega võtsime tõsiselt. Kogu aeg vähemalt üks kaamera käis, aga no mingit vaatenurka või kadreerimist on ainult enne sissetungi algust tehtud lõikudes, kus meil oli aega poseerida ja korralik paista.”

„Väga hea!” peaaegu hõiskas Maria. „Kui te meid päriselt ka linna viite, mul on ju seal ikka veel asjad isegi! Korralik stuudioks sobilik ruum ja ... ma teen sellise kampaania te heaks, et te ise ka ei usu, kui lahe see tuleb! Riik ei saa teile midagi hullu karistuseks teha, kui rahvas teie poolel on!”

Ei midagi hullu?

Ainult lööklaste riiklikust programmist lahti lasta, ei mingeid päästetöid, ei mingeid valitsustruid võitlusi, edasine tee ONGI omaalgatused – kuni patte on pea peale piisavalt kogunenud, et ikkagi reaalne vangipõli pälvida. Oot, või olid need tulised söed, mida pea peale koguti?

Mida vangid teevad?

Igavlevad end surnuks. Keedavad, küpsetavad, koovad sokke ja treivad kapinuppe, teades, et kõike seda teevad masinad korraga nii kaunimalt kui kiiremini. Lööklasele on hullemat karistust raske välja mõelda. Täpselt selline tulevik, mille vältimiseks end tappa lastakse, hüpatakse lootusetut hüpet katuselt katusele, mis viib muidugi vaid sügavikku. Mida iganes, et mitte turvalist sisutut elu elada.

„Kui ma nüüd mõtlema hakkan, siis me tegime selle operatsiooniga endale vist karuteene,” sõnas Naima mõtlikult. „Mul on väga kahju, õed-vennad, aga muidugi. Kui meist on videod teil, on majakaamerates ju kindlasti ka ja lootus, et meid ära ei tunta, päris ... olematu.”

„Kuule, me teadsime seda! Parem leegitseda ja siis puruks kukkuda kui niisama surma poole tiksuda!” Anette silmad põlesid, soomuki kitsas sisemuses tundus ta korraga kaks korda suurem kui varem. „Kas sa hakkad nüüd kahjatsema või?! Praegu?!”

Naima vangutas väikese naeratuse saatel pead ja võttis kiivermütsi ära, tuues nähtavale leegitsevpunased juuksed.

„Ei, mul lihtsalt sellega, mida Maria ütles, lõi pähe. Muidugi ma tean, et teie ka teate, kõik ja puha.” Ta irvitas nagu püstijalakoomik, demonstratiivselt. „Lihtsalt korraga mõtlesin, KUI jube meiesugustele vangla on. Ja et meid ju isegi hea õnne korral ikkagi ilmselt enam kunagi päris töödele ei saadeta!”

„Sa ei paista sellest just väga murtud,” irvitas Lazlo naisega kaasa.

„Ega ei,” vastas Naima, suunurgad allapoole pöördumast keeldumas, üleni rõõm ning rahu.

Maria, Lea ja kes nad kõik olidki, silmitsesid oma päästjaid üsna hirmunult. Vähemalt segaduses olid tüdrukud kindlasti.

„Aga teha meist kangelased on raudselt hea mõte,” lisas Anette julgustavalt ning otsis istme alt joogipudeli välja. „Me OLEMEGI sitaks kangelaslikud!”

„Sitaks kangelaslikud!” kordas Gust ja naeris pikalt.

„Hea pildistajaga saad meist head kaadrid ka pärast.“

„Kuulge, mul hakkab päris kahju, kui mind kuskil kaamerates ei ole,” märkis Vaas rooli tagant. „See kõlab nii hästi!”

Järgnevatel nädalatel seksisid Lazlo ja Naima rohkem, kui viimase poole aasta sees. Maria ja teised noored naised tegid oma esimesed videod ja salvestised, mainimata, KES nad just vabastas, sest oli siiski mingisugune võimalus, et lööklaste salka süüdistama ei hakata. Aga kaks päeva hiljem olid ülekuulajad platsis, sest kaks inimest roosast majast olid surnud ja veel kaks kriitilises seisus. Polnud mahavaikimise võimalust. Mark andis sellest teada ja tund hiljem olid üleval videod ja rõõmusõnumid, tänud ja vaimustus.

Intervjuud ja iserääkimised.

Siis läks veel paar tundi, kuni suured meediakorporatsioonid info üles korjasid ja seda levitama asusid.

„Tegelikult veider, et seda pole varem juhtunud,” arvas Lazlo, kõhuli voodis, alasti ja armas, armas, armas. Ta uuris ekraanilt juhtuvat. Keegi polnud neid veel vangi viinud ning Naima, niisama alasti, tuli köögist, jääkohviklaas käes. „Ma mõtlen, seda et lööklased hakkavad isetegevust tegema!”

„Kuritegevuseks peab olema väga hea põhjus,” kurises naine, istus voodiveerele ning võttis lonksu oma kohvist. „Eks mingi viimane tõukejõud oli puudu.”

„Mis viimane tõukejõud?” Lazlo pöördus ning vaatas teisele sügavalt otsa. „Mis meil siis oli? Sul oli?”

„Ma tahtsin sind õnnelikuna näha,” vastas Naima ja kummardus meest suudlema. Ta maitses nagu kohv, lahing ja vabadus. Kui suudlus läbi sai, lisas ta: „Nii väga tahtsin, et miski muu ei lugenud. Ja noh – toimis!”

Jutt: Rahvaloendus (Laura Loolaid)

Mida sa näed?“

„Tänav ... Suvi…“ Jutuvestja istus põrandal, traadiga tugevdatud vanamoodne virtuaalkomplekt peas.

Paarkümmend nudipäist, ühesugustes taskuid täis tikitud tunkedes inimkogu naaldus kätest hoides tema poole, riivates ühtlasi kohevat samblapalli, mis puhkas jutuvestja paljaste jalataldade vastas. Istujate nägudel mänglesid mitmevärvilised varjud: läbi laevakere vaatepaneeli sillerdasid võimatutes värvides tähelaev „Estonia“ pinnale istutatud warp-välja generaatorite mügerikud, mille tekitatud ruumimoonde-mullis kümblesid kaks „Vana-Estonialt“ pärit tsentrifuug-rõngast. Teiselt poolt valgustasid kloonide palgeid teabelabori hiilgavad ekraanid.

Ühe tööpuldi tagant jälgis juturingi tegemisi Kristians Jurmala, kelle Rahvusvaheline asustuskomitee oli Hämarikult välja saatnud.

Võpatades pööras Kristians pilgu tagasi puldile ning asus sinna vastumeelselt andmeid sisestama.

Tema kohustuseks oli reisi vältel uudsest biomassist kloonide tegevust jälgida ja nähtu kohta ettekandeid koostada. Kui ta seda regulaarselt ei teinud, tüütas teda vastikult surisev meelespea – koduarestist „mälestuseks” jäetud jälitusvõru, mis oli uue ülesande saanud. Praegugi alustas igavene tüütus jälle ta käevarrel undamist – ju siis leidis „Estonia“ keskarvuti, et tema päevaraport kloonkonna tegemiste kohta ei täitu piisava nobedusega.

Aga ma ju teengi tööd, porises Kristians mõttes, toksis aegluubis poolteist rida raportit ja jäi vaatama, mida kloonid edasi teevad.

„Suvi, see on ... See on suvi,“ seletas Jutuvestja Egle. „Soe on. Valge. Kohalik täht – Saule – särab. Sillutis lõhnab.”

„Aa, suvi – vasarā. Soe, valge,“ kiitsid ühetoonilised hääled. „Aga mis on sillutis?“

„See on niisugune kõva – maa peal. Oodake, ma ei saa nii, kui peab seletama.“ Jutuvestja lükkas prillid eest. „Vaadake siis juba parem ise.“

Üks põrandal istuvatest kloonidest nihutas end usalduslikult lähemale. „Ei, meile meeldib kui sina jutustad.“

„Jah, jutusta, Egle, jutusta,“ ümisesid teisedki kloonid kooris.

„Hästi. Tulge siis lähemale!“ Jutuvestja Egle pistis käe lähimale kuulajale pihku, tõmbas virtuaalprillid ninale tagasi ja paitas palja varbaga samblamütakat.

„Jurmala õpetab,” kirjutas Kristians, olles hetke kõhelnud. Kui Monta peaks ta raportit lugema, saab ta aru: nende salajane kultuuriprogramm läks käima. Ja Hämariku piredad ametnikud ei aima seejuures midagi! „Krūms elab hästi,” lisas ta veel. Ammugi oli aeg veeresamblale korralik lätikeelne nimi anda – ja Krūms, sõbramehele Krūmsik, kõlas palju uhkemalt kui eestlaste “samblik”.

Kuidas oleks Kristians tahtnud Montale pikemalt pajatada kloonide igapäevastest kogunemistest; sellest, kuidas nemadki Krūmsiga sõbrustavad, kuidas nad Jurmala keerdkäike mängeldes tundma õpivad ja lätikeelseid väljendeid otsekui õhust nopivad ... Talle tegi lausa nalja, kuidas muidu nii umbusklik Hämariku asustusnõukogu ta nõnda vastutavasse ametisse pani – ja veel ilma tegeliku järelvalveta! Kuigi tüütu, ei saanud meelespea-võru tema tegemisi otseselt suunata ega takistada. Kas nad tõesti lootsid selle peale, et väljasaadetud isikud üksteise üle valvavad?

Kristians mõtles veidi, liikus reale „mittekloonidest reisijaid ärkvel” ja kustutas sellel ilutseva ühekohalise numbri. „Keelduvad koostööst,” kirjutas ta asemele.

Reale „kloonidest reisijate väljaõpe” märkis ta valiku „vastavalt keskarvuti antud kavale”. Las aga arvavad, et kloone kontrollib „Estonia“ ja Hämarikult kaasapandud Eesti kultuuriprogramm … Ta jättis pooliku raporti ekraanile tiksuma ja kikitas taas kõrvu.

„Tänav, suvi. Brivibas-iela, ma kõnnin. Me kõnnime. Soe õhk liigub meie ümber, seal üleval…”

„Brivibas, brivibas,” kordasid kloonid ja ulatasid järgemööda üksteisele käed.

Kristians jälgis imestusega, kuidas kloonide käelihased järjest tugevamini tõmblema hakkasid, kuni kogu ringi läbistasid rütmilised võnked. Kas neil valus ei ole, imestas Kristians, kui nägi samblapalli pinnal särisevaid mikrolaenguid ringi mööda edasi levivat – kellel tõusid käekarvad, kellel prõksusid kuklaudemete vahel sinised sädemed. Kuid kloonid ise ei paistnud elektrivõnkeid pahaks panevat – hoopis vastupidi, nende nägudel valitses keskendunud ilme ja tosinad silmad rullusid vilkalt suletud laugude taga.

„Üleval ka õhk, sinine. All maa zeme, kõva, must. Sõidumasinad liiguvad mööda zeme’t, aga meist lähevad mööda. Meie ees, taga, vastu kõnnivad inimesed – mõnel on oheliku küljes väike biomorf. Üks biomorf tajub meid, teeb häält: vau-vau! Veel inimesi – palju, mitmesuguseid; on suured inimesed, on väikesed – bērni.”

„Bērni, bērni,” ümisesid kloonid ning nügisid teineteisele lähemale. Jälle hakkasid nende liikmed ägenevates elektrilaengutes tõmblema – ning seekord muutus särin nõnda ägedaks, et mitmed kloonid tõmbusid ebaledes ringist eemale.

„Pidage!” hüüdis jutuvestja. „Ärge katkestage kontakti. Ma tunnen, ma näen nüüd palju rohkem… selgemini. Teie ju näete ka?”

Kloonid pomisesid kinnituseks ja ühendasid taas käed. Kristians kasutas tekkinud vaikusehetke ja lisas raportile veel poolteist rida udujuttu – väsimatu meelespea jäi lõpuks ometi vagusi ja ta sai rahulikult edasi kuulata.

„Soe, valge, Päike-Saule särab, me kõnnime,” jätkas jutuvestja. „Üleval vastu taevast säravad katusekuplid – nagu aurumasinad! Tänav jookseb jalgade all uued mustrid, aina rohkem teavet – rohkem informāciju.” Jutuvestja kõneles järjest kiiremini, poolenisti hüüdes. “Keegi kriipseldas roosa kriidiga keksukasti; rohulible kasvab läbi uksevõre, poeaknal küpseb lillepotis tilluke tomat! Uksest hingab jahedat pimedust – tuba zeme all, nii kodune ... Me astume edasi – uksed, väravad, kangialused, sisehoovid…”

Jutuhoog vaibus, kui mõned noored nudipead segadusse sattudes jälle käed lahti tõmbasid. Kristians vaatas kadedusega kloonide säravaid silmi, lisas vastse raporti saatmisootel andmepaketile ja sisestas korraldused teabevirgatsi teele läkitamiseks.Väljas kosmoses eraldus „Estonia“ kerepesast pisike warp-rändur, mille ülesandeks oli kirjatuvi kombel koju, Hämarikule rännata ja salvestatud teave orbiidilt asustuskeskusele edastada. Kristians saatis pilguga sõnumikandja teekonda warp-välja piirile ja ootas kuni siiru-viirustunud värvide mäng vaatepaneeli taga andis märku, et väike ruumimoonde-mull on suurest edukalt eraldunud. Siis tõusis Kristians liigeste naksudes teabepuldi tagant ja astus justkui muuseas kloonide ringi.

„Terekest ... Leidsite Jurmalast veel midagi põnevat?”

„Praegu jalutasime hoopis Riias,” teatas jutuvestja laulval häälel ja joonistas õhku võlvkaare.

„Ahjaa, see kangialune pargi servas, karusselli kõrval! Seda tean mina ka,” rõõmustas Kristians. Monta abikaasa Pille oli linnadevahelise liitekoha kord tarkvarauuendamisel sisse programmeerinud ja sellest katsetusest hakkas arenema sala-Jurmala arenduskava.

„Just. Kangi alt läbi ja Jomas-iela’st saab Brivibas-iela.”

„Ja eile käisime laulupeol!” teatas üks vastärganud kloon õhinal.

„Vaat kui tubli! Ma ise pole veel jõudnudki,” tähendas Kristians. „Kuidas te sinna saite?”

„Dzintari laululava juures on kirju plakat,” seletas vanem, veidi pikema juukseharjasega ja juba oma nägu kloon. „Paned käe sinna vastu ja oledki laulupeol!”

„Ja mere ääres, kui pistad pea läbi päästerõnga, siis saab Kaupersi kontserdile,” lisas kolmas.

„Väga tubli,” muheles Kristians.

Kui Monta ette pani, et virtuaal-Jurmala andmevoogude vahele võiks teisigi „Sakumsilt” päästetud kultuuripalasid pikkida, oli Kristians kahelnud, kas sellest üldse asja saab. Kui siis Pille aina rohkem ja rohkem uuendusi oma isiklikes seadmetes – „põlle all”, nagu ta ikka naljatamisi ütles – Kristiansi koduvangistusse tõi ja kui lisatud komponendid riistvarakitsikusest hoolimata tööle hakkasid, pelgas ta omakorda et Hämariku asustusnõukogu saab täiendustest haisu ninna ja konfiskeerib kalli reliikvia. Pärast Asteroid-1 intsidenti hoidsid nad Kristiansi teabevahetusel vägagi kiivalt silma peal. Seepärast oli ta ise liitprogrammi ainult õige pisut piiluda julgenud.

Ainsa eestlasena teadis mitmekihilise Jurmala saladust vaid Pille, kes uusi virtuaalseid salasoppe üles ehitada aitas ja valmimisjärkudest oma seadmetes varukoopiaid talletas. Pille soovitaski voldikust kõik menüüd maha kustutada ja sisuüleminekud otse virtuaalmaastikule peita. Nii ei tulnud Doktor Loo käsilased, kes Kristiansi varustust enne teeleasumist õigustatud kahtlusega kontrollisid, selle pealegi, et virtuaal-Jurmalat peaks lisasisu osas uurima.

Nüüd rändas „Estonia“ kloonidest asurkond lapseliku huviga mööda virtuaalseid tänavasoppe ja avastas iga retkega aina uusi lisadimensioone. Ettevaatusest ja aukartusest laeva keskarvuti ees, ei julgenud Kristians Jurmalast lisakoopiaid teha, kuid talle jäi arusaamatuks, miks kloonid komplekti kordamööda ei kasutanud – ikka ja jälle leidis ta kloonkonna kätest kinni ringis istumas, jutuvestja Jurmalas, teised kinnisilmi kuulamas.

„Ah et laulupidu ja kontserdid ... Te tunnete Jurmalat juba paremini kui ma ise,” kiitis Kristians.

Uhkuspuna palgetel ja silmad säramas, nügisid kloonid ruumi tehes üksteisele lähemale.

„Aga, Kristians, meil on sinult ikkagi nii palju õppida. Jutusta midagi.” Jutuvestja Egle osutas vabale kohale. „Jutusta meile Läti rahvast.”

Mürakas muheles, moepärast puigeldes: „Kas teil villand ei saa, kui ma sama asja sada korda räägin?”

„Aga vaata – meid on rohkem kui viimati. Kõik ei ole kuulnud.”

Kristians luges pead üle: tõepoolest, mõned olid juurde tulnud, nudimad kui teised. Ilmselt oli keskarvuti kloone juurde äratanud, kui järjekordsed Hämarikult väljasaadetud isikud koostööst keeldudes krüounne tagasi pugesid.

„Hästi. Jutustan siis uutele nägudele.” Mürakas sättis end teiste vahele istuma.

„Minu elu algas tähelaeval „Jauns Sakums“. Ammu-ammu alustas see reisi Maalt...”

„Maa – Zeme,” pomisesid kloonid isekeskis noogutades. Nagu muuseas toetas Kristiansi kõrval istuv kloon oma saleda käe ta hiiglaslikule kämblale ja hetkeks tundis Kristians nahal tillukeste elektrisädemete särinat.

„Jah, just! Zeme – mina seda muidugi ei ise mäleta. Niisiis…” Ta kõneles pikalt lennust ja laeva argielust, eriti laboritest, kus ta Monta käekõrval isegi esimesi katseid tegi. Lõpuks Mürakas ohkas. „Meist pidi saama Hämariku rahvas. Aga läks teisiti… Orbiidil tabas meid häving: kogu laeva mähkis endasse hirmus koletis…”

Kloonid olid hakanud isekeskis sumisema ning kui mainiti koletist, vallandus kõigi suust ühine hädahüüd.

„Kohutav koletis! Briesmīgs briesmonis! Hävitaja! Briesmonis!” kriiskasid kloonid ja nende liikmed tõmblesid kontrollimatult.

Teisegi kõrvalistuja käe rahustuseks pihku haaranud Kristians tundis sõrmeotstes veelgi tugevamat elektrilaengute särinat – ning siis korraga oli ta jälle seal, Hämariku orbiidil ning pidi õudusega pealt vaatama, kuidas mustade kombitsate udu kõrbemägede süütu terenduse taustal “Jaunsi” endasse mähib.Ühtlane pimedus neelas kõik. Siis kadusid nii laev kui udu ja planeedi kohal laiusid veemassid, sarnaselt sillerdavad nagu lõputa ookeanid all pinnal; helkivaisse sfääridesse aga lõikusid tundmatute sissetungijate nurgelised hiigelstruktuurid, mis moondasid siinsed eluvormid kujuta ja sihita biomassiks. Taevalaotuse ja planeedipinna vahel raksusid silmapiirikõrgused hargnevate välkude ahelad, tintjast udust kombitsad kogunesid võitluseks sissetungijate vastu…

„Kaitsja!” hüüti ringist kõheldes.

„Kaitsja,” kordasid poolvaljult veel mitmed hääled.

„Hävitaja? Kaitsja! Vaenlane! Valvur?” hõikusid peagi kõik kloonid läbisegi.

Elektrisurin Kristiansi sõrmeotstes muutus ebameeldivalt teravaks ja ta meeltesse paisati aina uusi pilte Hämariku kohalt: „Sakumsi” häving, vetevoogude kaitse, häving, kaitse, häving-kaitse-häving… Aina tugevamad laengud läbisid ta kahjustatud ihu. Kristians rapsas käe vabaks ja kangastus kadus.

Ta selg kattus külma higiga. Silme ees tantsisid taltsutamatud ookeanisähvatused, kõik ta närvikiud huugasid vastakate signaalide segadikus, välguarmid tulitasid kõigi vanade luumurdudega võidu ning kõhus keeras. Raskelt hingeldades vajus hiiglane käpakile.

„Oodake!” Jutuvestja võttis virtuaalkomplekti peast ning astus nõtkel sammul ringist välja. „Nii ei ole hea. Kristians peab puhkama. Teinekord jutustame edasi.”

***

Egle juhendamisel tassiti hiiglane väiksema raskusjõuga tsooni, kus see suutis juba omal jõul edasi komberdada.

„Pole midagi, saan ise,” kohmas Kristians teel, aga jutuvestja Egle ei teinud kuulmagi.

„Siin ei ole meil passiivse tervisetoe süsteeme nagu Hämariku asundusmoodulites,” manitses ta. „Siinpead ise raviga hoolas olema… Või siis hoiduma minimaalse raskusjõu tsoonidesse.”

„Aga kust sina tead, mis süsteemid meil Hämarikul olid?”

Egle kehitas õlgu:„Ma nägin seda kuidagi kogemata – kui me enne jutustasime.”

„Aga kuule…” Kristians peatus. „Kuidas te seda tegite? Mul ei olnud ju prille peas, aga ikkagi nägin…”

„Ma ei tea.” Jutuvestja käänas pea mõtlikult viltu. „Me panime käed kokku ja pildid lihtsalt tulid läbi meie.”

„Nagu minu Krūmsik!”hüüdis Kristians.

„Tõsi…” Jutuvestja paitas samblapalli, kes nendega vaikselt kaasa oli veerenud. „Ma kuulsin, et meie põlvkonna loomisel kasutati peamiselt Hämariku veeresambla massi.”

“Nii on, jah,” kinnitas Kristians, püüdes ise pingsalt mitte mõelda hirmsale hävitustööle, mida ametnikud mõistusliku eluvormi kallal toime olid pannud. „Sa arvad et sellepärast teil töötabki selline… jagamine?”

„Võimalik. Me ka ei tea, kuidas see juhtus.”

„Kas te siis kohe alguses ei saanud niimoodi?”

„Ei, alguses oli teistmoodi – kuulasime, rääkisime…” Jutuvestja lükkas puiklevat Kristiansit ravitoa poole.

„Aga kuidas te siis teadsite, et nii saab?” ei jätnud too jonni.

„Ei tea… Nii lihtsalt tundus õige.”

Kui Kristians oli raviaparaadi alla taastuma seatud, ulatas jutuvestja talle virtuaal-Jurmala ning upitas ka samblamütaka Kristiansi jalutsisse.

„Ta soovib sinuga omavahel kõnelda.”

„Kõnelda?”

„Tead küll – Jurmalas.”

Jutuvestja liugles leebelt naeratades ravitoast välja. Sfääriku kumerus põlve vastas tundus nii kodune nagu oleks nad tagasi Hämarikul oma ühetoalises pesakeses. Kristians ootas, kuni ka teised kloonid olid muude asjatoimetuste juurde asunud. Siis toetas ta peopesa samblamütaka turjale ning käivitas Jurmala.

Ta silme ees laius külm kosmos ja selle sügavustest lähenes üksildane täpike. Täpike kasvas ulgu-planeediks ja nähtavale ilmusid orbiidil aeglustusmanöövreid tegevad maalaste laevad – „Jauns Sakums“ ja „Vana-Estonia“. Hetkeks mähkus „Sakums” hävitaja kombitsatesse. Kuid siis hirmutis taandus ja ühekorraga jooksid pildid Kristiansi silme tagurpidi: orbiit, maalaste laevad kaugenemas; muutuv planeedipind, kus kõrbetest said ookeanid täis elu; sfäärikute elektrilahendused veemasside pinnal, võõrad tarulaevad, mida üksteise järel tõrjusid kombitsatest orbitaalsüsteemid, ning seejärel ooteseisundis kombitsad orbiidil – valmis, valvel. Oleme kaitstud, levis kuskil Kristiansi kõhukoopas poolvõõras õnnetunne.

Ning siis ruttas aeg taas edaspidi: kadusid sissetungijad, kuivasid ookeanid, sfäärikud tõmbusid puhkeseisundisse. Vaid üksikud uduja vedruna pingul kaitsjad jäid orbiidile alles.

Kristians neelatas, teades, mis ajarattas järgmisena ees ootab. Ja juba nad tulidki: Maalaste laevad, aina ahtamatel orbiidiringidel Hämariku rüppe laskumas… Kuni „Sakums” kohtus pimeda kaitsjaga ja selle sisemine vedru kuivetunud kombitsad „võõra” – nende laeva ümber Hämariku kaitseks välja viskas.Üle hävingut täis taevaaluse ja läbi Kristiansi valutava kere tuikas lainetena sügav kahetsus. Selle tundmusega ta lõpuks ka uinus.

***

Aparaadi toel paranes Kristiansi tervis peagi ja ta võis jälle pikemat aega tugevama raskusjõu tsoonides viibida ning kloonidega ülestähenduste tegemiseks kaasas käia.

Jutuvesteringides rääkis ta aina ja aina uuesti, kuidas „Jauns Sakums“ Maalt teele asus, kuidas Hämarikule lähenedes ellujäämise nimel võideldi ning kuidas estronautide abiga tema ja õpetaja Monta hädavaevalt eluga pääsesid. Nüüd ei vallandanud Hämariku kaitsja kombitsate meenutamine enam ühist paanikat nagu esimesel korral; selle asemel hoovas läbi infojagajate üksmeelne nukrus kalgi kosmose, õnnetute juhuste ja julma paratamatuse ees. Ka kontaktsignaalide surinat harjus Kristians ajapikku paremini taluma ning õppis ka ära, millal on targem otsekontaktist eemale tõmbuda.

„Sfäärikul on silmapaistev mõistus ja taiplikkus,” kirjutas ta järjekordse raporti ridade vahele. Loodetavasti saab Monta aru: oli ta ju ise kord need sõnad öelnud, kui Kristiansi ja samblapalli virtuaalsuhtlust pealt vaatas.

Raporti ametlikele ridadele kirjutas Kristians aga kuulekalt, kuidas „Hämariku ainesest kloonid kohanevad katselaeval hästi, omandavad laeva opereerimiseks vajalikke oskusi”. Samuti kinnitas ta, et katsereisi peaeesmärk – vaid kloonidest koosnev meeskond, kes suudab vajadusel laeva juhtida – on „saavutatud 76% ulatuses”.

Paljud tähelepanekud pidas muidugi targemaks maha vaikida: kuidas kloonid ebaloomulikult kiiresti läti keelt omandasid, kuidas nad tihtilugu laevasoppidest ühte kohta kokku koguneda oskasid, ilma, et kedagi otseselt kutsutud oleks; kuidas õppimine edenes tõhusamalt alati seal, kus rohkem kloone üheskoos tegutses ...

Poole sõnaga märkis ta lõpuks ka ära, et Hämarikult väljasaadetud rahvas ei soovinud endiselt asustusnõukogu täheprogrammi edendamisele kaasa aidata ning naasis esimesel võimalusel kollektiivselt krüounne. Järjekindel jälgimistegevus osutus siiski märksa keerukamaks, kui reisi alguses.

Viimasel ajal liikusid kloonide salgakesed taimekasvu-vööndi vahet – pikikäikudes ringi lennates sattusKristiansi teele ikka ja jälle mõni noorem, nudima peaga kloon, kelle näol süvenenud ilme ja tunketaskud heina täis topitud või kortsleht kaunistuseks kõrva taga. Nad voorisid äraseletatud nägudega ka Kristiansi magamisnurga vahet, et Jurmalat laenutada, kuid alati tulid nad just siis, kui Kristians ei saanud mahti juturingiga ühineda.

Sellegi äratuse järel oli jutuvestja võluvalt naeratades Jurmala kaasa haaranud ning jätnud Kristiansi magamisnurka tuppa üksipäini märkmeid tegema.

Piimjalt valgustatud uberikus leidus just nii vähe kraami kui hädapärast tarvis: peale unekoti ja isikliku vara laeka veel kaalutuseks kohandatud söögi- ja pesunurk ning tööpult, mille kaudu sai isiklikke seadmeid laadida ja keskarvutiga ühendada.

Kloonide heinalõhnalisest elevusest hajali ja veidikene kadegi, ühendas Kristians käsimärkmiku tööpuldiga ning liikus keskarvuti andmestiku. Kõik paistis klappivat – kloonide õppekavas oli „rohemasside haldamine suletud süsteemis” tõepoolest süvendatud teemana ette nähtud. Ta oli juba märkmikku sulgemas, kui ta pilk langes kesksüsteemi rahvaloenduri reale. Eelmisest raporteeritud rahvaarvust tunduvalt suurem ümmargune summa ei saanud kuidagi õige olla.

Või sai? Kristians kaalus numbreid üht- ja teistpidi ning jõudis ikka samale järeldusele: kloone oli nüüd krüounest välja toodud poole rohkem, kui keskarvuti instruktsioonid ette nägid. Tõsi, osa äratusi oli ilmselt teinud keskarvuti ise – et pärast seda, kui viimased väljasaadetud isikud kollektiivselt krüounne suundusid, optimaalset mehitustaset säilitada. Ülejäänud osa aga … Kristians näris huuli, mõeldes, kuidas seesugust olukorda ilma kahtlust äratamata raporteerima peaks.

Kaua tal mõelda ei lastud. Uksele ilmus neli ühtmoodi ujedat klooni – olematute juuste ja veel-eristumata näojoonte põhjal otsustades hiljaaegu äratatud.

„Tere,” poetas üks punastades. “Meile anti ülesanne. Me peame sind kaasa kutsuma.”

„Kas läheme juttu vestma?” päris Kristians, kui nad koridoride harupunktile lähenesid, kuid kloonid põrgatasid end käiku, mis viis laeva peatelje poole ja suundus seemenduslaborite vahelt hiiglaslikku taimekasvu-vööndisse.

„Ei, täna ei õpi, täna on pidupäev.”

Kloonid nügisid ja tõmbasid Mürakat sinnapoole, kust hoovas rammusa kõdusegu ja kasvavate taimemasside niisket hõngu.

„Mis pidupäev?” oli Kristians segaduses.

Ta oli varemgi raskusjõuta kasvuvööndis viibinud ja teadis seetõttu oodata üüratuid rohemasse, mis mullidena valgusallikate ümber koondusid, ning mitmetest hoonetest-vöötmetest läbiroomavat õhujuurestiku-vaipa, millel oli nõndamoodi vohada lastud „Vana-Estonia“ aegadest saadik. Kuid nüüd kõneles kõik ka veel tegusatest inimkätest – mitmele poole lehistihnikutesse oli õõnestatud õdusaid pesakesi, milles end paigale seada, ja seesmise sektori piirilt viis kasvuvöötme keskpaika vitstest punutud tugikaartel õõtsuv rohetunnel. Tunnelit mööda sai mänglevalt edasi kulgeda, just nagu elusas laevakäigus; liiklemise muutsid aga eriti mugavaks käejämedused väätidest ja rohtudest palmikud tunneli siseküljel. Keharaskust vanikuid pidi edasi tõmmates tundis Kristians ära taimekujud, mida oli kloonide kõrvataguseid ja taskuservi kaunistamas näinud.

„Tere tulemast!” kõlas rohetunneli teisest otsast.

Jutuvestja Egle heljus mutukate suminast tihkes tühimikus, lahtised kuldjuuksed vabalangemisest kahused, jalad osavasti väätide vahele ankrusse põimitud. Tema ümber askeldas suunahoidmiseks jalgu siputav korratu, kuid üksmeelne inimparv, kõik särgiväel, paljad käsivarred välkumas, tunkede ülemised otsad ühtmoodi vööle sõlmitud. Ka ülejäänud seltskonna juuksed olid reisi jooksul silmnähtavalt kasvanud ja lainetasid nüüd liikumise taktis.

„Siiapoole, Kristians,” kutsus Egle uuesti.

Kristians sukeldus kukerpallitades õõnsusesse, kus kümned kätepaarid ta lennuhoo kinni pidasid ja ta ühisesse ringi tõmbasid. Nüüd nägi ta, et taimeväätide, paljastatud käsivarte ja hõljuvate juuste joovastunud segadikus põrkles ringi ka sõber Krūms, vaevumärgatavad staatika-sädemed prigisemas seal, kus inimnahk samblaudemetega kokku puutus.

Kristians toetas selja vastu pehmet lehtseina. „Öelge siis ometi, mida me tähistame?”

„Vaata, keskarvuti andis meile hiljaaegu hulga mittelineaarse navigatsiooni ülesandeid lahendada,” seletas jutuvestja Egle. „Selle käigus pidime harjutama ka erinevate inimasurkondade ajaarvestuste ühildamist. Me siis võtsime need andmed ka töötlusse, mis Jurmalasse on kodeeritud.” Egle naeratus säras kui Päike-Saule, mida keegi neist oma silmaga näinud ei olnud. „Me arvutasime välja, et lähenemas on Läti rahva suur püha – jaanipäev!”

Kristians noogutas. Kultuuriprogrammis nimetati jaanipäeva tõesti – see olla Maa-Zeme liikumisel üks eriline konfiguratsioon, mis iga kindla aja tagant kordus. „Jaa, jaanipäev on nii suur püha, et isegi eestlased austavad seda,” jäi ta rahule. „Peame siis aga pidu!”

„Pidu!” Neli julgust kogunud noorklooni sukeldusid kilgete saatel rohelusse, kus nende tegemistest andsid tunnistust vaid vadistavad hääled, mis samuti ei olnud veel jõudnud erikõlaliseks kujuneda.

Varsti hõljutas tihnikusse kadunud seltskond end lagendikule tagasi, igaühel kaasas peotäis suurelehiseid haljaid varsi. Vartest keerati uhked pärjad, mis järgemööda igale pidulisele pea ümber seati. Kristians tegi nii nagu teised ees: lükkas end tihkema padriku poole lendu, noppis lennult peotäie tihkemaid vääte ja põrgatas end siis saagiga tagasi lagedale, kus rahvas rõõmuärevuses sumises. Minu rahvas, mõtles ta uhkelt ja surus lehtpärja pähe. Jutuvestja Egle tõstis käed ja jutusumin vaibus.

„Tervitan teid, armas rahvas! Kohe saabub aeg pidada koos Läti rahva suurt püha. Aga kõigepealt tervitame vastvirgunuid.” Ta noogutas rahva poole. „Tulge.”

Kohmakalt, õppimata liigutustega tõukus jutuvestja ligidusse seesama salgake, kes Kristiansi kasvuvööndisse oli toonud. Puna nende põskedel, mida Kristians enne kohmetuse süüks luges, oli hoopis krüoune-õhetus, mis polnud veel päriselt taanduda jõudnud.

Egle kogus noored enda ligi väiksemasse ringi.

“Olete te endale nimed välja valinud?”

„Jah, Jutuvestja,” vastas üks arglikult. “Mina soovin et mu nimeks saaks Žanete… Žanete Kaasike.”

„Saagu nii, Žanete Kaasike.”

Jutuvestja lasi sfääriku vabalt hõljuma, sirutas käed selle ümber laiali ja võttis vastärganud klooni käed teiselt poolt oma pihkudesse. Sfäärik kaisutuse keskel sirutas oma rohekasuka sädemepragina saatel vastu inimnahka.

Eeskujust julgust saanud, tõmbus ka ülejäänud salk jutuvestjale lähemale.

„Mina soovin, et mu nimeks saaks Sirius.”

„Karlis.”

„Agnija.”

„Saagu nii.”

Igaühe valikut kinnitati kolmepoolse sfääriku-kaisutusega.

Kui nimepanemistega valmis saadi, kogunesid ka teised kloonid ligemale ja võtsid üksteisel kätest, Kristiansit ringi kaasa tõmmates. Samblapall Krūms liibus taas vastu jutuvestjat, kes jäi vabalangemises keerduvale inimketile ankruks. Käest kätte lennutati jutuvestja suunas Jurmala virtuaalprillid, mille ta osava liigutusega näole seadis.

Kristians tundis näpuotstes tuttavat surinat ja juba kaduski ta meeltest „Estonia“ koos kasvuvööndi rohelusega ja selle asemel laius sahisev rannaluht hääbuvas ehakumas. Pilt tuli talleMonta päästetud kultuuripalade seast tuttav ette – kuid mitte kunagi varem ei olnud see nii ere ja lõhnav.

Ta sammus loksuva lahe kõrval kasteses rohus, vastu lõunatuulele – sinna, kust kandus ninna tõrvakas suitsuvine. Teisi virtuaalreisijaid ta silma ette ei kuvatud, kuid Kristians tundis eksimatult nende kohalolu. Nad läksid ühel meelel läbi jaaniöö; läksid, kuni jõudsid rannarahnu tipus jõudu koguva lõkketuleni.

Kui jõuti leekidest valgustatud ringi, kus oli eksimatult kuulda vaigupraginat ja ühisteadvuse nahk kuldses kiirguses kirvendas, tundis Kristians käevartes häirivat surinat, mida ta nüüd ära tunda ja karta oskas – vastuolulise teabe eeltõmblusi. Juba tundiski ta ka teiste meeltega, kuidas ühisteadvuse üht osa – inimlikumat poolt, mis teadis lugusid ja Läti rahvalaule, tõmbas tulepaistuse poole. Teine osa aga kisendas hirmunult selle vastu ning sumeda rannaõhtu vaatesse lõikusid mälupildid tulekeradeks moondunud sfäärikutest, kelle kuhjadele Hämariku inimrahvas halastuseta leegiheitjad suunas.

Aina hirmsamini kõrvetas vastaka teabe valu seestpoolt ka Kristiansi ihu ja kuskilt kaugelt-kaugelt imbus ta sõõrmeisse kärssava tehiskoe hõngu – käevarrele lukustatud meelespeavõru suitses ja sisises lühiste tulvas. Ta oli hullemast piinast pääsemiseks juba käsi lahti tõmbamas, kui kontides kriiseteks paisuva surina saatel kuvati vaimusilma hoopis teistsugused pildid – paigad, mida ei leidunud Jurmala turismiprogrammis ega kokkukogutud Läti kultuuripalade paketis. Ei, neid paiku mäletas ta hoopis Hämarikult: õõnsused, peidus planeedi kõrbestunud kesta all, sügavustest kerkiv ehitusmüra; hoovad, masinad ja mehhanismid – aina rohkem, suuremad ja sügavamal, palju sügavamal kui Kristians oma silmaga näinud oli, veel sügavamal, kui inimeste poolt üle võetud tehnokoopad, veel võõramad kui päästekomitee virtuaalretkedes nähtud paigad. Hiigelhoobade, üüratute mahutite ja tumedast vedelikust väljade vahel sähvisid tuttavad hargnevad välgud ning süsteemide seas lendlesid kontrollitud surinal aktiveeritud sfäärikud, just sellisel kujul, nagu neid nüüd laeva warp-sõlmedes tegutsemas võis näha… Sfäärikud kogunesid vaataja ümber suureks küütlevaks särisevaks rõngaks ja nende elektrisära põimus virtuaalse inimteadvusega.

Kristians surus hambad kokku ja pigistas naabrite käed kõvemini pihku. Siin sündis midagi erakordset ja tema tahtis sellest osa saada. Juba lõid ta liigesed tuld, juba pidi ta iiveldusega võitlema…

Korraga hakkas eemalt kostma unelevat viisikäiku. Jutuvestja laulis hällivast kasteheinast ja kuldsetest kõrkjatest, pehmetest sammudest ja udust soosambla peal.

Nägemuslikud leegid taltusid tasapisi, miilangumühast sai tasane kasteheina sahin ja närvisignaalide kakofoonia Kristiansi kehas andis järele.

Rahutus ei vaibunud siiski ühekorraga. Jutuvestjast kaugemal paiknevad kloonid visklesid endises ärevuses ja kohalolijate silme ette paisati aina lähemaid ja kaugemaid projektsioone Hämariku pinnast, leegitsevatest veeresambla kuhjadest, elektrilahenduste suminas hõljuvatest sfäärikutest ...Lõpuks kaugenes vaade Hämarikust ja tõmbus kosmosesügavusse, kuni ühise vaimusilma ette manati aegruumi lõikuvad warp-trajektooride mustrid.

“Nad kardavad,” seletas Egle. “See on arusaadav. Nad kardavad ka meid. Nad tunnevad ära, et me oleme inimkujulised – ja inimkujulised on neile palju halba teinud...” Ta jätkas rahustavat üminat.

Kristians taipas, et jutuvestja kõneles neistsamadest warp-sõlmede sfäärikutest – kuidagimoodi olid kloonide ühissignaalid üldises ärevuses kandunud laeva kesksüsteemi, mis need omakorda warp-keskusesse edastas.

Kuid sama teed, nagu inimesteni sai edastatud hirmusignaalide laine, kandus jutuvestja hällilaul nüüd kogemata tekkinud ühenduse abil kõikjale ja pikkamööda rahunesid nii sfäärikud kui kloonid. Ühiskogemuse lõppedes pudenesid nad õnnelikult vadistades rohevöötme soppidesse, nägudel uuestisündimise sära.

***

„Estonia“ jätkas aegruumi-moonduste turjal oma pikka teekonda Päikesesüsteemi radadele ning argitoimetuste hoog kippus jaaniöö heiastusi varjutama. Kui Kristians kloonide virtuaalrännakutest osa võttis, nägi ta küll endisest õitsvamat Jurmalat ning rõõmustas uute kultuuripaketi poogete üle, kuid Hämariku sügavuste saladusi neil retkedel rohkem ei avanenud.

Küll pani Kristians tähele, kuidas kloonid ka pärast Jurmalast ärkamist ikka ühtses rütmis hingasid, ning kuidas „Estonia“-olmesse tagasi tulleski teineteist sõnadeta mõistsid. Ka Kristiansi enda tööd-tegemised said laevatäie ühisest hingamisrütmist osa. Jaanitules meelespea painest vabanenud, ei oleks ta omapäi ealeski jaksanud aruandluskohustusi järje peal hoida. Kuid alati kui saabus andmete talletamise aeg, sattus jutuvestja Egle nagu muuseas ta teele ja meenutas, et Hämariku okupantide valvsuse uinutamiseks on tarvis neile endise rütmiga teavet saata.

Eksitamise kunsti harrastas Kristians nüüd üsna vilunult – raportid tulid pikad ja teabetihedad, sisaldamata seejuures vähimatki viidet kloonide kultuuriharjutustele ja süveneva ühisteadvuse ilmingutele. Loomulikult jättis ta mainimata sellegi, et kloonide kõne juba mõnda aega täielikult läti keeles kõlas, ning „demograafiliste näitajate” reale kirjutas ta selgete numbrite asemel heietusi õppetööst ja mehitusvajaduse katmisest.

Aruandluse koostamisel abistasid Kristiansit tihtilugu jaanipäevakloonid Sirius ja Agnija, kes laeva seadmestikku ja keskarvuti käsuridu oma tahtmise järele tantsitasid, ning Karlis, kes kirjapandud andmed kadestamisväärse kergusega prantsuse ja saksa keelde ümber pani.Kord, kui nad jälle teabepkette stardivalmis warp-droonile edastasid, katkestas nende ettevalmistused saabuva sõnumitooja märguanne.

Warp-sillerdus vaatepaneeli taga muutus kiiskavateks viirgudeks, mille vahel haigutas kottpime tühjus. Viirud vingerdasid võimsate lainetena üle kogu laeva pikitelje, kui mäslev osakeste voog üle generaatorimügarate põrgatati. Lõpuks kummastav vaatepilt rahunes – sissetuleva drooni warp-mull oli „Estonia“ omaga üheks saanud ja virgats ise dokkis juba ühes tuhandetest vastuvõtupesadest ning kandis andmeid üle.

Kogu laboriseadmestik vilkus ja vilises andmeid vastu võttes – andmepakett, esimene mis Hämarikult teele saadetud pärast Kristiansi raportite saabumist, paistis õige pirakas olevat.

Andmete salvestamist jälgides hakkas Kristiansile silma üks väiksemahuline sissekanne, mille koostajaks märgitud M. Almondas.

Vastus Montalt! Kristians jättis ülejäänud sissekanded kus seda ja teist ning kiirustas lugema.

„Siin on üks suur kokkupakitud infokämp, sisu ei näe,” teatas Sirius teise teabepuldi tagant. „Kas harutame andmed lahti?”

„Jajah, laske käia,” vastas Kristians pilku tõstmata.

Monta kirjutas elust ja inimestest, käsilolevatest uurimistöödest ja edusammudest Hämariku tehnokoobaste avastamisel. Seejuures olevat kõvasti abi virtuaalsetest õpimaastikest, mille ülesehitamisega Pille nüüd ametis olevat. Päästekomitee käivat endistviisi koos ja nende algatusel olevat tehtud esimesi algelisi samme inimeste ja sfäärikute vahelises otsekommunikatsioonis.

Kristians noogutas endamisi – varem või hiljem pidi neist teadmistest üht-teist Hämariku asunike kasuks tööle rakendama ja parem, kui seda avaldab vähehaaval Päästekomitee ise.

„Tervitused kogu meie vapralt kaaskonnalt,” kirjutas Monta. „Ikka Lāčplēsis ja Kalapuis käsikäes!”

See jutt ajas Kristiansi muigama: Päästekomite kooskäimise ajal olid nii eestlased kui lätlased korduvalt märkinud, et nende koostöö Hämariku parema põlve heaks järgib Karumurdja ja Kalevipoja jõukatsumise järgset jõudude ühendamise tõotust.

Järgnevad laused kõlasid aga pentsikult. Monta nimetas mitu korda „Kalevipoja kingitust”, millest lugude salvestustes sõnagi ei leidunud – imelaegast, milles on peidus kõik maa ja mere saladused ning mille avajal peab olema vääriline elukogemus, muidu „kihutavat uute teadmiste valgus avajal meelemõistuse peast”.

Kristians sügas kõrvatagust. Lāčplēsise lugudes, mis „Jauns Sakumsilt” koos tema Jurmala koopiaga pääsesid, leidus küll lünkasid ja lühendusi, aga just nimelt kahe vägilase võitluse ja tõotuse osa, mis nende silmis peegeldas eestlaste ja lätlaste läbisaamist, oli talle ja Montale palju kõneainet pakkunud. Niisiis pidi veider lisandus Kalevipoja kingituse kohta tähendama üht – nagu tema oma kirjades, püüab ka Monta midagi varjatult mõista anda. Ainult et mida?

Kristians pistis pea oma tööpuldi tagant välja ning viipas jaanipäevakloonidele. „Sirius, Agnija! Teie olete Jurmala rannaraamatukogu rohkem uurinud ... Mida see võiks tähendada, kui räägitakse imelaekast, mida igaüks ei tohi avada?”

Jaanipäevakloonid ei vastanud, ainult jõllitasid tardunult õhku. Siis koorisid nad sideliidesed meelekohtadelt aegamisi lahti ja jäid teineteist pikal pilgul silmitsema.

„Kuulge, mis teiega on?” Nende näoilmed panid Kristiansi tõsiselt muretsema. Noored ei vastanud ikka veel. Nad kogunesid ühe tööpaiga juurde punti ja sosistasid omavahel, silmi vidutades ja Kristiansit näpuga sihtides. Kristians haaras märkmiku järele, et jutuvestja Eglele kutsung saata, aga juba ilmuski see teabelabori lävele, kaaskond vanemaid ja juba isenäolisi kloone sabas.

„Mis on lahti?”

„Ei tea.” Kristians laiutas käsi. „Pidin sind just kohale kutsuma…”

„Jah.” Jutuvestja noogutas agaralt. „Ma tundsin selgesti, et siin juhtus midagi. Me tulime appi. Meid tuleb veel.”

„Õige asi see igatahes ei ole.” Kristians vilksas sosistava kolmiku poole vaadata. “Võtsime siin just Hämariku infopaketti vastu ja siis nad… Nagu oleks midagi katki läinud. Minuga nad pole rohkem rääkinud, ainult – noh, kuulete ise!”

“Kui on meri hülgehall,” nohises Agnija.

“Tuule suund on Nord,” porises Sirius.

Kolmik pistis pead kokku ja posises isekeskis, teiste poole ebasõbralikke pilke heites.

“Kas tohib? Ma uurin lähemalt.” Üks Egle kaaskondlane läks üksipäini imeliku kolmiku juurde, käed tervituseks ette sirutatud. Niipea kui ta lähemale jõudis, haarasid noored ta kätest ja kuulda oli nahk-nahal infovahetuse elektrisärinat.

Vanem kloon tõmbus eemale. “Aijā žūžū, karupoega, äiu-tudu,” pomises ta läti-eesti segakeeles ja keeras segaduses pilku ühelt seltkonnalt teisele.

Kristians kahvatas. “Ma vist tean…” Ta luges uuesti Monta kirja.

„...Kalapuis aga tõi kingituseks imelise kuldlaeka, mille sees kõik merede ja maade tarkused algusest...”

„Tarkused ja teadmised aegade algusest,” pomises Kristians veelkord. Siis laksas ta endale otsa ette. No muidugi – Eesti kultuuriprogramm! Ja tema veel lubas jaanipäevakloonidel seda segmenti omapäi lahti pakkida ...

„Näete!” Ta kuvas vastuvõetud teabe suuremale ekraanile. „Va asunikud on meile täieliku Eesti kultuuripaketi saatnud. Peidetud programm, isekäivituv ... Noored kirjutati väevõimuga üle – keel, kultuur, kõik!”

Jutuvestja ainult naeratas leebelt, nagu alati. „Ära muretse. Vastvirgunud on ju samasugused. Vaatame…” Ta sulges silmad ja ümises endamisi jaanipäeval kuuldud viit.

Teabelabori ukse tagant pikikäikudest hakkas peagi samuti ümisemist kostma – ja lähenevaid hääli aina lisandus. Peagi saabus salgakesi nooremaid ja vanemaid kloone. Järgemööda ühinesid nad suuremaks ringiks, mis lõpuks sulgus „ülekirjutatud” salgakese ümber.

„Līgo-līgo,” kõlas jaanitule-rahutusse tasakaalu toonud unelev viis kiikuvatest kõrkjaist ja häiluvast sooudust.

„Ema viis hälli heinamaale!” hüüti puntra keskelt vastu, kuid unelev ümin aina paisus, kuni viimsedki eestikeelsed protestihüüded sellele alla vandusid. Ring avanes ja jutuvestja astus esile, leebe naeratus näol. „Näed, ongi kõik korras.”

„Aga ei ole ju,” ohkas Kristians. “Praegu meil lihtsalt vedas, et teid rohkem keskarvutiga ühenduses ei olnud. Näete ju – nad on saatnud isekäivituva kultuuripaketi. Püüavad teid üle kirjutada… Kindlasti üritavad varsti jälle.”

„Aga miks? Ega nemad ei tea, mis me Jurmalas õpime. Sa ju ei kanna sellest ette?”

„Ei.” Mürakas lasi pea norgu. „Nad lihtsalt ei usalda mind. Ju nad ikka kahtlustavad, et ma tahan teist lätlasi teha… See pagana „Estonia“ asustusnõukogu on nõuks võtnud Hämarikult kogu Galaktika vallutada – muidugi Eesti kloonidega. Nad ei salli kuidagi, et neid segatakse.”

„Aga kui sa ei ole sellest ette kandnud, miks sa üldse arvad, et nad midagi kahtlustavad?”

„Sest ühele laevale ma juba tegin kord nii.”

Kloonide ring tõmbus nüüd uue huviga Kristiansi ümber.

„Mida sa siis tegid?”

„Nojah… Nad seal panid laevatäie sfäärikutest tehtud morf-massi teele – nagu teie, ainult et ... Et kui laev sihile jõuab, vormitakse massist kohe Eesti kolonistid. Ja siis… Ma – noh…” Kristians niheles. „Ühesõnaga mina kirjutasin jällegi selle laeva üle. Täieliku Läti kultuuriprogrammiga.”

„Küll see võib alles huvitav lugu olla!” Jutuvestja astus Kristiansi juurde ja seadis talle nagu muuseas virtuaalkomplekti ninale. „See lugu on meile kõigile uus. Jutusta!”

„Jutusta! Jutusta!” ümisesid kloonid ja istusid ringis maha.

Kristians istus nende sekka, toetas ühe peopesa elektrisärina saatel samblapalli turjale ning ulatas teise harjunud liigutusega kõrvalistujale. Siis ta jutustas: laboritest ja doktor Loost, vabrikutest Hämariku põues ja Andrekust, asustusnõukogust ja Asteroid 1-st. Seekord ei tekkinud talle jutustades silma ette põhjalikke vaateid, kuigi sõrmeotstes surisesid tuttavad infojagamis-signaalid. See-eest elas Kristians jutustamise käigus uuesti elavalt läbi neid tundeid, mis teda valdasid Tehnokoopaid avastades, sfäärikutega tutvust tehes, täheprogrammide käimalükkamise ajal. Alles siis kui ta hakkas kõnelema Hämariku laboritest ja teeleläinud laevadest, vilksatasid virtuaalkeskkonnas ka mõned kujundid.

„Nad tahtsid neid… Teid – meid ära kaotada! Mõistate? Ma ei saanud teisiti!”

Kui Kristians oli jutustamise lõpetanud, jäi ring vaikides paigale ja prille peast võtmata tundis ta, kuidas hämarast säravad tema poole kõigi kloonide silmad, rohelised nagu Hämariku veeresammal.

„Kas mõistate, mida see tähendab?” lausus lõpuks jutuvestja. „Meid on kuskil veel!”

„Hakkab olema,” kinnitas Kristians.

Kloonid ümisesid kasteheina-viit ja kõigutasid end ühises rütmis, käsi lahti laskmata.

Surin Kristiansi kätes tugevnes ja nüüd vaheldusid pildid vaimusilmas välgukiirusel: Hämariku tähistaevas, koopad, samblamassid, vabrik, labor, asteroid, asundus, kosmos, tähistaevas-koopad-sammal-asteroid-kosmos-vabrik…

Lõpuks jäi püsima üks vaade – asteroidlaev Hämariku silmapiirile kerkimas ja kosmose sügavusse kaugenemas.

„Kristians?”

„Ah?” Üldises melus ei pannud ta tähelegi, millal surin katkes.

„Kristians, aga kas sa tead, kuhu nad läksid?”

Kristians võttis virtuaalkomplekti peast ja kibrutas kulme. Talle meenus Andreku tusameel ja Dr. Loo laavanägu, prantslaste õnnesoovid ja pokaalid vahuveiniga. Aga sihtkoht…

„Kuhugi kaugele. Nad tahtsid ju ikkagi galaktikat vallutada,” sõnas ta mõtlikult. „Täpseid koordinaate mulle ei öeldud. Ja pärast – siis hoiti mind kõva valve all, ei saanud enam järele ka uurida…”

„Aga nüüd saad?”

„Ah, muidugi!” Kristians ruttas teabepuldi taha ja asus õhinal täheprogrammi arhiive tuhnima, tundes kuidas teda ennastki pisut-pisut sinna teadmata kaugusesse kisub. „Näete – need paketid on Hämarikul ehitatud laevade kohta. Ligipääsu on nad minu eest muidugi jälle lukku pannud...”

„Me aitame.” Jaanipäevakloon Agnija ruttas samuti teabepuldi juurde.

„Jah,” lisas Karlis. „Me oskame päris hästi keskarvuti kaitsesüsteemidest mööda hiilida.”

Ülekirjutamisest toibunud noorkloonid asusid järgemööda tööpostidele ja kleepisid liides-napad tagasi otsaesisele. Noorte selja taha kogunes salgake abilisi ning kuulda oli infovahetus-puudutuste õrna särinat. Abilisi kogunes aina rohkem ja õhk täitus mikrolaengute särinast võidu ekraanidel kihutavate teaberidade värelusega, kuni…

„Käes!” hõikasid kõik kloonid kooris. „Asteroid 1 sihtpunkt on tuvastatud. Muudame kurssi ja püüame nad kinni!”

„Ee… Nüüd kohe?” Kristians pilgutas nõutult silmi. Uus „Estonia“ oli tükimat aega tema jaoks tähendanud võõrast jõudu, mis ta kodust, Hämarikust eemale kiskus. Alles hiljaaegu oli ta tasapisi selle käikude ja ketastega harjuma hakanud ning kuidagimoodi kohanenud mõttega eesseisvast Maale jõudmisest. Mõnikord tõstis temas isegi pead pisitilluke salaunelm maapealse Jurmala nägemisest. „Oodake,” pomises ta. „Vast teeme kõigepealt ikka ettevalmistusi?”

Aga juba kogunes kloonide pundar puldi ümber, isekeskis erutatult sumisedes.

„Aga kuulge – Jurmala?” uuris Kristians hädiselt. „Mis sellest saab?”

„Ta on meil ju kaasas, ära muretse.”

„Ei, ma mõtlen, päris Jurmala – Maa peal.” Kristians punastas. See oli tal esimene kord salalootust kellelegi tunnistada.

„Milleks sulle need varemed?” päris Egle ja teised kloonid vangutasid päid. „Me tunneme Jurmalat nüüdseks läbinisti – ehitame ta ise üles, just sinna, kus vaja.”

“Ehitate? Te mõtlete… Virtuaalselt?”

„Alguses virtuaalselt, pärast materiaalselt!” Jutuvestja silmade rohekas helk säras teistega võidu. „Samblasugu on leidlik.”

Puntrasse kogunenud kloonid olid üksteise vastu nõjatunud ja järjestikku puudutustest ühendusringi moodustanud.

„Nõndaks, proovime.”

Kloonid sulgesid keskendunult silmad ja ainult mikrolaengute pragin nende naha vastas reetis, et midagi on teoksil.

Mõne aja pärast sumin vaibus. Kloonid avasid üksteise järel silmad, eraldusid puntrast ning pudenesid mööda väsinult teabelaborit laiali.

Kristians piilus vaatepaneelist uue „Estonia“ keremügaraid, ja warp-sillerdust, mis näisid täpselt samasugused kui enne. „Kas juba keerasime?” päris ta ettevaatlikult.

„Ei saa,” ohkas jutuvestja. „Meil jääb jõudu väheks.”

„Kuidas väheks?” Kristians ei tahtnud oma kergendust välja näidata. „Ma mõtlesin, et teil on laeva süsteemide üle täielik kontroll?”

„Me suudame süsteemides ringi vaadata, seda küll. Aga selleks et kurssi muuta, on vaja enamat. Meil lihtsalt ei jätku selliste protsesside käitamiseks neurokudet.”

„Nii et me ei saagi teist laeva püüdma minna?” Alles nüüd, kui ootamatu seiklus päevaplaanist maha kriipsutati, hiilis Kristiansi hinge kergenduse kõrvale ka pisuke kahjutunne.

Jutuvestja aga naeratas oma tavalisel moel. „Veel ei saa. Kui meid oleks rohkem… Sa oled ju isegi näinud – kui meid on rohkem koos, suudame me rohkem. Ma arvan, et koos saaksime ka Hämariku programmeerimisest täielikult välja murda. Me peame rohkem endasugused üles äratama. Sa ju aitad meid, Kristians?”

„Aga …” Kristians meenutas tühja pilku kolme noorklooni silmis ja totakaid Eesti vanasõnu, mida need podisesid.„Mis siis saab, kui Hämariku omad meile jälle mingit jama saadavad? Teid kirjutatakse üle, unustate oma keele, unustate laeva…”

Jutuvestja raputas pead. “Nägid ju – kui mõned meist mäletavad, siis naljalt ei unusta. Mida rohkem meid on, seda paremini püsib mälu. Ja neid, kes ärkvel on, ei saa ka krüokookonite kaudu vaikimisi üle kirjutada.”

„Õige küll.” Kristians kratsis kukalt – sedapidi polnud ta mõelnudki. „Äratame siis juba teid kõiki. Ma aitan – mul on ju jätkuvalt ülesanne teie populatsiooni arengule kaasa aidata!”

Jutuvestja muigas. „Ära seda siis kohe ettekandesse kirjuta.”

„Ei kirjuta,” kinnitas Kristians, sisimas juubeldades: Läti vägi elas ja hingas, Hämariku ametnike kiuste.

***

„Estonia“ ränd jätkus endisel kursil Hämarik-Maa – ja sama kindlalt jätkusid ka äratatud kloonide ühised püüded selle kurssi Asteroid-1 sihi suunas pöörata.

Kristianski jõudis muude asjatoimetuste vahel aina uute laevasüsteemidega tutvust teha. Pikapeale hakkas ta tähele panema, et temaga koos käivad harjutamas ainult noorukesed, ikka veel sarnaste näojoonte ja väljakujunemata häältega kloonid. Juba eelmisest raportist saadik polnud ta näinud ei jutuvestjat, tema kaaskonda, ega ühtegi jaanipäevakloonidest. Alati, kui ta tuttavate järele küsis või üritas neid otsima minna, tuli ta jutule trobikond noorkloone, kel kiired ja kõrvalised küsimused lahendada, ning suunasid ta mujale. Erilise hoolega hoiti Kristiansit miskipärast eemal kasvuvööndist ja teaduslaboritest.

Ühel päeval aga seisid jaanipäevakloonid Sirius ja Agnija jällegi ta koiku veerel. “Kristians, Kristians, ärka üles! Meil on suuri uudiseid!”

„Uudiseid?” Hiiglane haigutas ja sügas kõhtu.

„Me tegime meid juurde”

„Mismoodi – tegite juurde?”

„Bērni, bērni!” hõiskasid Sirius ja Agnija üksteise võidu.

Nüüd Kristians virgus. „Ah et te tegite lapsi! Sellepärast te nii varju hoidsitegi. Vaat kui tubli! Läti sugu kasvab.”

„Jaa! Tule kaasa, hakkame nimesid panema!”

Ma pole vist veel päriselt ärganud, mõtles Kristians silmnägu hõõrudes. Nende uut tüüpi kloonimislabor oli küll väga võimekas, aga täissuuruses inimese valmiskasvatamine võttis siiski oma aja.

„Oodake, meil on ju veel aega mõelda, või kuidas? Ehk jõuame enne Maalegi kui lapsed päris valmis?”

„Ei ole aega, bērni on juba kohal!”

Ikka veel hämmeldunud, ajas Kristians tunked selga ja lasi end kasvuvöötme suunas nügida.

Kohale jõudes nägi ta ees ootamas pealjupealist kollektiivi nagu jaanipäevalgi. Rõõmsalt liugles Kristians rahvasumma poole, kuid jäi poolel teel jahmunult jõllitama: ühel, teisel, kolmandal kloonil olid jalad jupikaupa maha lõigatud, mõnedel täitsid ka käe aset kunstlikud jätked.

„Mis teil juhtus?”

Kloonid ainult viipasid rõõmsalt. „Kõik on korras tule, tule!”

„Kuulge, aga te olete ju vigastatud!”

„Ära muretse, me tunneme end suurepäraselt.” Kloonid nügisid teda läbi õietolmust pakatavate rohetunnelite. „Siiapoole, siis saad aru.”

Jutuvestja Egle oli end taas jämedate väätide külge ankurdanud, kuid ta sihvakad jalad olid jäänud poole lühemaks ja lõppesid nüüd põlve kohale istutatud kunstlike haaratsitega. Käed olid alles – ja neil puhkas kinnisilmi kaks isemoodi olevust.

Olevuste põhimass koondus suurtesse kiilaspeadesse, mis nägid üsnagi tavaliste Hämariku-labori kloonide moodi välja. Nende kaeltest aga siugles välja küünrajagu seljaaju koos sellest hargnevate tihkete närvikimpudega. Närvivõrgustikku, väheldasi skeletiripendeid ja alamõõdulist sisikonda kattis läbipaistev põiskest, mille pinda kirjasid tukslevad sooned. Seal, kus inimmõõdus klooni puhul oleksid pidanud algama jäsemed, pungusid pealiskestast välja vaid tihkemate närviliidetega sõlmkobarad.

„Mis te teinud olete? Need ei ole ju …” Kristians vaatas kumbagi magavat „last” jahmunult. „See on ju mingi …” Ta maigutas, otsides nii läti kui ka eesti keele soppidest sobivat vastet. „Mingisugune rümps!” pahvatas ta lõpuks. „Rümpsik!”

„Olgu siis pealegi rümpsikud,” naeratas jutuvestja. “Neil on täpselt niipalju keha, kui vaja on.”

„Mis mõttes – niipalju kui vaja on?”

„Ühismälu säilitamiseks on vaja neurokudet, muu on teisejärguline. Ja oskuste paremaks alalhoiuks kasutasime puhast Hämariku rikastatud massi.”

„Ehk siis omaenda kehasid,” torkas Kristians, ikka veel vaatepildist häiritud.

„Just. Me tegime meist meid juurde.”

Nende sõnade saatel tõusid karvad jutuvestja käevarrel turri ja kostis tuttavlikku elektripriginat.

Kristians piilus ringi, kuid sõber Krūmsi ei paistnud kuskil ligiduses – mikrolaengud pragisesid hoopis seal, kus jutuvestja nahk uustulnukate omaga kokku puutus. Korraga avas parempoolne rümpsik silmad – erkrohelised nagu sfäärikute samblaudemed.

„Ma soovin, et mu nimeks saaks Krēslas Hämarik,” teatas ta ja vaatas Kristiansile otsa arukal pilgul, mis ta küpsemata hääleaparaadiga kuidagi kokku ei sobinud.

„Või et Krēslas ... Hämarik. Hämarik-Hämarik?” Kristians vaatas abiotsivalt jutuvestja poole, kes noogutas ja lausus väärikalt: „Saagu nii.”

„Kui nii, siis nii,” pomises Kristians. “Tere siis ka, Krēslas,” ütles ta võõristustunnet maha surudes.

„Tere, Kristians, Jurmala Poeg, Videval Sammuja, Sfäärikute Sõber, Läti Rahva Uuekslooja,” vastas rümpsik.

„Nemad on esimesed,” seletas jaanipäevakloon Žanete uhkel ilmel lähemale hulpides. Ka tema säärte asemele olid istutatud haaratsid ja vasakut kätt asendas tervenisti sünteetiline kombitsakimp. „Ma panin laboris juba järgmised ka hakkama.”

„Aga… Kas siis kuidagi teisiti ei saa?” Kristians vaatas kahjatsusega oma ilusat tugevat rahvast, mis nüüd jupikaupa kahanes.

„Me tutvusime põhjalikult mitmesuguste metoodikatega,” tulid teised jaanipäevakloonid Žanetele appi. „See on paljunemiseks kõige optimaalsem moodus.”

„Ära karda.” Žanete põimis niitjad kombitsad usalduslikult ümber Kristiansi õla. “Sina sündisid ju samamoodi.”

Illustratsioon: Kärt Mikli

„Elu leiab väljapääsu,” kirjutas Kristians Montale raportisabasse sõnumi. „Demograafilised näitajad – endised,” märkis ta aga ettenähtud reale.

Keskarvuti võis ju kloonide peadest-jalgadest teistsuguse arvu tuletada. Aga selleks, et keskarvuti saaks olukorda sekkuda, oleks asustusnõukogu pidanud oskama taolist olukorda ette näha.

Paras, paras neile, mõtles Kristians. Kes mõistusliku elu sihilikult morf-massiks pudrustab, sellele on paras palk, kui see mõistus katseklaasist väljapääsu leiab, kulendid kasvatab ja ohjad enda kätte haarab. Oh, lugupeetavad doktorid ja ametnikud, kui te ainult teaksite, mis tegelikult toimub…

Ühiste pingutuste tulemusena suutsid kloonid nüüd laeva õige pisut määratud kursilt kõrvale nügida, kuigi suurt pööret Asteroid-1 suunas polnud siiani sooritada õnnestunud.

Mida enam Kristians teise laeva kinnipüüdmise mõttega harjus, seda enam kasvas temagi rõõm. Mine tea, ehk ootabki päris oma kodu teda hoopis seal, tundmatus maailmas, kus kaks võõrastel radadel hulkunud Läti alust kord kokku saavad.

***

Ka rümpsikute kohaloluga harjus ta tasapisi ning peagi vestles ja viskas nendega nalja nagu muiste. Ainult vahetevahel näris teda luuvalu kombel kahtlus- ja eraldustunne, eriti kui mõni uut laadi kloon-rümpsik ootamatult ta teele sattus.

Inimsiluette jäljendavad sünteetilised abi- ja tugistruktuurid, mille juhipesadesse läbikumavad pooltorsod sobitati – neid oli kerge omaks võtta. Ka hooldusrobotite roomikutele sätitud toitemoodulid neist väljapiiluva inimnäoga ei valmistanud suuremat raskust. Hoopis enam võõristust tekitasid „kakspead” – endised täiskehalised kloonid, kelle kukil ratsutasid lisareisijana värsked rümpsik-kloonid, mõlema seljanärvistik ühtseks süsteemiks põimunud.

Ka nendega harjus Kristians lõpuks. Siis aga hakkasid kloonid tööstuslabori võimalusi katsetades välja töötama aina mitmejalgsemaid ja keerukamaid kandur-värke. Need, tuli tõdeda, sobisid vabalangemis-keskkondades tegutsemiseks ülihästi. Kuid kui vanemad kloonid püüdsid biomassi loovutamise käigus veel kuigivõrd inimkuju säilitada, siis katseklaasipõlvkonnad ei hoolinud sellest ja kängitsesid oma sirguvat neurokudet aina pöörasematesse tehiskestadesse. Korduvalt pidi Kristians ehmatushüüdeid tagasi hoidma, kui tundmatu siluett ta vaateväljast läbi sibistas.

Järgmisel korral, kui Mürakas taas kasvuvööndisse kloonide ringi kutsuti, oli jutuvestja täielikult jalgadest loobunud. Ta liugles käte jõul väätide vahel, kere alumine ots ümarikus toitekapslis; tema kuklakaarel aga heljusid liikumise rütmis tuttavlikud roheudemed.

Ümberringi sagis veelgi kehamassist loobunud kloone, aina pöörasemad sünteetilis-orgaanilised rakendused loomulike jäsemete aset täitmas.

Kristians pani tähele, et mitmel rümpsikul olid hakanud närvikiud sünteetilist tugiraamistikku pidi edasi kasvama, nii et nad meenutasid Maa-lugudes nähtud nahkjate tiibadega vee- ja ööloomi. Seal aga, kus nende närvipuntrad tehissüsteemidega kokku said, kasvasid kõigil rohekad udemed ning kloonide iga puudutust saatsid kuuldavad mikrolaengud.

„Kristians, kuku!” hõikas äkki keegi lõbusalt paksemast võpsikust.

Ta vaatas sinnapoole – oksal sirutas sünteetilisi koibi uutmoodi rümpsik, kelle habrast pooltorsot kaitses kummis kitiinkest, kaheksa liigendina kokkukäiva kunstjäseme otsas uhkeldamas pundar iminappasid. Kristians pidi tunnistama, et vaakumkeskkonnas liikumiseks, eriti kitsamates laborites, sobis säherdune komplekt tõesti ülihästi. „Tere jah,” ühmas ta.

„Kuku! Kuku! Kuku!” hõigati kohe mitmel häälel uuesti ja esimese tagant pistis pea välja terve trobikond rümpsikuid.Nüüd nägi Kristians, et nende närvivõrgustikud olid ridamisi istutatud ühtsele ämblik-karkassile.Lõkerdades tõukas paljupäine kobar end oksalt lahti ja kukerpallitas puhkevate pungade vahel.

Jutuvesteringiga ühinedes ulatas Kristians naabrile käe nagu ikka, aga seekord ei leidnud ta vastuseks sooja peopesa – ta sõrmede ümber mähkus hoopis samblaudemetega kaetud poolsünteetiline kulend.

Vähemalt Jurmalas paistis kõik vanamoodi. Nad kolasid tuttavates tänavasoppides, põikasid Riiga ja randa. Kui nad mööda tuttavaid suvitusradu jalutasid, tumenes korraga mere kohal taevas. Just nagu samblapalli esmakontakti ajal, käis Kristiansil peast läbi.

Siis rullusid tupruvad pilvemassid lainetega võidu rannale ning maa ja taeva vahel raksatasid pimestavad välgud. Silmapiirikõrguste elektrilahenduste jada, mida Kristians oli seni näinud vaid Ürg-Hämariku nägemustes, oli lahti pääsenud siiasamas, tema koduses Jurmalas.

Sähvatus sähvatuse järel tabas liiva päevavarjude ja värviliste putkade vahel, paisates lainetena üles söestuvaid keerukujusid, saatjaks keerlevad tuhahelbed ja küpsenud kontide roosakas aur. Kesk kõige suuremat hävitustööd rannavaade tuhmus. Rümpsikute ringist käis läbi jõnksak ja laeva tugisüsteemid hakkasid liitkeskkonda korraga mitmesuguseid häiresignaale edastama.

Kõik tõmbusid teineteisest ebalevalt eemale, ainult jutuvestja jäi paigale. Ta vaatas Kristiansit hajevil ilmel, kuid siis ta pilk selgines. „Midagi on juhtunud, ma tunnen.”

„Juhtunud?”

Alles nüüd tundis Kristians, kui tungivalt ta tunkede puusatasku sumiseb. Ta koukis märkmiku välja – selle ekraani täitsid paksud punased häireteated ja ka pärast väljavõtmist jätkas pisiseade ta peos undamist.

„Jah, ütleb, et süsteemirike …”

„Krüo-depositooriumis,” katkestas Egle. „Lähme!”

„Mis seal ikka niiväga juhtuda saab, kõik on unes,” pomises Kristians, kuid jutuvestja pingul ilme andis mõista, et targem oleks järgneda. Ta voltis Jurmala-komplekti märkmiku kõrvale taskusse ja lennutas endki minekule. Kristiansil oli tegu, et jutuvestja kannul püsida – nõnda osavalt liugles see kulendite ja haaratsite toel edasi.

Juba jõudsidki nad mõõduka külgetõmbe vööndisse ja liikusid sealt läbi eralduslüüside laeva päästemoodulisse „Livonia”, mida sai vajadusel eraldi juhtida. Saalid uinuv-abitu lastiga paigutati juba ammustest aegadest poolautonoomsetele päästealustele – nii sai neid tõsisemate rikete korral esmajärjekorras ohust päästa. Nüüd aga ründasid sellesama varjupaiga rahu vinguvad häiresignaalid.

Kristians heitis pilgu vilkuvate peaekraanile ja ruttas saalisügavusse, kus krüokookonite pikad read hämaruses helendasid. Valgustatud kookonite otsaekraanidel jooksis tööjärg häirimatute logiridadena, nagu ei oleks midagi juhtunud. Kuid juba hakkasidki eemal silma pimendatud lüngad – kookonid, mis olid lõpetanud oma asukate elutoe tagamise.

Käigu pealt avarii-elustamisvarustust kaasa haarates ruttas Kristians lähima pimendatud kookoni juurde. Kui ta selle käsitsi lahti kangutas, tungis ninna kirbe, osooniga vürtsitatud kõrbehais. Sama kordus rida realt, kõigi töö lõpetanud kookonitega. Tundmatu rike ei olnud tugisüsteeme lihtsalt niisama välja lülitanud – iga seiskunud kookonit oli tabanud põhjalik lühis, mis seesmise seadmestiku koos kookoni asukaga poolpehmeks küpsetas.

Nägusid pimedate kookonite asukatel enam polnud, kuid krüo-kataloogist luges Kristians kokku kaks tuttavat nime – esimesed vastalised, kes ütlesid, et nemad Hämariku tolvanite jaoks lillegi ei liiguta, ja et magavad reisi Maale hea meelega maha. Küll oli tal tookord hea meel pealtnägijate vähenemise üle – eriti veel, kui esimeste eeskujul kõik mittekloonid järgemööda valiku krüosaali kasuks langetasid. Ja nüüd …

Kristians tammus ebaledes jalalt jalale. „Elutähtsaid funktsioone ei ole võimalik taastada,” luges ta vaikuse katkestamiseks päästekomplekti näitu. „Mis me nendega siis nüüd teeme?”

Ka jutuvestja Egle vaatles nukrat suitsevaid tühimikke kaugusesse kaarduvates kookoniridades. “Missugune piiritu kahju…” Siis noogutas ta endamisi, justkui otsusele jõudes. „Aga me saame korraldada nii, et see kahju ei oleks asjata. Kui nendes on pisutki kahjustamata kudet säilinud, rakendame selle uue elu loomisel. Viige nad biolaborisse,” juhendas ta ei-tea-kust välja ilmunud kloonide salka.

Kui abilised olid süngete kandamitega viimaks lahkunud ja jutuvestja jälle Kristiansiga omavahele jäi, lõi ta silmad häbenedes maha. „Ma mõtlesin nende peale. Mõtlesin ja kujutasin ette, mis siis saaks, kui nende süsteemid välja lülituksid… Kuidas me saaksime nende ainest vähehaaval enda massiga segada…”

„Aga mis on laeval sellest, mida sina mõtled,” ei saanud Kristians aru.

„Laeva süsteeme seob ühtne teabevõrk.” Jutuvestja vaatas nukralt kaugusesse. „Meie oskused, meie kontakt warp-keskuse sfäärikutega – me oskame nüüd ühisesse teabevõrku siseneda. Ja selleks ei ole meil isegi enam tarvidust ühegi seadme külge ühendada. Samal ajal on meil ikka veel neuromassi juurde vaja – me kõik tunneme seda, ihkame seda…”

„Aga äratame siis rohkem inimesi!” Kristians viipas kookoniridade poole. „Siin on küllalt neid, kes ei ole reisi jooksul kookonist väljas käinud. Neid saaks kasvõi kohe ... Teie õpetate neile oma oskusi, nemad aitavad teil mõelda ja …”

„Nad ei ole nagu meie.”

„Kuidas pole nagu meie – vaja ainult natuke harjuda ja …”

„Kristians,” ütles jutuvestja tasa. „Ka sina ei ole nagu meie ... Enam ammu ei ole. Meie ... Me oleme midagi hoopis uut. Meie oskused on midagi uut, ka meile endale. Teave, pildid – see sünnib kogemata.” Jutuvestja kulges kookonite tuhmi helenduse taustal edasi-tagasi ning ta lehvivat varju enda inimkujulise kõrval nähes, pidi Kristians vastumeelselt tunnistama, et jutuvestjal on õigus.

„Me õpime. Mida enam tuleb juurde kogemust, seda kindlamalt loome me laeva süsteemidega ühendusi. Juba praegu tunnen ma, et saaksin siitsamast üksinda mitmeid protsesse käivitada.” Egle liugles veidi aega vaikides kookonite vahel ning jätkas siis mõtlikult: “Peagi jõuavad järgmised mulle osavuselt järele. Ja nüüd me teame – me kogesime korraga, et siit saalist saaksime morf-massi suurema vaeva…”

Veel enne, kui ta jõudis lause lõpetada kostis krüo-kookonite seast ridamisi uusi lühiseraksatusi. Ehmunult pöördusid jutuvestja ja Kristians vaatama – tõesti, helendavate kapslite vahelt imbus osoonihõngu ja pikkadesse ridadesse olid tekkinud uued pimedad lüngad. Kristians haaras päästekomplekti tugevamini kaenlasse ja tegi paar abitut sammu kookonite suunas.

Jutuvestja peatas ta nukra pearaputuse saatel. „Pole mõtet. Näed nüüd – ma ei tohi sellest enam isegi mõelda. Pean tähelepanu mujal hoidma. Varem või hiljem…” Jutuvestja ohkas ja ta samblarohelised silmad läikisid pisaratest.

Kulendite lehvides keeras jutuvestja kookoniteväljale selja. „Aga võib-olla ongi nii parem. Jõuame kiiremini vajaliku neuromassini ja saame juhtimise täielikult üle võtta.”

Nende sõnade saatel lendasid esireas veel kahe kookoni juhtpaneelid kildudeks ja Kristiansi ninna tungis maguskrõbe lõhn, mida ta Jurmala rannal välgusähvatuste järel tundnud oli. „Me peame kuidagi teisiti!” hüüdis ta ähmiga. „Ma aitan teil mõtteid mujale juhtida! Ma aitan koristustöödel ... Mõtleme koos midagi välja!”

„Saagu nii,” ümises jutuvestja. „Aga nüüd pean ma taimede sekka tagasi minema. Seal on lihtsam pead selgena hoida.” Mõtlikul moel kulges ta krüosaalist välja.

Tema asemel marssisid tehisliigeste surinal sisse Sirius, Karlis ja Agnija. Kõigi kolme inim-kolmandikke varjasid nüüd hooldusrobotitelt laenatud tõste- ja kandur-liidesed ning nende kerede kaitseplaadistikud helkisid krüosaali sinkjas valguses.

Ühises rütmis askeldasid nad Kristiansi valvsa pilgu all, kuni kõik kahjustatud kookonid said tühjaks tassitud. Kui jaanipäevakloonid läinud olid, istus Kristians veel kaua krüo-saalis, kiivalt kookonite sektoreid silmas pidades, sõber-samblapall usalduslikult kõrval särisemas.

„Mida sina sellest kõigest arvad, Krūmsik? Mis ma peaksin tegema?”

Sfäärik veeres talle külje alla ja nügis elektrisädemete priginal taskut, kus puhkas kokkupakitud Jurmala.

„Olgu.” Kristians seadis prillid ninale.

Kohe avanes ta ees vana hea Kolka nina ja hälliv pilliroog; ta ise seisis üksinda rannal, ainult sõber sfäärik hullas siinsamas veerlevates lainetes. Üksildase mererannaga sulas kokku teine vaade: süvakosmos, mille pimedusse kadusid warp-välja sillerduse saatel nii „Estonia“ kui Hämariku panoraam. Alles jäi ainult tuul, kastehein ja nemad kahekesi kajakate kisa sees.

“Meie, omaette… Ja sa arvad, et kuskil seal leiame me lõpuks oma kodu?”

Samblapall ei vastanud, ainult veeretas end mööda rannakivikesi Kristiansi kõrvale ja nügis kassi kombel ta sääri.

Kristians vaatas mõtlikult lainete rullumist sombuse taeva all. Mida Monta sellest olukorrast arvaks? Monta, kes kunagi „Jauns Sakumsi“ pardal ta DNA katseklaasi kasvama pani; kes väljakujunemisperioodil ta enda kõrvale laborisse lubas; kes vapralt seisis vastu ohtudele Hämariku orbiidil ja aitas ka temal ellu jääda. Monta – ainuke vanem ja kasvataja, kes Kristiansil kunagi olnud oli ...

Kristians tõstis virtuaalprillid vett täis valgunud silmadelt – valgustatud kookoniridades süüdistavalt mustavad lüngad ujusid pisaraudus ta ees. Ei – Monta ei jätaks abituid krüo-reisijaid iialgi süüdimatult sirguva teadvussülemi meelevalda, olgugi nad üks väheseid Läti kultuuri varjupaiku kogu Universumis.

***

Kristians läkitas teabelaboris oma viimase raporti teele ja vaatas kaasavõetud asjad üle: ratsioonikast ja puhtad tunked, märkmik, isiklikud hooldustarbed, mälestuseks mõned roheväädid ja muud pudi-padi. Kuhja otsas troonis poolläbipaistev pihuekraan – päästemoodul „Livonia“ warp-operatsioonide juhend.

Kui raske see ikka olla saab, mõtles Kristians. Näe, kullerdroon vupsas praegu oma väikse warp-mulliga suurest välja nagu nalja.

Seekord kirjus ta raportisse kõik, mida ta seni enda teada oli hoidnud. Kuidas juba reisi algjärgus äratatud kloonide hulk ettenähtud piiridest välja kasvas; kuidas kloonid õppisid puudutuste abil informatsiooni jagama, kuidas nende ühisteadvus jõudu kogudes „Estonia“ keskarvutiga kontakteerus, ning kuidas nad neurovõimekuse juurdesaamiseks oma kehasid moonutama hakkasid. Igal real rõhutas Kristians, kuidas missioonikomitee oli teadlikult eiranud tema hoiatusi Hämariku eluvormide mõistuslikkuse kohta ja mitmetest protestidest hoolimata tundmatuid organisme biomassina kasutanud, ise selle elu olemust ja võimekust mõistmata. Ainult Jurmalat ei maininud ta ikka veel – las Monta otsustab, mida ametnikele avaldada, mida mitte. „Kloonid on otsustanud muuta „Estonia“ kurssi ja Asteroid-1 üles otsida,” kirjutas ta lõpuks. „Mina ei saa neid takistada. Mitte keegi ei saa.”

Kristians vaatas kordamööda warp-efekte vaatepaneeli taga ja teabelabori vilkuvaid tööpulte. Kõik tundus nagu enne, reisi alguses – etteaimatav, rahulik, kontrollitud ...

Kuid ta teadis, et see rahu on näiline ja kõhklusteks enam aega ei olnud. Kloonid pidid pärast puhkepausi taas kursimuutust proovima ja Kristians oli veendunud, et üsna pea läheb see neil korda – eriti nüüd, kui toimis sõnatu kaugkontakt kloonide ja warp-sõlmi kontrollivate aktiivsfäärikute vahel. Tema ilus, õpihimuline rahvas oli ilmselgelt üle pea kasvanud – missioonikomiteel ja temal ka.

„Estonia“ päästemooduli pardal valitses valvsust uinutav vaikus. Kristians silmitses krüo-kookonite ridu, mis saalihämaras kaugusse kadusid. Õige mitme kapsli tabloodel kõikusid näidud ähvardavalt. Ning kuigi harvem, kostis ikka ja jälle ridade vahelt reetlik klirin, mida saatis kirbe osoonilõhn. Tähelepanelikumalt nuhutades kandus kaugemalt kookoniteväljalt ka küpsevate-käärivate kehavedelike vinet – küllap olid kloonid biomassi äraviimisel mõne pimenenud kookoni tähele panemata jätnud.

Ta põrgatas end otsustavalt päästemooduli juhtkeskuse poole.

Teel veerles sõber sfäärik seinale liibudes edasi-tagasi, justkui osutaks sinnapoole, kus paiknesid Rändur-klassi uurimislaevad. Kristians haakis end jalatugedesse ja patsutas teda sädemete praginal. “Ma tean, Krūmsik. Mina tahaksin ka… Aga me ei saa teisi lihtsalt siia kõrbema jätta. Monta ei teeks iial nõnda … Ära muretse, mul on instruktsioon ilusti kaasas.” Ta patsutas tunketaskut, kus pungitas ka kokkuvolditud virtuaal-Jurmala.

Hakanud end juba edasi hiivama, peatus Kristians poolel tõmbel.

Jurmala… Aga mine tea, mõtles ta. Äkki suudavadki ta kuskil päriselt üles ehitada?

Hoogsa kukerpalliga pööras ta peakäigu poole tagasi. “Oota siin, Krūmsik. Ajan veel ühe asja korda.”

Kahe warp-mulli eraldumisel särama löönud värvidemäng pani Kristiansi silmi pilgutama, kui ta juhi-istme kinnitusrakmeid kobas. Kõrvalistmel puhkas võrgu ja rihmadega kinnitatud samblapall.

„Nõnda siis, kaaspiloot Krūms.” Kristians puudutas sädemete särinal sfäärikut. „Olemegi teel.”

Päästemoodul „Livonia“ ja krüo-sektorite lahtihaakimine „Estonia“ peateljelt oli viperusteta õnneks läinud, warp-väljade lahutamine niisamuti. Kui palju siin aitas kaasavõetud kasutusjuhend, oli võimatu arvata, sest abiprogrammid ja automaatika, mis aitasid droonidest sõnumisaatjaid Hämarikule läkitada, toimisid ka suuremate rändur-moodulite puhul täpselt sama tõhusalt.

Kristians uuris vaheldumisi warp-toimete mudelit ja väliskaamerate edastusi – aegruumi-vibelus, mille keskel võis aimata ruumilaev „Estonia“ kuju, eemaldus neist tõepoolest. Kõige raskem samm oli tehtud, nüüd jäi veel see teine.

„Alustame salvestust.” Ta noogutas kontrollekraanile, millelt paistsid veidi kõverikult nii tema kui „kaaspiloot Krūms” ning krüosaali juhatavad viidad nende selja taga.

„Armas rahvas.” Kristians köhatas. „Ma nüüd ... ma lähen ... oma teed. Niiväga tahaksin teiega kaasa tulla, aga…” Ta nookas peaga selja taha, krüosaalide poole. „Krūms tuleb ka kaasa – te ju saate nüüd ise hakkama. Jätan oma Jurmala ... Ta ongi juba rohkem nagu teie...” Kristians äigas käeseljaga üle silmade. „Ise otsin seda teist… Maa peal ... Hoidke teda hästi. Monta ehitas kuhugi sinna luidete vahele sipelgapesa. Mina ei jõudnudki üles otsida. Vaadake teie, ehk leiate. Hüva reisi ja …” Kristians nuuskas veelkord:„Svētī Latviju.”

Ta saatis salvestuse teele ja kinnitas „Livonia“ kursi Päikesesüsteemi.

Jutt on ilmunud kogumikus Saladuslik tsaar 6: Viimase vere poole.

Möödunud suvel kõlas "Rahvaloendus" järjejutuna Tumedates Tundides (1. osa, 2. osa).

10 aastat tagasi: koomiks Must muna (Eva Liisa Sepp, Joel Jans)

Koomiksi aluseks on jutt "Must muna", mis ilmus kogumikus Saladuslik tsaar.

Koomiks ilmus esmakordselt Reaktoris nr12, 2012. aasta septembris:

https://www.ulmeajakiri.ee/?092012

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 08/22 Bioreaktor (Reidar Andreson)

Kiirmärkmed: miks on just teadusulmel kõige paremad vahendid ökoloogilise kriisi kirjanduslikuks käsitlemiseks? (Jaak Tomberg)

Biopunk mitteingliskeelses maailmas – midagi iseäranis haruldast (Jüri Kallas)

2010 – ulme sai valmis, ehk küpses isegi üle? (Jüri Kallas)

Päeva materjal Wikipedias juulis 2022 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 20: Mees teiselt planeedilt (Rauno Pärnits)

Mänguülevaade: Waking Mars (Laura Loolaid)

Segavereline koomiksimaailm: Peruu küber-sümbiondid (Laura Loolaid)

Reaktori juttudest: 07/22 (Tõnis Hallaste)

Uudiskirjandus 08/22

Ulmkonnakroonika 08/22

Tõlkejutt: Vere muusika (Greg Bear)

Tõlkejutt: Põhjused rõõmustada (Greg Egan)

Tõlkejutt: Geenisõjad (Paul McAuley)

Tõlkejutt: Meie neuronite tšornobõl (Bruce Sterling)

Tõlkejutt: Avatud veenid (Simon Ings)

Jutt: Peotäis tuhka (Tim Hornet)

Jutt: Rohkem ja vähem maakas (Mairi Laurik)

Jutt: Algloomade ajastu (Jaagup Mahkra)

Jutt: Relsskahurid küünisteks ja plasmalõikurid hammasteks (Heinrich Weinberg)

Jutt: Surnud Tartu (Toomas Krips)

Jutt: Soomaa (Meelis Kraft)

Jutt: Tähtsad asjad (Triinu Meres)

Jutt: Rahvaloendus (Laura Loolaid)

10 aastat tagasi: koomiks Must muna (Eva Liisa Sepp, Joel Jans)